Brēms Alfrēds

Dzīvnieku valsts

ALFRĒDS BRĒMS

DZĪVNIEKU VALSTS

Priekšvārds

Nav otras dabaszinātniskas grāmatas, kura būtu visā pasaulē tikpat plaši pazīstama, kā Brēma mūža darbs. Katrs cilvēks ir dzīvnieku draugs, un drusku vēl viņā palicis kas pāri arī no mednieka trauksmes. Bet ne tikai tas saista paaudzi pēc paaudzes pie Brēma darba. Savos klasiskos dzīvnieku aprakstos Brēms paver mums visu plašo, tālo pasauli jaunā un īpatnējā gaismā. Caur dzīvnieku dvēseli un ar viņu pašu acīm viņš māca mums pazīt dzīvnieku apkārtējo pasauli. Kas lasījis Brēmu, tas, bez šaubām, būs ieguvis daudz dzīvāku jēdzienu par mūsu zemeslodes ainavām, nekā viņam varētu sniegt vesela virkne ceļojumu aprakstu vai ģeogrāfisku rokasgrāmatu. Tveicīgi karstie Āfrikas mūža meži, Abesinijas augstkalnu ainavas, īpatnējā Madagaskaras daba, Indijas džungļi, Amerikas pampasu klajumi un Kordiļeru sniegainās augstienes, Sibirijas taiga un arktiskā tundra — kā dzīvi paceļas mūsu priekšā šie tik dažādie zemes apgabali, no viņu dzīvnieku dzīves viedokļa apskatīti! Viena un tā pati ainava mums izliksies dažāda, vai nu mēs apskatām viņu pērtiķa, plēsīga zvēra vai atkal čūskas acīm. Tikai tad mēs iegūsim pilnīgu jēdzienu un noslēgtu ainu par apkārtni, ja šo dažādo garīgo pasauļu atspoguļojumus savienosim kopā. Arī cilvēka pasaule ir taču tikai viena no daudzajām pasaulēm, un katrai dzīvai būtnei tā ir sava un īpatnēja. Protams, ar savām cilvēka maņām mēs netiekam ārā no mūsu pašu šaurā dzīves aploka, bet mūsu gars spēj sniegt ainu arī par citu dzīvnieku pasaulēm, kyras iegūtas ar citādu maņu, citādu miesīgu sajūtu palīdzību. Un tas mūsu šauro redzesaploku ievērojami paplašina.

īstam dzīvnieku pētniekam jābūt apbalvotam ar dzīvu, radošu fantaziju un, pār visām lietām, sīki jāpazīst dzīvnieku ierašas un viņu dzīves apstākļi, šīs īpašības parādījās visā plašumā pie Alfrēda Brēma; iedzimtas tieksmes un audzināšana te bija darbojušās kopā, lai izveidotu no viņa īstu dabaspētnieku. Ļoti bieži gan Brēms ir uzskatījis dzīvniekus pārāk cilvēcīgām acīm, ielikdams dzīvniekos cilvēka dvēseli un tad vienu otru parādību viņu dzīvē iztulkodams citādi; bieži viņš pierakstījis apzinīgam saprātam to, ko mēs tagad izskaidrojam ar instinktu. Bet šis Brēma uztvērums, kurš sausai zinātniskai grāmatai nebūtu piemērots, populārai grāmatai nāk tikai par labu. Ja mēs, piemēram, tikai konstatētu sauso faktu, ka bezdelīga, kas taisa sev ligzdu, rīkojas uz mums tuvāk nepazīstamas psīchiskas konstitūcijas jeb instinkta pamata, tad tas nebūtu ne pus.tik interesanti un nerādītu mums tādu dzīves priekšstatu, kā apraksts, kurš mums tēlo bezdelīgu kā veiklu celtniecības mākslinieku, — kas arī nebūtu šai mākslai pamatā, instinkts vai saprāts. Un, bez šaubām, daudzos gadījumos Brēma uztvērums ir pareizāks un neiespaidotāks, nekā pie dažiem mūslaiku pētniekiem, kuri instinktu teoriju noveduši līdz galējībai.

Alfrēds Edmunds Brēms dzimis 2. februāri 1829. gadā Rentendorfā, Tīringā. Viņa tēvs bija vietējās draudzes mācītājs un reizē izcilus dabaszinātnieks; viņš bija tā laika ievērojamākais putnu pētnieks Vācijā. Jau kā zēns Brēms pavadīja savu tēvu ekskursijās pa visu Tīringas zemi, mācījās audzēt un kopt putnus, kā arī sastādīt un uzglabāt putnu kolekcijas. Jau kā ģimnāzistu jauno Brēmu uzskatīja par labu putnu pazinēju, kurš pēc balss pazina visus savas dzimtenes putnus. 1847. gadā Brēms atstāja ģimnāziju un gribēja nu, protams, nodoties dabaszinātņu studijām. Bet viņš vēl nebija paguvis to izdarīt, kad saņēma no barona V. fon Mūllera Rentendorfā uzaicinājumu pavadīt baronu gajrākā dabaszinātniskā un medību ceļojumā uz Āfriku, šis ceļojums noteica visu Brēma vēlāko dzīvi. Ceļojoša dabaspētnieka dzīvē viņš pēc tam arvien ir juties vislabāk un nekad vairs nav varējis izturēt ilgi uz vietas dzīvot. Tā nu vispirms Brēms 5 gadus ceļoja pa Ēģipti, Nūbiju un Sudānu. 1852. gadā viņš atgriezās Vācijā un savu pētījumu rezultātus iespieda trīssējumu darbā «Ceļojuma piezīmes no Ziemeļafrikas" (1853. g.). Ar šo darbu Brēms ieguva sev dabaszinātnieka vārdu un tikai nu sāka studēt Jēnā dabaszinātnes. Pēc doktora disertācijas viņš devās jaunā ceļojumā uz Spāniju, bet 1860. gadā apmeklēja Norvēģiju, Zviedriju un Laplandi. Kā Āfrikas ceļojums, tā arī šie braucieni bija veltīti galvenā kārtā putnu studijām, un šo pētījumu rezultāti izpaudās darbā ,,Putnu dzīve" (1861. g.). Jau te Brēms parādīja savas meistara spējas dzīvnieku dzīves aprakstīšanā; šis darbs to padarīja arī pazīstamu plašākās api'indās. 1862. gadā Brēms uz Koburgas-Gotas hercoga Ernsta uzaicinājumu pavadīja pēdējo ceļojumā uz Abesiniju. Pēc atgriešanās Vācijā Brēmu uzaicināja par zooloģiskā dārza direktoru Hamburgā. Bet tā kā ierēdņa dzīvē Brēms nesajuta prieka un bez tam bija nodomājis ķerties pie plaša darba par visu dzīvnieku valsti, tad viņš drīz vien atstāja vietu un atgriezās ar ģimeni savā dzimtenes pilsētā Rentendorfā, kur viņš jau iepriekš bija licis uzbūvēt sev mazu mājiņu. Jau 1864. gadā parādījās „Illūstrētās dzīvnieku valsts'; pirmā burtnīca, kurai drīzi sekoja tālākās. Šī darba spīdošie panākumi rādīja Brē- mam, ka viņš atradis īsto ceļu un pareizo izteiksmi — tēlot dzīvnieku dzīvi, nepieturoties tikai pie kaulu, muskuļu un ādas aprakstiem. Jāatzīst tiešām, ka šo «bioloģisko virzienu", kurš bioloģisko zinātņu pasniegšanā skolās tagad ieņem izcilus vietu, vispirmais ievedis un tūliņ ar lielu meistarību izkopis Brēms. Neskatoties uz grāmatas dārgumu, jau drīzā laikā bija nepieciešams otrs izdevums. No šī izdevuma 10 sējumiem astoņus (par mugurkaula dzīvniekiem) apstrādāja pats Brēms, kamēr bezmugurkaulniekus, ar kuriem Brēms bija mazāk nodarbojies, aprakstīja E. Tašenbergs un 0. šmidts.

Pēc šī darba nobeigšanas Brēmu aizaicināja uz Berlīni par pirmo direktoru tikko nodibinātajam akvārijam. Bet Berlīnē Brēmam negāja labāk kā Hamburgā. Saistība ar iestādi viņa garu neapmierināja, un drīz vien viņš atstāja augsto posteni arī te, kaut gan Berlīnes akvārijs ir viena no interesantākajām dabaszinātniskām iestādēm visā Bei'līnē.

Atkal Brēms atgriezās savā dzimtenē, lai strādātu kā brīvs rakstnieks un pētnieks. Savas plašās zināšanas par putnu dzīvi un kopšanu gūstā viņš savilka kopā grāmatā „Putni gūstā" (1872. g.). 1876. gadā Brēms kopā ar diviem pavadoņiem apmeklēja Rietum- sibiriju un pārveda no turienes vērtigas kollekcijas. Nākošos gados tas pavadīja Austrijas kroņprinci Eudolfu ceļojumos uz Donavas vidusapgabalu un Spāniju.

Brēms bija ne tikai ievērojams rakstnieks, bet prata arī saistoši runāt; pa savu ceļojumu laiku viņš bieži uzstājās priekšlasījumos, ar savu dzīvo valodu aizraudams klausītājus. Viņa runātāja slava to aizveda 1883. gadā uz Ziemeļameriku. Tas bija Brēma pēdējais lielākais ceļojums, jo te viņš saslima un 11. novembrī 1884. gadā, drīz pēc atgriešanās dzimtenē, nomira. Brēms nomira samērā jauns — tāds ir daudzu nemiera pilnu ceļotāju liktenis.

Brēms ir tāda zinātnieka tips, kādus starp dabaspētniekiem var sastapt diezgan bieži. Arī čarlss Darvins un Fricis Mūllers, divi viņa ievērojamākie laika biedri, neieņēma kā zinātnieki oficiālus amatus, bet dzīvoja savās muižās Anglijā un Brazilijā, un, lauku klusumā, tālu no pilsētas kņadas un pētniecības institūtu modernizētās darbības, nodevās savām studijām. Mūsu dienās pētniekiem ar tādu īpatnēju un patstāvīgu dabu ir ļoti grūti dzīves burzmā rast sev pamatus un nodrošināt sev darba iespēju. Mūsu laikmeta mēchanizācija apdraud ne tikai saimniecisko un politisko, bet arī kultūrālo dzīvi. Lielu, vadošu personību vietā tagad visam priekšgalā stāv moderni virzieni un laikmeta modē esošas programmas. Cerēsim tomēr, ka personības ar lielu iekšēju spēku un uzņēmību arvien pacelsies pār mierīgo līmeni un palīdzēs atdzīvināt iestingstošo dzīvi. Arī Brēms ir bijis viena no tādām personībām.

Skats uz zīdītāju dzīvi viņas visumā

Visiem mugurkaulaiņiem ir tik raksturīgas iezīmes, ka viņus nekad nevar sajaukt ar bezmugurkaulainiem, šīs iezīmes ir galvenā kārtā šādas: iekšējais kaula vai skrimšļa skelets, kurš izveido dobumus galvas un mugurkaula smadzenēm un kuru kustina muskuļi; ķermeņa locekļu skaits nav lielāks par 4; sarkanas asinis, pilnīgs asinstrauku tīkls. Pie viņiem spilgti krīt acīs augstā attīstība. Lielās smadzenes spējīgas attīstīt daudz augstāku garīgu darbību, nekā pie visiem pārējiem dzīvniekiem; viņu maņas orgāni ir sasnieguši vairāk vai mazāk līdzīgu un vienmērīgu attīstību. Acu un ausu nekad netrūkst, pie kam šie orgāni ir divskaitā. Degunu izveido divi dobumi; tikai retos gadījumos deguns kalpo kā taustes orgāns. Dzimums ir šķirts.

Zīdītāji šinī nodalījumā ieņem noteikti augstāko vietu, un šādu stāvokli prasa valzivs tikpat pamatoti, kā cilvēks, kurš sasniedzis dzīvnieku valstī visaugstāko attīstību. Vienmērīga visu ķermeņa daļu izveidošanās un smadzeņu masas daudzums tikpat labi novērojams pie ziloņiem, kā pie pelēm, pie suņiem kā pie pīļ- knābjiem. Zīdītājiem ir ļoti pilnīga plaušu elpošanas ierīce un tādēļ arī sarkanas, siltas asinis, un tie dzemdē dzīvus bērnus, kurus pirmā laikā baro ar sevišķu dziedzeru atdalījumu — pienu. Zīdītāji sastāda asi un noteiktu norobežotu klasi. Viņu ārējā dažādība ir gan liela, bet tikpat liela ir viņu iekšējās uzbūves līdzība.

Pirmās klases dzīvnieku dzīvē atrodams daudz pamācoša un interesanta. Var sacīt, ka zīdītāji nedzīvo tik intensīvi, kā putni; viņu dzīvē ir vairāk apdoma un smaguma, nekā vieglprātīgo gaisa apdzīvotāju dzīvē. Viņiem trūkst jautrā dzīvuma un neizsmeļamā dzīves prieka, kas raJcsturo gaisa mīluļus — putnus. Toties viņi uzrāda mierīgu omulību un cenšanos pēc dzīves baudas, kura dažiem piederas ļoti labi, citiem turpretim visai slikti. Kustīguma un kustību spēju ziņā viņi netiek ne tuvu klāt putniem. Tikai daži no viņiem pazīst neapvaldītu kustību neaprakstāmo prieku; tikai daži prot līksmojot skraidīt bez mērķa apkārt kā bērni. Zīdītāji ir nopietnāki nekā putni un nicina spēku nevajadzīgu izšķiešanu. Tikai bērnībā un kad visuvarenā mīla viņus par jaunu par bērniem padara, tie labprāt nododas rotaļām un kustību priekam. Pie putniem tas ir citādi. Te kustēties ir dzīvot un dzīvot — kustēties. Putni ir mūžīga nemiera pilni un labprāt pārvērstu nakti par dienu, lai savu mūžīgo mundrumu pilnā mērā izjustu. Viņu mazā sirds sit ātrāk, viņu asinis plūst vētraināk pa dzislām, viņu locekļi liekas lunkanāki un vingrāki esam, nekā pie visiem zīdītājiem. Kustība ir putniem vajadzība, neizbēgama nepieciešamība, kamēr zīdītājiem tā ir tikai līdzeklis zināmam mērķim. Liekas, ka īsto dzīves omulību zīdītājs izjūt tikai tad, kad tas pēc iespējas ērti nogulies un, ja nevar atdoties pilnam miegam, tad vismaz — snaudai. šādā stāvoklī nogrimis slinks cilvēks, uz sāniem nogulies suns, mīkstā paklājā saritinājies kaķis un jo sevišķi mierīgi gremojošs vērsis var manu apgalvojumu gleznaini papildināt: pirmām ar pēdējo ir vēl tas kopējs, ka viņš pūlas pa ķermeņa atpūtas laiku arī garam dot nepieciešamo atspridzinājumu. šādu saldu slinkošanu ar vaļējām acīm starp putniem mēs varam novērot tikai pie pārpilnīgi paēdušiem ērgļiem. Putni ir kustību, zīdītāji — izjūtu dzīvnieki.

Nevar tomēr teikt, ka kustēšanās brīvība pie zīdītājiem būtu niecīga, jo zīdītāji staigā, skrien, lec, kāpelē, lidinās, peld un nirst gluži kā putni. Bet viņu ķermeņa masa tos valda un zeme saista pie sevis, un tā gaisa valdnieki, no zemes brīvi tapušie putni, caurmērā pārsniedz pat viņu lielāko ātrumu. Jau nelidotāj i putni, kā strauss un kazuārs, var sacensties skriešanā ar ātrkājaino zirgu un izveicīgo antilopi. Un ja nabaga zīdītāji mēģinātu tikt līdzi spārnotiem lidoņiem, tad viņi tikai rādītu, cik tāļu tie palikuši aiz putniem: sikspārnis ir tikai putna karikatūra.

Zīdītāji staigā uz divām vai četrām kājām. Pilnīgi stāvus iet tikai cilvēks un neviens cits dzīvnieks. Neviens pērtiķis nestaigā stāvus; ķenguru, kas kustas tikai uz pakaļkājām, patiesībā neiet, bet pārvietojas lēcieniem. Visi pārējie soļotāju dzīvnieki staigā uz četrām kājām; tie reizē ceļ vienu priekškāju un otrās puses pakaļkāju. Izņēmums ir zilonis, nīlzirgs, kamēlis, žirafe un vairākas antilopes: viņi ceļ abas vienas puses kājas gandrīz reizē, šo gājiena veidu var ieaudzināt pieradinātiem viennadžiem, tāpat kā dabīgo gājienu. Zīdītāju skriešanas ātrums ir tik dažāds, ka tam nemaz nevar dot vispārēju novērtējumu, šis ātrums ir noteikti izmērots tikai pie zirga; šo mērījumu dati ir pārsteidzoši. Angļu jājamie zirgi ar savām spējām ir ieguvuši sev paliekamu slavu. Daži no tiem noskrējuši angļu jūdzi (1,61 km) 64 sek., bet vienā stundā noaulekšojuši 20 angļu jūdzes, jeb 32 kilometrus. Līdzīgs ātrums pie savvaļā dzīvojošiem zīdītājiem ir reti sastopams. Bet kas ir šis ātrums, salīdzinot ar putnu lidojumu! Pat lēni skrejošā vārna var sacensties ar rikšotāju zirgu; vēstuļu balodis pārspēj zirgu ļoti drīz, jo viņš skrien vairāk nekā divreiz tik ātri kā zirgs un nolido 88 km vienā stundā. Un ja nu vanags dodas nopietnās medībās, vai torņu bezdelīga, sekodama mīlas aicinājumam, izpleš savus spēcīgos, nenogurstošos spārnus un, kā to rāda pat zemākie aprēķini, attīsta 250 km ātrumu vienā stundā — kur te nu paliek diženā zirga ātrums? Arī to saista zemes smagums: tāpēc laiku un telpu pārlidojošā dzeja savu zirgu tēlo ar spārniem pie sāniem (spārnotais Pēgāzs).

Lēkšana notiek ļoti dažādi. Visi zīdītāji, kuri skrej lēcieniem, sviež savu ķermeni ar pakaļkājām uz priekšu un tādā kārtā soļu vietā taisa lēcienus. Tie dzīvnieki, kuri lec tikai, kad viņi sabrūk, vai arī kad tiem jāpārvar kāds kavēklis, sviež ķermeni uz priekšu, atsperoties visām četrām kājām, kaut gan arī te pakaļkājām piekrīt galvenā loma. Aste noteic vai rēgulē lēciena virzienu, un tāpēc šī nepieciešamā stūre ir sevišķi attīstīta pie visiem lēcējiem; pie pērtiķa tikpat labi kā pie lēcēju peles, pie kaķa tāpat kā pie ķenguru. Izņēmumos, piem. garroču pērtiķiem, pakaļkājas izpilda astes — stūres vietu, tāpat kā pie visiem īsastainiem putniem, kuri. stūrē tikai ar kājām. Lēciena spēks ir ļoti liels. Pērtiķis aizlec horizontālā virzienā uz 8—10 metru atstatu koku; vāvere sveika nolec no 20 un vairāk metru augstuma; briedis pārlec 3 metru augstu sienu, lauva — 4 metru, ģemze — tikpat platu bezdibeni, un kalnu kaza lec līdz 3 metri taisni uz leju. Ķenguru lec tikpat ātri, kā suns skrej, lēcēju peli skrejošs cilvēks nekad nevar panākt. Lēkšanā zīdītāji ir meistari, pat izveicīgais un stiprais lasis, kurš arī nelabvēlīgākos apstākļos taisa ļoti augstus lēcienus, nevar ar zīdītājiem sacensties.

Ievērības cienīgas un dažādas ir arī kāpelēšanas kustības. Starp dzīvniekiem, kuri visu dzīvi pavada kokos, mēs atrodam apbrīnojamus kāpelētājus, virves māksliniekus un akrobātus. Ne tikai visas četras kājas, rokas vai ķepas, bet arī aste tiek laista darbā; pēdējās loma ir ļoti īptnēja: dzīvnieks ar astes palīdzību pieķeras un karājas kokā. Tādu pašu lomu aste spēlē vēl tikai pie dažiem abiniekiem. Visi vecās pasaules pērtiķi kāpeīē, pieķeroties ar visām četrām rokām pie klintīm vai koku zariem. Pavisam citādi kāpelē daudzi Amerikas pērtiķi. Viņi ir garīgā un miesīgā ziņā slinkāki un arī uzmanīgāki un lēnāki nekā viņu pārdrošie vecās pasaules radinieki, tādēļ arī viņu kustības ir citādas. Rokas gan tiek lietotas, bet galveno lomu pie turēšanās spēlē aste. Astes gals ar savu stipro muskuļu palīdzību aptinas tik stipri ap ko'ku zariem, ka tas noder reizē kā piestiprināšanās punkts un arī atbalsts visam ķermenim: visas četras kājas šinī stāvoklī var tikt pilnīgi brīvi lietotas. Asti šie dzīvnieki parasti izmet uz priekšu, lai sameklētu pieturu; ļoti bieži dzīvnieks uzrāpjas pa savu asti, kā pa stingri piesietu virvi. No abām minētām vecās un jaunās pasaules pērtiķu dzimtām ļoti atšķiras nagu kāpēletāji, pie kuriem pieder arī viena īsto pērtiķu dzimta. Viņi ar saviem izliektiem nagiem iecērtas koku mizā un asti vairs nelieto vai nu nemaz vai tikai kā balstu. Mūsu vāvere un kaķis, caune un lācis ir šādi nagu kāpelētāji. Viņi var ar lielu ātrumu kāpelēt dažādos virzienos, tiklab horizontāli kā uz augšu un uz leju. Daži no šādiem dzīvniekiem, kā somainās peles lieto arī asti priekš aptīšanās un kāpelēšanas veiklībā nepaliek pērtiķim daudz iepakaļ. Daudz neveiklāk kāpelē sliņķi. Viņu kājām ir gan asi nagi, bet šie dzīvnieki izlieto savus nagus nevis lai iecirstos mizā, bet gan lai tikai aptvertu stumbrus vai zarus. Pa stumbru uz augšu tie kāpj tāpat kā cilvēks. Vienkāršāka, bet katrā ziņā nedrošāka ir Kāpelēšana gar klinšu sienām un lieliem stāvumiem kalnos. Paviāni, kuri kokos ir vāji kāpelētāji, te ir sasnieguši meistarisku veiklību; pēc viņiem nāk atgremotāji, kuri dzīvo kalnos un kuri pat pa stāvām virsmām var skriešus skriet. Šie dzīvnieki, piem., kalnu kazas, gan tikai vienkārši kāpj un nevis kāpelē, bet šī pārdrošā kāpšana te prasa vēl lielāku veiklību, nekā visu agrāk minēto dzīvnieku kāpelēšana.

Esmu tomēr redzējis Āfrikas mūža mežos kazas ar ļoti lielu veiklību kāpelējam arī pa koku stumbriem un zariem.

Nevajadzētu gan domāt, ka putni arī šinī kustībā kaut kādā ziņā pārspēj zīdītājus. Un taču. Vāverīte gan skrej pa koka stumbru ātrāk nekā dzenis, bet tomēr ne tik veili un graciozi ar galvu uz leju, kā mazais dzenītis (Sitta), ar kuru šinī ziņā var sacensties tikai ķirzakas. Pērtiķi, kaķi, vāveres un daži caunveidīgie dzīvnieki pie virzīšanās no augšas uz leju patiesībā gan ne kāpelē, bet slīd vai šļūc, un kad ir sākuši kustēties, tad nevar uz reizes, kā augšā minētais dzenītis, apstāties.

Laišanās ir jauns kustēšanās veidz zīdītāju klasē un bieši tiek nepareizi apzīmēts par «lidošanu", šīs kustības veids ir katrā ziņā solis uz priekšu, bet viņš tomēr paliek sākumā un mēģinājuma stadijā, nekad nesasniegdams pilnību. Lidvāveres un lidsomainie rāda mums laišanās kustības viņu sākumā. Lecot no augstuma viņi izmanto starp kājām izstiepto ādas plēvi kā krītamo širmi, bet nav spējīgi pacelties gaisā, kustinot šo ādas plēvi. Arī lidojošie ma- kisi, kuri uzskatāmi kā pāreja no puspērtiķiem uz cirslīšiem, nespēj pacelties. Vienīgi īstie sikspārņi ir spējīgi izdarīt gaisā patstāvīgas kustības ar lidplēves palīdzību, kura izstiepta starp locekļiem un nesamērīgi garajiem pirkstiem. Iesāņus sitot pa gaisu, sikspārņi paceļas no zemes un virzās uz priekšu. Liekas, ka viņu tā saucamā «lidošana" notiek ļoti viegli. Viņi maina tik ātri un "pēkšņi virzienus, ka tikai ļoti labs šāvējs var viņus laižoties nošaut, skrej taisni, tad paceļas un atkal kiūt ātri un viegli. Un tomēr šī kustība nav lidojums, bet gan neveikla šurpu turpu svaidīšanās, tā sakot rāpošana pa gaisu. Katra vēja pūsma traucē sikspārņa laišanos, bet vētra padara to neiespējamu. Pamats tam ir viegli atrodams. Lidplēve nav tāda plāksne, kā putna spārns, kurš te ļauj gaisam iet cauri, te aiztur to; lidplēve rada pretestību pie katras kustības. Ja arī lidplēve drusku savelkas, kad to ceļ uz augšu, tomēr arī te ir jūtama liela pretestība, kas spiež dzīvnieku uz leju; sitiens uz leju paceļ, sitiens uz augšu spiež atpakaļ — dzīvnieks ne lido, bet laižas. Cik gluži citāds ir putna lidojums! Viņš — tā reiz agrāk esmu izteicies — ir augstākais, diženākais kustību veids.- te mierīga plivināšanās, te bultai līdzīgā trauksme, te šūpošanās, rotaļāšanās, te slīdēšana, steigšanās, šaušanās uz priekšu; te putns ceļo gandrīz vai ar domas ātrumu, te dodas lēnā, omulīgā izpriecas lidojumā; te ētera jūras viļņi šalc zem viņa, te nedzird vairs nekāda trokšņa, arī ne vismazākā, visklusākā; te vajadzīgi smagi spārnu sitieni, te atkal neviens kustējiens; te putns paceļas augstumos, par kuriem mēs, cilvēki, tikai sapņojam, te tuvojas dziļumiem, jūrai, tā ka viļņi šļāc putas uz viņa spārniem. Lidojums var būt tik dažāds, cik vien iedomājams: arvien viņš ir un paliek lidojums. Vienīgi putna lidierīci mēs saucam par spārniem: ar spārniem mākslinieka doma apbalvo atbrīvoto dvēseli; ar sikspārņa lidplēvi tā zīmē velnu — bērnišķas un slimīgas iedomas neprātīgo izdzimumu. Ja ari sikspārņa nakts dzīves veids varēja dot pirmo domu šādiem priekšstatiem, tad tomēr noteicošais te ir bijis lidplēves veids, viņas forma. Un tas apstāklis, ka lidplēve piešķirta no augstumiem dziļumos kritušam eņģelim, kamēr uz augšu lidošais debesu sūtnis ir apbalvots spārniem, mums taustāmi norāda, kā mākslinieka radošais gars vismaz vienu patiesību neapzinot uztvēris: tikai putns ir no zemes atbrīvots, zīdītājs turpretim savās lidošanas domās paliek pie viņas smaguma!

Te jāatzīmē vēl viena doma. Tikai vispilnīgākais lidotājs — torņu bezdelīga — tikai viņš, kurš pilnīgi pieder augstumiem, ir atbrīvojies no zemes un tapis uz zemes jau gandrīz svešs; lidojošais zīdītājs turpretim arvien jūtas uz zemes kā svešinieks. Lidošais zīdītājs ir nožēlojama pāreja starp dziļuma un augstuma radījumiem. Pat citādi veiklā lidvāvere pa zemi tekā samērā neveikli, kamēr sikspārnis vairs tikai smagi klibo pa zemes virsu. Uz guļu gatavodamies viņš pakar sevi pakaļkājās ar galvu uz leju; rāpodams pa zemi viņš spiests izlietot savus laišanās orgānus. Tikai pa pusei sadraudzējies ar ēteri — jau svešs uz zemes: tik bē- dēgu likteni tas sasniedzis ar saviem «spārniem [1] !

Daudz pateicīgāka un aplaimotāka priekš dzīvnieka ir daudziem zīdītājiem dotā spēja apdzīvot ūdeni, viņā peldēt un viņa dzelmēs nirt. Tikai nedaudzi zīdītāji nav spējīgi peldot noturēties uz ūdens virsmas. Man liekas, tādi ir no dzimšanas peldēt neprotošais cilvēks un daži pērtiķi, piem. cilvēkveidīgie pērtiķi un paviāni; ka pēdējie ūdenī iekrituši noslīkst, to zinu no piedzīvojumiem. Visi pārējie, vismaz uz reizes, negrimst dibenā. Daži suņu pērtiķi, kā markati, peld un nirst lieliski; sikspārņi noturās ilgi virs viļņiem; plēsīgie zvēri, grauzēji, viennadži un daudznadži peld gandrīz visi; starp somainiem un bezzobjiem ir vismaz daži, kuri dzīvo tikai ūdenī, arī pārējie ūdenī laikam neiet bojā. īsti ūdens zīdītāji, izņemot augstāko šķiru ūdens apdzīvotājus, ir tikai jūras zīdītāji: roņi un vali. Tie ir jau pārvērtušies par zīdītāju jeb bezžaunu zivīm un atstāj savu īsto dzīves vietu tikai uz dažiem acumirkļiem (vismaz ar vienu ķermeņa daļu), lai ieelpotu gaisu; viņi ūdenī dzimst, dzīvo, mīlē un arī mirst. Neviens peldētāju vai nirējputns nevar viņus ne ātrumā, ne kustību veiklībā pārspēt: ūdens zīdītāji un ūdens putni ir caurmērā līdzvērtīgi.

Ja slavenākā vilzivju medinieka Skorsbija (Scoresby) novērojumi ir pareizi, tad valzivs peldēšanas ātrumā var gandrīz sacensties ar sauszemes dzīvnieku skriešanas ātrumu: vajāta valzivs nogrimst bultas ātrumā, un ja viņa tik pat ātri nirtu arī tālāk, tad tā stundas laikā nopeldētu 2o km, pie kam pusi no šī apgabala bez piespiešanās.

Neapzinātās kustības ir pie zīdītājiem caurmērā lēnākas, nekā pie putniem. Sirds sit retāk un gaisa apmaiņa notiek lēnākā ritmā, nekā pie tāda paša lieluma putniem. Ar to izskaidrojams, ka zīdītāju asinis ir par 2 grādiem aukstākas, šīs elpošanas un asinsriņķošanas lēnums dod lielas priekšrocības ūdens zīdītājiem; tas atļauj viņiem uzturēties ilgāk zem ūdens, nekā putniem. Valzivs uznāk, pēc maniem ar pulksteni rokā izdarītiem novērojumiem, caurmērā katru minūti virs ūdens, lai ieelpotu gaisu, bet var arī, pēc Skorsbija novērojumiem, kad tā ievainota ar harpuni, palikt zem ūdens līdz 40 minūtes, līdz vajadzība pēc gaisa dzen viņu ūdens virspusē: tik ilgi neviens putns neizturētu. Vismaz esmu novērojis, ka alkas arī tad, kad tās aizšautas un tiek vajātas, jau 3 minūtes pēc ieniršanas parādas virs ūdens, lai ieelpotu gaisu. Gāga varot palikt zem ūdens līdz 7 minūtēm, bet es to tomēr neesmu novērojis. Tik daudz var droši teikt, ka visi putni, kuri bijuši zem ūdens ilgāk par 4 minūtēm, ir ļoti noguruši un gandrīz acumirklī noslāpst, ja viņus zem ūdens saķer un vēl brītiņu patur. Salīdzināšanai un illūstrēšanai pieminēšu, ka cilvēks iztur zem ūdens augstākais 70 sekundes, šie dati pamatoti uz novērojumiem, kurus ieguvuši angļu zinātnieki pie pērļu zvejas Ceilonā.

Visīpatnīgākais un uzkrītošākais ir zīdītāju elpošanas lēnums pa ziemas guļas laiku. Murkšķis, pēc Mangilis novērojumiem, parasti elpo 2 dienu laikā 72,000 reižu, turpretim pa ziemas guļas laiku sešos mēnešos tikai 71.000 reižu, tā tad viņš šinī laikā izmanto 90 reizes mazāk gaisa, resp. skābekļa, nekā pārējā laikā.

Ciešā sakarā ar elpojamiem orgāniem stāv arī balss, tādēļ apstāsimies tūliņ pie viņas. Ja mēs zīdītājus atkal salīdzinam ar putniem, tad mums tūliņ uzkrīt balss niecīgā lokanība pie gandrīz visiem mūsu klases dzīvniekiem. Cilvēks ir vienīgais zīdītājs, kuram pilnīgāka balss, nekā putniem; viņa balss stāv pat tik daudz augstāk par visu putnu un citu dzīvnieku balsīm, ka tā dažreiz uzskatīta par vienu no galveniem iemesliem, lai izdalītu cilvēku atsevišķā klasē. Balsienos dalītā runa dod cilvēkam tik lielas priekšrocības, ka šīs vienpusīgās domas var tiešām ienākt prātā. Cilvēks ir vienīgais radījums, kurš pārspēj ar balsi un dziedāšanas spēju apdāvinātos putnus, kurš ar savu balsi netop ausij nepatīkams un uzmācīgs, kā visi pārējie zīdītāji. Pļāpājošos un ķērcošos cilvēkus, it sevišķi sievietes, mēs šoreiz atskaitīsim, jo viņi arī šīm īpašībām savu augsto stāvokli pazemina un tuvina sevi dzīvniekiem. Zīdītājs vispār jāuzskata par radījumu bez skaņas un dziesmas, par būtni, kurai skaņu valsts ir sveša un kura ar skaņu izķēmošanu apvaino ikvienu ausi. šleidens kaut kur gan apgalvo, ka ēzelis saprotot toņus, jo viņš savu pazīstamo ī—a bļāvienu velkot vienā oktāvē; es šo izteicienu pieņemu par joku, un ēzelis manu apgalvojumu jo sevišķi pastiprina — es viņu turu par visšausmīgāko skaņu bojātāju. Nez' vai būtu sameklējams kaut viens zīdītājs ar balsi, kura apmierinātu un pat sajūsminātu mūsu ausi. Viņu balsis gandrīz arvien mums lielā mērā pretīgas, un jo lielāks dzīvnieka uztraukums vai sajūsma, jo balss pretīgāka. Es pievedīšu tikai vienu vienīgu salīdzinājumu starp putniem un zīdītājiem. Visuvarenā mīla apbalvo putnus ar skaņām un toņiem, kuru vara brīnišķi saista mūsu sirdis; no zīdītāju mutes turpretim mīlas izteiksme skan ausīs griezīgi. Kāda starpība starp kaķa un lakstīgalas mīlas dziesmu! Te katrs tonis tiek izķēmots un sabojāts un katra dabīga skaņa pārvērsta par mocošu un ausīs griezīgu troksni: tur elpa top par mūziku un mūzika par krāšņāko un bagātāko mīlas dzeju toņos un skaņās. Kaķa mīlas ciešanas ir tāda dziesma, kas

„Pat akmeni mīkstināt var

Un cilvēku padarīt traku!-'

Un ne tikai mīlas laikā zīdītāju balsis ir mūsu ausij nepatīkamas, bet vienmēr, kad viņa izteic kādu uztraukumu un arī bez tā, gandrīz vienmēr. Mēs visi priecājamies par dzejnieka vārdiem:

„Aitas blējot mājup dodas",

bet droši vien tomēr mazāk par aitu blēšanu, nekā par aitu mājās iešanas ainu. Aitu blēšana ir tāda pati skaņu kropļošana, kā sivēnu kviekšana, cūku rukšķēšana, peļu pīkstēšana, vāveru ņurdēšana u. t. t. Nevienam nenāk ne prātā runāt par dziedošiem zīdītājiem, jo cilvēku parasti atskaita, kad runā par zīdītājiem; zīdītāji tikai bļauj, rej, rukšķ, rēc, kauc, zviedz, blēj, rūc, ņurd; kviec: spiedz, šņāc — un tās patiesi nav patīkamas skaņas. Mēs esam gan pie daudzām mūsu uzticamo mājas draugu balsīm tā pieraduši, ka mēs viņas dzirdam tikpat labprāt, kā jebkura mūsu mīļa drauga rūcošo basi vai arī dažas nama mātes „dārgo balsi", neskatoties uz balss tembra nedaiļskanību; ja mēs prasām mūziķim par suņu riešanas, kaķu ņaudēšanas un zirgu zviegšanas toņu daiļskanību, tad atbildi dabonam visai neatzinīgu; arī skaņu mākslā pārlabotam suņu vau—vau ir grūti atrast žēlastību kritiķu ausīs. Ar vārdu sakot, visu zīdītāju balsis, izņemot cilvēku, ir skaibas, nedaiļskanīgas, neizglītojamas, un pat tās dzīvnieku balsis, kuras dažreiz omulīgā draudzībā mūs uzrunā, tūliņ nav vairs tādas, tiklīdz kāds uztraukums saviļņo dzīvnieka dvēseli, kamēr pie putniem parasti notiek pilnīgi pretēji. Arī attiecībā uz balsi putni ir kustību dzīvnieki.

Kamēr mēs aplūkojam tikai zīdītāju tīri miesīgo darbību, mums bija daudzos gadījumos jāatzīst tās lielās priekšrocības, kādas ir kustību dzīvniekiem — putniem — salīdzinot ar mūsu klases priekš- stāvjiem, sajūtu dzīvniekiem. Citādi ir, ja aplūkojam dzīvnieku garīgās spējas. Maņu darbība, kas pie zemāk stāvošām klasēm jāuzskata kā vienīgā garīgā kustība, zivīm un abiniekiem vēl ļoti maz attīstīta un arī putniem vēl daudzkārt aprobežota; pārrunājamās klases priekšstāvjiem visas maņas turpretim sasniedz savu pilnīgu attīstību. Viņu vienlīdzīgā attīstība paceļ zīdītājus augsti pār putniem. Pēdējie ir tikai redzes dzīvnieki, šie — visu maņu dzīvnieki. Putni gan redz labāk par zīdītājiem, jo viņu lielā acs, pateicoties iekšējai pārstādīšanas spējai, var piemēroties redzei dažādos attālumos. Visu pārējo maņu darbība ir turpretim pie putniem vājāk attīstīta nekā pie zīdītājiem, šie pēdējie jau vispār uzrāda lielākā vai mazākā mērā to garīgās dzīves vispusību, kas visā pilnībā sastopama pie cilvēka. Tādēļ arī zīdītāji jānostāda dzīvnieku valstī pirmā vietā.

No visām maņām jušana ir tā, kas vismazāk izceļas; un tomēr, cik augsti attīstīta viņa ir pie zīdītājiem! Vajadzīga visvieglākā pieskaršanās pie ādas, un lielā valzivs acumirklī pazūd dziļumos; zilonis jūt, tiklīdz muša uzsēžas uz viņa biezās ādas; vērsis sajūt patīkamu kairinājumu, ja viņam viegli pakasa ragu starpā; gulošu suni uzmodina visvieglākā noglāstīšana. Un tomēr attiecībā pret cilvēku šos dzīvniekus dēvē par nejūtīgiem. Cilvēka ārējā āda ir tik jūtīga, ka pat maigākā gaisa piūsma, kas viņu aizķer, tiek sajusta. Tauste gan ir vājāk attīstīta par jušanu, bet tomēr vismaz tādā pašā mērā kā pie putniem. Pat viennadžu kājās ir zināmā mērā attīstīta tauste, neraugoties uz nejūtīgo nagu, ko kalējs apstrādā kā koka gabalu; vajaga tikai novērot zirgu, kad viņš nakti kalnos kāpelē uz augšu un leju: ar nagu viņš pārbauda ceļu, ar viņu tas tausta pamatu zem savām kājām, ūsu taustes spējas jau daudz lielākas, ar viņām apveltītie dzīvnieki tausta gandrīz tikpat labi, kā daudzi kukaiņi, kuru pirmais taustes orgāns ir taustes ī'adziņi. Mūsu mājas kaķis, žurka vai pele mums gaiši pierāda, cik noderīgas tiem viņu ūsas: viņi aposta priekšmetu tikai tad, kad viņi to jau iepriekš aptaustījuši. Visi nakts dzīvnieki zīdītāji izlieto ūsas kā nepieciešamus ceļa rādītājus savos nakts ceļojumos: tās bieži aizsargā pilnīgākas maņas orgānus — redzi un osmi. Līdz cik apbrīnojamai pilnībai tauste var būt attīstīta pārrunājamā klasē, to katrs lasītājs būs novērojis pats pie savas rokas, ja arī viņa nesasniedz tās spējas, ko mākslinieka vai aklā cilvēka roka. Roka ir vispilnīgākais taustes orgāns: viņa, lai gan nevar redzi pilnīgi atsvērt, tomēr bieži ar panākumiem var stāties viņas vietā.

Par garšu jeb mēles jušanas spējām var būt nopietna runa tikai šai klasē. Zināmas garšas spējas nevar noliegt arī pie putniem, abiniekiem un zivīm, jo ir novērots, ka arī viņi vienu barību ēd mīļāk kā citu. Tomēr šis orgāns ir jūtīgs tikai pie dažām putnu sugām, piem., papagaiļiem un zobknābjiem, kur pateicoties mēles mīkstajai uzbūvei zināma garšas sajūta ir iespējama. Pie lielākās putnu daļas šis orgāns, mēle, ir tik ciets, vai arī tik mazs, ka viņš nav spējīgs ievadīt un veicināt garšošanas ķīmisko procesu, t. i. ēdiena daļu uzsūkšanu un sekojošo dažādas garšas sajutuma izsaukšanu. Citādi tas ir pie zīdītājiem. Te mēle ir vienmēr spējīga sajust garšu, neskatoties uz to, ka dažreiz viņa mums liekas rupja un cieta. Sāls un cukurs, kā katrs būs novērojis, gandrīz aizvien atstāj uz zīdītāju garšu orgānu zināmu iespaidu. Pat kaķi neatteicas no šīm vielām, ja tikai tās viņiem pasniedz atšķaidītā veidā. Pamuļķā kamieļa cietā mēle, ko nevar ievainot pat asie mimozu dzeloņi, nevar atturēties pretī sāls iespaidam un reaģē, ja šī burvju viela ir nonākusi uz viņas un atšķīzdama rada patīkamu sajūtu; elefants, kura mēle liekas tīri nejūtīgs gaļas gabals, ir ļoti apmierināts, ja pēdējais tiek patīkami kutināts no saldumiem vai stipriem dzērieniem, un visi, pat plēsīgākie kaķi, atzīst pienu par gār- dumu. Bet arī attiecībā uz garšu atkal cilvēks ir tas, pie kā šī veida jušanas spēja ir attīstīta vispilnīgāk: mēs diezgan daudz esam mācījušies pazīt tādus cilvēkus, kam garšas kairinājumi dod tādu baudījumu, kas liek aizmirst ne tikai tos iespaidus, ko dod citas maņas, bet arī visus garīgos priekus: īstam ēdājam garšot ir dzīvot, un dzīvot ir garšot. Te nu atkal putni stāv tālu aiz zīdītājiem.

Arī osme pie zīdītājiem sasniedz visaugstāko attīstības pakāpi. Salīdzinošs pārskats par dažādām dzīvnieku klasēm māca, ka taisni pie zemāk attīstītiem dzīvniekiem osme ir viena no izcilus stāvošām maņām: es gribu atgādināt par kukaiņiem, kas seko puķu smaršai, un ko jau no tālienes pievelk maitas un mēslu kaudzes, un kurus vilina arī viņu mātītes īpatnējā smaka. Zivis ierodas pie upē iemestas maitas pat no upes augšgala, tā tad no turienes, uz kurieni ūdens nekādā ziņā nevar būī smakas pārnesējs. Rāpuļiem turpretim osme ir tik" vāji attīstīta, ka viņi ar tās palīdzību nav spējīgi kaut ko uzmeklēt, lai gan apgalvo, ka dažas čūsku sugas uzmeklējot .mātītes ar šīs maņas palīdzību. Starp putniem ir pazīstami daudzi ar labi attīstītu osmi, bet maldīgi ir nostāsti par to, ka maitu vanagi un kraukļi saožot maitu un citas smirdošas vielas no vairāku jūdžu attāluma. Citādi ir pie zīdītājiem. Te mēs sastopam daudzus tādus dzīvniekus, kuru osmes maņa ir sasniegusi patiesi pārsteidzoši pilnīgu attīstību. Osme, pats par sevi saprotams, spēj novest līdz maņas sajūtai tikai gāz- veidīgas vielas, bet kā ir iespējams dažreiz tikai niecīgas pēdas no šādas gāzes uzmeklēt un novest līdz apziņai, tā būs mūžam neatminama mīkla. Suns nemaldīgi uzož sava kunga pēdas starp daudz citām cilvēku pēdām, pat vēl pēc vairākām stundām; vai arī seko medījumam, kas vakar gājis savu zināmu ceļu, pa viņa pēdām, vadoties tikai no osmes, t. i. ievērojot starp daudzām citām smakām tikai sava medījuma īpatnējo smaku. Viņam nav citas pieturas, kā tikai tās gāzes, kas rodas zābakam vai nagam uz acumirkli pie zemes pieskaroties. To iedomāties un skaidri sev priekšā stādīties es turu par neiespējamu. Tāpat mums, šai ziņā maz jūtīgiem, ir nesaprotams vēl viens osmes attīstības virziens: ošana no tālienes, pa vējam. Ja zaķis trīsdesmit soļu attālumā (pa vējam) saož noslēpušos medinieku, tad tas, liekas, nav nekas sevišķs, jo pat mūsu deguns, kas caur istabas gaisu un visādām mūsu sabiedrībā neizbēgamām smalkām un nesmalkām smaršām padarīts visai nejūtīgs, ir spējīgs saost desmit līdz divdesmit soļu attālumā mūsu mājas kustoņu īpatnējās smakas. Bet kad briedis saož cilvēka tuvumu jau pieci simti soļu attālumā, ir nesaprotami, un es, atzīstos, nebūtu tam ticējis, ja nebūtu to pats piedzīvojis. Tik viena kā otra minētā osmes spēja mums nesaprotama, jo mūsu osme nevar viņām pat tuvināties.

Jāaizrāda, ka to dzīvnieku deguni, kam labi attīstīta osme, ir arvienu mitri. Pēc deguna mitruma pakāpes, cik savādi tas .arī neizklausītos, var spriest par to, cik augsti attīstīta ir zināma kustoņa osme. Kaķa deguns ir jau daudz sausāks par suņa degunu, pērtiķa vēl sausāks nekā kaķa, cilvēka deguns sausāks par pērtiķa, un tā pakāpeniski pamazinājas arī minēto zīdītāju osmes spējas. Mēs aizietu par tālu, ja gribētu še apskatīt visas osmes maņas attīstības pakāpes, sākot ar valzivi, kam šo spēju nemaz nav, un beidzot ar augstākiem zīdītājiem, kuru osme sevišķi pilnīgi attīstīta. Tāpēc pietiks, ja vēl minēšu, ka starp zīdītājiem, kuru deguni ir mitri, osme vislabāk attīstīta pie tiem, kuru deguni ir sevišķi viegli kustināmi. Tā tas ir pie snuķu lāčiem jeb koati un cūkām; bet mēs nedrīkstam aizmirst, ka arī suņiem, caunām, cibetkaķiem un gene- tām ir ļoti kustīgi deguni. Ka pie sikspārņiem, kuru deguni ir apbalvoti ar sevišķu piedevu, osme nav sliktāka, kā pie zīdītājiem ar mitru degunu, viegli izskaidrojams: jo tāds osmes maņas izveidojums, kādu mēs pie viņiem redzam, var minēto maņu tikai paasināt. Beidzot, es domāju, ir jāmin arī vēl, ka tās smalkās smar- šas, kas tik patīkami kairina maz attīstītu degunu, dzīvniekiem ar augsti attīstītu osmi ir atbaidošas: katrs suns novērsīsies no odekolona ar tādu pašu riebumu, kā no sērūdeņraža. Tikai tādi dzīvnieki, kam osme ir vājāk attīstīta, mīl smaršas, kā piem., kaķis baldriānu; turpretim dzīvnieki ar augsti attīstītu osmi izvairās ar zināmu rūpību no katras gāzes, kas var uztraukt viņu osmes nervus, jo stipras smaržas liekas atstāj uz viņiem sāpīgu iespaidu.

Ir jautājums, vai pie zīdītājiem osmes maņa pārspēj dzirdes maņu vai nē. Tikdaudz gan ir skaidrs, ka pēdējā pārrunājamā klasē sasniedz tādu attīstību, kā nevienā citā. Dzirdes maņa ir jau stipri attīstīta pat pie zemāk stāvošām dzīvnieku klasēm, lai gan ne tādā mērā, kā tā būtu viņu dzīvē nepieciešami vajadzīga, piem., pie medījuma un barības uzmeklēšanas, šādu lomu dzirde spēlē tikai pie augstāku klašu dzīvniekiem. Arī putna labi attīstītā auss ir tikai zīdītāja auss pakaļdarinājums. Par to, ka putniem ir laba dzirde, mūs pārliecina viņu mūzikālās spējas. Dzirde atver viņiem skaņu valsti, un pateicoties tam tie var savstarpēji iepriecināties un uzjautrināties dziesmās. Ievērības cienīgs ir tomēr tas fakts, ka arī starp putniem tikai tie ir dziedātāji un tikai tie ļaujas no skaņām sajūsmināties, kuru dzirde ir visvājāk attīstīta. Tie putni, kam ir augsti attīstīta dzirde, piem. pūces, ar šausmām novēršas no tām pašām skaņām, kas citus putnus sajūsmina. Tāpat ir arī pie zīdītājiem. Te jau pēc auss ārējās un iekšējās uzbūves var spriest par šīs maņas attīstības pakāpi. Te dzirdes maņa var būt jau tik smalka, ka viņai tās skaņas, kas mazāk attīstītai ausij liekas jaukas, ir kaucošas un nepatīkamas.

Zīdītāju dzirdes spējas ir ļoti dažādas. Kurls no viņiem nav neviens, bet ar īsti smalki attīstītu dzirdi ir apdāvināti tikai reti no viņiem. Ārējā auss ir tas mērogs, pēc kā var spriest, cik augsti attīstīta ir dzīvnieka dzirde, t. i. dzīvnieki ar stāvām, viegli kustināmām ausīm dzird labāk par tiem, kuru ārējā auss ir maza vai pat neredzama. Ar ārēji pilnīgāku šīs maņas organa uzbūvi palielinās skaņu uztveršanas spējas; citiem vārdiem tas būtu: zīdītāji ar lielām ārējām ausīm nemīl, ar mazām — mīl mūzikālos toņus un skaņas. Delfins sajūsmināts seko kuģim, no kura klāja plūst mūzikas skaņas; ronis parādās virs ūdens, kad zvejnieks klusi un melodiski svilpo; zirgs zviedz aiz prieka, kad izdzird trompetes skaņas; kamielis soļo vingrāk zem karavānes zvaniņa skaņām; lācis ceļas uz pakaļkājām pie fleites skaņām; elefants, kam gan ir lielas ausu plāksnes, bet pati ārējā auss maza, pie mūzikas skaņām kustina kājas itkā uz deju un prot atšķirt jūsmīgas ārijas skaņas no spēcīgām marša vai kara dziesmas skaņām. Tomēr neviens no minētiem dzīvniekiem pats neizdod mums patīkamas skaņas, kā to dara muzikāli apdāvinātie putni, kas mūziku mīl, un kuri ar tās palīdzību var tikt ierosināti uz jautrību un dziedāšanu, šai ziņā iepriekš nosauktie zīdītāji drīzāk līdzinās rāpuļiem, piem., čūskai, kuru viņas dīdītājs pievelk un saista ar savas svilpes palīdzību. Citādi pret mūzikas skaņām izturas zīdītāji ar augsti attīstītu dzirdi: tās priekš viņu ausīm par stipru. Suns pacieš vīrieša basu, bet ne sievietes soprānu; sievietei dziedot viņš kauc tāpat, kā pie pūšamo instrumentu skaņām, turpretim jau maigāko stīgu mūziku viņš panes daudz labāk. Vēl uzkrītošāk pret mūzikas skaņām izturās lielausis sikspārnis: viņš izrāda vislielāko nemieru, priekšējie locekļi ieaustās. un ārējās kustības pavada trīcošas balss skaņas; var redzēt, ka stiprie toņi priekš viņa ir taisni nepanesami. Kā meža kustoņi izturas, dzirdot griezīgas skaņas, es neznu; bet man liekas, ka viņi pret tām ir tikpat jūtīgi, kā visi citi dzīvnieki, ko daba apveltījusi Ielām ausīm.

Vispār par dzirdes patieso asumu grūti kaut ko noteiktu sacīt. Par atsevišķu dzīvnieku dzirdes spējas attīstību varam runāt tikai salīdzinoši, jo šīs maņas attīstības pakāpi nav iespējams izmērīt. Kā daudzi zīdītāji, kas pilnīgi neuzņēmīgi pret visu, tomēr dzird, par to nav nekādu šaubu; bet cik tālu sniedzas viņu dzirdes spēja, mēs tomēr nezinām. Neapšaubāmi, ka kaķis un pūce dzird troksni, kas ceļas pelei skrienot; bet nav iespējams noteikt, cik lielā attālumā viņi spēj atšķirt klusus soļus no vēja čalošanas. Lielausainais sikspārnis laikam dzird pat mazo taurenīšu spārnu švīkoņu, ko mūsu dzirdas maņa vairs nav spējīga uztvert. Tuksneša lapsa, liekas, jau pa labu gabalu dzird kukaiņa kustēšanos smiltīs; medījums jūt mednieka soļus simts un varbūt pat divi simts soļu attālumā. Tomēr viss še pievestais nedod mums iespēju taisīt kādu noteiktu slēdzienu.

Zīdītāja redze liekas nesasniedz to asumu, kā viņu osme un dzirde. Esmu novērojis, ka putni redz labāk nekā zīdītāji, bet kādā mērā, to grūti sacīt, jo patiesus novērojumus šai ziņā mēs varam izvest tikai pali pie sevīm. Liekas, ka starp zīdītājiem, dienas dzīvniekiem, neatradīsies tādi, kuru redzes spēja būtu uz augstākas attīstības pakāpes kā pie cilvēka; vismaz es nezinu neviena tāda gadījuma, kas runātu nupat izteiktām domām pretī. Citādi tas ir pie nakts dzīvniekiem, tā tad gandrīz pie visiem laupītājiem, dažām pērtiķu sugām, pie visiem puspērtiķiem, sikspārņiem, dažām gremotāju sugām un citiem, šo zīdītāju acis ir vai nu ļoti attīstītas va> atkal pavisam mazas un vājas. Ai* asāko redzi zīdītāju starpā bez šaubām ir apdāvināti īstie laupītāji; viņu acis ir tik jūtīgas pret gaismu, ka pat parastā dienas gaisma daudziem no viņiem ir ļoti nepatīkama. Tādēļ dzīvnieka laupītāja acs ir iekšēji viegli pārstādāma; tomēr tas notiek ne apzinīgi, kā tas ir pie putniem, bet pilnīgi neapzinīgi, atkarībā no stiprākas vai vājākas gaismas. Pie mūsu mājas kaķa mēs itin viegli varam novērot, kādu iespaidu uz viņa aci atstāj gaisma: dienas gaismā viņa redzoklis sašaurinās tiktāl, ka izskatās kā šaura strīpiņa, bet tumsā paplašinās atkarībā no apgaismojuma. Te apstiprinājās, arī attiecībā uz redzi, tā patiesība, ka tikai vidēji attīstīta maņa spējīga panest stiprākus kairinājumus. Kā likumu var uzskatīt sekošo: zīdītāji ar apaļu redzokli ir dienas dzīvnieki, vai arī kā dienā tā naktī redz vienādi labi; turpretim tie, kuru redzoklis ir līdzīgs plaisai, uzrāda vislielāko redzes asumu līdz ar krēslas iestāšanos.

Zīmīgi ir tas, ka šai visaugstāk attīstīto dzīvnieku klasē tomēr atzīmējami gadījumi, kur acs ir stipri maza un tādēļ dzīvnieks var būt pilnīgi akls, piem., aklā pele (Spalax). Cik līdz šim zināms, tad acs netrūkst nevienam zīdītājam; mūsu kurmis, kuru bieži samaina ar viņa „aklo" brāli, redz samērā labi.

Zīdītāja acs mums jāaplūko arī vēl no cita viedokļa, kā gara redzamais, ārējais, atspoguļojums. Pie zemākām dzīvnieku klasēm vēl nemēdz sacīt, ka acs ir dvēseles spogulis. Mēs atrodam, ka čūskas acij ir ļaunprātīgi viltīga, krokodiļa acij — ļaunprātīga, pie dažiem putniem — maiga, pie citiem stingra, nopietna, vai drošsirdīga acu izteiksme. Tomēr, ar maz izņēmumiem, mēs tur redzam to, ko paši gribam redzēt. Tikai no dzīvās ērgļa vai vanaga acs uz mums runā viņa iekšējā būtība. Pie zīdītājiem tas gandrīz vienmēr ir tā. Tikai te mēs varam no tiesas runāt par acu izteiksmi. Tāpēc arī tautā pamatoti un ar īstu izpratni runā par pamuļķīgām vērša, skaistām žirafes, piemīlīgām gaceles, uzticīgām suņa, nevainīgām vai muļķīgām aitas, neuzticīgām vilka, degošām lūša, ļaunprātīgi viltīgām pērtiķa, lepnām lauvas acīm u. t. t., jo pie minētiem dzīvniekiem acs patiešām ir neviltots dvēseles spogulis. Dzīvnieka dvēseles kustības runā uz mums caur viņa acīm, jo valodas viņiem trūkst. Sāpes un prieki, skumjas un jautrība, bailes un vieglprātība, rūpes un līksmība, naids un mīlestība, riebums un labvēlība lasāma dzīvnieka acīs. Te ir viņu gara dzīves mēmā ārējā izteiksme.

Zīdītājiem piemīt domāšanas spējas, saprāts un dvēsele, kas viņiem piedod zināmu noteiktu raksturu. Viņi prot atšķirt vienu lietu no otras, viņiem ir laika, vietas, krāsu un skaņu maņa, viņi pazīst, uzņem iespaidus, spriež un taisa lēmumus; viņi krāj piedzīvojumus un prot tos izlietot; viņi redz briesmas un domā par to, kā no viņām izvairīties; viņi izrāda simpātiju un antipat'ju, mīlestību pret otru dzimumu un bērnu, draugu un labdari, naidu pret ienaidnieku un pretinieku, pateicību, uzticību, uzmanību un neuzmanību, priekus un sāpes, dusmas un labsirdību, viltību un gudrību, godprātību un izmanību. Gudrais dzīvnieks iepriekš aprēķina, apdomā, apsver un tad tikai dara; jūtīgais liek uz spēli savu brīvību un dzīvību, lai sekotu savam iekšējam pamudinājumam. Arī par sabiedrību dzīvniekam ir augsts jēdziens: tās labā viņš bieži uzupurējas; viņš kopj slimos, pabalsta vājos un dala savu barību ar izsalkušiem. Viņš pārvar savas iegribas un bēdas un mācās sevi valdīt, tā tad uzrāda arī patstāvīgu gribu un gribas spēku. Viņš gadiem ilgi atmin pagājušo un domā arī par nākotni, krāj un taupa priekš viņas.

Dažādas gara dāvanas noteic dzīvnieka raksturu. Viņš var būt bezbailīgs vai bailīgs, drošsirdīgs vai gļēvs, godīgs vai zaglīgs, atklāts vai noslēdzies, taisns vai viltīgs, lepns vai pazemīgs, uzticīgs vai neuzticīgs, paklausīgs vai stūrgalvīgs, pakalpīgs vai godkārīgs, miermīlīgs vai strīdīgs, jautrs vai bēdīgs, sabiedrisks vai nesabiedrisks, draudzīgs pret citiem vai naidīgs pret visu pasauli, un kas var visu pateikt, kāds tik vēl nē!

Mēs nedrīkstam še aizmirst vienu: to, ka dzīvnieku garīgās spējas var tikt attīstītas, ja tikai viņu pareizi audzina. Tāpat kā cilvēki, arī dzīvnieki var būt ar labām un ļaunām ierašām un tikumiem. Audzinātājs var atstāt neaprobežotu iespaidu uz dzīvnieku. Liela daļa kārtīgi audzinātas dzīvnieku mātes labo tikumu pāriet uz viņas bērniem. Galvenais un priekšzīmīgākais dzīvnieka audzinātājs ir cilvēks. Pietiks ar vienu piemēru: ar mūsu vislabāk audzināto kustoni — suni. Ar laiku viņš ir īsts sava kunga attēls. Viņš, tā sakot, piemērojas sava kunga raksturam, medību suns medniekam, miesnieka — miesniekam, kuģinieka — kuģiniekam, lappu, eskimosu un indiāņu suns — saviem pavēlniekiem.

Katram novērotājam būs uzkritis, kā netikai dzimtene plašākā vārda nozīmē, bet arī šaurāks apvidus, kurā dzīvnieks piemīt, un pat aprobežota uzturēšanās vieta izpaužas dzīvnieka izskatā. Kopsakarība starp apvidu un dzīvnieku ir redzama ne tikai dzīvnieka īpatnējā locekļu izveidojumā, bet izteikta ļoti asi arī dzīvnieka krāsā. Par vispārēju likumu var pieņemt, kā dzīvnieka krāsa pilnīgi atbilst viņa apdzīvotās vietas valdošai krāsai. Izcilus priekšrocības, kuras dzīvnieks iegūst no šīs krāsu vienādības, būs skaidras, ja padomāsim, ka plēsīgam zvēram jāpiezogas pie sava laupījuma pēc iespējas nepamanītam, un vajātam dzīvniekam no sava uzbrucēja pēc iespējas labi jānoslēpjas.

Mums jāatzīst, ka dzīvnieku izveidojusi viņa apkārtne. Jau pērtiķi ir caurmērā vienādā krāsā ar viņu apkārtni, — brūns, zāles- zaļš un pelēks ir viņu spalvu galvenās krāsas; šīs krāsas atbilst koku mizai, lapu un zāles zaļumam, vai klintīm, uz kurām pērtiķi dzīvo. Visi sikspārņi, kuri kokos dzīvo, ir tāpat brūnā vai zaļganā krāsā, tie, kuri guļ klinšu spraugās, ir klinšu nenoteiktā pelēkumā vai krēslas krāsā. Starp plēsīgiem zvēriem ir daudzi, kuri jāuzskata par savas dzimtenes spoguļattēliem. Vilkam ir īsts zemes ģērbs: viņa bālgani brūnais un pelēkais kažoks pieskaņojas visām vīņa dzīves vietas krāsām; lapsa kūmiņš rāda mums, ka viņa piemērota tikpat labi lapu, kā skuju koku zaļumam; viņas tēvocis ziemeļos — polār- lapsa — uzvelk ziemā sniega ģērbu, vasarā klinšu; kāds cits viņu radinieks — šakalis — valkā tumši palso ģērbu. Hiēnas, kā nakts dzīvnieki, ir pelēki ģērbtas — tanī krāsā, kura visātrāk acij pazūd. Lauvās un pardeļos, ģepardos un servaļos var pazīt īstus stepju dzīvniekus. Pamata krāsa ir dzeltena, bet plankumi citā krāsā norāda uz to, ka stepe ir raibāka. Mūsu ziemeļu kaķi atbilst viņu bezkrāsainai dzimtenei un tumšām naktīm: pelēks ir viņu galvenā krāsa; karakals rāda sevi kā īstu tuksneša dzīvnieku; tīģeris savās melnās svītrās attēlo niedru stumbrus bambuka mežā, leopards — raiblapainos Vidusafrikas krūmājus; Amerikas kaķi atspoguļo savus raibos mežus. Caunas spalvas krāsā izpaužas viņas vispusība. Koku caunas ir brūnas, akmeņu caunas — pelēcīgas, bet sesks ir palsāks. Zebiekste savu vasaras ģērbu maina ziemā pret sniegbaltu apģērbu. Mūsu lācis ir zemes brūns, ledus lācis — balts, jenots — mizas krāsā. Ļoti uzkrīt vienādā krāsa pie grauzējiem. Es atgādināšu zaķus. Katrs mednieks zin, ko nozīmē saskatīt gulošu zaķi: līdzība starp zaķa spalvas un zemes krāsu ir tik liela, ka desmit soļu atstatumā var zaķim paiet garām, viņu nemaz nepamanot. Tuksneša zaķis ir protams palsi dzeltens, ziemeļu vai k:alnu zaķis maina vasaras un ziemas ģērbus. Trusītis, alu dzīvnieks, ir pelēkā krāsā. Mūsu vāverīte ir egļu mizas brūnumā, ziemeļu un lidvāvere turpretim — bērzu mizas krāsā. Lauku pele ir brūna, tuksnešu — bāli dzeltena, stepju — dzelteni brūna, bieži svītraina. Starp atgremotajiem briedis valkā meža apģērbu, ģemzes, ziemeļu briedis un kalnu kazas — klinšu, antilopes stepju vai tuksneša tērpu. Viennadžos, vismaz kvaggā, zebrā un meža ēzelī ieraugām stepju apdzīvotājus, daudznadžos ar viņu pelēko, nenoteikto krāsu — purva iemītniekus. īsi sakot, minētais likums ir vispārējs un izņēmumi nav bieži. Reti mēs maldīsimies, ja brūnā, pelēki zaļā vai sudrabpelēkā zīdītājā uzzīmēsim koka apdzīvotāju, bet tumši pelēkā, bāli dzeltenā, iesarkanpelēkā, zemes brūnā un sniega baltā — zemes apdzīvotāju. Palsi dzeltens ir tuksneša krāsa, tumši dzeltens — stepju, pelnu pelēks — klinšu; pie nakts dzīvniekiem pelēkā krāsa ir valdošā, dienas dzīvnieku tērpā turpretim pelēks, sajaukts ar citām krāsām. Lielā nenoteiktība krāsā ļauj spriest par dzīves veida daudzpusību; noteikta krāsa norāda uz noteiktu, noslēgtu dzīves vietu; tīri dzelteni dzīvnieki ir vienmēr tuksnešu apdzīvotāji, tīri balti gandrīz bez izņēmuma sniega dzīvnieki.

Ne visi, bet tomēr ļoti daudzi dzīvnieki maina ikkatru gadu savu uzvalku. Divreizēja spalvas mešana, tas ir, pilnīga ģērba maiņa pavasarī un rudenī, pēc maniem novērojumiem, nenotiek ne pie viena zīdītāja, bet spalva gan var izbālēt un pārmainīt krāsu.

Lielais vairums zīdītāju ir sabiedriski dzīvnieki un tādēļ salasās ar citiem savas sugas īpatņiem vai arī svešiem līdzīgi dzīvojošu sugu īpatņiem lielākos vai mazākos baros, šie bari nekad neaizsniedz tos apmērus, kā putnu sabiedrības; pēdējās, kā zināms, bieži apvienojas .kopā pat miljoni īpatņu. Zīdītāji tikai pie zināmiem apstākļiem salasās sabiedrībās no tūkstošiem īpatņu. Vairāk nekā vienāds dzīves veids apvieno kopējā nelaime: no degošās stepes uguns līnijas bēg cieši kopā visatklātākie ienaidnieki.

Katrā lielākā sabiedrībā spēcīgākais loceklis iegūst virskundzību un galā panāk noteiktu paklausību. Starp atgremotajiem pie šī goda kārtīgi nāk vecākās mātītes, īsti tās, kurām nav bērnu; pie citiem sabiedriskiem dzīvniekiem, piem., pērtiķem, par pulka vadoni kļūst vienīgi tikai tēviņš. Un tikai pēc asas cīņas, kurā viņš paliek visiem līdzbiedriem bailes iedvesošais uzvarētājs; te noteicošais ir rupjais spēks; pie atgremotajiem turpretim piedzīvojumi un laba griba. Izvēlētais vai vismaz atzītais vadonis uzņemas gādību par visa pulka apsargāšanu un drošību un aizstāv vājākos sabiedrības locekļus dažreiz ar uzupurēšanos. Mazāk saprātīgie un vājākie pievienojas gudrākiem un izpilda visus vadoņu dotos un drošībai nepieciešamos noteikumus.

Daži zīdītāji dzīvo vientuļi. Veci, nikni un ļauni tēviņi tiek padzīti no pulka un paliek tad vēl īgnāki un ļaunāki. Ir arī citi zīdītāji, kuri vispār mīl vientuļu dzīvi, un ar katru pienācēju uzsāk niknu cīņu. Nereti arī gadās, ka uzvarētājs uzveikto apēd, pie kam, kā zināms, pat cilvēkam var pārmest šo neģēlību.

Lielākā daļa mūsu klases dzīvnieku pa dienu ir nomodā un nakti guļ; bet tomēr var sastapt visās šķirās nakts un dienas dzīvniekus. Dažiem nav noteikta laika gulēšanai, bet viņi guļ vai ir nomodā, kā viņiem patīk. Visumā varbūt var pieņemt, ka ir vairāk dienas dzīvnieku, nekā nakts, tomēr arī to skaits, kuri naktī dzīvo un dai'bojas, nav daudz niecīgāks par dienas dzīvnieku skaitu.

Pa nomodas laiku lielākā dala zīdītāju nodarbojas tikai ar barības uzmeklēšanu. Barība var būt ļoti dažāda. Visi mūsu klases dzīvnieki ir, pats par sevi saprotams, augu ēdāji vai arī plēsīgie, kuri apēd citus dzīvniekus. Gandrīz visi augu un dzīvnieku valsts organismi atrod savus cienītājus. Augu ēdāji noēd veselus augus, piem.. zāles, dadžus, sūnas, ķērpjus vai atsevišķas augu daļas, kā ziedus, lapas, augļus, graudus, sēklas, riekstus, zarus, dzeloņus, mizu u. t. t. Plēsīgie zvēri barojas no citiem zīdītājiem vai putniem, abiniekiem, zivīm, tārpiem un mīkstmiešiem; daži ēd tikai pašu nonāvēto medījumu, citi atkal maitas; daži netaupa pat paši savu gaļu un asinis.

Zīdītāji ēd daudz, samērā tomēr mazāk kā putni. Tas stāv saskaņā ar viņu mazāku kustīgumu. Pēc ēšanas viņi meklē mieru un nogrimst vai nu snaudā, kā atgremotāji, vai arī īstā miegā. Rotaļām vai nevajadzīgām kustībām viņi, kā jau agrāk minēts, nododas maz; gandrīz tikai jauniem dzīvniekiem ir prieks uz to, pie kam ar savu trakuļošanu tie tad dažreiz aizrauj arī vecos.

Daži augu un kukaiņu ēdāji paliek pa ziemas laiku bez barības, bet viņi ir par maziem un par vājiem, lai iztiktu ilgi bez tās. Ceļot uz siltākām vai bagātākām zemēm viņi nav spējīgi un katrā ziņā aizietu bojā, ja daba tik brīnišķā kārtā nebūtu par viņiem gādājusi. Liekas, ka viņi paši var sevi aizsargāt, jo viņi būvē zemē novietotas, biezi un mīksti izklātas, un tādēļ siltas, mītnes, kur ierīkotas arī glabātuves; pēdējās šie dzīvnieki sakrāj bagātīgu pārtiku. Daba tomēr uzņemas galvenās rūpes par viņu uzturēšanu, jo ziemā tie var iztikt ilgāku laiku bez barības no ārienes un, nāvei līdzīgā miegā iegrimuši, lēnām nolieto uzkrātos taukus: viņi iegrimuši ziemas guļā.

Uz rudens galu, kad tuvojas ziema, gulētāji ievelkas savās mākslīgās, ļoti siltās paslēptuvēs, saritinās un drīzi iegrimst miegam līdzīgā sastingumā. Viņu sirds sit lēnāk un pateicoties tam elpošana palēninās uzkrītošā kārtā, vai pat tiek pārtraukta; ķermeņa siltums mazinās; locekļi top stīvi un auksti; kuņģis un zarnas iztukšojas pavisam un savelkas. Miesa caur to iegūst nejū- tību, kurai līdzīgu nevar atrast.

Ar pavasara atnākšanu ziemas gulētājs atmostas un uztur savu dzīvību vispirms ar tiem krājumiem, kuri sagādāti vasarā. Arī pēc pamošanās no šī nāves miega zīdītājs guļ bieži un ilgi, tomēr jau vairāk parastā kārtā; tiklīdz viņš savu paslēptuvi var atstāt, viņu pārņem liels uzbudinājums: viņā pamostas dzimuma dzenuļi. Tikai maziem zīdītājiem ir īsts ziemas guļas laiks, lielākie, kā piem. lācis, guļ zināmu laiku, dažas dienas vai arī nedēļas, tomēr iztiek visu šo laiku bez barības.

Daži zīdītāji, lai uzlabotu savu stāvokli, uzsāk ceļojumu; tomēr par īstu ceļošanu, kā pie putniem, pie mūsu klases nevar būt ne runa. Gadās gan, ka dzīvnieki vienu apgabalu atstāj un pārvietojas uz citu; ceļš, kuru viņi noiet, nav tik garš, lai viņu varētu salīdzināt ar putnu ceļojumu. Lemingi, mundrie un pievilcīgie ziemeļu kalnu un līdzenumu apdzīvotāji, barības trūkuma vajāti salasās kopā lielās masās un kopīgi dodas ielejās, pārpeld pat jūras šaurumus, pie kam gan pa lielākai daļai noslīkst; Dienvidafrikas antilopes, ziemeļbriedis, bizons, savvaļas ēzelis, ronis un valzivs aiz tiem pašiem iemesliem uzsāk vēl tālākus ceļojumus; pat daži sikspārņi izdara nelielus ceļojumus; tomēr visi šie ceļojumi stāv bezgala tālu no putnu ceļojumiem.

Zīdītāju dzīve ir daudz vienmuļāka, nekā kustīgo gaisa apdzīvotāju dzīve. Tikai apjautīgākās zīdītāju sugas mēģina šinī vientulībā ienest dažas pārmaiņas, dažādā veidā savā starpā uzjautrinādamās. Lielākai tiesai diena paiet ēšanā un gulēšanā, gulēšanā un ēšanā. Pārošanās laikā šī izturēšanās aizvien mainās. Lielākai daļai zīdītāju pārošanās saistīta ar noteiktu gada laiku un iekrīt vai nu pavasarī vai rudenī un pat ziemā, skatoties pēc tā. cik ilgi velkas zīdītāja grūsniecības laiks. Zīdītāju atnešanās laiks ir arvien pavasaris, kad mazuļiem un barojošiem vecākiem ir bagāta barība; atnešanās laiks atbilst pārošanās laikam. Pa šo iaiku zīdītāji izturas pilnīgi citādi: tēviņi, kuri nemaz nerūpējas par mātītēm, tagad ierodas pie tām un izrāda lielu gara un miesas uzbudinājumu. Ar pieaugošām mīlas jūtām aug arī greizsirdība un naids pret iespējamiem sāncenšiem. Tiek izcīnītas karstas cīņas starp sāņcenšiem, un kauslīgākie ieaicina uz šīm cīņām ar skaļiem bļāvieniem. Pat visbailīgākos zīdītājos mostas drosme un cīņas prieks. Arī bailības simbols, zaķis, cīnās ar saviem sāņcenšiem caurmērā ar tādu pašu drosmi, kā lauva, lai gan viņš savas mīlas sāncensi tikai izveicīgi ar priekšķetnām pliķē pa ausīm; bailīgais briedis top pārdrošs un pat cilvēkiem bīstams; buļļi izrāda neaprakstāmu niknumu; plēsīgie zvēri liekas maigāki noskaņoti pret visiem svešiem radījumiem, nekā agrāk: mīla tur viņus savos valgos. Ļoti dažādā veidā tēviņi mēģina pielabināties mātītēm. Pērtiķi paliek ļoti uzbāzīgi, suņi turpretim paliek laipni arī tad, kad kuces liekas vēl dusmīgas par mīlas izskaidrojumiem; lauvas rēc, ka zeme liekas trīcam, un iemīlējušās lauvu mātītes ākstās, itin kā savus mīļākos gribētu aprīt; kaķis sauc ar ilgu pilnu un neticamu maigumu pēc savas sajūsmas objekta, bet tomēr tik jūtīgs pret savu sāncensi, ka viņu ieraugot maigās skaņas acumirklī pāriet niknā šņākšanā; kurmji, redzot ka viņu mātītes par daudz kautrējas, acumirklī viņas iesprosto kādā apakšzemes ejā un dod viņām laiku apdomāties; atgremotāji uzsāk mātītēm par godu lielas kaujas, bet bieži dabon redzēt, ka viņu uzvaras algu tiem atņem kāds no bailīgākiem, kurš divkauju pratis izlietot sev par labu. Arī mātītes ir ļoti uztrauktas, tomēr izrāda zināmu viņām īpatnējo kautrību un kož, sper, grūž nost un citādi aizsargājas no tuvojošamies tēviņiem, kuru maigumam viņas tomēr beidzot padodas. Tiklīdz pārošanās garām, iestājas vienaldzība starp abiem dzimumiem un lielākā daļa tēviņu vairs nerūpējas pavisam par mātītēm, kurām īsi pirms tam tie veltīja kvēlošus mīlas izskaidrojumus. Slēgtā kopdzīvē, kas vilktos ilgāk par gadu, laikam dzīvo tikai daži atgremotāji, proti dažas mazas antilopu sugas un varbūt arī daži vaļi; visi citi dzīvnieki pieturās pie poligamijas (daudzsievības). Vairāk kā 24 mazuļus reizē nedzemdē neviens zīdītājs, jau reti pat uz reizi dzimst 14—16 bērni. Lielāki zīdītāji dzemdē mazāk bērnu un arī retāk, nekā mazākie, kuru auglis jau ir iznēsāts 3 nedēļu laikā un arī uzaudzēts tādā pašā laika sprīdī. Tie. kuru grūsniecība velkas ilgāk par sešiem mēnešiem, parasti dzemdē tikai vienu bērnu. Tūliņ pēc dzemdēšanas mātīte rūpīgi nolaiza savu bērnu un silda viņu ar sava ķermeņa siltumu. Daži grauzēji iepriekš ierīko midzeņus un izklāj tos ar savām izplūktām spalvām, lai bērnam būtu mīksts šūpulis; lielākā daļa zīdītāju turpretim nomet bērnu uz kailas zemes vai arī alā, bet bez midzeņa.

Ikkatra zīdītāju māte bezgala mīl savus bērnus un aizstāv un ;a.rgā viņus, pat upurējot savu dzīvību, pret katru ienaidnieku, pat pret tēvu. Tēviņš nerūpējas, stingri ņemot, nemaz par bērniem, bet bieži kļūst pat viņiem bīstams, jo viņš bērnus apēd, ja vien atrod tos. Reti tēviņš ņem tiešu dalību savu pēcnācēju kopšanā un audzēšanā; kad vispārībai draud briesmas, tad arī tēviņš iestājas un mazos apsargā. Jo vairāk toties nopūlas māte. Viņa viena pati baro, tīra, vadā, soda un sargā, ar vārdu sakot — audzina savus bērnus. Māte zīda tos ar savu pienu, vēlāk medī priekš viņiem, laiza un tīra viņus, izved tos no paslēptuves un atkal ved atpakaļ, rotaļājas ar viņiem, māca viņus barību iegūt, skriet, kāpelēt, peldēt u. t. t., soda viņus par nepaklausību un cīnās par viņiem ar katru ienaidnieku, kurš iedrošinātos viņus aizskārt. Mīla padara māti atjautīgu, miermīlīgu, maigu un jautru pret saviem pēcnācējiem vai arī karstu un niknu, ļaunu un dusmīgu pret citiem. Viņa dzīvo un rūpējas tikai par saviem bērniem un liekas, tik ilgi, kamēr bērni atrodas viņas azbildnecībā, ne par ko vairāk nedomā. Pat visnopietnākā zīdītāju mātīte, kā māte top bērnišķa un rotaļu priecīga, ja bērns to grib. Bez pārspīlējuma var teikt, ka mātes mīlestību un maigumu, lepnumu un prieku jau no acīm var nolasīt; vajaga tikai novērot suni, kaķi, zirgu vai kazu viņu jauno atvašu sabiedrībā — neviena cilvēku māte nevar būt lepnāka uz saviem bērniem. Un viņām ir pilnas tiesības uz to, jo jaunie zīdītāji, kolīdz tie spēj pārvaldīt sava ķermeņa kustības, ir tiešām vismīļākie .radījumi, kuri pat mums sagādā lielu prieku.

Pie katras zīdītāju mātes var novērot, ka viņa savu uzvešanos attiecībā pret bērniem ar laiku noteikti maina. Jo vairāk mazie paaug, jo aukstākas top attiecības starp māti un bērniem: māte labi zin, cik ilgi tā bērniem nepieciešama, un cenšas, kā vispār katrs dzīvnieks, viņus tik ātri, cik iespējams padarīt patstāvīgus. Tādēļ viņa pēc zināma zīdīšanas laika atrauj pienu un pakāpeniski pieradina bērnus meklēt patstāvīgi barību. Tiklīdz kā mērķis sasniegts un jaunais dzīvnieks ir kļuvis patstāvīgs, beidzas maigums starp viņu un māti, un katrs iet savu ceļu, viens par otru nerūpēdamies. Garīgi augstāk stāvošie dzīvnieki, kā zirgi un suņi rāda mums, ka māte un bērns ātri pēc šķiršanās tik tāļu viens no otra atsvešinās, ka tie, kad atkal sanāk kopā, viens otra nepazīst; mums turpretim ir piemēri, ka divu jauno dzīvnieku brālīgās attiecības uzglabājas ilgu laiku.

Zīdītāju patstāvības iegūšanai vajadzīgais laiks ir ļoti dažāds. Starp sauszemes zīdītājiem cilvēka izaugšanai vajadzīgs visvairāk laika, pat elefants uzaug ātrāk par cilvēku.

Liekas, tikai lielie daudznadži un lielākie jūras zīdītāji sasniedz lielāku vecumu, nekā cilvēks. Lēnāka vai ātrāka attīstība stāv zināmā attiecībā pret novecošanās ātrumu. Jau vidējā lieluma zīdītāji desmit gados top veci, pie citiem vecums iestājas varbūt tikai pēc divdesmit gadiem: tomēr dzīvnieks 30 gadu vecumā, kad cilvēks, kā zināms, sasniedz vēl tikai pilnu ziedu laiku, ir jau reti sastopams. Vecumā spēki maziņas, spalva paliek sirma un samazinas arī zināmi ķermeņa izrotājumi: veciem briežiem izaug mazāki ragi, nekā spēcīgiem. Nāves cēlonis pa lielākai daļai nav slimības, jo tās starp savvaļā dzīvojošiem zīdītājiem ir retas. Tomēr sērgas šad tad sastopamas, kuras tad šausmīgā kārtā plosās starp mūsu klases dzīvniekiem; peles, piem., neticami savairodamās izmirst dažās nedēļās tādās masās, ka viņu mazie līķīši pūstot samaitā gaisu. Tomēr šādi gadījumi ir reti, un lielākie savvaļas zīdītāji liekas maz pazīst slimības. Tie mirst parasti aiz vecuma nespēka.

..Ari dzīvniekam ir savs liktenis," saka šeitlins. „Viņš ir atkarīgs no dzīvnieka attiecībām pret dabu un pret cilvēku, ja dzīvnieks ar to nāk satiksmē, bet pa daļai arī no dzīvnieka paša. Bieži dzīvniekam jādala cilvēka liktenis un cilvēkam dzīvnieka liktenis. Līdz ar cilvēku arī dzīvnieks iet bojā — ūdenī un ugunī, kaujā un cīņā. Daži zirgi ir varoņi, priekš kuriem, liekas, lodes nav izlietas, citi krīt no ienaidnieka pirmā šāviena. Jaunus, skaistus kumeļus gandrīz ar zeltu atsver, tad iebrauc, izlieto brīvām, jautrām sacīkstēm, drīzi pēc tam iejūdz ratos, tomēr vienmēr vēl baro ar auzām. Zirgs vēl ir braucēja slava un jātnieka lepnums. Pēc tam zirgs pāriet algotā braucēja rokās; rupji cilvēki moca viņu gandrīz līdz nāvei. Viņam kā vergam katru dienu jāvelk vezums, viņš klibo, tomēr tam jāskrien. Neiet zirgam labāk, ja viņš paliek par pasta zirgu. Viņš paliks drīz pa pusei vai pavisam akls. Viņa paslēpenes un krūtis asiņos no aizjūga siksnām. Nabadzīgs, vienkāršs zemnieks nopirks viņu par nedaudziem dālderiem; viņu baros vēl dažus gadus ar salmiem, lādēs, spārdīs zābakiem un kad viņš beidzot reižu desmit uz ielas nokritīs, viņu sitīs līdz nāvei vai viņš pats nosprāgs. Tāds ir' dažu zirgu lāsts un tādu pašu lāstu cieš dažs dižens suns, dažs lācis un daži citi dzīvnieki. Arī tie ir dienas algadži un viņu dzīve zemes virsū ir nepārtraukta cīņa. No augstākām slavas pakāpēm tie nokāpj līdz dziļākam apkaunojumam; viņu dzīve iet no lepnākās pārpilnības līdz šausmīgākam badam; no jaunības spēka un spirgtuma līdz nožēlojamam vecuma vājumam un slimībām. Ir labi, ka attīstībā zemu stāvošais dzīvnieks vismaz neizprot savas dzīves lāsta, bet bēdīgi, ka pat cilvēks aizmirst, ka augstākie dzīvnieki ļoti labi izšķir, vai ar tiem apejamies labi vai slikti.

Citi dzīvnieki turpretim dzīvo laimē un priekā no sākuma līdz galam. Dažu sunīti kā bērnu lolo, skūpsta, aicina pie galda, lieliski mielo, nodod ārstiem, apraud un paglabā; daža mācīta un labsirdīga suņa likteņa laime pārsniedz daudzu cilvēku laimi un viņš varētu teikt: es esmu dzīvē ieguvis pašu labāko daļu. Viņš var cilvēkam līdzi dejot, domāt, ceļot, īsi sakot, dzīvot pilnīgi kā cilvēks, cik vien viņš to spēj; uz viņa kapa vēl plūdīs asaras. Dažs pilnīgi nederīgs bozīgs suns, dažs akls zirgs ēd līdz savam mūža galam žēlastības maizi, ko vis neiegūst tūkstošiem cilvēku, kuri tomēr to drīzāk pelnītu. Arī dzīvniekam ir savs liktenis."'

Bet ne tikai nedaudzie mājas kustoņi, kuri te tika pieminēti, maksā cilvēkam nodevas ar miesu un dzīvību, ar saviem spēkiem, gaļu, ādu, spalvu, ragiem un mēsliem: viņš vēl daudzus dzīvniekus tur savā jūgā un kalpina, pat tādus, kuri nedzīvo ar viņu kopā; tiem jāatdod savi spēki nastu nešanai, vezumu vilkšanai, jāšanai karā un medībās, pasta un gana pienākumos, īsam laikam un uzjautrināšanai. Cilvēkam par barību noder viņu gaļa un piens, tauku un pat viņu pašu savāktie pārtikas krājumi. Citi dod cilvēkam smaršas, arī ārstniecības līdzekļus, ļoti daudzi atdod savas ādas cilvēka apģērbam un apaviem, savu vilnu audumiem un drānām, vēl citi dod ragus, ziloņa kaulu, zobus un zivju kauliņus cilvēka rūpniecībai, mēslus viņa tīrumiem, — tādu labumu mums nedod neviena cita dzīvnieku valsts klase, un taisni tāpēc zīdītāji ir cilvēka saimniecībai svarīgākie dzīvnieki; var pat sacīt, ka cilvēka omulīgā dzīve, pie kuras mēs esam pieraduši, bez zīdītājiem būtu gandrīz neiespējama. Bet no tā labuma, kuru dod mums zīdītāji, no uzticīgās palīdzības, kuru tie mums sniedz, no brālīgās draudzības, kurā tie ar mums stājas, mēs redzam arī, cik cieši un dziļi mēs, visaugstākie zīdītāji, esam saistīti ar pārējiem, kuriem esam uzlikuši savu jūgu.

Pirmā šķira Pērtiķi (Primates)

No senajām tautām, cik domājams, tikai ēģiptiešiem un indiešiem ir bijušas zināmas simpātijās pret pērtiķiem. Senie ēģiptieši izcirta pērtiķu tēlus cietajā porfirā un veidoja pēc tiem savu dievu skulptūras; senie indieši, gluži kā viņu pēcnācēji vēl tagad to dara, cēla pērtiķiem mājas un tempļus. Arī Zālamans, kā zināms, lika atvest sev'pērtiķus, un tāpat tos turēja sev par uzjautrinājumu romieši, priecādamies par šo dzīvnieku pakaļķēmošanās spējām un liekot tiem cīnīties ar plēsīgiem zvēriem; pēc pērtiķu ķermeņiem tie mācījās pazīt arī cilvēka ķermeņa iekšējo uzbūvi. Arābi ieskatīja pērtiķos velna pēcnācējus, kuriem nekas nav svēts un cienījams, nekas nav labs un nekas nav par sliktu, kuri netur draudzību ne ar vienu citu tā Kunga radījumu un, no Alaha nolādēti, rāda reizē velna un Ādama dēla izskatu brīnišķā savienojumā.

Mēs nedomājam daudz citādāk par arabiem. Negribēdami pērtiķos saskatīt savus tuvākos radiniekus un varbūt pat priekštečus, mēs drīzāk uzskatam tos tikai par cilvēka karikatūru un metam uz tiem lāsta likteni. Ar to izskaidrojama dabaszinātniski neizglītoto vai par maz izglītoto cilvēku bailes no Darvina mācības un tās secinājumiem. Cilvēks, miesīgā ziņā izdaiļots pērtiķis, garīgā — pusdievs, grib būt tikai pēdējais un ar bērnišķām bailēm grib atgrūst no sevis savus tuvākos radiniekus, itkā tie varētu viņu kaut- kādi ierobežot.

Ir dīvaini, ka mēs par patīkamiem uzskatam tikai tos pērtiķus, kuriem vismazāk līdzības ar cilvēku, kamēr tie pērtiķi, kuri uzrāda lielāku līdzību ar cilvēku, mums izliekas taisni atbaidoši. Mūsu riebums pret pērtiķiem attiecinams kā uz viņu miesīgām, tā garīgām īpašībām. Viņi līdzinās cilvēkam par daudz un par maz. Cilvēka stāvā redzama pabeigta pilnība, pērtiķa stāvā bieži vien pretīgs iz- ķēmojums. Viens vienīgs skats uz cilvēka un pērtiķa skeletiem jau rāda mums lielu starpību, kura tomēr nesniedzas pašos pamatos. Katrā ziņā ir nepareizi uzskatīt pērtiķus par kropļiem radījumiem, kā to bieži vien dara. Ir apbrīnojami skaisti un arī ļoti nejauki pērtiķi; arī ar cilvēku taču nav citādi: eskimosā, bušmenī vai papuasā mēs arī neredzam Apolona daiļumu. Paši par sevi pērtiķi ir labi veidoti dzīvnieki, bet ar augstāk stāvošo cilvēku salīdzināti tie izliekas par šīs pilnīgākās būtnes karikatūrām.

Pērtiķa ķermeņa lielums svārstās diezgan plašās robežās: gorilla līdzinās augumā spēcīgam vīrietim, zīda pērtiķis — vāverei. Arī ķermeņa forma ir dažāda, ko labāk par gariem aprakstiem izteic tādi apzīmējumi, kā cilvēkveidīgie pērtiķi, suņu pērtiķi un vāveru pērtiķi.

Neskatoties uz lielo līdzību starp cilvēku un pērtiķi, starp viņiem tomēr novērojama starpība, tikai šo starpību nevajag izcelt stiprāk, nekā pie citu zīdītāju savstarpējās salīdzināšanas. Pie svarīgākām atšķirībām jāpieskaita samērā tievais, spalvām segtais pērtiķa ķermenis, kuram nav attīstītu gurnu, garās rokas, tievās bez- ikru kājas, sēdes izaugumi, kas sastopami gandrīz pie visām sugām, daudzo pērtiķu garā aste, bet sevišķi kustoņiem līdzīgā galva ar atbīdīto un mazo galvas kausu un sakniebtām plānām lūpām.

Okens šādiem vārdiem raksturo pērtiķus, salīdzinot viņus ar cilvēku: ,.Pērtiķi līdzinās cilvēkiem visos netikumos un palaidnībās: viņi ir ļauni, viltīgi, nepieklājīgi un zaglīgi; viņi gan izmācās dažādus trikus, bet ir nepaklausīgi un bieži negaidot pārtrauc iesākto rotaļu ar kādu pavisam negaidītu pārgalvību. Pērtiķiem nav neviena tikuma un cilvēkiem viņi neatnes nekāda labuma. Viņi gan prot stāvēt sardzē, apkalpot un atnest dažādus priekšmetus, bet visu to dara tikai tik ilgi, līdz ienāk galvā atkal kāda muļķība. Kā morāliskā, tā fiziskā ziņā pērtiķi izteic tikai cilvēka sliktās puses."

Nevar sacīt, ka šis apraksts galvenos vilcienos nebūtu pareizs. Būsim tomēr taisni arī pret pērtiķi un neaizmirsīsim arī viņa labās puses. Spriest par visas pērtiķu šķiras garīgām īpašībām ir diezgan grūti, jo daudzās un dažādās pērtiķu ģintas un sugas atšķiras viena no otras ļoti ievērojami. Ir tiesa, ka pērtiķi ir ļauni, viltīgi, nikni, atriebīgi, rupji, juteklīgi, viegli aizkaitināmi un lieli kaušļi, padoti tā tad daudziem spējiem un neapavaldītiem jūtu uzplūdumiem, tomēr nevajaga aizmirst arī viņu gudrību un mundrumu, viņu maigumu, draudzību un uzticību pret cilvēku, viņu rotaļāšanās dāvanas, uzjautrinošo nopietnību, viņu sabiedriskumu, viņu drošsirdību un gādību par saviem līdzbiedriem, viņu dūšību, aizsargājot no spēcīgākiem ienaidniekiem savu sabiedrību un beidzot arī viņu bieži nevainīgo tieksmi uz rotaļām un ķircināšanos. Bet vienā ziņā viņi visi stāv augstu: mīlestībā uz saviem bērniem un līdzjūtībā pret vājiem un nespēcīgiem, ne tikai savas sugas un dzimtas, bet pat uz citu dzīvnieku šķiru, pat citu dzīvnieku valsts klašu priekšstāvjiem. Juteklīgā mīlestībā pērtiķis ir atbaidošs; turpretim tikumīgā mīlestībā viņš var būt dažreiz par paraugu pat dažam labam cilvēkam.

Garīgā attīstībā, kādu spēj sasniegt pērtiķis, tas nepaceļas tik augstu pār citiem zīdītājiem, cilvēku atskaitot, kā parasti domā, tomēr arī nestāv tik tāļu no cilvēka, kā to pieņem un apgalvo daži pētnieki. Pērtiķa roka dod viņam tik lielas priekšrocības pret citiem dzīvniekiem, ka tas, ko pērtiķis paveic, dažreiz tiek novērtēts pat par augstu. Pērtiķis ir ātri iemācāms, un lielās pakaļdarināša- nas spējas, kādas ir pērtiķu vairumam, palīdz viņiem izmācīties daudzas veiklības. Tādēļ arī pērtiķis jau pēc nedaudz mēģinājumiem izmācās daudz un dažādus trikus, kuri sunim, piemēram, izdodas tikai ar lielām grūtībām. Te tomēr jāaizrāda, ka pērtiķi nekad labprāt nemīl izpildīt to, kas tiem iemācīts, un dara to ne ar prieku un apziņu. Nav jau nebūt grūti pieradināt pērtiķi ēst ar nazi un dakšiņām, dzert no glāzes, uzģērbt attiecīgas drēbes, iemācīt viņu grozīt iesmu vai atnest ūdeni; visu to viņš tomēr nedara ar tādu rūpību un apzinību, kā piemēram labi mācīts suns. Bet kamēr mēs suni kopjam jau gadu tūkstošiem, audzinam un mācam to, izveidodami no viņa pavisam citu radījumu, tamēr pērtiķim nav bijis nekādas iespējas nākt tuvākos sakaros ar cilvēku. No turpmākā būs redzams, kādas ir pērtiķu spējas, un tas pierādīs, ka viņi tomēr pieskaitāmi pašiem gudrākiem dzīvniekiem. Nevar viņiem arī noliegt lielu pārdomas spēju. Tāpat pērtiķiem ir laba atmiņa, un savus agrākos piedzīvojumus viņi vienmēr prot vietā izlietot; tie labi prot arī izlikties un slēpt savus ļaunos, galvā izperinātos nodomus. Viņi veikli prot izvairīties no briesmām un ātri salūko līdzekļus priekš aizstāvēšanās. Arī jūtas pērtiķiem diezgan stipri attīstītas. Viņi spēj mīlēt un sadraudzēties, ir pateicīgi un stipri pieķeras cilvēkiem, kuri viņiem labu darījuši. Paviāns, kurš dzīvoja pie manis, bija man neliekuļoti draudzīgs, kaut gan viegli draudzējās arī ar citiem; mani viņš tomēr mīlēja stiprāk, jo koda savu jauno draugu, tikko es tam tuvojos. Tādu savādu šaursirdību esmu nomanījis pie visiem pērtiķiem, kurus man bija iespējams novērot. Mīlestība, kuru pērtiķi izrāda sev līdzīgiem, tāpat liecina paīso dzīvnieku dziļo jūtu dzīvi. Parasti daudzi dzīvnieki atstāj savus siimos un kritušos biedrus savam liktenim, daži pat nonāvē un noēd viņus: pērtiķi mēģina pat savus kritušos aizvilkt prom. Tomēr pērtiķu mīlestība ir tikpat nepastāvīga, kā paši šie dzīvnieki; vajaga tikai novērot pērtiķa seju, lai to tūliņ redzētu. Sejas kustīgums tiem ir tīri neticams. Dažādas sejas izteiksmes ātri un nekārtīgi seko viena otrai: prieki mainās ar bēdām, labsirdība ar cietsirdību, draudzība ar dusmām, viltību, baudaskāri un citām kaislībām. Un tomēr liekas, ka pat pērtiķa sejas izteiksme diezin vai spēj izsekot viņa gara kūleņiem.

Ir visai ievērojami, ka visus pērtiķus, neskatoties uz viņu prātu, var ļoti viegli un gluži vienkāršā kārtā apmānīt. Kaislība pie viņiem bieži pilnīgi uzvar saprātu. Un ja reiz dzīvnieks iededzies kaislībā, viņš paliek neuzmanīgs un pat rupjākā cilpā notverams. Malajieši izurbj lielā putras ābolā mazu caurumu, izņem viņa saturu un piepilda to ar barību, kā cukuru un augļiem, kurus pērtiķi jo sevišķi ciena. Lai iegūtu šo barību, pērtiķi bāž roku caurumā, saķer barības gabalu, bet roku ar satverto barību vairs nevar caur mazo caurumu izvilkt laukā; pērtiķis labāk ļaujas sagūstīties, nekā izlaiž no rokas barību. Tādā kārtā kaislības pārvalda pat gudrākos pērtiķus tāpat kā vienu otru cilvēku. Ir jāšaubās, vai pievestais piemērs liecina par augstu saprātu…

Vairums pērtiķu dzīvo mežos, tikai neliels daudzums izvēlējies par savu dzīves vietu klinšainus kalnājus. Viņu ķermeņa uzbūve piemērota kāpelētāja dzīves veidam un koki tāpēc ir viņu mīļākā aizturēšanās vieta; pērtiķi, kuri dzīvo kalnos, kāpelē neveikli un tikai vajadzības spiesti rāpjas kokos.

Pērtiķi, bez šaubām, pieder pie pašiem dzīvākiem un kustīgākiem zīdītājiem. Izejot barību meklēt, viņi ne uz acumirkli nepaliek mierā. Jau pati barības dažādība tam ir par iemeslu. Pērtiķi ēd visu, kas vien ēdams. Augļi, sīpoli, bumbuļi, saknes, sēklas, rieksti, pumpuri, lapas un sulīgu augu stumbri sastāda viņu galveno barību, tomēr viņi neatteicas arī no kukaiņiem, bet olas un putnu mazuļi ir viņu mīļākais ēdiens. Viņiem pastāvīgi ir ko vērot, ķert, raut, ost un tad vai nu noēst vai mest prom. šī darbība prasa daudz kustības; tādēļ arī viss pērtiķu bars nekad nav mierīgs. Rūpes par mīļo barību ir lielas: pat milzenis elefants dabū savu tiesu ar koku, ja viņš grib pamieloties no pērtiķu galda, un šis galds ir viss mežs! Par privātīpašumu šiem šķelmjiem ir ļoti trūcīga sajēga: „Mēs sējam, bet pērtiķi pļauj," saka austrumu Sudanas arābi. Lauki un dārzi tiek no pērtiķiem jo cītīgi apmeklēti un pēc iespējas izlaupīti. Katrs pērtiķis, ja viņš netiek aizkavēts, desmit reizes vairāk noposta nekā apēd. No šiem laupītājiem nepasargā ne atslēga, ne sētas, ne mūri — viņi attaisa aizšautnes, pārrāpjas sienām un ko nevar uz vietas apēst, to ņem sev līdzi, arī zeltu un dārgakmeņus. Katram pašam ir jāredz tāds pērtiķu pulks, kas dodas laupīt, lai saprastu, cik tāļu viņi var novest zemkopi. Cilvēkam, kam nav nedz lauku, ne dārzu, šis skats, kad daudz veiklu stāvu dodas laupīt, ir visai interesanta aina. Te tiek pielietotas visas mākslas. Tiek skriets, lēkts, mesti kūleņi un vajadzības gadījumā, pat peldēts. Kustības, kuras pērtiķi izdara koku zaros, nava aprakstāmas. Tikai cilvēkveidīgie pērtiķi un paviāni ir drusku neveikli savās kustībās, pārējie turpretim īsti akrobāti: liekas, itkā viņi vai lidot spētu. Sešus līdz astoņus metrus lieli lēcieni viņiem tīrais nieks; no koka galotnes viņi viegli nolec uz zara gala, kas atrodas 10 metrus zemāk; zars no lēciena stipri saliecas, pēc tam atkal saslienas, sviezdams pērtiķi uz augšu, un no šī grūdiena viņš palēkdamies kā bulta šķeļ gaisu, asti vai kājas izlietodams par stūri. Laimīgi uzlēcis tādējādi uz cita koka, viņš ātri dodas tālāk, pašķirot sev ceļu cauri briesmīgākiem dzeloņiem. Tīteņaugs noder pērtiķiem par labu trepi, koka stumbrs viņiem labs iebraukts ceļš; viņi lien pa zariem gan uz priekšu, gan atpakaļ, gan uz augšu, gan leju. Ja pērtiķis atraujas no koka galotnes, viņš krītot uz leju ar vienu roku saķer zaru un gaida, līdz tas apstāsies šīpoties, un tad lien tālāk itkā atrastos visu laiku uz cietās zemes; ja zars lūzt, pērtiķis krītot saķer otru zaru, ja arī tas lūzt — satver trešo, un pie gadījuma nokrīt arī zemē. Ko nevar sasniegt ar rokām, ķer ar kājām, un Amerikas pērtiķi pat ar asti. Pēdējo pielieto visbiežāk kā stūri pie tālākiem lēcieniem, bet astei ir arī daudz citu uzdevumu — dažreiz tā noder pat par trepēm citiem pērtiķiem. Amerikas pērtiķiem aste ir piektā, varētu drīzāk teikt, pat pirmā roka. Astē iekārušies, tie šūpojas, ar astes palīdzību dabū sev barību no dažādām spraugām un plaisām, pa asti dzīvnieks lien uz augšu; pat pusdienas diendusu dzīvnieks pavada iekāries astē kā šūpoļtīklā.

Pērtiķu kustību vieglums un grācijā parādas tikai pie kāpelē- šanas. Pat lielie cilvēkveidīgie pērtiķi kāpelē lieliski, kaut gan viņu kustības vairāk atgādina cilvēku, nekā pārējo pērtiķu kustības. Pērtiķu gaita pa līdzenu vietu tomēr vairāk vai mazāk smaga un neveikla. Markati, makaki un nagu pērtiķi iet labāk par citiem, bet jau paviāni ejot ļoti savādi gorās, kustinot savu resno pakaļgalu, itin kā tie gribētu uzsākt kādu vācu zemnieku deju. Cilvēkveidīgo pērtiķu gaitu nemaz gandrīz vairs nevar nosaukt par iešanu. Ja citi iet ar visu pēdu atbalstīdamies, cilvēkveidīgie pērtiķi ejot atbajstas uz savu roku saliektiem pirkstiem, neveikli stumjot savu ķermeni uz priekšu, tā ka kājas nāk roku starpā; rokas ir izliektas uz sāniem, un dzīvnieks atspiežas uz savilktām dūrēm un kāju pēdas ārējo malu, pie kam vidējie pirksti ļoti bieži saliekti uz apakšu, bet lielais kāju pirksts izliekts uz malu un noder par svarīgu ķermeņa atbalstu.

Novērotājam pērtiķu sabiedriskā dzīve ir augstākā mērā interesanta. Tikai nedaudz pērtiķu sugas dzīvo vientuļu dzīvi, vairums turas baros. Katrs tāds bars izvēlas sev zināmu lielākas vai mazākas platības dzīves vietu, šī vietas izvēle atkarīga no izdevīgiem dzīves apstākļiem, — ja nav ko grauzt un kost, tad viss pūlis ceļo tālāk. Meži, kas atrodas cilvēku mītņu tuvumā, ir pērtiķu paradīze, jo par aizliegto koku tie nebēdā, ja tikai koks dod daudz augļu. Kukuruzas un cukurniedru, kā arī augļu, meloņu, banānu un pizan- ganu laukiem tiek dota priekšroka; pērtiķi sevišķi ciena tādas sādžas, kur iedzīvotāju māņticība aizliedz šos laupītājus sodīt. Kad pūlis izvēlējies sev dzīves vietu, tad tikai sākas pērtiķu īstā sabiedriskā dzīve, ar visiem viņas priekiem un bēdām, cīņām un ienaidu, vajadzībām un rūpēm. Spējīgākais un līdz ar to arī spēcīgākais tēviņš kļūst par vadoni, šīs vadoņa tiesības iegūst nevis ar vispārēju nobalsošanu, bet gan pēc ilgām un grūtām cīņām ar citiem sāņcenšiem, t. i. veciem tēviņiem. Cīņu parasti izšķir garākie zobi un spēcīgākās rokas. Tie, kuri negrib labprātīgi padoties vadonim, tiek izmācīti ar kodieniem un sitieniem, līdz nāk pie saprāta. Spēcīgākais pērtiķis tiek pie troņa; viņa zobos ir viņa gudrība. Pērtiķis- vadonis, ne ar ko nerēķinādamies, prasa no pārējiem pilnīgu paklausību. Bruņniecisku pakalpojumu pret vājāko dzimumu vadonis nepazīst: ar spēku viņš iegūst arī mīlu. Jus primae noctis (pirmās nakts tiesības) viņam pieder vēl šo baltu dien'. Viņš ir cilts tēvs savai tautai, un tās locekļi vairojas līdzīgi Ābrama, Izaka un Jēkaba ciltīm „kā smiltis jūrmalā". Mātītēm nav atļauts uzturēt mīlas sakarus ar jauniem tēviņiem: vadoņa acis ir redzīgas, un vainīgais tiek stingri sodīts. Mīlā vadonis jokus nemīl. Pērtiķu mātītes, kuras aizmirstās vai pareizāk sakot aizmirst viņu, tiek nežēlīgi sistas un plucinātas, līdz tām pāriet katra griba uzturēt sakarus ar pārējiem bara varoņiem; vainīgam jaunajam tēviņam, kurš nav rēķinājies ar šā sultāna hārema likumiem, klājas vēl sliktāk. Greizsirdība padara vadoni briesmīgu. No mātītes puses ir neprātīgi sakarsēt vadoņa greizsirdību, jo no viņa viena pietiek visām bara mātītēm. Kad šāda bara locekļu skaits stipri palielinājies, daļa ar kādu nobriedušu tēviņu priekšgalā atdalas, un šis tēviņš sāk atkal ar sāņcenšiem jaunas cīņas un strīdus pēc varas un mīlas. Cīņa jau gan ir visur, kur vairāki cenšās pēc viena mērķa, bet pie pērtiķiem nepaiet ne diena bez strīdus un plūkšanās. Ir tikai īsu brīdi jāredz šāds pērtiķu bars, lai tūliņ novērotu strīdus un viņa iemeslus pērtiķu vidū. Vadonis savu uzdevumu veic ar lielu pašapziņu. Vispārējā cienība, kas visur viņu pavada, dod pērtiķim patstāvību un drošību, kas viņa apakšniekiem trūkst. Katrā iespējamā veidā viņam tiek glaimots, pat mātītes cenšas tam izrādīt lielāko labvēlību, uz kādu vien pērtiķi spējīgi. Viņas pastāvīgi meklē tā spalvā parazītus, un vadonis tām ļaujas ar īstu turku pašas cienību, kuram mīļotā verdzene kutina kāju pēdas. Tādēļ arī vadonis pastāvīgi rūpējas par savu apakšnieku drošību un ir pastāvīgi nemierīgs. Uz visām pusēm viņš raida savus skatus, nevienam neuzticas un gandrīz vienmēr īstā laikā atklāj draudošās briesmas.

Pērtiķu valodu var saukt par diezgan bagātu, vismaz katrs pērtiķis izdod savu jūtu izteikšanai ļoti dažādas skaņas. Arī cilvēks ātri iemācas saprast šīs skaņas. Ļoti raksturīgs ir vadoņa izbaiļu kliedziens, kas baram dod signālu bēgšanai, šo kliedzienu grūti aprakstīt un vēl grūtāk atdarināt; tikai to var teikt, ka šis kliedziens sastāv no veselas rindas īsu, aprautu, neliarmonisku skaņu, kuru nozīmi vēl pastiprina pērtiķa sejas izķēmošanās. Tikko atskan šis stiprais, brīdinošais kliedziens, viss pūlis tūliņ metas bēgt. Mātes sauc atpakaļ savus izklīdušos bērnus, pēdējie acumirklī pieķeras mātēm, un tās ar savu dārgo nastu cik ātri vien iespējams dodas pirmajā kokā vai klintī. Papriekšu dodas vecākais pērtiķis, apzīmēdams bēgšanas ceļu un bieži izrādīdams lielu varonību. Tikai kad bara vadonis apmierinās, viss bars atkal salasās, lai dotos atpakaļ un lai uzsāktu pārtraukto laupīšanu no jauna. Tomēr ne visi pērtiķi bēg no ienaidnieka; ļoti bieži spēcīgākie stājas pretim lieliem plēsīgiem zvēriem un pat cilvēkam, un ielaižas cīņā, kuras iznākums pērtiķim var būt vairāk nekā šaubīgs. Visu lielāko pērtiķu, kā cilvēkveidīgo un paviānu, zobi ir briesmīgs ierocis, kas atļauj uzņemties cīņu ar pretinieku, pie kam cīņā pērtiķi turās ārkārtīgi uzticīgi un cieši kopā. Mātīte iet cīņā tikai sevi vai savus bērnus aizsargājot, bet izrāda tad tikpat lielu varonību kā tēviņi. Vairums pērtiķu cīnās ar zobiem un rokām; viņi skrāpē ar nagiem un kož; no daudz pusēm tiek apgalvots, ka viņi cīņā aizstāvās arī ar koku zariem. Ir tiešām zināms, ka pērtiķi apmētā savus pretiniekus ar akmeņiem, augļiem, koka gabaliem un līdzīgiem priekšmetiem. Jau ar paviānu iedzimtie bez šautenes neuzsāk nekādu cīņu; bet cīņā ar gorillu pat šautene ne vienmēr nodrošina uzvaru. Pērtiķu niknums vēl vairāk pastiprina viņu spēkus, pie kam viņu lielā veiklība pretiniekam bieži vien nedod iespēju dot izšķirošu sitienu.

Gūstā gandrīz visas pērtiķu sugas dzīvo draudzīgi, bet arī te tūliņ tiek radīta tāda pati spēcīgāko virskundzība un pārējo atkarība, kā brīvi dzīvojošā pērtiķu barā. Arī te spēcīgākais iegūst virskundzību un sit vājākos, līdz pēdējie galīgi padodas. Maigas attiecības nav pērtiķu dabā. Lielie pērtiķi, kā tēviņi, tā mātītes, kopj mazākos un vārgākos pērtiķēnus. Spēcīgas pērtiķu mātītes izrāda tieksmi pat uz cilvēka bērniem un citu dzīvnieku mazuļiem. Cik riebīgi pērtiķi izturās pret pieaugušiem dzīvniekiem, tik mīļi tie ir pret bērniem, un vispirmā kārtā pret pašu bērniem, tā ka pērtiķu mīla ir palikusi par sakāmu vārdu.

Pērtiķi dzemdē vienu bērnu, retas sugas arī divus. Mazais pērtiķis parasti ir ļoti sīks un neglīts radījums, ar locekļiem, kuri izliekas divreiz tik gari kā pieaugušo dzīvnieku locekļi, un seju, pārklātu tik daudz krokām un krunkām, ka viņš vairāk atgādina veča, nekā bērna seju. Bet šis mazais tomēr ir savas mātes mīlulis; viņa gādā par to ar mīlestību un rūpību, kas mums-izliekas reizē aizgrābjoša un smieklīga. Drīz pēc piedzimšanas mazais ar savām rokām pieķeras mātes kaklam, bet ar kājām cieši piestiprinās pie sāniem, lai varētu mierīgi zīst un netraucētu savai mātei skriet. Briesmu brīžos vecāki pērtiķēni lec arī uz savu vecāku pleciem un muguru.

Gorillas

Šimpanzes

Sākumā mazie pērtiķi izturās nejūtīgi un vienaldzīgi, toties viņu māte ir jo maigāka. Viņa vienmēr nodarbināta ap savu mazo, *c laiza viņu, te meklē viņa spalvā parazītus, paņem to abās rokās, itkā priecātos par viņa izskatu, spiež pie krūts, šūpo mazo uz augšu un leju, itkā viņu ieaijādama. Pēc zināma laika jaunais pērtiķis top vairāk vai mazāk patstāvīgs un prasa zināmu brīvību. Tā arī viņam netiek liegta. Māte izlaiž viņu no savām rokām un ļauj spelēties un draiskot ar citiem pērtiķēniem. tomēr vērīgi seko viņam, nenolaizdama no sava mīluļa acis un atļauj viņam tikai to, kas ir atļaujams. Tikko draud briesmas, māte tūliņ metas pie sava bērna un ar sevišķu saucienu uzaicina mazo lēkt viņai uz krūtīm. Nepaklausību māte bargi soda gan plēšot, gan kniebjot savu mazo, un dod arī īstu pļauku, tomēr tas notiek reti, jo pērtiķa bērns ir tik paklausīgs, ka dažs labs cilvēka bērns varētu no viņa mācīties; parasti viņam pietiek jau mātes pirmā brīdinājuma. Kā bieži esmu novērojis, gūstā pērtiķis dala katru barības kumosu ar savu bērnu, un tik maigi par to gādā, ka šis skats var cilvēku aizgrābt. Bērna nāvei gūstā bieži vien seko arī mātes nāve. Ja mirst māte, tad kāds no tās pašas sugas pērtiķiem bērnu pieņem par savu, pie kam mīlestība uz bariņu nebūt nav mazāka par mīlestību uz saviem īstiem bērniem.

Brīvībā pērtiķi, kā liekas, mazāk slimo. Pie mums Eiropā visi viņi loti cieš no aukstā klimata. Aukstums nospiež pērtiķi, padara viņu klusu un bēdīgu. Parasti pērtiķi nobeidzas no plaušu karsoņa. Slima pērtiķa izskats ir augstākā mērā nožēlojams. Parasti priecīgais dzīvnieks tad mierīgi sēd un ar žēlīgu, līdzošu, gandrīz cilvēcīgu skatu raugas uz saviem kopējiem. Jo tuvāk pērtiķim tuvojas nāve, jo maigāks viņš paliek; dzīvnieciskais atstāj viņu, un viss labākais un godīgākais viņā parādās skaidrāk. Pērtiķis pateicīgs par katru palīdzību, drīz vien saskata ārstā savu labdari, labprāt ņem pretim pasniegtās zāles, nepretojoties atļauj pat ķirurģiskas operācijas.

Nezinu, vai pērtiķi var ieteikt cilvēkam par mājas biedri. Pērtiķis ar savu jautrību gan sagādā daudz patīkama, tomēr gan laikam vairāk raižu. Vienmēr viņš ir spējīgs uz dažādām palaidnībām, un šie joki var ātri apnikt, ja speciāli neesam nodevušies pērtiķa garīgo spēju studijām. Lielāku sugu pērtiķi vēl turklāt ir bīstami: viņi briesmīgi kož un skrāpē. Kā brīvi apkārt staigājošs mājas dzīvnieks pērtiķis nav ciešams, jo viņa mūžam nemierīgais gars prasa arvien jaunu nodarbošanos. Ja viņa kungs nodomāto viņam neatļauj, pērtiķis tomēr dara pats to un, saprotams, ne jau nu cilvēka labā. Dažas sugas ir nepanesamas ar savu nepieklājību; viņas apvaino cilvēka tikumiskās sajūtas visneciešamākā kārtā.

Izmācīt pērtiķi dažādām veiklībām ir ļoti viegli. Parasti vienas vai divu stundu laikā šis skolnieks izmācās kaut kādu paņēmienu, tomēr mācības ir atkal no jauna jāatkārto, jo iemācīto pērtiķis ātri aizmirst. Uzturēt pērtiķi nav grūti, jo viņš ēd visu to pašu, ko cilvēks.

Primātu jeb augstāko dzīvnieku otrā dzimtā, kura aptver visus Vecās Pasaules pērtiķus (Catarrhini), cilvēkveidīgos pērtiķus (Antropomorpha) var nodalīt kā sevišķu apakšdzimtu no pārējiem pērtiķiem. Cilvēkveidīgo pērtiķu pazīmes ir sekošas: ķermenis izveidots cilvēkam līdzīgi; rokas garākas, bet kājas īsākas nekā cilvēkam; seja arī cilvēkam līdzīgāka, nekā pārējo pērtiķu sejas, sevišķi acu un ausu uzbūves un stāvokļa dēļ; astes pavisam nav. Viss ķermenis apsegts gariem, tieviem un retiem matiem. Seja un pirksti nav spalvaini; sēdes sacietējumi reti kad sastopami. Zobi līdzinās cilvēka zobiem, bet vecu tēviņu ilkņi gandrīz tikpat lieli un asi kā plēsīgiem zvēriem. Visi še piederošie pērtiķi apdzīvo Veco Pasauli Āziju un Āfriku, pie kam pirmajā tie sastopami lielākā skaitā nekā pēdējā.

Cilvēkveidīgie pērtiķi

Gorilla, „njina" jeb „ingiine;', kā to sauc iedzimtie (Gorilla gina), vienīgais gorillas ģintas, vai vismaz apakšģintas priekšstāvis, auguma ziņā drusku mazāks, bet plecos stipri platāks par spēcīgu vīrieti

Pieauguša tēviņa augstums no kāju pēdas līdz pakausim ir 1,65 metri, plecu platums — 95 centimetri. Ķermenis ārkārtīgi spēcīgs un, salīdzinot ar cilvēka ķermeni, nesamērīgi garš; varenais krūšu kurvis ir neparasti tilpīgs, plecu platums gandrīz neiespējami liels. Visas kailās ķermeņa daļas ir tumši pelēkā krāsā, matiem segtās ādas daļas — tumši brūnā krāsā, pašu matu krāsa ļoti dažāda un grūti aprakstama. Valdošā ir tumši pelēkā krāsa, kura rodas no nedaudziem iesarkaniem un daudz sirmiem matiem. Zobi gorillam ļoti spēcīgi, stūra zobi jeb ilkņi ne mazāk attīstīti kā plēsoņiem.

Līdz šim vēl nav izdevies noteikti norobežot gorillas izplatības apgabalu, it īpaši vēl nezinām, cik tālu šī izplatība sniedzas Centrālā Āfrikā. Par gorillas dzimteni tagad var uzskatīt apgabalu Āfrikas rietumu krastā, starp ekvatoru un 5. dienvidus platuma grādu, bet sastapt viņu var arī Gabunas, Muni un Fernandovacas upju mūža mežos.

Tikai 1846. gadā amerikāņu misionāram V i 1 s o n a m (VVilson) gadījās dabūt šī pērtiķa galvas kausu. Viņš nešaubījās, ka atradums pieder vēl līdz šim neaprakstītai dzīvnieku sugai. Pēc ilgas meklēšanas tika iegūts vēl otrs galvas kauss; ģindeņa pārējās daļas bija iespējams sadabūt tikai vēlāk. Iedzimtie, labi pazīdami šī dzīvnieka parašas, sniedza jo sīkas ziņas par viņa augumu, viņa mežonību, par mežiem, kurus viņš apdzīvo, un apsolīja īsā laikā sagādāt pilnīgu pērtiķa ģindeni. Vilsons pats bija redzējis nonāvētu gorillu. Pēc viņa apgalvojuma, neredzot šo dzīvnieku nevarot dabūt īsto jēdzienu par viņa izskata riebīgumu, kā arī par ārkārtējo muskuļu spēku. Viņa melnā seja uzrāda izķēmotus vaibstus, un viss šis radījums ir augstākās mežonības izteiksme. Lielie acu āboli, garš matu čupris, kurš uzbudinājumā krīt uz sejas, milzīgā mute, kas apbruņota ar veselu rindu spēcīgu zobu, atstāvošās ausis — viss tas kopā ņemot padara pērtiķi par briesmīgāko radījumu virs zemes. Nav r-^būt pārsteidzoši, ka iedzimtie pat apbruņoti baidas ar viņu tikties. Iedzimtie stāsta, ka pērtiķis ir ļoti mežonīgs un ja satiek atsevir.ķn cilvēku, tūliņ tam uzbrūk; ,.es pats," stāsta Vilsons, «esmu redzējis vīru, kuram šis nezvērs gandrīz visus ikrus bija izkodis un arī pašu būtu saplosījis gabalos, ja laikā nebūtu piesteigušies biedri."

1852. gadā Fords sniedz ziņas, kuras sakrīt ar iepriekšējām. „Gorilla," viņš saka, «uzbrūkot saslienas kājās, tomēr pretiniekam tuvojas saliektā stāvoklī. Tas nekad neuzglūn cilvēkam, bet tikko sajūt cilvēka tuvošanos, tūliņ izgrūž savu parasto kliedzienu, sagatavojas cīņai un pāriet uzbrukumā, šis kliedziens ir vairāk rūciens, nekā kauciens un līdzinās aizkaitināta šimpanzes kliedzienam, tomēr ir skaļāks un dzirdams jau no tālienes. Vispirms tēviņš īsu gabalu pavada bēgošās mātītes, kuras parasti atrodas ap to, sapurina matus, tā ka tie karājas pāri pierei, izpleš nāsis, nolaiž apakšlūpu uz leju, atņirdz zobus un vēlreiz izgrūž saucienu, laikam mēģinādams savu pretinieku sabiedēt. Ja pērtiķi šinī stāvoklī neķer labi tēmēta lode, tad viņš sasparojas, un vai nu ar roku notriec savu pretinieku zemē, vai satver to ar tādu spēku, ka katra pretošanās še lieka, nosviež zemē un ar zobiem saplosa to. šī radījuma mežonību jo labi varēja novērot jau pie jauna dzīvnieka. Viņu turēja gūstā vairākus mēnešus, un daudz pūļu bija jāpieliek, lai viņu pieradinātu; viņš tomēr bija tik nelabojams, ka koda man vēl stundu pirms savas nāves."

Par gorillu vecākie ceļotāji sastāstījuši daudz fantastiska. Di- Šeljī (Du-Chaillu) no savas pieredzes stāsta: ,.Gorilla nebūt neuzturas kokos virs mežu ceļiem, lai satvertu savās rokās un nožņaugtu neuzmanīgu ceļa gājēju; viņš arī neuzbrūk elefantiem un nepiekauj tos līdz nāvei; tāpat viņš nelaupa sādžās iedzimto sievas, viņš netaisa kokos sev ligzdas no lapām un zariem, kā arī nesēž zem jumta

Gorilla (Gorilla gina)

aizsega; viņš nav ari sabiedrisks dzīvnieks, un visas ziņas par šo dzīvnieku kopējiem uzbrukumiem nesatur ne graudiņa patiesības.

Gorilla dzīvo vientuļākās un tumšākās Vietās Āfrikas mežu biezoknī, vairāk cienīdams dziļās mežainās ielejas un augstienes. It sevišķi augstienes, kas bagātas lieknām, liekas būt dzīvnieku mīļākās uzturēšanās vietas. Tādas vietas Āfrikā ir parasti bagātas ar ūdeni, un es esmu novērojis, ka gorilla mīt visvairāk taisni tādās vietās, kur vismitrāks. Viņš ir nemierīgs dzīvnieks, kas ceļo no vienas vietas uz otru un reti kad uzturas divas dienas vienā un tanī pašā vietā, šo apkārtklaiņošanu var izskaidrot ar iecienītas barības meklēšanu. Gorilla, kaut gan tas ar saviem spēcīgiem ilkņiem varētu saplosīt vienu otru meža dzīvnieku, tomēr ir īsts augu ēdājs. Esmu izmeklējis to dzīvnieku kuņģus, kurus man laimējās nošaut, un nekad viņos neesmu atradis nekā cita, kā ogas, pizangkoka lapas un tamlīdzīgas auguvielas.

Gorilla ir liels izēdājs, kas, acīmredzot, vienā vietā visu noēd un tikai cīņā ar badu ir spiests ceļot. To jau liecina viņa lielais vēders, kas sevišķi izceļas dzīvniekam saslienoties; un tiešām, trūcīga barība nespētu uzturēt viņa lielo ķermeni un varēno muskulatūru.

Nav tiesa, ka gorilla daudz vai pat pastāvīgi dzīvo kokos. Gandrīz vienmēr viņu esmu atradis uz zemes. Viņš gan kāpj kokos, lai norautu ogas vai riekstus, bet tikko tas izdarīts, viņš tūliņ rāpjas atkal zemē. Pēc saviem piedzīvojumiem varu apgalvot, ka dzīvniekam nebūt nav vajadzīgs kāpt kokos. Viņam taču pieietama cukur- niedra, pizangkoka baltās lapu dzīslas, daudzas ogas, kuras aug neaugstu pār zemi, dažu koku miza un kāds rieksts ar cietu čaulu. Pēdējā ir tik cieta, ka tikai spēcīgs āmura sitiens spēj viņu attaisīt. Varbūt taisni viņu dēļ dzīvniekam ir tik stipri žokļi, kuriem neturas pretim pat šautenes stobrs. Kokos guļ tikai jaunie gorillas, lai pasargātos no plēsīgiem zvēriem. Esmu vairāk reizes atradis svaigas gorillas guļvietas atliekas, kur bija labi saredzams, ka tēviņš sēdēdams viņā, bijis piespiedies ar muguru pie koka; ticu, ka mātītes un jaunie dzīvnieki pārguļ koku galotnēs, turpretim tēviņi vienmēr guļ koku pakājē vai arī, apstākļu spiesti, vienkārši zemē. Visiem pērtiķiem, kuri daudz dzīvo kokos, ir garāki pirksti, nekā gorillam, kura roka vairāk līdzinās cilvēka rokai. Pateicoties šai savādībai, viņš ir mazāk piemērots kāpelēšanai kokos, še jāpiezīmē, ka nekad neesmu atradis kaut kādu aizsargu jeb būdu, un tādēļ esmu nācis pie slēdziena, ka dzīvnieks tādas būdas nemaz netaisa.

Gorilla nav sabiedrisks dzīvnieks. Parasti esmu sastapis kopā vecu tēviņu un mātīti, diezgan bieži var sastapt arī vecu tēviņu vienu; tādā gadījumā tas ir ļauns, neapmierināts dzīvnieks, kurš neļauj ar sevi jokoties. Jaunie gorillas sastopami pat līdz pieci vienā grupā. Izbailēs tie parasti kliedzot bēg rāpus uz visām pusēm. Nav viegli viņiem tuvoties, jo viņi dzird ārkārtīgi labi un nezaudē laiku, lai izbēgtu briesmām, kamēr mednieka kustības ļoti apgrūtina mīkstā zeme. Veci gorillas ir arī bailīgi; esmu veselu dienu dzinies savam medījumam pakaļ, bez kā būtu viņu panācis: gorilla man vienmēr izbēga.

Gorilla pie aizsargāšanās nelieto nekādus mākslīgus ieročus, kā tikai savas rokas un tālākā cīņā arī savus zobus. Bieži esmu skatījis gorillas galvas kausus, kuriem izlauzti milzīgie ilkņi; no nēģeriem dabūju zināt, ka tas notiekot, kad tēviņi izcīna mīlas cīņu par mātīti. Var iedomāties, kāda varena, neparasta aina ir šāda cīņa: visas pasaules sacīkstes nobālētu divu spēcīgu gorillas tēviņu cīņas priekšā.

Nekad neesmu redzējis, ka gorillas māte arī domātu par pretošanos, bet no nēģeriem esmu dzirdējis, ka tādi gadījumi tiešām novēroti. Kas par skaistu skatu, kad māte rotaļājas ar saviem mazuļiem! Kaut gan biju izgājis uz gorillu iegūšanu, tomēr nespēju šo jauko skatu izjaukt. Mani nēģeri nebija tik mīkstsirdīgi un bez kavēšanās nogalināja savu dzimto ienaidnieku. Ja māte bēg no medniekiem, mazais veikli uzlec viņai uz kakla un karājas starp krūtīm, ar saviem mazajiem locekļiem apskaudams viņas ķermeni. Jau mazs gorilla ir ļoti spēcīgs, četri spēcīgi vīri nespēja saturēt vienu mazo, kurš bija tikai divus un pus gadus vecs. Vecie gorillas spēj saspiest plakanu šautenes stobru un ar savām rokām pārlauzt koku 10—15 centimetru resnumā. Dzīvnieku āda ir bieza un cieta kā vērša āda, bet samērā tomēr maigāka par pārējo pērtiķu ādu."

Di-šeljī esot izdevies sagūstīt mazu gorillas mātīti, kura ar neizsakāmu maigumu bijusi pieķērusies savas mātes līķim un ar savām bēdām uztraukuši visu sādžu. Vēl ļoti jauno zvēriņu varēja barot tikai ar pienu, un tā kā pēdējais nebija nekur dabūjams, tad gorilla nobeidzās jau trešā dienā pēc sagūstīšanas.

Zemes iekšienē iedzimtie labprāt ēd gorillas un citu pērtiķu gaļu, neskatoties uz to, ka tā ir melna un cieta; turpretim ciltis, kuras dzīvo jūras tuvumā, šo gaļu neēd un jūtas pat apvainotas, kad viņām to piedāvā, jo iedzimtie apzinās zināmu līdzību starp sevi un pērtiķiem. Arī zemes iekšienes nēģeru ciltis atteicas no gorillas gaļas lietošanas, jo tās tic, ka kādreiz agrāk kāda no viņu sieviešu kārtas sencēm esot dzemdējusi gorillu.

Gorilla

No visiem ziņojumiem, liekas, visvairāk var uzticēties V i n v u- d a m R e d a m (Wimvood Reade). ..Ceļojot pa gorillu zemes iekšieni", viņš stāsta, „es katrā sādžā, kur paliku uz naktsguļu, apjautājos, vai tur nebūtu kāds nēģeris, kas būtu nogalinājis gorillu. Ja tāds gadījās, tūdaļ liku atsaukt pie sevis un ar tulka palīdzību izprašņāju visu par pērtiķu tikumiem un parašām. Līdzīgi rīkojos ari atrazdamies starp belingiem pie Muni upes, šikeniem pie Gabu- nas upes un kommiem pie Fernandovacas. Līdzīgus jautājumus uzstādīju arī vergiem no Centrālās Āfrikas, kuri kalpoja kā mednieki pie saviem kungiem. Salīdzinot savas iegūtās ziņas, es paturēju tikai tās, kas apstiprinājās vienādām šo Iriju dažādo Centrālās Āfrikas apgabalu mednieku liecībām.

Kamēr šimpanze uzturas mazu stepju tuvumā, gorilla mīl biezāko mežu pustumsu. Viņš skrien rāpus un viņu var sastapt gan vienu, gan mātītes un bērnu pavadībā. No kokiem viņš lauž zarus un plūc lapas, kuras atrodas sasniedzamā augstumā virs zemes. Bieži vien viņš rāpjas kokā, lai iegūtu tā augļus. Kādu zāles sugu, kura aug maziem ceriem, viņš mīl tā, ka šīs zāles atrašanās vien jau liecina par gorillas klātbūtni. Rītos un vakaros viņš apmeklē sādžas dēstījumus, ēd pizangu un cukurniedras un kliedz savā pazīstamā balsī. Naktij viņš izvēlas tukšu koku, uz kura gulēt. Kad mātīte atrodas grūsniecības stāvoklī, tēviņš taisa ligzdu, parasti piecus līdz astoņus metrus virs zemes; tā ir zaru kaudze, ko tas pats ar rokām sanes, šinī ligzdā jaunais pērtiķis nāk pasaulē, pēc kam ligzda tiek atstāta. Meklēšanās laikā tēviņi cīnās savā starpā mātīšu dēļ. Kāds ticams aculiecinieks redzējis divus no viņiem cīņā; viens bijis daudz lielāks par otru, un mazākais ticis nogalināts. No tā varu spriest, ka gorillas dzīvo tādā pat daudzsievībā, kā citi dzīvnieki, kuri cīnās mātīšu dēļ. Parastais gorillas kliedziens ir žēlīgs, cīņas kliedziens turpretim ir asa, aizsmakusi riešana, līdzīga tīģera rūcienam.

Aiz nēģeru īpašības visu pārspīlēt, es sākumā dzirdēju pašus dažādākos nostāstus par gorillas mežonību. Vēlāk, kad izprašņāju daudzus īstus medniekus, atradu, ka pēdējie, kā visi dūšīgi ļaudis, ir atturīgi un vairāk klusē nekā pļāpā.

Viņi noliedz, ka gorilla nesakaitināts bieži uzbruktu cilvēkiem. Neaiztieciet viņu, saka šie medniekfi, un viņš jūs arī neaiztiks. Ja turpretim ēdot vai guļot viņš piepeši tiek pārsteigts, tad tas ar līkumu griežas apkārt, skatās uz cilvēku un izgrūž piespiesti skanošu kliedzienu. Ja mednieka ierocis atsakās klausīt vai pērtiķis top tikai ievainots, tad gadās arī, ka viņš bēg prom, bet parasti ar briesmīgu skatu, nokārušos apakšlūpu un virs galvas saceltiem matiem tas metas pretiniekam virsū. Liekas, ka viņš nav visai veikls, jo mednieki bieži no tā izbēg. Uzbrukumā viņš parasti dodas rāpus, satver viņam nepatīkamo priekšmetu, ierauj to mutē un kož. Visur izplatītais stāsts par to, ka gorillas spēj sakost šautenes stobru, nav nekas brīnišķīgs, jo lētās Birminghamas šautenes spēj sakost katrs spēcīgiem žokļiem apbruņots dzīvnieks. Esmu dzirdējis daudz nostāstus, ka gorillas nogalinot cilvēkus; vienmēr vēlāk tomēr esmu atradis, ka šādi stāsti savukārt dibinās uz citiem nostāstiem un tāpēc maz ticami. Ka gorilla spēj nogalināt cilvēku, neesmu šaubījies nevienu acumirkli, bet ka neviens cilvēks tādā kārtā nav nogalināts, varu ari droši apgalvot. Mednieks, kurš mani vadāja pa Ngumbi mežājiem, tika reiz no gorillas ievainots. Viņa roka bija pilnīgi sakropļota un zobu kodienu vietas vēl bija saskatāmas viņa delnā. Es lūdzu viņu parādīt man, kā uzbrūk gorilla. Es attēloju mednieku, viņš gorillu. Viņš piesēdās un es izlikos, itkā gribu viņam šaut. Rāpus viņš pieskrēja man, saķēra man roku pie delnas, pievilka to pie mutes, iekoda viņā un aizbēga. „Lūk, kā gorilla darīja ar mani," viņš teica. Aitādu vienkāršu liecību palīdzību vislabāk var panākt pie nēģeriem taisnību. Vispār leopardu skaita par mežonīgāku un briesmīgāku dzīvnieku nekā gorillu. Arī šimpanze aizsargājas pret cilvēku, kad viņam uzbrūk, to pašu dara arī orangūtans, to pašu tādā gadījumā dara visi dzīvnieki, sākot ar elefantu un beidzot ar sīkajiem kukaiņiem. Tādēļ nevaru atrast nekādu pamatu uzskatam, itkā gorilla būtu mežonīgāks un ātrāk uzbruktu cilvēkam, nekā citi dzīvnieki, kuri, līdzīgi gorillām, ir apdomīgi un bailīgi un kuri, lai izbēgtu no cilvēka, prot labi izmantot savu lielisko osmi un dzirdi.

No daudzajiem nostāstiem par gorillu, kuri man tikuši ziņoti, esmu izlaidis visus tos, kuri man izlikās nepietiekoši patiesīgi. Vienā no šādiem stāstiem, piem., apgalvo, ka dažreiz pērtiķu dzimta uzrāpjas kokā un pārpilnam pieēdas zināmus augļus, pie kam vecais gorilla paliek apakšā pie koka pamata. Ja tu tad vari, saka iedzimtie, pieiet un viņu nošaut, pēc tam varēsi nošaut arī visu pārējo ģimeni. Otrs nostāsts ir tas, ko stāsta par visiem lieliem pērtiķiem, proti, ka viņi paņemot sev līdz sievietes. Kādā no sādžām, uz Fernandovacas upes labā krasta, man stāstīja, ka sievas, ejot uz aku, bieži tiekot no gorillām saķertas, jo man pat atveda vienu sievu, kura teicās personīgi esot izbaudījusi gorillas kaislību un tik tikko atsvabinājusies. Visā tanī es neredzu nekā brīnišķa; mēs taču zinām, ka pērtiķi ir augstā mērā iespaidojami dzīvnieki. Katram tomēr būs tiesība šaubīties, ja stāsta, ka pērtiķi ievilkusi mežā sievieti, kura tad pusmežonīgā stāvoklī dzīvojusi viņu starpā."

Vinvuds Reds nobeidz savus ziņojumus ar piezīmi, ka viņš nav atradis nekā tāda, ar ko gorilla krasi atšķirtos no šimpanzes. Abi dzīvnieki taisa ligzdas, abi iet četrrāpus, abi vienādi uzbrūk, abi dažreiz apvienojas lielākos baros, kaut gan nav sabiedriski dzīvnieki u. t. t.

Jau agrāk vairāk reižu minētais šimpanze (Simia troglodites) ir ievērojami mazāks, ķermenis tam attiecīgi īsāks par gorillas ķermeni, neskatoties uz vienādo krūšu un muguras skriemeļu skaitu. Diezgan bieza, no vidēja garuma un vienādiem spīdīgiem matiem sastāvošā ķermeņa sega, kura bārdai līdzīgi nokaras abās sejas pusēs un arī pakausī, vienmērīgi apklāj pieri, galvas virsu, pakausi, kaklu un muguru; ķermeņa apakšpuse maz apsegta un žods, krūtis un vēdera daļas apklātas ar ļoti plānu spalvas kārtu. Kailās sejas krāsa ir sirmi dzeltena, kura acu starpā pāriet tumši brūnā, kaut gan pēdējā krāsa nebūt nav valdošā. Rokas un kājas ir brūnas. lūpas — viegli sarkanas, ausis dzeltenas. Maigajām, mīlīgajām acīm ir gaiši brūna varvīksnīte.

Agrāk par šimpanzes vienīgo dzimteni uzskatīja Augšējo un Lejasgvineju, tagad, pateicoties Heiglina (Heuglin) un šveinfurta (Schweinfurth) pētījumiem tapis zināms, ka šis dzīvnieks izplatīts jo dziļi Centrālā Āfrikā.

..Nevar teikt," saka S a v a ž s (Savage), ,.ka šimpanzes dzīvotu sabiedrībā, jo reti kad piecus, augstākais desmit dzīvniekus var sastapt vienā barā. Pamatojoties uz drošām ziņām, es varu apgalvot, ka viņi tikai pie gadījuma salasās lielākā skaitā, lai rotaļātos. Kāds no maniem ziņu sniedzējiem man apgalvoja, ka viņš redzējis vienkopus piecdesmit gabalus, kuri rotaļājušies, priecīgi klieguši un bungojuši uz veciem kokiem. Viņi pēc iespējas izvairās būt apdzīvotu vietu tuvumā. Mājokļus, vairāk ligzdas nekā būdas, viņi ierīko kokos, tomēr ne augstu virs zemes. Mazāki vai lielāki zari tiek noliekti, sapīti cits ar citu un nostiprināti uz kāda dakšveidīga zara. Dažreiz ligzdu atrod netālu no resna, lapota koka saknēm, astoņus līdz divpadsmit metrus virs zemes, tomēr man gadījās atrast ligzdu, kura nebija zemāk par trīspadsmit metriem. Pastāvīgas dzīves vietas šimpanzēm nav, viņi maina to atkarībā no barības vai citu iemeslu dēļ, skatoties pēc apstākļiem.

Mēs bieži viņus sastopam augstākās vietās, laikam gan tikai tādēļ, ka mežu zemās vietas bija izcirstas, lai ierīkotu rīsa laukus, un tādēļ trūka attiecīgo koku ligzdu taisīšanai. Reti kad var redzēt vienu vai vairāk ligzdas vienā un tanī pašā kokā, vai vispār tuvu vienu otrai, tomēr reiz atrada kopā piecas tādas ligzdas."

Miera stāvoklī brīvā dzīvojošais šimpanze parasti ieņem sēdošu pozu; reti kad viņu redz ejam vai stāvam; ja viņu ierauga, tas tūliņ krīt rāpus un steidzīgi aizbēg no novērotāja. Viņa ķermeņa uzbūve ir tāda, ka viņš nevar stāvēt gluži taisni, bet, parasti ir drusku uz priekšu saliecies; ja viņš stāv, tad rokas saliek virs pakauša vai sakrusto uz muguras, kas liekas nepieciešams līdzsvara ieturēšanai. Kā redzams jau no viņa uzbūves, šimpanze ir labs kāpelētājs. Rotaļājoties viņš pārlec ļoti tālus atstatumus no viena koka uz otru un lec ar apbrīnojamu izveicību. Nereti šos „vecos ļaudis", kā kāds no maniem ziņu sniedzējiem izteicās, var sastapt zem koka sēdošus, ēdot augļus un mīlīgi pļāpājot savā starpā, kamēr bērni lēkā apkārt un kāpelē no koka kokā. Barība, kā liekas, sastāv no tiem pašiem augiem un augļiem, kādus lieto gorilla; augļi, rieksti, lapu un ziedu pumpuri, varbūt arī pat saknes sastāda viņu galveno barību. Nereti viņi apmeklē arī bananu un citu augļu kokus, kurus nēģeri parasti dēsta starp kukurūzas laukiem, vai arī apmetas atstātās sādžās, kur aug lielā daudzumā pa- paijas koki, kamēr pietiek barības; pēc tam, kad viss noēsts, tie atkal uzsāk garākus vai īsākus ceļojumus.

šimpanze ir ļoti saprātīgs un karsti mīl savus bērnus. Mātīti, kura līdz ar tēviņu un diviem bērniem atradās kādā kokā, reiz uzgāja mednieki; ar lielu ātrumu tā norāpās zemē un mēģināja ar tēviņu un vienu mazo paslēpties biezoknī. Tomēr tūliņ tā atgriezās atpakaļ, lai glābtu savu atstāto bērnu, uzrāpās atkal kokā, satvēra mazo savās rokās, bet tanī acumirklī dabūja nāvīgo lodi, kura pa ceļam uz mātes sirdi izskrēja vēl cauri mazā rokas priekšdaļai. Citā gadījumā māte, kad bija jau uzieta, palika ar savu mazo kokā un vērīgi sekoja mednieku kustībām. Kad mednieks mērķēja, viņa kustināja roku tāpat, kā to dara cilvēks, kad tas grib piespiest otru iet prom. Ievainotais mēģina asinis apturēt uzspiežot roku, bet kad tas nelīdz, tad liek virsū lapas un zāles, stipri pie tam kiedzot, „līdzīgi cilvēkam, kurš piepeši kritis lielā nelaimē."

Tālāk stāsta, ka šimpanzes savā dzimumdzīvē esot daudz godīgāki par citiem pērtiķiem un izrādot pat zināmu tikumību. Arī par viņiem visur iet baumas, ka tēviņiem patīkot sievietes, un šis apgalvojums visiem, kas redzējuši lielo cilvēkveidīgo pērtiķu ākstīšanos, kad tie ierauga sievieti, neizliksies neticams.

Par pārošanās laiku un tās apstākļiem, par grūsniecību, bērnu tālāko attīstīju u. t. t. man nav nekādu ziņu; tikai pēc novērojumiem pie sagūstītiem šimpanzes bērniem var teikt, kī tie aug daudz lēnāk, nekā līdz šim domāja. Zobu maiņa notiek ne agrāk par ceturto dzīvības gadu un varbūt pat vēl vēlāk. šimpanze,' kuru es trīs gadus kopu, tanī laikā, kad to ieguvu, bija jau vairāk kā divus gadus vecs; viņa apakšējie priekšzobi mainījās tikai pirms viņa nāves, tā tad zobu maiņa notika tikai sestā dzīvības gadā.

Mēs diezin vai malclītos, ja uz šo novērojumu pamata taisītu slēdzienu, ka pieaugšanas un sasniedzamā vecuma ziņā šimpanze pielīdzināms cilvēkam. Starp Rietumāfrikas iedzimtiem izplatīts r.-.āsts, ka šimpanzes kādreiz bijuši viņu cilts locekļi, bet savu slikto ierašu dēļ padzīti no cilvēku sabiedrības; ar lielu neatlaidību turoties pie savām sliktām ierašām, tie pakāpeniski noslīdējuši līdz savam tagadējam stāvoklim, šis apstāklis tomēr iedzimtiem neliedz ēst savus radiniekus; viņu gaļa, palmu eļļā cepta, tiek uzskatīta pat par sevišķi garšīgu ēdienu.

..Diemžēl," stāsta šveinfurts, ,.man nebija iespējams Ņam-Ņam zemē piedalīties šimpanžu medībās. Tās parasti saistīta; ar lielām grūtībām. Pēc pašu ņamņamu izteicieniem, tādām medībām tiek izlasīts divdesmit līdz trīsdesmit labāko mednieku, kuru uzdevums ir astoņdesmit un vairāk pēdu augstos kokos sacensties kāpelēšanā ar šimpanzēm, lai šos veiklos un spēcīgos dzīvniekus ievilinātu ķeramā tīklā, kur tad dzīvniekus viegli var nogalināt ar šķēpu sviedieniem. Tādos gadījumos dzīvnieki ārprātīgi un izmisuši pretojas, izrauj pat medniekiem iz rokām šķēpus, ar kuriem tad mežonīgi sit ap sevi. Tomēr daudz bīstamāks uzbrucējiem ir viņu milzīgo ilkņu kodiens un roku lielais muskuļu spēks.

Cilvēkveidīgie pērtiķi pie azaida (šimpanze un divi orangūtani)

No visiem cilvēkveidīgiem pērtiķiem šimpanzes visbiežāk nonāk pie mums dzīvi, bet diemžēl viņi te nodzīvo tikai 2—8 gadus, turpretim Rietumāfrikā, kā apgalvo, viņi gūstā ir sadzīvojuši līdz divdesmit gadu, izaugdami lieli un spēcīgi. Līdz šim vienmēr ir novērots, ka sagūstītie pērtiķi ir miermīlīgi, gudri un sabiedriski dzīvnieki.

Granprē (Grandpret) redzējis uz kuģa kādu mātīti, kura bija izmācīta maizes krāsni kurināt. Viņa izpildīja savu amatu visiem par apmierinājumu, uzraudzīja lai ogles neizkrīt, zināja, kad krāsns bija pietiekoši izkurināta, ko arī paziņoja maizniekam ar ļoti izteiksmīgiem žestiem. Tas pats pērtiķis ar veiklību un apķērību izpildīja matroža darbus, vilka enkura virvi, novilka un satina buras un strādāja par lielu apmierinājumu matrožiem, kuļ-i viņu uzskatīja par savu palīgu.

Brosse atveda līdzi uz Eiropu jaunu šimpanžu pārīti,,tēviņu un mātīti. Tie sēdēja pie galda, kā cilvēki, ēda ar naža, dakšiņu un karotes palīdzību, dzēra līdz ar cilvēkiem vīnu un degvīnu; kad bija kas vajadzīgs, tie sauca kuģa zēnus, un pat bija dusmīgi, ja pēdējie neklausīja, ķēra zēnus aiz rokas, koda un svieda pie zemes zem sevis. Tēviņš saslima un kuģa ārsts tam izmeklēja pulsu; vēlāk, tiklīdz pērtiķis nejutās labi, tas aizvien sniedza ārstam roku. B i f o n s (Buffon) stāsta, ka viņa šimpanze izskatījies bēdīgs un nopietns, noteikts un saprātīgs savās kustībās. Viņš neizrādīja nevienu no tām riebīgām parašām, kādas piemīt paviāniem, klausīja uz vārda vai uz doto zīmi, sniedza ļaudīm savu roku un staigāja ar viņiem pa istabu, sēdēja pie galda, lietoja servjeti un slaucīja ar to lūpas pēc ēšanas; pats lēja sev vīnu un pieskandināja ai- citiem glāzes, atnesa tasi un apakštasi, ielika tasē cukuru, ielēja tēju un dzēra tikai tad, kad tēja bija atdzisusi. Nevienam tas nedarīja ļauna, tuvojās katram kautrīgi un ļoti priecājās, kad viņu uzslavēja, šimpanzēm, kurš piederēja Treilsam (Traills), tika parādīts spogulis; tas tūliņ saistīja viņa uzmanību un pērtiķis pēc lielā kustīguma tapa apbrīnojami mierīgs. Ar interesi viņš apskatīja savādo priekšmetu un, kā likās, bija mēms aiz brīnumiem, pēc tam jautājoši paskatījās uz savu draugu, tad atkal uz spoguli, apskatīja arī vai nav kāds aiz spoguļa, tad atnāca atpakaļ, ieskatījās vēlreiz savā attēlā un mēģināja taustot pārliecināties, vai viņa priekšā bija tiešamība vai tikai atspoga; jā, taisni tāpat to dara mežoņi, kad viņiem pirmo reizi parāda spoguli. Leitenants Seijerss (Sayers) stāsta par jaunu tēviņu, kurš bija sagūstīts Āfrikas rietumu piekrastē, kā tas ļoti ātri pieradis un stipri pieķēries viņam, bet sevišķi stipri sadraudzējies ar nēģeru zēnu; pērtiķis katru reizi sāka sirdīgi kliegt, kad zēns gribēja viņu atstāt, kaut arī tikai uz acumirkli. Viņš ļoti mīlēja apģērba gabalus, piesavinājās katru apģērba gabalu, kas gdījās viņam ceļā, tūliņ nesa to uz savu vietu, katrreiz apmierināti ņurdēdams sēdās tam virsū un atdeva to, saprotams, ne bez sīvas cīņas.

šīs ziņas varu no saviem personīgiem piedzīvojumiem apstiprināt un papildināt, jo vairākus šimpanzes pats esmu gadiem kopis un novērojis. Ar tādu pērtiķi nevar apieties kā ar dzīvnieku, bet pret to jāizturas kā pret cilvēku.

Neskatoties uz visām savādībām, šimpanze savos tikumos un darbībā uzrāda tik daudz civēciska, ka mēs gandrīz aizmirstam viņā dzīvnieku. Viņa ķermenis, protams, ir dzīvnieka ķermenis, bet garīgās spējās viņš atrodas vienā pakāpē ar mežoni. Būtu savādi pierakstīt tik augsti stāvoša dzīvnieka darbībai tikai vienkāršu atdarināšanu, kā tas bieži tiek darīts. Saprotams, šimpanze dara pakaļ, tomēr tas notiek līdzīgi tam, kā bērns dara kaut ko pakaļ pieaugušam, tā tad ar saprātu un zināmu spriedumu. Viņu var mācīt un viņš arī izmācās.

Šimpanze (Simia troglodytes)

Satiksmē ar cilvēkiem viņš padodas šim augstākām spējām un dāvanām apveltītam radījumam; satiksmē ar dzīvniekiem viņš izrāda tādu pat pašapziņu kā cilvēks. Viņš tura sevi par labāku un augstāk stāvošu par citiem dzīvniekiem, sevišķi par citiem pērtiķiem. Dažādi viņš izturās arī pret pieaugušiem cilvēkiem un pret bērniem; pirmos viņš ciena, bet pēdējos mīl. ja tikai tie nav zēni, kas viņu kaitina vai citādi traucē. Viņš ir spējīgs uz asprātīgām izdomām un joko ne tik ar dzīvniekiem, bet arī ar cilvēku.

Šimpanze ir gudrs, viltīgs un savdabīgs, tomēr nav stūrgalvīgs dzīvnieks. Viņš prasa to, kas viņam pienākas, netapdams uzmācīgs, izrāda kaprises un dažādus gara stāvokļus, šodien ir priecīgs un jautrs, rītu atkal bēdīgs un nospiests. Vienā sabiedrībā viņš priecājas, citā sabiedrībā garlaikojas, ļauj ar sevi jokot, ja vien joki ir piemēroti, un sirdās, kad ar viņu ļauni joko. Savas jūtas viņš izteic līdzīgi cilvēkam. Priecīgā gara stāvoklī viņš gan nesmejas, bet tomēr smīn, t. i., savelk seju un piedod viņai īsta prieka izteiksmi. Sliktu gara stāvokli turpretim viņš izteic līdzīgi cilvēkam ne tikai ar savas mīmikas palīdzību, bet arī ar žēlām skaņām, kuras katram saprotamas, jo viņas vismaz tādā pašā mērā līdzinās cilvēciskām kā dzīvnieciskām skaņām. Labvēlībai viņš atbild ar labvēlību, ļaunprātībai pēc iespējas tādā pat veidā. Slimībās viņš izrāda izmisumu, metas ar muguru uz grīdas, saviebj seju, dauza sev apkārt ar rokām un kājām, spiež un plūc sev matus. Ari citi pērtiķi uzrāda līdzīgas gara spējas, bet pie šimpanzes tās skaidrāk izteiktas un saprotamākas, jo viņas ir tuvākas tam, ko mēs redzam pie cilvēkiem, nekā ko novērojam pie pārējiem pērtiķiem.

Kamēr es steidzu šis rindiņas rakstīt, šimpanze staigā pa manu istabu un rīkojas tur pēc savas patikas, bet viņš nonāca manās rokās visbēdīgākā stāvoklī. No ceļojuma viņš bija piekusis un novājējis, slims un nobeidzies miesīgi un garīgi. Tādā stāvoklī viņam bija vajadzīga kopšana, tāda, kādu parasti dod slimam bērnam, un to viņam draudzīgā kārtā līdz ar uzmanīgu audzināšanu arī deva viens no ievērojamākiem dzīvnieku audzinātājiem, mans vecais draugs Seidels. Nav brīnums, ka šimpanze ir pieķēries viņam kā bērns mātei, ka viņš tam visur paklausa un pārsteidzoši īsā laikā ir palicis par pašu paklausīgāko audzēkni, kāds vien kādreiz zem saules ir bijis. No tā laika, kad viņš bija pilnīgi pārcietis slimību, viņš tapa pavisam cits radījums, nekā agrāk. Viņš tagad ir mundrs un darbīgs, no agra rīta līdz vēlam vakaram tas meklē kādu nodarbošanos, un ja arī tas būtu tikai sist ar rokām pa kāju pēdām, kā to dara arī mazi bērni. Cik viņa gaita izliekas neveikla, kad tas iet, tik patiesībā viņš ir veikls un izveicīgs katrā kustībā. Parasti viņš iet kā visi cilvēkveidīgie pērtiķi, četrrāpus, piedodot ķermenim ieslīpu virzienu, jo ar savām rokām viņš atbalstās uz saliektiem pirkstiem, pie kam vienu kāju liek starp rokām, bet otru ārpus viņām, vai arī abas kājas novieto starp rokām. Ja dzīvnieks kaut ko nes, viņš pilnīgi saslienas gandrīz stāvus, tikai ar vienu roku atspiežas pret zemi un arī tad kustas tikpat veikli, kā parasti. Ar viņa rīcībā nodotiem vingrošanas aparātiem šimpanze darbojas no rīta līdz vakaram un spēj ar viņiem rīkoties ļoti dažādos veidos. Ilgi un ar labpatiku viņš šūpojas, rāpo pa nokārtām trepēm uz augšu un leju, kustina tās, staigā pa horizontālu kārti un vispār izdara dažādus vingrošanās paņēmienus, kaut gan tie viņam nekad nav mācīti.

V i n v u d s Reds stāsta, ka uz viņa jautājumu, vai gorilla sit sev pa krūtīm un taisa troksni, līdzīgi bungas troksnim, viņam esot atbildēts, ka gorilla netaisot nekādu bungu troksni, bet ka tādu taisot gan šimpanze; un kad viņš izteicis vēlēšanos redzēt, kā pērtiķis taisa bungu troksni, viņu pieveduši pie caura koka un tam rādījuši, kā šimpanze ar kāju palīdzību spēj izvilināt no tā bungu troksnim līdzīgas skaņas. Nēģeru ziņojums izrādās pilnīgi patiess; arī pieradināts šimpanze dara to pašu, kad viņš ir labā gara stāvoklī; viņš netikvien ar rokām sit pa grīdu, kā to dara arī citi pērtiķi, bet dauza arī kājām pa tādām vietām, kur stiprāki skan, un tā rada troksni, kas tiešām līdzīgs bungu sitieniem. Viņš ļoti sajūsminās, kad arī cilvēks līdzīgi viņam mēģina tāpat bungot, un pat uzaicina pazīstamos ņemt dalību šādā spēlē.

Mans šimpanze ļoti labi pazīst savus draugus un labi atšķir tos no svešiem, tomēr ātra sadraudzējas ar visiem, kas pret viņu mīļi izturas. Ļoti omulīgi viņš jūtas ģimenes vidū, kad tam ļauj staigāt no istabas istabā, atvērt un aizvērt durvis un vispār dažādi darboties. Vajaga tikai redzēt, cik labi viņš jūtas, kad var atrasties labvēlīgu cilvēku starpā un ar viņiem kopā pie galda sēdēt; kad viņš ievēro, ka viņa jokiem piegriež vērību, tas sāk dauzīt ar rokām galdu un ļoti priecājas, kad klātesošie seko viņa piemēram. Bez tam viņš jo sīki izpēta dažādus priekšmetus, atver krāsns durvis, lai novērotu uguni, izvelk lādes, tukšo viņas un rotaļājas ar mantām, ko tur atrod, ja vien tās neizliekas aizdomīgas. jo šimpanze ir augstākā mērā bailīgs, tā ka pat gumijas bumba viņu var sabiedēt. Ļoti vērīgi viņš seko arī, vai viņu novēro vai nē. Pirmā gadījumā viņš dara tikai to, kas atļauts, pēdējā turpretim pielaiž arī dažādus nedarbus, tomēr klausa savu skolotā- u. kad tas viņam ko aizliedz, jau uz vārdu, kaut gan ne vienmēr tūliņ. Uzslava sagādā viņam vienmēr lielu prieku, piemēram, ja t izteic sakarā ar viņa veiklām kustībām un vingrošanu. Apdāvināts vai citādi draudzīgi pārsteigts, viņš vienmēr izrāda pateicību. kaut gan to neviens viņam nebija mācījis, maigi uzlikdams ruku uz sava labdara pleciem un sniegdams tam savu roku, vai arī tīri cilvēciski to noskūpstīdams. To pašu viņš dara, kad vakarā tiek izņemts no krātiņa un pārvests uz istabu. Viņš zin noteikto laiku un jau pēdējo stundu pirms tam ir ļoti nemierīgs.

šinī pēdējā stundā viņš neļauj kopējam atiet tālu no sevis, un ja tas notiek, tad pērtiķis izplūst žēlās skaņās, izmisis žestikulē un nereti metas uz grīdas, kā jau agrāk aprakstīts, dauzās rokām un kājām un nepanesamā kārtā smilkst. Pie tam viņš vērīgi novēro, uz kādu pusi virzās viņa kopējs un tikai tad sāk gaudot, kad viņam liekas, ka kopējs to grib atstāt. Kad to paņem un nes, viņš novietojas tur līdzīgi bērnam, piespiež galvu pie sava audzinātāja krūtīm un, liekas, jūtas ļoti apmierināts. No šī brīža viņam ir tikai viena doma — nokļūt pēc iespējas ātrāk savā istabā; še viņš atsēžas uz dīvāna un uzticīgām acīm skatās uz savu draugu, it kā gribēdams viņa sejā lasīt - vai tas vakaru pavadīs ar viņu kopā, vai atstās viņu vienu. Ja viņš domā, ka notiks pirmējais — viņš jūtas laimīgs, ja turpretim ievēro otrējo, tad top ļoti nelaimīgs un piedod sejai bēdīgu izteiksmi, lūpas tālu izstiepj, žēli pa starpām iekliegdamies, pielien pie sava kopēja un cieši viņam pieķeras. Tādā stāvoklī maz līdz arī draudzīga pierunāšana, kas citā gadījumā atstāj uz to vislabāko iespaidu. Vispār var sacīt, ka viņš pilnīgi saprot vārdus, ar kuriem to uzrunā, jo bez kavēšanās izpilda dažādas pavēles un ievēro visus aizrādījumus, tomēr paklausa vienīgi tikai savam audzinātājam, bet ne svešiem, sevišķi tādā gdījumā, kad drauga klātbūtnē tie kaut ko no viņa prasa.

Jo sevišķi mīļi viņš izturas pret bērniem. Pēc savas dabas viņš nav ļauns vai viltīgs un apietas ar katru draudzīgi un uzmanīgi, bet ar bērniem viņš apietas ar sevišķu maigumu, un jo mazāks bērns, jo vairāk maiguma viņš izrāda pret to. Meitenes viņš ciena vairāk par zēniem aiz tā vienkāršā iemesla, ka pēdējie viņu bieži vien kaitina; kaut arī viņš ielaižas uz jokiem, tomēr viņu, redzams, kaitina izsmiekli no tik mazu cilvēku puses. Kad viņam pirmo reizi parādīja manu sešas nedēļas veco meitiņu, viņš apskatīja to ar redzamu izbrīnu, it kā gribēdams pārliecināties, vai viņa pieder cilvēka dzimumam, tad ar vienu pirkstu loti maigi aizskāra viņas seju un beidzot draudzīgi izstiepa roku. šī raksturīgā īpašība, ko esmu novērojis pie visiem maniem audzētiem šimpanzēm, ir sevišķi ievērības cienīga, jo viņa, acīmredzot, norāda, ka mūsu pērtiķis' arī mazā bērnā redz un atzīst cilvēku. Pret sev līdzīgiem viņš nekad neizturās tik draudzīgi. Kad es jaunai šimpanzes mātītei, kuru agrāk audzēju, rādīju tās pašas sugas jaunāku tēviņu, viņa negribēja tam piegriezt nekādu vērību, neizrādīja ne mazākās prieka vai draudzības jūtas, bet pat gluži otrādi — apgājās ar vājāko tēviņu visai rupji, mēģināja viņam sist, kniebt un vispār uzvedās ar viņu tik cietsirdīgi, ka vajadzēja viņus šķirt. Līdzīgas attiecības pret bērniem turpretim ne pie viena manis audzēta šimpanzes neesmu novērojis.

Pretēji citiem pērtiķiem, šimpanze ir priecīgs līdz vēlai naktij, vismaz tik ilgi, kamēr istaba apgaismota. Vakariņas garšo viņam vislabāk un viņš, ievietots savā istabā, tikko spēj sagaidīt kalponi, kura nes tam tēju. Ja kalpone nerādās, viņš pieiet pie durvīm un stipri klauvē; ja kalpone nāk, viņš to apsveic ar draudzīgo „o! o!" un sniedz tai roku. Viņš ļoti mīl tēju un kafiju, pie kam pirmo ļoti saldu un ar rumu, bet ēd vispār visu, ko pasniedz galdā; no dzērieniem, sevišķi alus, tas nekad neatteicas. Ēšanas laikā viņš novietojas uz dīvāna, ar abām rokām atspiežas uz galda vai arī uzliek uz galda tikai vienu roku un ar otru roku ņem no apakštases tasi, ar patiku rij šķidro saturu un tikai pēc tam ķeras pie sadrupinātiem maizes gabaliem. Kamēr vien var aizsniegt, viņš pievelk tos ar savām lūpām; ja ar lūpām vairs nespēj sasniegt, tad ļoti veikli rīkojas ar karoti, jo ar rokām tam aizliegts ēst. Ēšanas laikā viņš uzmanīgi seko visam, kas notiek, un viņa acis pastāvīgi skraida uz visām pusēm. Kā katrs cits šīs sugas dzīvnieks, viņš dažreiz izrāda dabīgi izskaidrojamas savādības, kā piemēram noēd lielu daudzumu sāls, krīta gabaliņu, riekšavu zemes; tomēr nekad pie viņa neesmu novērojis riebīgo ierašu — ēst savus izkārnījumus, ko var novērot pie citiem pērtiķiem, pat viņa sugas biedriem un dažreiz pat maziem cilvēkbērniem. Ciešāka satiksme ar cilvēku, kas to audzina ar nopietnību un saprātu, atstāj arī šai ziņā uz viņa ierašām labvēlīgu iespaidu un apspiež neglītas iegribas, ja tādas varbūt rodas, jau pašā dīglī.

Pēc ēšanas tam negribas vēl tūliņ iet gulēt, viņš grib savā istabā justies omulīgi. Viņš vai nu paņem no krāsns malkas pagali, vai arī, uzvilcis sava kopēja mājas kurpes, skrien pa istabu, vai arī, paņēmis kādu dvieli vai kabatas lakatu, apsienas ar to vai slauka un berž ar viņu savu dzīvokli. Viņa mīļākā nodarbošanās ir: slaucīt, spodrināt un berzt, un ja viņam reiz ir laimējies dabūt rokā kādu lakatu, tad viņš ne labprāt to atdod. No sākuma viņš bija ļoti netīrīgs, bet ar laiku pierada pie tā, ka būris, istaba un gulta ir jātur tīri; un ja viņam gadas kādreiz nelaimīgā kārtā iekāpt mēslos, tad viņš izliekas ļoti uztraukts, gluži tāpat, kā šādos gadījumos mēdz izturēties arī cilvēks: ar redzamu riebjumu viņš aplūko netīro kāju, tur viņu cik vien iespējams tālu no sevis nost, pūlas netīrumus nopurināt un paņem sauju siena, lai sevi ar to notīrītu. Ir pat novērots, ka viņš siena vīšķi, pēc tam, kad tas savu uzdevumu ir izpildījis, izmet no būra.

Tiklidz uguns ir izdzēsta, viņš li°kas gulēt, jo tumsā tam bail. Visu nakti viņš kārtīgi guļ, dažreiz gorīdamies un grozīdamies, ja viņam ir par aukstu vai par siltu. Karstās vasaras naktīs viņš guļ gari izlaidies uz muguras, abas rokas palicis zem galvas; ziemā turpretim viņš guļ vairāk sarāvies. Līdz ar dienas gaismu viņš top dzīvāks un atkal tikpat darbīgs kā dienu iepriekš.

No satiksmes ar citiem dzīvniekiem viņš labprāt atturās: no lielajiem tam ir bail un mazos viņš neievēro. Pret trusīti, kas bija pie viņa ielaists, lai tam būtu ar ko parotaļāties, viņš izturējās tikpat nevērīgi, kā agrāk minētā mātīte pret viņas būrī ielaisto tās pašas sugas tēviņu. Pret putniem viņš ir gluži vienaldzīgs, ja tikai tie nenāk viņam par tuvu, un tādā kārtā neierosina viņa uzmanību. Viņa istabā atrodas pelēkais papagailis, ar kuru viņš bieži nodarbojas. Cik bailīgs arī viņš pats nav, bet nevar nociesties papagaili nepabaidījis. Lēni viņš tam pielien, piepeši paceļ roku, it kā griebēdams savu pretinieku sabaidīt. Bet šis ir pie viņa par daudz pieradis, lai baidītos; viņam priekš šimpanzes ir tikai noliedzošais ,.pst! pst!" sauciens, kuru tas noklausījies no sava kunga. No čūskām un citiem rāpuļiem, kā ari no abiniekiem, viņš smieklīgi bailīgs un izturās attiecībā pret tiem gluži tāpat, kā nervozas sievietes vai neattīstīti vīrieši. Jau viņus uzskatot vien, viņš nonāk lielā uztraukumā. Ja es viņam rādu krokodili, tad viņš pa pusei bailīgi, pa pusei dusmīgi sauc „o! oļ" un pūlas pēc iespējas ātrāk attālināties; ja es caur stiklu dodu viņam aplūkot čūsku, viņš izgrūž to pašu izsaucienu, bet tikai retos gadījumos steidzas attālināties no šī rāpuļa, jo viņš ļoti labi apzinās, ka stikls čūsku no viņa aizsargā; bet ja es paņemu rokās kādu bruņurupuci, ķirzaku vai čūsku un tad viņam tos parādu, tad viņš steidzīgi vien bēg, lai nokļūtu drošībā. Visi čūskām līdzīgie dzīvnieki viņam pretīgi.

šodien, kad es šīs uzrakstītās rindas pārlasu, mūsu ievērojamais kustonis nav vairs starp dzīvājiem. Viņa dzīvei galu atnesa plaušu karsonis, kas sekoja kakla dziedzeru iekaisumam. Es esmu redzējis vairākus slimus šimpanzes, esmu redzējis arī dažus mirstam: neviens no viņiem nav izturējies savās pēdējās dzīvības dienās tik cilvēciski kā minētais.

Viņu rūpīgi ārstēja vairāki ārsti, kas, redzēdami šā cietēja lielo inteliģenci, ņēma arvien lielāku dalību viņa liktenī. Tāpēc es darīšu labi, ja ļaušu runāt vienam no šiem ārstiem, Dr. Mārtiņji

„Kā ārsts iepazinos ar šo šimpanzi decembra beigās, aukstā ziemas laikā. Es nekavējos pieņemt lūgumu, ārstēt šo dzīvnieku, jo no salīdzinošās anatomijas zināju, ka še noderīgs drīzāk cilvēku, nekā lopu ārsts. Šo šimpanzi biju jau vairākkārt novērojis un bieži nopriecājies par viņa nebēdnību, dzīvo sejas izteiksmi, nenogurstošām kustībām un neaprobežotu mīlestību pret savu kopēju. Jo stiprāks bija iespaids, kādu uz mani atstāja šis slimais pērtiķis. Līdz pat galvai ietīts segā, viņš gulēja mierīgi un neizrādīja ne mazāko interesi pret savu apkārtni, viņa skatā atspoguļojās ciešanas, klepus viņu mocīja un smagi un ātri elpojot viņš tvēra pēc gaisa un tikai laiku pa laikam no viņa krūtīm izlauzās vaidi, un tad viņš atvēra arī acis. Kā bērns viņš baidījās no manis, viņam nepazīstama cilvēka, un šai dienā viņu tuvāk izmeklēt nebija iespējams. Tas bija iespējams tikai tad, kad es savos nākošos apmeklējumos pūlējos izrādīt viņam savu līdzcietību un laipni tam tuvojoties iemantoju viņa uzticību. Bez stipra limi'u dziedzeru iekaisuma abās kakla pusēs, varēja vērot, ka arī abos plaušu galu audos ir notikusi zināma pārmaiņa un tam bija pievienojies vēl kreisās plaušas apakšējās daļas iekaisums. Pie visa minētā vēl pievienojās strutojošs uzpampums rīkles galā, kas stāvēja sakarā ar dziedzeru iekaisumu, kādēļ gaisa vadi un gāmurs bija saspiesti cieši kopā, kas agri vai vēlu varēja izsaukt noslāpšanu, vai arī pampums varēja patrūkt uz iekšu vai āru, vai, kas vēl ticamāki, savu saturu izgāzt starpādas telpā, caur ko varētu rasties vēl lielāki sarežģījumi. Nožēlošanas cienīgais radījums apzinājās, ka augonis traucē viņam elpošanu. Kā ar krupu slimi bērni, cīnīdamies pēc gaisa, vienmēr ķer pie slimās vietas, tā arī šimpanze pastāvīgi vilka manu roku, kad es viņu izmeklēju, pie kakla augoņa, it kā viņš nojaustu, ka šī roka var nest viņam glābiņu.

Pēc apspriešanās ar savu amata biedri, nolēmām augoni rīkles galā pārgriezt. Viegli bija nākt pie šāda slēdziena, bet grūti viņu izvest. Katra slimā dzīvnieka kustība operācijas laikā varēja nazi tā novirzīt, ka viņš atnestu nāvi vai arī grūtu ievainojumu. Chloroformēt nebija iespējams stiprā plaušu iekaisuma dēļ; chloralhidrāts, ko mēs viņam iedevām 3 grammus, izsauca iemigšanu tikai pa pusei, bet ne pilnīgu nejūtību. Pēc trīs stundu garas veltīgas gaidīšanas mēs operāciju gribējām izdarīt ar varu. četriem vīriem vajadzēja dzīvnieku turēt. Par velti: savācis visus savus spēkus, šimpanze aizsvieda ļaudis no sevis un nerimās trokšņot, līdz vainīgie nebija izgājuši pa durvīm ārā. Kas nebija izdevies ar varu, to mums par lielu izbrīnu, šimpanze atļāva labprātīgi. Ar laipnību un glāstiem apmierināts, slimais atļāva bez pretošanās kakla augoni vēlreiz pārmeklēt, un atkal viņš ar lūdzošu skatu vadīja manu roku pie kakla. Tas mūs iedrošināja izdarīt operāciju bez iemidzināšanas un dzīvnieka saistīšanas. Sēdēdams sava kopēja klēpī, pērtiķis atlieca galvai atpakaļ un labprātīgi palika šai stāvoklī. Vajadzīgais grieziens tika ātri izdarīts: dzīvnieks pat nepakustējās un neizdeva aiz sāpēm nevienas skaņas. Iztecēja liels vairums šķidru strutu un līdz ar to pazuda arī uzpampums. Tagad jau elpot bija vieglāk, lai gan plaušu karsonis padarīja elpošanu ātrāku. Slimā vaibsti izrādīja neapšaubāmu prieku un to, ka viņš tagad jūtas labāk. Pateicībā, neviena neierosināts, viņš mums abiem sniedza roku un laimīgs apķēra savu kopēju.

Diemžēl operācija neglāba viņa dzīvību. Kaklā vaina sadzija, bet plaušu karsonis palika aizvien ļaunāks. Cik varonīgi un saprātīgi slimais dzīvnieks izturējās sāpīgās operācijas laikā, tikpat paklausīgi un labprātīgi viņš ņēma pretī viņam pasniegtās zāles, un tikpat maigs un pacietīgs viņš izrādījās savās pēdējās stundās. Viņš nomira tā, kā mirst cilvēks un ne dzīvnieks."

Tie ir novērojumi, kurus es apliecinu un kuri nevienam nav jāapšauba.

No Āfrikas cilvēkveidīgā pērtiķa atšķiras Āzijas pērtiķis, kuru parasti nosauc par orangūtanu (,.meža cilvēku"). Uz Borneo salas viņu dēvē par meiasu jeb majasu (Pithecus satyrus).

Lielākais vīriešu kārtas orangūtans, ko Uolless nošāvis, bija stāvus 1,35 metra augsts, ar izstieptām rokām — 2,4 metru. Ķermenis, ar stipri uz āru izspiedušos vēderu, ir gūžās plats, kakls ir īss un priekšā daudzās krokās, jo tur atrodas dzīvnieka kakla soma, kas ir piepūšama; rokas un pirksti ir gari.

Uolless saka: „Ir zināms, ka orangūtans apdzīvo Sumatru un Borneo salas, un ir pamats domāt, ka viņa dzīves vieta ir ierobežota ar šīm divām lielajām salām. Tomēr liekas, ka uz pirmās viņš sastopams daudz retāk nekā uz otras. Viņš apdzīvo ļoti plašus apgabalus šo salu dienvidvakaru, dienvidrītu, ziemeļvakaru un ziemeļrītu krastmalās un uzturās tikai zemos un purvainos mežos. Sadongā viņu sastop tikai līdzenos, ūdensbagātos, ar lielu mežu apaugušos apgabalos. Starp purviem paceļas daudzi atsevišķi stāvoši kalni, kurus pa daļai apdzīvo dajaku cilts, un kur ietaisīti daudzi augļu dārzi, šie pēdējie ir tas pievilkšanas spēks, kas meiasus izvilina no viņu mītnēm: šos dārzus viņi labprāt apmeklē viņu augļu dēļ, lai gan naktīs tie atkāpjas atkal savos purvainos mežos. Visos tanīs apgabalos, kur zemes virsma paceļas augstāk un kur klimats tādēļ ir sausāks, orangūtans nedzīvo. Tā, piem., viņš bieži sastopams Sadonas zemajos līdzenumos, bet nav manīts tanīs apgabalos, līdz kurienei sniedzas paisums un bēgums. Saravanas ielejas lejasgals gan ir purvains, bet ne visur tas ir apaudzis ar mūža mežu; tur sastopamas atsevišķi stāvošas nipa palmas, un Saravakas pilsētas tuvumā apkārtne ir sausa un kalnaina un tikai nelieli apgabali ir apauguši ar mūža mežu un džungļiem. Lai mūsu pērtiķis varētu nomesties uz dzīvi, ir vajadzīgs, lai lieli nepārtraukti apgabali būtu pārklāti ar mūža mežu. šādi meži tam ir nepieciešami, tur viņš jūtas brīvs un ceļo no vienas vietas uz otru tikpat viegli un ātri, kā indiānietis pa savu stepi un arabs pa tuksnesi. Viņš pāriet no viena koka galotnes uz otru, bez kā viņam būtu jānokāpj zemē. Augstie un sausie apgabali, kur meži ir bieži pārtraukti ar zemu džungļu audzēm, noderīgi vairāk cilvēkam, bet ne mūsu pērtiķim ar viņa īpatnējo pārvietošanās veidu; bez tam viņš tādos apgabalos būtu biežāk padots dažādām briesmām. Jādomā, ka no viņa apdzīvotie apgabali ir bagāti ar daždažādiem augļiem, kur kalni, kas še sastopami kā atsevišķas salas, noder kā dārzi, tā kā te purvaina līdzenuma vidū var augt koki, kas pieskaitāmi augstienēm.

Orangūtans

Tas ir rets un saistošs skats, redzēt, kā meiass ceļo caur mežu. Pa lielāku koku zaru viņš iet gandrīz stāvus un neatskatīdamies uz priekšu; šādu ķermeņa stāvokli viņš ieņem pateicoties savām ļoti garajām rokām un attiecīgi īsajām kājām. Viņš kustas uz priekšu tāpat kā viņam radniecīgie dzīvnieki, neatspiezdamies pie tam uz visu pēdu, kā mēs to darām. Liekas, ka viņš izvēlas tādus kokus, kuru zari savijušies viens ar otru; kad nākošais lielais zars ir tuvu, viņš izstiepj savas garās rokas, saķer vajadzīgo zaru abām rokām, liekas, pārbauda viņa' stiprumu, un ar apdomu pārsviežas uz nākošo zaru, lai, tāpat kā iepriekš, turpinātu savu ceļu. Nekad viņš nelec, liekas, nekad arī nesteidzas, un taču viņš tiek tikpat ātri uz priekšu, kā katrs, kas zem viņa skrietu pa mežu."

Citā -vietā Uolless saka, ka meiass varot stundas laikā viegli noiet piecas līdz sešas angļu jūdzes. Dajaki apgalvo, ka slapjā laikā mūsu pērtiķis apsedzoties ar pandanu vai ar lielu paparžu lapām. Liekas, ka tas ir novedis pie pārliecības, ka viņš ceļ sev kokos būdu.

Orangūtans atstāj savu guļas vietu tikai tad, kad saule ir jau labi augstu pie debesīm un rasa no lapām nozudusi. Lielāko dienas daļu viņš nodarbojas ar ēšanu, bet reti kad divu dienu laikā atgriežas pie tā paša koka atpakaļ. Cik es varēju novērot, viņš pārtiek galvenā kārtā no augļiem, dažreiz arī lapām, pumpuriem un jauniem dzinumiem. Viņš mīl duriānus un iznīcina lielā vairumā šos garšīgos augļus, tomēr nekad neiet pār izcirtumiem, lai atnestu sev augļus." Duriāni, kā Uolless kādā citā vietā piemin, aug lielos un augstos meža kokos, kuri pēc sava izskata līdzinās mūsu vīksnēm, bet tikai ar gludāku un kārtaināku mizu. Ļoti reti orangūtans nokāpj zemē, domājams tikai tad, kad viņš, dzīts no izsalkuma, upes malā meklē jaunas, sulīgas atvasītes vai ļoti sausā laikā ūdeni, jo parasti viņš ūdeni atrod lapu iedobumos. Nekad šis pērtiķis neiet taisni, izņemot to gadījumu, kad tas iet turēdamies ar rokām pie augstākiem zariem, vai arī, kad tam uzbrūk. Zīmējumi, kuri rāda viņu ejam ar nūju rokā, ir no gaisa grābti.

No cilvēkiem meiasi, kā liekas, sevišķi stipri nebaidās. Tie, kurus es novēroju, lūkojās platām acīm uz mani dažas minūtes un tad lēnām aizvirzījās līdz tuvākam kokam. Kad es kādu biju atradis, man bieži vajadzēja noiet pus jūdzes vai vēl tālāk, lai atnestu šauteni; tomēr pēc savas atgriešanās arvien atradu viņu vai nu tanī pašā kokā vai arī pāra simts soļu apkaimē. Nekad neesmu redzējis divus pieaugušus dzīvniekus kopā, bet gan mātīti vai tēviņu atsevišķi, dažreiz vairāku pusaudžu pavadībā.

Izņēmuma veidā notiek ari, ka orangūtans cīnās arī ar cilvēkiem. Kādu dienu atnāca pie manis daži dajaki, lai man stāstītu, kā vakardien kāds meiass gandrīz nonāvējis vienu viņu biedri. Dažas jūdzes lejup pie upes atrodas kāda dajaka māja un viņas iedzīvotāji ieraudzīja lielu orangūtanu, kurš mielojās ar palmas atvasītēm upmalā. Izbiedēts viņš ievilkās džungļos atpakaļ, bet daudzi ar cirvjiem un šķēpiem apbruņoti vīri aizskrēja, lai viņam nogrieztu ceļu. Priekšējais vīrs mēģināja nogalināt dzīvnieku ar savu šķēpu, bet meiass sagrāba savu pretinieku ar rokām, acumirklī saķēra mutē viņa roku un ielaida savus zobus muskuļos virs elkoņa, tos šausmīgi saplēsdams. Ja citi nebūtu atradušies tuvumā, viņš būtu šo vīru vēl nopietnāk ievainojis, ja ne pavisam nogalinājis. Biedri dūšīgo dzīvnieku ar saviem šķēpiem un cirvjiem drīz vien nogāza gar zemi. Ievainotais dajaks slimoja ilgu laiku un nekad vairs pilnīgi neatdabūja savas rokas darba spēju… Par šī stāsta patiesību Uolless pats varēja pārliecināties, jo nākošā dienā tas apmeklēja cīņas vietu un nogrieza nogalinātajam oran- gūtanam galvu, lai pievienotu savām koliekcijām.

Par pirmiem pareiziem novērojumiem mums jāpateicas holandietim Fosmernam (Vosmaern), kurš ilgāku laiku turēja pie sevis kādu orangūtana mātīti. Dzīvnieks bija ļoti labsirdīgs un nekad nebija ļauns vai blēdīgs. Viņam varēja bez kādām bažām ielikt roku mutē. Viņa ārējā izskatā bija kaut kas skumjš un grūtsirdīgs. Cilvēku sabiedrību viņš meklēja bez dzimuma izšķirības, bet vairāk pieķērās tiem, kas visvairāk ar viņu nodarbojās. Viņš bija iesiets ķēdē, par ko tas dažreiz krita vai izmisumā; viņš tad krita pie zemes, šausmīgi kliedza un plēsa savas segas. Kad to reiz palaida vaļā, tas veikli uzkāpa jumta spārēs un bija tik nenotverams, ka četriem cilvēkiem pagāja vesela stunda, līdz tie to atkal sagūstīja, šinī pašā reizē tas nočiepa pudeli ar malagas vīnu, attaisīja to un nogādāja saturu tūliņ drošībā, pēc kam pudeli nolika atpakaļ vecajā vietā. Viņš ēda visu, ko vien tam deva, bet tomēr vairāk mīlēja augļus un smaršīgus augus. Vārītu vai ceptu gaļu vai zivis tas ēda ļoti labprāt. Kukaiņus tas neķēra, un arī kāds zvirbulis, kuru tam reiz iedeva, sagādāja tam lielas bailes, tomēr viņš to pēdīgi nokoda, izplūca tam dažas spalvas, nogaršoja gaļu un aizmeta tad putnu prom. Jēlas olas viņš dzēra ar lielu labpatiku. Visgardākais kumoss tam tomēr bija zemenes. Parastais dzēriens bija ūdens, bet tas dzēra ļoti labprāt arī visādus vīnus un sevišķi malagas vīnu. Pēc dzeršanas tas parasti noslaucīja lūpas ar roku un lietoja pat zobu bakstāmos kociņus, tāpat kā cilvēks. Zagt orangūtans prata meistariski; viņš mācēja izvilkt cilvēkiem no kabatām saldumus, bez kā tie to pamanītu. Pirms gulēt iešanas tam arvien bija liela sagatavošanās. Viņš sakārtoja savas guļasvietas sienu, krietni to uzkratīja, tad vēl palika sevišķu siena vīšķi zem galvas un apsedzās. Tomēr viņš gulēja ne labprāt, jo vispār nemīlēja vientulību. Dienā arī tas dažreiz snauda, bet neilgi. Viņam reiz iedeva kādu drēbes gabalu, kuru tas dažreiz tina ap viduci, citreiz ap galvu, un pie tam gluži vienalga, vai bija auksts vai vislielākais karstums. Kad reiz atslēdza viņa ķēdes piekaramo atslēgu, tas vēroja visu ar vislielāko uzmanību un pēc tam paņēma koka gabaliņu, iebāza to atslēgas caurumā un grozīja uz visām pusēm. Reiz tam iedeva jaunu kaķēnu; viņš to turēja cieši pie sevis piespiedis un uzmanīgi apošņāja. Kaķis tam ieskrāpēja rokā, pēc- kam viņš to nosvieda prom, apskatīja savu ievainojumu un turpmāk ar kaķi vairs negribēja ielaisties. Viņš prata atraisīt vissarežģītākos mezglus virvē, un ja mezgls bija pirkstiem par cietu, tad ņēma palīgā zobus; šāds darbs tam likās sagādāja tādu prieku, ka viņš ļaudīm, kuri pienāca tuvumā, katru reizi atraisīja zābaku saites. Rokās tam bija apbrīnojams spēks un tas varēja pacelt lielus smagumus. Pakaļējos locekļus viņš lietoja tikpat veikli, kā priekšējos. Tā, piemēram, ja viņš kādu lietu ar rokām nevarēja sasniegt, tad tūliņ atmetās uz muguras un pievilka sev priekšmetu ar kājām. Viņš kliedza tikai tad, kad palika viens pats. šis kliedziens no sākuma līdzinājās suņa kaukšanai. Orangūtans tomēr drīz noliesēja, novārga un tā aizgāja bojā.

Kāds cits meiass, par kuru stāsta Džefrīzs (Jeffries), turēja savu mājokli ļoti tīru; bieži tas mazgāja grīdu ar ūdeni un lupatu un rūpīgi aizgādāja prom visus barības pārpalikumus un citu. Viņš mazgāja sev arī seju un rokas kā cilvēks. Kāds cits orangūtans atšķīrās ar savu lielo maigumu pret visiem, kas to draudzīgi uzrunāja, un skūpstīja savu īpašnieku un kopēju gluži kā cilvēks. Pret svešiem tas bija ļoti kautrs, pret pazīstamiem turpretim visai paļāvīgs. „

Tālākus interesantus datus sniedz kāds labs novērotājs, kurš turējis orangūtanu trīs mēnešus uz kuģa. Kamēr tvaikonis atradās Āzijas ūdeņos, dzīvnieks pastāvīgi uzturējās uz kuģa klāja un tikai naktīs meklēja gulēšanai aizsegtāku vietu. Dienas laikā orangūtans parasti bija labā omā un rotaļājās ar citiem mazākiem pērtiķiem, kuri atradās uz kuģa, vai arī pārgalvīgi kāpelēja pa virvēm. Vingrošana un kāpelēšana pa kuģa takelāžu darīja viņam sevišķu prieku, un viņš to atkārtoja vairākas reizes dienā. Viņa veiklība un muskuļu spēks bija apbrīnojami. Kapteinis Smits, viņa īpašnieks, bija līdzpaņēmis vairākus simtus kokosriekstu, no kuriem pērtiķis ikdienas saņēma divus gabalus. Vispirms orangūtans noplēsa biezo virsčaulu, kura ir tik cieta, ka cilvēks ar to tiek galā tikai ar cirvja palīdzību. Ar saviem spēcīgiem žokļiem viņš ātri atsvabinājās no šī šķēršļa. Saņēmis riekstu žokļos, viņš atsēdās un ar pakaļējo kāju rāva tik spēcīgi, ka pāris mirkļos bija atsvabinājies no šķiedrainās virsčaulas. Pēc tam pērtiķis ar pirkstiem izurba caurumu vienā no rieksta „acīm", izdzēra pienu, sasita riekstu un tad garšīgi apēda kodolu.

Pēc tam, kad kuģis bija atstājis Sunda jūrasšaurumu, līdz ar tropu karstuma mazināšanos, šis spēcīgais mežu cilvēks arvien vairāk un vairāk zaudēja savu dzīves prieku. Viņš pārstāja vingrot un rotaļāties, iznāca uz kuģa deķa ļoti reti, līdzņemdams savu gultas segu, kurā tūliņ ietinās, tiklīdz stāvēja mierīgi. Mērenajā dienvidus joslā viņš gandrīz visu dienu pavadīja savā kajitē, stundām ilgi sēdēdams bez kustēšanās uz vienas vietas, segu uz galvas uzlicis. Gultu viņš parasti sakārtoja ar vislielāko rūpību. Nekad tas neapgulās, pirms nebija maisu divas vai trīs reizes ar roku virspusi izpurinājis un nogludinājis. Tas apgulās uz muguras, uzvilka pār sevi segu un palika šādā stāvoklī visu nakti — veselas divpadsmit stundas, bez kā būtu kaut reizi pakustējies. No segām bija ārā tikai viņa biezās lūpas un deguns.

Bez kokosriekstiem viņš mīlēja vēl sāli, gaļu, miltus, sāgo u. t. t. un pielika visu savu viltību- un gudrību, lai pa ēšanas laiku nodrošinātu sev zināmu gaļas daudzumu. Kas vienreiz bija nācis viņa rokās, to tas nekad vairs neatdeva, kaut vai par to būtu jāsaņem pēriens. Trīs līdz četras mārciņas gaļas viņš apēda bez pūlēm vienā reizē. Miltus viņš gāja pats sadabūt virtuvē un katru reizi prata nogaidīt tādu brīdi, kad pavārs pagriezās sānis, vai bija izgājis, lai tad atvērtu miltu glabātuvi un paķertu pilnu sauju miltu, pēc kam roku arvien uz galvas noslaucīja, tā kā pastāvīgi atgriezās no virtuves nopūderējies.

Otrdienās un piektdienās, tiklīdz kuģa signāls vēstīja astoņi, pērtiķis negrozīgi ieradās vizītē pie matrožiem, kuri šinīs dienās saņēma sāgo ar cukuru un kanēlēm. Tāpat kārtīgi katru dienu viņš ieradās pulkstens divos kajitē, lai ņemtu dalību maltītē. Pie ēšanas viņš bija loti rāms un, pretēji citu pērtiķu ieradumam, ārkārtīgi tīrīgs, tomēr viņu nevarēja pieradināt pareizi rīkoties ar karoti. Viņš vienkārši saņēma šķīvi savās rokās, pielika pie lūpām un izdzēra zupu, bez kā būtu kādu pilīti izlējis zemē. Alkoholiskus dzērienus viņš ļoti mīlēja un tāpēc pie katras pusdienas saņēma arī glāzi vīna. Savu glāzīti viņš tad tukšoja pavisam savādā kārtā. Apakšlūpu izstiepjot viņš radīja apmēram divi collas garu un tikpat platu «karoti", pietiekoši lielu, lai tanī varētu ieliet glāzi ūdens. Šinr «karotē" viņš ielēja vīnu, tad lēni un nesteigdamies iesūca caur zobiem patīkamo dzērienu, it kā gribētu sagādāt sev pēc iespējas ilgstošāku baudu. Dažreiz šī sūkšana ilga pat vairākas minūtes, pie kam viņš pasniedza iztukšoto gāzīti, lai vēlreiz piepilda. Nekad viņš nesaplēsa savus traukus, bet vienmēr tos nolika ļoti uzmanīgi, kādēļ izdevīgi atšķīrās no citiem ciltsbrāļiem, kuri vienmēr traukus sadauzīja.

Tikai vienu vienīgu reizi viņa īpašnieks bija novērojis, ka orangūtans pie kuģa malas piecēlās stāvus un tā dažus soļus nogāja, turēdamies pie tam abām rokām, kā mazs bērns, kurš pašlaik mācās spert pirmos soļus. Pa ceļojuma laiku viņš kāpelēja reti un tad arī arvien lēnām un apdomīgi. Parasti viņš to darīja tad, ja kāds mazāks pērtiķis, viņa mīlulis, kurš par palaidnībām bija sodāms, meklēja patvērumu pie sava lielā drauga. Mazais stingri apķērās ap orangūtana kaklu un pieplaka pie viņa krūtīm, bet Bobis, tā orangūtanu sauca, uzrāpās ar savu mazo draugu mastos un palika tur tik ilgi, kamēr draudošās briesmas likās zudušas.

Viņa valodā bija tikai divas skaņas: viena vājāka, svilpojoša rīkles skaņa, kura parasti attēloja viņa ^sirdsizjūtas, bet otra — briesmīgs rēciens, kas atgādināja izbiedētas govs bļāvienu un izteica bailes. Vienreiz šo rēcienu izsauca potvalu bars, kurš aizpeldēja tuvu garām kuģim, otrreiz dažādas ūdensčūskas, kuras viņa īpašnieks bija līdzpaņēmis no Javas salas. Viņa sejas panti palika negrozīti, vienmēr vieni un tie paši.

Diemžēl kāds nepatīkams gadījums darīja galu šī skaistā dzīvnieka dzīvei, vēl pirms bija sasniegti Vācijas krasti. Kādreiz no savas mītnes Bobis bija novērojis, ka kuģa apkalpotājs pārkravāja ruma pudeles, atstādams uz laiku dažas nenovietotas. Tas bija apmēram pulkstens divos pēc pusdienas, kad orangūtans parasti gāja gulēt. Naktī viņa īpašnieks pamodās, izdzirdis savādu troksni kajitē, it kā tur kāds šķindinātu pudeles. Dzērienu noliktavā, savas nakts lampas gaismā, viņš ieraudzīja kādu stāvu, kurā, sev par lielu pārsteigumu, pazina Bobi. Orangūtans pašlaik tukšoja ruma pudeli, viņa priekšā gulēja citas tukšas, kuras bija rūpīgi ietītas salmos. Veiklā kārtā dzīvnieks bija pratis pudeli atkorķēt un tagad apmierināja savu nevaldāmo kāri pēc reibinošiem dzērieniem. Desmit minūtes vēlāk Bobis pēkšņi tapa sevišķi jautrs. Viņš lēkāja pa krēsliem un galdiem un viņa kustības kļuva smieklīgas; tās atgādināja piedzērušos cilvēku, līdz beidzot līdzinājās prātā jukušam. Sasiet viņu nevarēja, šāds stāvoklis ilga apmēram ceturtdaļstundu, tad Bobis nogāzās gar zemi, mutē tam parādījās putas, un tas gulēja stīvi un bez kustēšanās. Pēc dažām stundām, nācis pie samaņas, viņš iekrita stiprā nervu drudzī, kurš viņa dzīvei darīja galu. Savas slimības laikā viņš dzēra tikai zāles un ūdenī atšķaidītu vīnu, bet no cita atteicās. Kad kādreiz, iztaustot viņa pulsu, īpašnieks paņēma viņa roku, pērtiķis to neaizmirsa; katru reizi pēc tam, viņš stiepa pretī savam kungam spalvaino ķepu. Pie tam dzīvnieka skatā bija tik daudz aizkustinoša un cilvēcīga, ka viņa kopējam bieži sakāpa asaras acīs. Arvien vairāk un vairāk izzuda pērtiķa spēki, un četrpadsmitā dienā, pēc stipras drudža lēkmes, Bobis nobeidzās.

Esmu vairākus orangūtanus novērojis, tomēr neviena nezinu, kuru varētu pielīdzināt tā paša vecuma šimpanzēm. Visiem viņiem trūka šimpanzēm īpatnējās draiskulīgās jautrības un jokošanās prieka: tie bija nopietni līdz galējībai, vairāki arī klusi un tādēļ garlaicīgi. Katra viņu kustība bija lēna un apdomāta un viņu brūno, labsirdīgo acu izteiksme neizsakāmi skumja.

Tā gandrīz vai katrā ziņā viņi bija šimpanzes pretstats.

Pie gibboniem jeb garroču pērtiķiem (Hylobates) priekšlocekļu attīstība izteikta tik spilgti, kā ne pie vienas citas pērtiķu sugas. Viņi nes savu nosaukumu ar pilnu tiesību, jo viņu neparasti garās rokas sniedzas līdz pat zemei, kad tie pieceļas stāvus. Jau ar šo pazīmi vien var atšķirt garroču pērtiķus no pārējiem viņu šķiras priekšstāvjiem.

Gibboni ir neliela pērtiķu grupa; viņi visi, bez izņēmuma, dzīvo Āzijā — Rītindijā un uz viņas salām. Viņi sasniedz diezgan ievērojamu lielumu, lai gan nevienas sugas īpatņi nav garāki par vienu metru.

S i a m a n g s ir vislielākais garroču pērtiķis. Viņš atšķiras arī ar to, ka viņa rokas samērā īsākas nekā citām sugām. D i v o- sels (Duvaucel) saka: „Viņa stāvs, ja to iedomāsimies kailu, būs nejauks, sevišķi tāpēc, ka zemā piere līdz pat uzaču lokiem ir sarukusi, acis guļ dziļos dobumos, deguns plats un plakans, sāniskie nāsu caurumi ļoti lieli, un mute atveras līdz pat žokļu pamatiem. Ja vēl iedomāsimies viņa lielo, kailo kāksli, kas kā netīra un ļengana guzna nokarājas pakaklē un kliedzot izplešas, līkos un uz iekšu sagrieztos locekļus, kurus viņš arvien tur saliektus, zem izspiestiem vaigu kauliem iekritušos vaigus - - tad būs jāsaka, ka šis pērtiķis nav no savas šķiras skaistākiem priekšstāvjiem.

Siamangi dzīvo baros Sumatras mežos, un nopietni pētnieki tos ir novērojuši kā brīvībā, tā gūstā.

Šīs grupas vispārējais ārējais izskats visspilgtāk izpaužas pie huloka (H. Hulock), apm. 0,90 metru augsta garroču pērtiķa bez gāmura un ar brīviem nesaaugušiem kāju pirkstiem. Viņa spalva, atskaitot baltu pieres zīmi, ir ogļumelna, nepieaugušiem melni brūna, uz locekļiem gar ķermeņa vidus līniju un uz muguras pelnu pelēka. Sēdes sacietējumi ir skaidri iezīmēti. Iluloks dzīvo Aizindijā un Bengalē, bet sevišķi bieži Bramaputras krastu mežos Asanā.

Beidzot vau vau pērtiķiem (H. Agilis), kuru dzimtene atrodas turpat, seja ir kaila, zili melna, mātītēm brūnā nokrāsā; spalva gara un bieza.

Visa garroču pērtiķu ķermeņa uzbūve norāda, ka viņi piemēroti kāpelēšanai. Tiem ir visas vajadzīgās spējas ātrai, ilgstošai un veiklai kāpelēšanai un lēkšanai. Pilnās krūtis dod pietiekošas telpas lielām nenogurstošām plaušām, kas neatteicas izpildīt savu pienā- kurnu, kad asinis no ātrām kustībām sāk strauji riņķot. Stiprie pakaļējie locekļi dod tāliem lēcieniem vajadzīgo ātrumu. Garie priekšējie locekļi dod nepieciešamo drošību, ka nākošam atbalstpunktam izraudzītais zars tiks droši satverts, kamēr īsas rokas varētu kļūdīties. Viņa lielais roku garums visskaidrāk aptverams, ja mēs to nekoši salīdzinam. Kā zināms, cilvēks izplestām rokām var sniegt sava ķermeņa garumu, turpretim gibbons savu divkāršu garumu; stāvošs vīrs ar savām brīvi nolaistām rokām aizsniedz ceļgalus, gibbons turpretim — potītes. Ir skaidrs, ka tādas rokas iešanai gandrīz nelietojamas, viņas der tikai kāpelēšanai. Tāpēc arī garroču pērtiķu gaita izskatās kā nevarīga gāzelēšanās uz pakaļkājām, kā smaga ķermeņa bīdīšana uz priekšu, pie kam līdzsvaru uztur izplestās rokas, turpretim šo kustoņu kāpelēšana un dejošana koku zaros šķiet skaista, jautra rotaļāšanās, bez redzamām robežām, bez kādas smaguma spēka nojaušanas. Uz zemes gibboni ir lēni, lempīgi, neveikli, ar vārdu sakot svešnieki. Turpretim zaros tie ir īsti putni pērtiķu veidā.

Vissmagāk, sava īpatnējā stāva dēļ, kustas siamangs: viņš ne tikai lēnām iet, bet arī kāpelē drusku nedroši. Savu veiklību viņš parāda vienīgi lēcienos. Bet arī pārējie pērtiķi pa zemi iet neveikli. Harlans par huloku saka sekošo: „Istabā vai pa līdzenu zemi viņš iet piecēlies un ietur līdzsvaru ar savām pār galvu paceltām rokām, tās viegli saliekdams elkoņos un delnu locītavās; tā, pa labi un kreisi gāzelēdamies, viņš skrien diezgan ātri. Ja to piespiež skriet vēl ātrāk, tas nolaiž savas rokas līdz zemei un ar tām piepalīdzēdams, lūko tikt ātrāk uz priekšu. Viņš vairāk lec, nekā skrien, pie tam arvienu tur savu ķermeni diezgan vertikāli."

Pēc Divosela, vauvau pērtiķis ar neticamu ātrumu un drosmi uzrāpjas bambuka niedrē, koka galotnē vai kādā zarā. Pašūpojies viņā uz augšu un zemi vai uz vienu un otru pusi un pabalstīts no atpakaļ ejošā zara, viņš ar tādu vieglumu dodas pār 12—13 metru starpām trīs, četras reizes no vietas, kā liekas, it kā laistos kāda bulta, vai stipri uz leju lidojošs putns. Viņu novērojot liekas, ka nesasniedzamās meistarības apziņa dod tam lielu prieku. Bez vajadzības viņš lec pār starpām, kuras viņš viegli varētu apiet ar mazu līkumu; maina virzienu pašā lēcienā; pieķeras pie pirmā drošākā zara, šūpojas tanī un karājas, tad ātri uzraušas viņā, šūpo to uz augšu un zemi, un metas atkal gaisā ar nekļūdīgu drosmi, dodamies uz jaunu vietu. Liekas, ka viņā mājotu kāds burvju spēks, kas tam dod iespēju laisties arī bez spārniem; viņš dzīvo vairāk gaisā, nekā zaros. Kam gan tik apdāvinātai būtnei vēl vajadzīga zeme? Tā paliek pērtiķim sveša, kā viņš zemei, tā augstākais atspirdzina viņu ar dzērieniem, citādi tā atgrūž to atpakaļ viņa gaisa valstī, šeit viņa dzimtene; šeit viņš bauda atpūtu, mieru, drošību; šeit viņam iespējams spītēt vai izbēgt katram ienaidniekam; šeit viņš var dzīvot un uzliesmot savu kustību priekā.

Kustoņu novērošana brīvībā vispār ir grūta, jo gandrīz visas sugas vairas no cilvēka un tikai retumis tuvojas mežu klajumiem. ..Pa lielākai daļai," stāsta Divosels par siamangiem, „tie dzīvo lielos, viena vadoņa vadītos baros. Malajieši apgalvo, ka šis vadonis esot no cilts neievainojamiem priekšstāvjiem. Gadījumā, ja viņus pārsteidz uz zemes, tos var sagūstīt; tad tie apmulst izbailēs vai arī sajūt šeit savu nespēku un uzskata bēgšanu par neiespējamu. Bars var būt ļoti liels, tomēr arvienu viņš pamet savu ievainoto biedri, izņemot gadījumu, ja tas ir vēl ļoti jauns. Tad māte sakampj savu bērnu, lūko bēgt, varbūt nokrīt ar viņu zemē, tad izgrūž spēcīgu sāpju kliedzienu un ar uzpūstu kāksli un izplestām rokām draudoši stājas pretim ienaidniekam. Mātes mīlestība parādas ne tikai briesmu bridi, bet arī pie katras citas izdevības. Tā bija pārsteidzoša aina, ja kādreiz pie vislielākās uzmanības izdevās novērot, ka mātes nesa uz upi savus mazājos, tos mazgāja, neievērodamas viņu kliegšanu, tad slaucīja tos un žāvēja, — vispār pielika daudz pūļu viņu tīrības uzturēšanai, kas būtu ļoti vēlams arī dažam labam cilvēku bērnam. Malajieši stāstīja Diardam, un tas vēlāk par to pats pārliecinājās, ka vīriešu kārtas mazuļus nēsājot un vadājot tēviņi, bet sieviešu kārtas — mātītes. Viņi vēl zina stāstīt, ka sia- mangi nereti krītot tīģeru nagos, apburti no viņu skatiena, tāpat kā mazi putniņi un vāveres no čūsku skata. Ja vien šis nostāsts ir patiess, tad to var saprast vienīgi tā, ka nāves baiļu pārņemtie pērtiķi pilnīgi zaudē prātu.

Arī par hulokiem mums ir pietiekoši sīkas ziņas. Pēc H a r- lana ziņām, šie pērtiķi vismīļāk uzturas zemes kalnos, jo tie nepanes aukstumu. Viņi pārtiek no svētā propulkoka un citu augu sēklām un augļiem, kas atrodami šo apgabalu bambuka mežos. Viņi ēd arī dažas zāles, mīkstākos koku zarus un citas tamlīdzīgas vielas; tie tās izsūkā, sulu norij, bet nosūkto masu aizmet. Pēc Ovena (Owen), kurš gandrīz divus gadus nodzīvojis huloku dzimtenē, tie dzīvojot savos mežos 100 —150 locekļu lielos pulkos. Parasti tie uzturas augstāko olungu un makkoikoku galotnēs, uz kuru augļiem tie sevišķi kāri. Dažreiz pa kājceliņiem tie iznāk no meža biezokņa atklātos klajumos. Kādā dienā Ovens piepeši sastapa rotaļājošos huloku pulciņu, kas viņam tuvojoties sacēla troksni un tūdaļ pazuda bambuku biezoknī. Kādu dienu, iedams pa vientulīgu jauntaisītu ceļu, Ovens pēkšņi ieraudzīja ap sevi lielu pulku pērtiķu, kuri, kā likās, bija vairāk dusmīgi nekā pārsteigti par svešādi ģērbtā cilvēka ierašanos viņu teritorijā. Koki visapkārt bija pērtiķu pilni. Garāmejošam Ovenam tie draudēja no augšas ar grimasēm un mežonīgiem kliedzieniem. Daži pat nokāpa no kokiem un viņiem sekoja, tā ka varēja domāt, ka tie grib uzbrukt. Uz līdzena ceļa, protams, drīz izdevās no vajātājiem izbēgt. Mājās pārnācis Ovens iztaujāja tulku, vai ir bijuši gadījumi, kad pērtiķi uzbrūk cilvēkiem. Tulks pastāstīja, ka pirms dažām dienām uz līkumaina celiņa huloki uzbrukuši kādam pulciņam cilvēku, kuri gājuši viens aiz otra. Priekšējie būtu droši vien nosisti, ja īstā laikā pārējie ceļa biedri nebūtu tiem snieguši palīdzību.

Daudz biežāk tos dabū dzirdēt. Saulei lecot un noejot tie kopīgi kliedz ar savām skaņām balsīm tik briesmīgi, ka tuvojoties būtu jāpaliek vai kurlam. No šīs savādās mūzikas izbīstas katrs, kas to pirmo reiz dzird. Tie ir Vecās pasaules bļauri; rītos viņi modina malaju kalniešus, kā arī sarūgtina pilsētniekiem atpūtas mieru uz laukiem. Viņu bļaušana esot sadzirdama angļu jūdzes tālumā. Līdzīgi kliedzot garroču pērtiķi ir dzirdēti arī gūstniecībā, pie tam kā tādi, kam ir kākslis, tā ari tādi, kuriem šī skaņu pastiprinātāja nav. Tāds labs novērotājs, kā Bennē (Bennet), novērojis, ka viņa sia- mangs uztraukumā izstiepis piltuvveidlgi uz priekšu savas lūpas, ievilcis gaisu kākslī un spiedzis gandrīz līdzīgi tītaram. Viņš kliedzis arvienu, kā jautrā, tā dusmīgā garastāvoklī.

Diezgan ilgi atpakaļ es redzēju Londonas zvēru dārzā kādu hu- loku, kurš kliedza visos dienas laikos, kolīdz uzraugs to uzrunāja vai kāds cits viņu ierosināja, imitēdams viņa skaņas. Es varu apgalvot, ka ne pie viena zīdītāja, cilvēku atskaitot, neesmu dzirdējis tik pilnskanīgu un patīkamu balsi, kā šī garroču pērtiķa balss. Sākumā brīnījos, vēlāk priecājos par šīm no pilnas krūts un ar visu spēku izgrūztām skaņām, kuras nekādā ziņā nebija nepatīkamas; tās pa daļai var attēlot ar balsieniem hu, hu, hu. Citas sugas izkliedzot daudz mazāk patīkamas skaņas.

Bennē veda sev līdz uz Eiropu kādu siamangu, kurš drīzā laikā ieguva visu līdzceļotāju labvēlību. Viņš drīz kļuva rāms un laipns pret matrožiem. Nekad tas nebija kūtrs, turpretim izrādīja lielu kustību un veiklību: labprāt kāpelēja pa kuģa takelāžu un dzina visādus nevainīgus jokus. Ar kādu mazu papuasu meiteni viņš noslēdza ciešu draudzību; maizi ēdot, viņš bieži sēdēja blakus meitenei, apņēmis rokas ap viņas kaklu. Kā likās, viņš būtu draudzējies arī ar pārējiem pērtiķiem, kuri atradās uz kuģa, bet kad siamangs tuvojās saviem ciltsbrāļiem, tie bailīgi atkāpās un bija ļoti nesabiedriski. Bet siamangs par to atriebās. Tiklīdz vien radās izdevība, tas sagrāba kādu no saviem likteņa biedriem un dzina ar tā asti visādus nedarbus. Saķēris savu nabaga biedri aiz pašam trūkstošās astes, viņš vazāja to pa visu kuģa virsu; nereti uznesa to uz rajas (buru kārts) un no turienes nometa viņu zemē, — vārdu sakot, darīja, ko gribēja, jo mocītais biedrs nebija spējīgs no viņa atsvabināties. Siamangs bija arī ļoti ziņkārīgs un visu novēroja. Lai apskatītu apkārtni, viņš bieži vien kāpa augstu mastos. Garāmejošs kuģis viņu ilgi saistīja šinī augstajā sēdeklī, kamēr tas nebija pazudis no redzes aploka. Jūtas tam mainījās bieži; to varēja ātri aizkaitināt. Tad viņš uzvedās kā nerātns bērns: ar izgrieztiem locekļiem un saviebtu seju griezās riņķī pa kuģa virsu, visu no sevis atgrūzdams, kas vien tik priekšā gadījās, bez mitēšanās kliegdams „ra! ra! ra!" Ar šiem saucieniem arvien viņš izteica savu īgnumu. Siamangs bija smieklīgi jūtelīgs: tas jutās dziļi aizskārts no katras mazākas pārestības. Dusmās viņa krūtis pacēlās, seja pieņēma nopietnu izteiksmi un minētie saucieni lielā uzbudinājumā ātri sekoja viens otram. Likās, tas viss tika darīts, lai iebaidītu apvainotāju, šis siamangs nomira, nožēlots no visiem kuģa ļaudīm, Angliju nesasniedzis.

Uolless raksta par kādu siamangu: ,.Es nopirku mazu šīs sugas pērtiķi, kuru iedzimtie bija noķēruši un tik cieši sasējuši, ka viņš bija ievainots. Sākumā viņš izrādījās diezgan mežonīgs un koda; bet kad to atraisījām, iedevām tam vingrošanai zem mūsu mājas priekšbūves divas kārtis, piesējām to īsā saitē pie riņķa, kurš bija uzvērts kārtij, tad tas, juzdamies kustībās brīvāks, nomierinājās un lēkāja apkārt ar lielu veiklību. Pret mani sākumā viņš izturējās noraidoši, ko es lūkoju izlabot pats pasniegdams tam barību. Tomēr kādā dienā pa ēdināšanas laiku viņš tik stipri man iekoda, ka nesavaldījies spēcīgi iesitu viņam. Tomēr tas bija jānožēlo, jo no šī brīža siamangs mani ieredzēja vēl mazāk. Manam malaju zēnam viņš ļāvās ar sevi rotaļāties, sagādādams ar to un ar savu pārējo darbību mums pastāvīgu jautrību. Mēs nevarējām beigt apbrīnot to vieglumu un veiklumu, ar kādu viņš šurp un turp šūpojās. Kad viņš līdz ar mani nonāca Singapurā, viņš saistīja vispārēju uzmanību. Siamangs ēda rīsu un gandrīz visus augļus, tā kā cerēju to novest sev līdz uz Angliju; bet taisni tad, kad es braucu projām, viņš nomira."

Suņu pērtiķi

Otrā apakšdzimtā mēs apvienojam suņu pērtiķus (Cynopithecini). Viņus raksturo stiprāk uz priekšu stāvošs purns, sevišķi pie zemākiem veidiem, īsākas rokas, nekad neiztrūkstošā aste, sēdes vietas sacietējumi un bieži sastopamās vaigu kabatas.

šie pērtiķi ir izplatīti Vecās Pasaules karstās zemēs, sevišķi Indijā, sākot no Himalajiem, Aizindijā, Kochinchinā, Malaju archipelagā, Dienvidarabijā un visā Āfrikā, izņemot Sacharas austrumdaļu. Tie pieder pie savas šķiras dzīvākiem un kustīgākiem priekšstāvjiem, ir gan gudri, bet pa lielākai daļai ļauni, nekaunīgi un vairāk vai mazāk kaitīgi, jo kur vien tie parādās, tie visnekaunīgākā kārtā posta laukus un dārzus.

Cik noteikti kādas zemes daļas īpatnējais raksturs atspoguļojas viņas dzīvnieku pasaulē, tas, starp tūkstošiem citu piemēru, ir redzams novērojot dažādas pērtiķu grupas. Smuidrie pērtiķi (Semnopithecus) un zīda pērtiķi (Colobus) ir ļoti līdzīgi vieni otriem un tomēr krasi atšķiras savā starpā, itkā tiem būtu jānorāda, ka vienu dzimtene ir Āzija, kamēr otru — Āfrika. Kā vienā, tā otrā gadījumā izpaužas dzīvnieka izveidojuma pamatvilciens, kuram tomēr katra zemes daļa uzspiež savu īpatnējo zīmogu.

Smuidrie jeb slaidie pērtiķi, kā to norāda viņu nosaukums, ir slaiki, viegli izveidoti pērtiķi gariem, smalkiem locekļiem un ļoti garu asti, mazu, augstu galvu, kailu seju un strupu purnu, bez vaigu kabatām.

Dienvidāzijas cietzeme, Ceilona un Indijas archipeiaga salas ir smuidro pērtiķu dzimtene, še tie, turēdamies lielākos vai mazākos baros, mājo mežos, labprāt upju krastu tuvumā, vai arī, ne ar mazāku patiku, sādžu un lauku kaimiņos, un dzīvo ļoti netraucēti, jo viņus gandrīz visur saudz. Lai īsos vārdos sniegtu viņu savvaļas dzīves vispārēju ainu, pamatošos uz Tennenta un Uol- lesa ziņojumiem, pēc kam pāriešu uz ievērojamāko sugu atsevišķiem aprakstiem.

Sastopot smuidro pērtiķi viņa dzimtenes mežos, to redz parasti divdesmit un trīsdesmit savu sugas brāļu sabiedrībā, pa lielākai tiesai cītīgi meklējot vārpas un pumpurus. Ļoti reti tie ir redzami uz zemes, un tad arī tikai meklējot savu iemīļoto koku nokritušos augļus. No iedzimtiem tie pavisam nebaidas un izrāda vislielāko bezrūpību. Svešādi ģērbto eiropieti turpretim tie apskata dažas minūtes un tad cik iespējams ātri aizbēg. Tāpat suņu klātbūtne rada viņos ziņkārību; nenovērodami suņa kustības, tie kliedzieniem vai citā ceļā griež vērību uz savu klātbūtni un tā nodod sevi. Sabaidīti viņi noslēpjas koku zaros un prot to izdarīt tik veikli, ka vesela sabiedrība, kura piemēram priecājas kādā Palmiras palmā, var kļūt neredzama visīsākā laikā. Ja viņi netic, ka briesmas ir pagājušas, tie bēg, un pie tam ar tādu ātrumu, izveicību un lēcieniem, kādu viņu dzimtas citas sugas nevar sasniegt, par pārspēšanu nemaz nerunājot. Viņi lec ļoti tālu no viena uz otra zemāka koka zariem, pie tam vienmēr tā, ka zars, kuram viņi pieķeras, dziļi noliecas un atpakaļ atliekdamies tos atkal uzsviež gaisā. Bet viņi var arī lēciena laikā grozīt virzienu un, vajadzības gadījumā, satvert citu noderīgu zaru. Pēc Uollesa, ir saistoši novērot, ka vadonim pārdrošā lēcienā citi lielākā vai mazākā ātrumā seko. Nereti gadas, ka, kamēr pēdējie divi, trīs neuzdrošinās lēkt, tikmēr priekšējie jau ir lielā gabalā. Baidīdamies palikt vieni, palikušie izmisumā lec, salauž trauslos zarus un nokrīt zemē. Kur viņi var dzīvot netraucēti, tie kļūst uzmācīgi, ierodas tieši uz māju jumtiem vai arī māju priekšā un nodara dažādus bojājumus. Gadas pat, ka viņi kļūst bīstami bērniem. Tennents zin stāstīt par kāda eiropieša garīdznieka bērnu, kuru viņa vieglprātīgā aukle nosēdinājusi mājas priekšā. Tur tam uzbrukuši smuidrie pērtiķi un to tā mocījuši un sakoduši, ka viņš no dabūtiem ievainojumiem nomiris, šo pērtiķu barība pastāv no dažādām augu daļām, visādiem augļiem, kurus vien viņi var atvērt, pumpuriem, lapām un ziediem.

Singalezieši domā, ka pērtiķa atliekas nekad mežā nevar uziet. „Kas ir redzējis baltu vārnu, rīsu putna ligzdu, taisnu kokosrieksta palmu vai beigtu pērtiķi, tas var būt drošs, ka viņš dzīvos ilgi," tā skan viņu paruna.

No smuidriem pērtiķiem vispirms ievērības cienīgs ir h u 1- manis jeb hunemanis, kā viņu sauc hindu. Tas ir indiešu svētais pērtiķis, kuru godā līdzīgi elkam. Viņš ir visparastākais lielākā Lejasindijas daļā sastopamais pērtiķis. Viņš izplatās aizvien tālāk, jo to netikvien sargā un lutina, bet zināmos apgabalos pat ieved. Pieauguša tēviņa garums, pēc Elliota, ir 1,57 metri, no kura gan 97 centimetri krīt uz sevišķi garo slotveidīgo asti. Svars sasniedz 11 kilogramus. Spalva ir bāli dzeltena, kailās daļas tumši violētas. Seja, rokas un kājas, cik tālu tās pārklātas matiem, un saraino matu valnis virs acīm ir melni. īsā bārda turpretim ir dzeltena.

Ilulmanis ieņem vienu no pirmām vietām starp trīsdesmit miljoniem hindu dievu un atrodas šim godā jau kopš senseniem laikiem. Senindu teika stāsta, ka milzis Ravans esot nolaupījis šri-Eamas sievu Situ un aizvedis to uz savu mājokli Ceilonā. Pērtiķis atsvabinājis šo dāmu no gūstniecības un atvedis atpakaļ pie vīra. No tā laika viņš skaitas par varoni. Daudz tiek stāstīts par viņa gara spējām un viņa ātrumu. Arī par iecienīto mango augli esot jāpateicas viņam, jo viņš to izzadzis no milža dārza. Par zagšanu viņš notiesāts uz nāvi ugunssārtā, bet izdzēsis uguni, apdedzinot pie tam seju un rokas, kuras tam vēl šobrīd ir melnas. Par šiem nopelniem brāmaņi nolēma viņu dievināt.

Eiropietis, aizskarot neaiztiekamo dzīvnieku, liek savu dzīvību uz spēli, ja viņš atrodas viens viegli uzbudinājamā pūlī; pērtiķis te ir dieva slavā.

Mūsu laikos svēto dzīvnieku ciena tāpat kā agrāk. Indieši ļauj šiem nekauņām laupīt savus dārzus un apzagt savas mājas, neko neiesākot pret tiem, un noraugas šķībi ikvienā, kas uzdrīkstas „dievu" apvainot. D i v o s e 1 s ziņo, ka viņam sākumā neesot bijis iespējams nonāvēt nevienu no šiem pērtiķiem, jo iedzīvotāji viņu no tā vienādi aizkavējuši. Tiklīdz tie ieraudzīja dabaspētnieku ar viņa bisi, viņi tūliņ mēdza aizdzīt pērtiķus projām, un kādam dievbijīgam brāmanim neapnika veselu mēnesi stāvēt sardzē eiropieša dārzā, lai tūliņ aizbaidītu mīļos dzīvniekus, kolīdz svešais taisījās viņus medīt.

Indieši rūpējas netikvien par veseliem, bet arī par slimiem pērtiķiem. Tavernjē (Tavernier) uzgāja Ahmadabadā slimnīcu pērtiķiem, vēršiem, govīm u. t. t. Visi balkoni tiek pastāvīgi apkaisīti priekš pērtiķiem ar rīsu, lēcām, datelēm, augļiem un cukura niedrām. Pērtiķi ir tik uzbāzīgi, ka viņi netikvien aplaupa dārzus, bet ēdiena laikā ielien pat istabās un paņem cilvēkiem ēdienu no rokām. Misionārs Džons (John) apgalvo, ka viņam tikai uzmanīgi sargājot ir bijis iespējams pasargāt savas drēbes un citas lietas no šiem zagļiem. Kādreiz kāds faķirs Hīgeļa (Hūgel) telts priekšā sasauca kopā pērtiķus, bet nedeva tiem nekā ēst. Trīs vecākie pērtiķi uzbruka par to Hīgelim tik nikni, ka viņš ar mokām varēja aizsargāties ar spieķi. Iedzīvotāji tomēr nostājās pērtiķu un ne viņa pusē, un krietni viņu izlamāja, ka viņš svētos dzīvniekus apmānījis, un vēl piepēris.

Hulmaņa sabiedriskā dzīve un ikdienišķā nodarbošanās ir tāda pati, kā pārējiem suņu pērtiķiem. Tie sastāda mežā, savā īstajā dzīves vietā, lielus pulkus, kuru priekšgalā atrodas kāds niknās cīņās uzvarējis tēviņš, un staigā tā vadībā pa kaimiņu dārziem un laukiem, postīdami, laupīdami, vairāk sabojādami nekā apēzdami, dažiem par pārbaudījumu, bet ticīgiem ģeķiem un bezpartejiskiem novērotājiem par prieku. Apvidos, kur tie atrodas muļķīgo māņu aizsardzībā, viņi savairojas bīstamā vairumā. Turpretim ir pierādīts, ka Augšindijas augstākos apgabalos, kur tos ieved, viņi izmirst, jo šie svētie nepanes svaigu gaisu.

B l i t s (Blyth) vēsta, ka šur un tur pērtiķu sultāna, harēma īpašnieka, izdzītie pusaudži un uzvarētie tēviņi veidojot savas atsevišķas sabiedrības; iedzimtie viņam arī stāstījuši, ka ķildām un kaujām starp tēviņiem neesot gala. Hullons novēroja ko līdzīgu pie Himalajos dzīvojošā hulmaņa radinieka. Tie abi pa reizei uzsāk lielākus gājienus vai ceļojumus, viens — kad to augstienē iestājas aukstāks laiks, otrs — lai līdzīgi ubagu mūkiem no akli ticīgiem iedzīvotājiem ievāktu nodevas. Kā ticīgā, bet domāt nespējīgā zemniece atdod mūka mētelī tērptam vazaņķim un dienas zaglim savu pēdējo olu vai vistu, lai tikai apmierinātu savas dvēseles vajadzības, tā arī hindu ticības pilns noraugas svēto pērtiķu atnākšanā. Tiklīdz tie ierodas svētītā vietā, brāmaniem iesākas lielu rūpju un rosības laiks; tiem savi svētie jākopj un jāsargā.

Arī hulmanis stipri pieķeras saviem mazuļiem. D i v o s e l s stāsta, ka viņš esot nonāvējis šā pērtiķa mātīti, bet tad novērojis sevišķi aizkustinošu parādību. Dzīvnieks, kuram bija bērns līdz, bija ievainots sirds tuvumā. Viņš saņēma visus spēkus, satvēra mazo, uzcēla to uz zara un pēc tam nokrita nedzīvs. „šī aina," viņš piezīmē, «atstāja uz mani lielāku iespaidu nekā brāmaņu runas, un šoreiz prieks par skaisto medījumu nevarēja apspiest manī nožēlošanas sajūtu par būtnes nonāvēšanu, kura vēl nāvē izrāda viscienījamākās jūtas."

No īstiem smuidriem pērtiķiem tagad atdala sugu, kura stipri atšķiras ar savu degunu — kahavu jeb deguna pērtiķi (Semnopithe- cus nasicus). Vispār ņemot, šim īpatnējam radījumam vēl ir pilnīgi smuidro pērtiķu ķermeņa uzbūve, bet uz priekšu izaugušais izķēmotais cilvēka deguns, kurš pie tam ir ieveikams un tālāk izbīdāms un ir kustīgs kā snuķis, piešķir viņam sevišķi raksturīgu izskatu. Ķermenis ir slaids, aste gara.

Kahavu dzīvo bariem Borneo salā. Uolless, kuram bija iz- nevība mūsu pērtiķi novērot viņa dzimtenes mežos, piemin to tikai starp citu: ,,Simunjonas upes krastos mitinājās ļoti daudz pērtiķu, starp citiem arī ievērības cienīgais deguna pērtiķis; viņš ir tik liels kā trīs gadus vecs bērns, garu asti un gaļīgu degunu, kurš lielāks pat par ļoti resnu cilvēka degunu."

Arī Āfrikā dzīvojošie smuidro āziatu priekšstāvji — zīda pērtiķi (Colobus) — ir ļoti uzkrītoši, ar neparastu krāsu, īpatnējām, bet skaistām krēpēm un citiem matu saaugumiem apbalvoti dzīvnieki. Kā Indija ir dzīvāka un bagātāka par sauso Āfriku, tā arī smuidrie pērtiķi ir gaišākā un vieglākā krāsā, nekā zīda pērtiķi, kaut gan es negribu apgalvot, ka otrie būtu glītāki vai mazāk patīkami mūsu acīm, nekā pirmie.

šo dzīvnieku priekšgalā mēs bez šaubām drīkstam nostādīt gverecu (Colobus Guereza). Pēc mana ieskata, tas ir skaistākais no visiem pērtiķiem. Viņa krāsojums, kaut arī nebūt nevar

Zīda pērtiķis jeb gvereca

tikt apzīmēts par dzīvu, tomēr ir ļoti patīkams, un viņa spalva tik īpatnēja un pie tam tik skaista, kā nevienam citam dzīvniekam, šo brīnumskaisto radījumu atklājis Rippels (Riippell), kurš uzgāja viņu savā Abesinijas ceļojumā Godjamas provincē un viņa vietējo nosaukumu atstāja par pērtiķa zinātnisko apzīmējumu.

Rippels redzēja gverecu dzīvu un varēja to aprakstīt no personīgiem novērojumiem. Vēlāk arī citi dabaspētnieki ir viņu novērojuši. Es pats uzgāju Baltās Nīlas lejgalā kāda hasinija rokās viņa ādu, kuru šis vīrs izlietoja par tabakas maku, un izzināju no īpašnieka, ka šis pērtiķis tālāk uz dienvidiem nebūt nepiederot pie retām parādībām. Āfrikas pētnieks Heiglins novērojis viņu bieži Abesinijā un pie Baltās Nīlas un savācis drošas ziņas par viņa izplatību pavisam citos Vidusafrikas apgabalos, no kā ir secināms, ka šī dzīvnieka izplatībai vajaga būt daudz lielākai, nekā mēs to parasti pieņemam.

Gvereca ir patiesi cēls dzīvnieks. No skaisti samtamelnā ķermeņa spilgti atdalas ķermeņa baltās daļas — pieres saite, deniņi, kakla sāni, smakrs, rīkle un josta vai krēpes, kā arī sēdes vietas ādas sacietējuma ietvērums un astes gals. Katrs baltais mats ir daudzkārt brūni gredzenots, no kā tad arī ceļas matojuma sudrabpelēkā krāsa. Krēpes, kā es varbūt varu nosaukt sānu jostu, nokarājas kā bagāts beduīna mētelis gar ķermeņa abām pusēm un grezno to neaprakstāmi, šie mati ir ļoti mīksti un smalki un pie tam ievērojami gari. Ķermeņa apakšas melnā spalva šur un tur paspīd caur grezno pārsegu. Tumši melnais asi atdalas no žilbinoši baltā, tumšās acis un tumšā seja stāv ar to tik pilnīgā saskaņā, ka mūsu pērtiķis gan varētu pretendēt uz skaistuma godalgu.

Gvereca, kā to min šimpers, ir atrodama sākot ar 13. ziemeļu platuma grādu viscaur Abesinijā, visbiežāk no 2000 līdz 3000 metru virs jūras līmeņa, še tā mājo mazās sabiedrībās skaitā no desmit līdz piecpadsmit dzīvnieku, augstos kokos, labprāt tekošu ūdeņu, kalnu tuvumā un bieži arī baznīcu tuvumā, kuras Habešā vienmēr vientuļi stāv svētīto koku paēnā.

Kur gverecu nevajā, tur tā, pēc Heiglina, nav bailīga, un kad viņu traucē mierā, tā kā kaķis izliec muguru, rēj un spiedz. Kad viņu vajā, tā parādas visā savā krāšņumā. Tikpat piemīlīga, cik veikla, tikpat droša, cik aprēķinātāja, šī brīnišķi izgreznotā būtne lec no zara uz zaru, vai arī no piecpadsmit metru liela augstuma lejup, un baltais mētelis plīvojas ap viņu kā uz arabu zirga auļojoša beduīna mētelis, kas vijas ap zirgu un jātnieku. Uz zemes viņa nokāpj tikai tad, kad vajātāji tai ļoti tuvu; kā pilnīgi izveidots koku dzīvnieks, tā savos gaisa augstumos atrod visu, kas tai vajadzīgs. Viņas barība neatšķiras no parastās koku pērtiķu barības: pumpuri, lapas, ziedi, augļi, kukaiņi un t. t. Pretēji citiem pērtiķiem, viņu visi iedzimtie skaita par pilnīgi nekaitīgu radījumu, galvenā kārtā gan tādēļ, ka tā saudzē apstādījumus vai vismaz nekad viņus daudz neposta.

Āfrikā dzīvo ne tikvien lielākie, gudrākie un neglītākie Vecās Pasaules pērtiķi, bet arī skaistākie, piemīlīgākie un omulīgākie. Pie šiem, bez šaubām, pieder skaita ziņā bagātā grupa, kura pazīstama zem markatu jeb «jūras kaķu" («mērkaķu") nosaukuma.

Markati jeb jūras kaķi dabūjuši savu nosaukumu jau sešpadsmitā gadusimtenī un katrā ziņā tāpēc, ka viņus atveda vispirms no Āfrikas rietumiem, no Gvinejas, un tie attāli atgādina kaķi. Viņi ir tropiskās joslas apdzīvotāji un, izņemot vienu pašu sugu, kura sastopama uz Madagaskaras, norobežoti uz Āfrikas cietzemes. Kur ir mūža mežs, tur ari šie pērtiķi parādas lielā skaitā.

Markati atšķiras vieglām un graciozām formām, slaidiem locekļiem, smalkām īsām rokām un arī garu asti bez slotiņas galā; tiem ir arī lielas vaigu kabatas un lieli sēdes vietas ādas sacietējumi. Viņu krāsas ir pa lielākai daļai diezgan dzīvas, atsevišķām sugām bieži patīkami raibas. Ir pazīstamas apmēram divdesmit sugas. Markati labprātāk dzīvo mitros vai vismaz upēm apskalotos mežos, nekā sausos kalnainos apgabalos. Lauku tuvumā viņi mitinājās ļoti labprāt. Ļoti skaidri pie viņiem novērojama tā parādība, ka starp pērtiķiem un papagaiļiem pastāv savstarpīgas attiecības kā izskata, dzīves veida un parašu ziņā, tā arī sevišķi izplatības ziņā. Ar drošību var cerēt, ka tur, kur Āfrikā atradīsies papagaiļi, būs sastopami arī markati, un otrādi.

Markati pieder pie sabiedriskākiem, kustīgākiem, jautrākiem un, kā jau teikts, arī omulīgākiem pērtiķiem. Tos atrod vienmēr diezgan lielos pulkos. Ģimenes laikam gan nav sastopamas. Ir īsts prieks redzēt šādu dzīvnieku baru mežā. Tur novērojama vienmēr dzīva kustība, kliegšana un cīkstēšanās, sanaidošanās un samierināšanās, kāpšana un skriešana, zagšana un laupīšana, grimašu taisīšana un locekļu mežģīšana. Tiem ir pašiem sava valsts,, un tie neatzīst citu kungu, kā vienīgi stiprāko iz viņu pašu vidus. Viņu vienīgais likums ir tas, ko viņu vadonis praktizē ar saviem asiem zobiem un stiprajām rokām. Tiem nav briesmu, no kurām nebūtu izejas. Viņi jūtas omulīgi ikvienā stāvoklī, nekad nebaidās trūkuma un bada un pavada savu dzīvi pastāvīgā kustībā un jautrībā. Bezrobežu vieglprātība un ļoti jocīga nopietnība piemīt tiem viņu sabiedrībā. Nav neviens mērķis par tāļu, neviens koks par augstu, neviena manta pietiekoši droša. Nav ko brīnīties, ka Austrumsudanas iedzimtie runā par viņiem tikai ar bezgalīgu nicināšanu un dusmām. Bezpartejiskais novērotājs bez iebilduma atzīs viņus par ļoti jocīgiem radījumiem.

Sevišķi pievilcīgi ir novērot pulku, kurš iziet laupīt. Tādos gadījumos pārgalvība mani tikpat smīdināja, cik tā iedzimtos sacēla dusmas. Veca, pārbaudīta un piedzīvojuša vectēva vadībā dzīvnieku pūlis tuvojas labības laukam. Mātītes, kurām ir mazi bērni, nes tos pie vēdera. Drošības dēļ mazuļi ir vēl savu astīti aptinuši ap mātes asti. Sākumā pūlis tuvojas ar lielu uzmanību; labprāt tas iekārto savu ceļu 110 vienas koka galotnes uz otru. Vecais kungs iet vienmēr pa priekšu. Pārējais pūlis seko viņam soli pa solim, pie kam pērtiķi izlieto savam ceļam ne tikvien to pašu koku, ko viņš, bet ari tos pašus zarus. Nereti uzmanīgais vadonis kāpj visaugstākā koka galotnē, lai no turienes uz visrūpīgāko apskatītu apkārtni; ja apskates rezultāti ir labvēlīgi, viņš to ar apmierinošām rīkles skaņām paziņo pavalstniekiem, ja ne — seko biedinājums parastā kārtā. Ivo laukam tuvākā koka bars nokāpj zemē un nu lieliem lēcieniem tuvojas paradīzei. Vispirms pērtiķi nodrošinās katram gadījumam. Ātri tiek norautas dažas kukuru-

zas vālītes vai durras vārpas, graudi izlobīti un ar tiem piebāztas lielās vaigu kabatas cik vien iespējams. Tikai tad, kad šīs noliktavas ir piepildītas, bars sāk rīkoties lēnāk, pie tam kļūdams aizvien neapmierinājamāks un izvēlīgāks barībā. Tagad visas vārpas un vālītes pēc

Raibie markati (Cercopithecus)

nolaušanas tiek rūpīgi apostītas un,kas notiek ļoti bieži, ja tās neiz- tura kritiku, tiek aizmestas projām neēstas. Var rēķināt, ka no desmit vārpām tikai viena tiek īsti apēsta, parasti kārumnieki paņem no katras vārpas tikai pārs graudu un pārējo aizmet projām. šis apstāklis ir tas, kurš uz viņiem vērsis iedzimto bezgalīgās dusmas.

Ja pērtiķu bars jūtas tīrumā pilnīgi drošs, mātes atļauj saliem bērniem viņas atstāt un spēlēties savā starpā; stingrā uzraudzība, kādā audzinātājas tu- ra savus mazajos, tomēr

vēl neizbeidzas, un ikviena pērtiķu māte modrām acīm uzmana savu mīluli. Neviena tomēr nerūpējas par kopējo drošību, bet, tāpat kā visi citi bara locekļi, pilnīgi paļaujas uz vadoņa uzmanību. Tas laiku laikiem paceļas pakaļkājās, pat visgardākā mielasta laikā, stāv kā cilvēks un apskata apkārtni. Pēc katras apskates, ja tas nav manījis nekā draudoša, ir dzirdamas apmierinošas rīkles skaņas, pretējā gadījumā viņš izgrūž nepakaļdarināmu trīcošu vai blējošu

Orongutans

Giboni

biedinājuma skaņu. Tad viņa pavalstnieku bars acumirklī salasās, mātes piesauc klāt savus bērnus, un tūliņ visi ir gatavi bēgšanai, katrs steigā vēl mēģina saraust tik daudz barības, cik viņš cer aiznest. Es daudzreiz redzēju, ka katrs pērtiķis paņēma līdz piecas kukuruzas vālītes. Divas tie saķēra, piespieda sev klāt ar labās rokas stilbu, pārējās satvēra ar roku un kājām, tā ka tās ejot skāra zemi. īstu briesmu gadījumā šī nasta ar skābiem vaibstiem tiek pamazām nomesta, pēdējā vālīte tikai tad, ja vajātājs ir ļoti tuvu un rokas un kājas ir tieši vajadzīgas kāpšanai. Aizvien tie bēg uz tuvāko koku. Es novēroju, ka pērtiķi rāpās arī pilnīgi atsevišķi stāvošā kokā, no kura tiem bija jānokāpj un jābēg tālāk, ja es viņus baidīju. Tiklīdz tie sasnieguši mežu, viņi ir glābti. Viņu izveicība kāpelēšanā ir gandrīz tikpat liela kā garroču pērtiķiem. Kavēkļu tie, liekas, nepazīst: briesmīgākie ērkšķi, biezākie saaugumi, tāļu viens no otra stāvoši koki — nekas tos neat- tura. Ik lēciens tiek veikts ar drosmi, kura mums liek brīnīties, jo neviens no mūsu kāpelējošiem dzīvniekiem nevar to kaut apmēram atdarināt. Tāpat kā smuidrie pērtiķi, tie lēciena laikā var iesākto virzienu mainīt citā, lietojot asti kā stūri. Ja tie nav satvēruši kādu zaru, viņi tver otru, metas no koka galotnes uz zemāk- stāvoša zara galu un steidzas tālāk, pāriet ar vienu lēcienu no galotnes uz zemi, pārskrien pāri grāvjiem, tuvojas citam kokam, rāpjas kā bulta pa stumbru uz augšu un bēg tālāk. Arī te vadonis aizvien ir priekšgalā un ar savu izteiksmīgo rīkles skaņu vada baru drīz lēnāk, drīz ātrāk. Pie bēgoša pērtiķa nekad nevar novērot bailes vai arī drosmes trūkumu, bet viņa apķērība katros apstākļos ir apbrīnojama. Nepārspīlējot var teikt, -ka viņiem, ja tie grib, nemaz briesmu nav. Tikai viltīgais cilvēks ar saviem tāļu sniedzošiem ieročiem var tos uzveikt. No plēsīgiem zvēriem viņi veikli izbēg, un no plēsīgiem putniem tie, ja vajadzīgs, prot aizsargāties.

Ja vadonim liekas vajadzīgs, viņš apstājas savā steidzīgā skrējienā, ātri uzkāpj koka galotnē, pārliecinājās par jauniegūto drošību, un tad sasauc ar apmierinošām skaņām savu baru kopā. Tagad pērtiķiem ir svarīgas darīšanas; trakā skrējienā neviens nevarēja domāt par ādas un locekļu pasargāšanu no dzeloņiem un dadžiem; tie ne tikai saķērušies spalvā, bet sadūrušies arī ādā. Sākas rūpīga aptīrīšanās, kurā viens pērtiķis otram palīdz, atbrīvojot ādu no nepatīkamajām piedevām. Viens pērtiķis noliekas visā garumā uz zara, bet otrs nosēžas tam blakām un pārmeklē biedra spalvu ar vislielāko cītību un rūpību. Katrs dadža asums tiek nolasīts, katrs dzelonis izvilkts, bet netiek laists garām arī pamanīts parazīts: to ar visu sirdību nomedī un ar labpatiku noēd. Tīrīšanās pērtiķiem ne katrreiz izdodas pilnīgi; daži dzeloņi iedīrušies tik dziļi, ka pie vislabākās gribas nav no ādas izvelkami. Es pats reiz nošāvu markatu, kura rokā bija iedūries mimozas dzelonis, iziedams cauri visai plaukstai. Ka tādas lietas ir iespējamas, es nemaz nebrīnos, jo arī man pašam reiz gadījās uzkāpt uz mimozas dzeloni, kurš izdūrās cauri zābaka zolei, kājas īkšķim un vēl zābaka virsādai; varu tā tad iedomāties, ka pērtiķis, kurš lec ar visu svaru uz kādu zemāk stāvošu koka zaru, dabū izjust dzeloņu asumu visā pilnībā.

Kad tīrīšanās galvenos vilcienos nobeigta, pērtiķu bars griežas atpakaļ uz lauku, lai turpinātu savas palaidnības. Iedzīvotājiem gandrīz nav iespējams atsvabināt savus laukus no šiem pērtiķu bariem un tā tie viņiem nodara lielāku postu nekā siseņi, šaujamo ieroču iedzīvotājiem nav, tādēļ aizsargāt savus laukus no pērtiķu bariem tiem nākas ļoti grūti, jo pērtiķi ir stipri droši, un atkārtota promdzīšana te maz ko var līdzēt. Citi mākslīgi aizdzīšanas līdzekļi neatstāj uz šiem brīvē palaistiem gariem gandrīz nekāda iespaida, pat šo zemju burvju vai svēto vīru burvības vārdi, kurus parasti vietējie uzskata par nemaldīgiem, šeit nekā nevar līdzēt. Minēto apstākļu dēļ brūnie Centrālās Āfrikas iedzīvotāji uzskata pērtiķus par noteiktiem Dieva noliedzējiem un ticības apsmējējiem. Kāds gudrs Dienvidsudanas šeiks man teica: ,.Tici man, kungs, visskaidrāko pierādījumu pērtiķu bezdievībai tu vari saredzēt tanī apstāklī, ka pērtiķi nekad nelokās Dieva sūtņa priekšā. Visi tā kunga zvēri ievēro un ciena pravieti — Alaha miers ir pār to! — tikai pērtiķi viņu nicina. Tas, kas ir rakstījis amuletus un tos izkāris uz sava lauka, lai nīlzirgi, elefanti un pērtiķi neapēstu viņa augļus un caur to nekaitētu viņa labklājībai, zinās sacīt, ka tikai elefanti ievēro šīs brīdinājuma zīmes. Elefanti to dara tāpēc, ka viņi ir taisnīgi dzīvnieki, pērtiķi turpretim ir dzīvnieki, kurus Alaha dusmība ir radījusi no cilvēkiem, pārvēršot tos par baide- kļiem, tāpat kā nīlzirgs ir briesmīgā burvja čaula."

Dienvidsudanā pērtiķus nešauj, bet ķer ar tīkliem, zem kuriem novietots gards ēdiens. Pērtiķiem, kad tie cenšas ēsmu noņemt, uzsviež tīklu, kurā tie tā sapinas, ka neskatoties uz visām pūlēm un lielām dusmām nespēj no tīkla atsvabināties. Mēs, eiropieši, ar saviem šaujamiem rīkiem varējām nonāvēt pērtiķus bez kādām grūtībām, jo viņi parasti tikai tad bēg,-kad kādi no viņu vidus jau zaudējuši dzīvību.

Pērtiķu medībās man izgāja tāpat, kā daudziem citiem: es ieguvu pilnīgu riebumu pret šo dzīvnieku šaušanu. Es šāvu uz kādu markatu, kas pret mani patlaban bija pagriezis savu seju; šāviens to ķēra, un pērtiķis nokrita no koka, neizlaida nevienas skaņas, palika mierīgi sēžot un sāka slaucīt ar savu roku no sejas rētām plūstošās asinis ar tādu cilvēcīgu žestu un tik mierīgi, ka es, ārkārtēji uztraukts, piesteidzos pie ievainotā pērtiķa, un tā kā man abi bises stobri bija izšauti, lai atsvabinātu dzīvnieku no viņa mokām, iedūru pērtiķa krūtīs vairākas reizes savu mednieka dūci. No šīs dienas nekad neesmu šāvis mazus pērtiķus un ieteicu arī katram, kas nav spiests zinātnisku pētījumu labā to darīt, izvairīties no šādām medībām. Man arvien vēl ir tāda sajūta, itin kā es būtu cilvēku nonāvējis. Mirstošā pērtiķa skats mani ilgi vēl vajāja.

Tikai reizi markati deva man iespēju izjust medības prieku. Es novēroju, ka katru vakaru čūskuputni, ibisi un zivju kārai novietojās nakts guļai uz mimozas, kas atradās Asrakas upes krastā. Es nolēmu še palikt. Gadījās, ka uz šā koka pārnakšņoja arī kāds pērtiķu bars. Kad es tuvējā kukuruzas laukā biju noslēpies uz ātru roku sataisītā būdā, pērtiķu sabiedrība kokā sāka sajust kaut- ko nelabu. Pēc ilgākas rūkšanas, likās, pērtiķi vienojās atstāt ielenkto vietu. Pērtiķis-Vadonis uzmanīgi nokāpa no galotnes uz apakšējiem zariem. Viņš pētīja un pārbaudīja. Likās, ka viņa nodoms nebija mainījies, jo pēc neilgas pārdomāšanas viņš nolaidās gar stumbru vēl zemāk, acīmredzot ar nodomu bēgt uz tuvējo mežu. Citi viņam sekoja, tikai mātītes ar zīdāmiem pērtiķēniem bija vēl palikušas koka galotnē, šinī acumirklī uzlaidās uz koka kāds čūskuputns, un ugunsstars no manas bises nozibēja pakrēslī. Vadonis tūliņ apgriezās un pārējie pērtiķi kopā ar viņu iebēga augstākos un biezākos koka zaros. Katrs meklēja drošāku paslēptuvi. Kāda nu kliegšana, rūkšana un lēkāšana no viena zara uz otra iesākās koka galotnē! Katrs jauns šāviens šausmas vēl vairāk palielināja. Visa pērtiķu tauta augšā izjuta vislielākās bailes. Simtiem bēgšanas plānu, droši vien, nodarbināja arvienu dzīvās un uz izgudrojumiem spējīgās pērtiķu smadzenes, tomēr neviens plāns nelikās izvedams. Briesmīgais šaujamais ierocis izsauca beidzot pat pilnīgi neprātīgu rīcību no pērtiķu puses. Atsevišķi pērtiķi lēca no kokiem zemē un pēc tam pilni izbaiļu rāpās pa tā paša koka stumbru atkal uz augšu, kaut gan vēl brīdi atpakaļ koks tiem izlikās tik nedrošs. Beidzot, nekustējās uz koka neviens pērtiķis. Visi pērtiķi sēdēja padevīgi un mierīgi, piespiedušies pie stumbra tik cieši, cik vien iespējams. Mana uzturēšanās kukurūzas laukā bija diezgan iiga, jo atkārtoti izbaidītie putni arvien vēl atgriezās uz savu iemīļoto guļas vietu. Pēc beidzamiem šāvieniem dzirdēju tikai izmisumā nokļuvušā pērtiķu bara vaidus. Tikai tad, kad es biju atgriezies uz sava kuģa un šeit kādu laiku uzturējies, izdzirdu atkal rīkles skaņas, ar kuru pērtiķu ciltstēvs centās apmierināt no bailēm nomāktos pērtiķus.

Pa savu ilgo uzturēšanās laiku Āfrikā esmu turējis gūstā daudz pērtiķu, starp tiem arvien arī markatus. Pamatojoties uz saviem novērojumiem, varu sniegt arī ziņas par šo dzīvnieku garīgo būtību, jo to novērot ir iespējams tikai turot pērtiķus gūstā. Es varu apgalvot, ka katram šo sugu individam ir kaut ' kas īpatnējs, kas man deva daudz materiala saistošiem un interesantiem novērojumiem. Viens pērtiķis bija strīdīgs un dusmīgs, otrs miermīlīgs un paklausīgs, trešais arvien priecīgs, ceturtais viltīgs un arvien gatavs izdarīt kādu muļķīgu vai arī bezkaunīgu joku. Visi tomēr vienā ziņā bija vienādi — ar lielākiem dzīvniekiem tie labprāt izdarīja kādu joku, mazākos viņi turpretim aizsargāja un kopa. Katru savu stāvokli pērtiķi prata padarīt par ciešamu." Pie tam viņi katru dienu sniedza pierādījumus, ka viņiem ir ass saprāts, aprēķināta viltība un ar saprātu saistīta pārdomāšanas spēja. Pret citiem dzīvniekiem pērtiķi izturās ar vislielāko sirsnību, mīlestību un uzupurēšanos. Visu šo īpašību dēļ biju dažus markatus tiešām iemīļojis.

Kādu dienu, kad es ceļoju uz Zilo upi, kāds piekrastes sādžas iedzīvotājs piedāvāja man pirkšanai piecus tikko kā noķertus markatus. Es viņus nopirku, cerībā iegūt sev omulīgus ceļa biedrus. Piesēju tos vienā rindā pie kuģa malas. Likās, ka manas cerības tomēr nepiepildīsies, jo dzīvnieki sēdēja klusi un noskumuši viens otram blakus. Sejas tie bija aizklājuši abām rokām, kā dziļi apbēdināti cilvēku bērni. Ēst viņi neēda un laiku pa laikam izlaida bēdīgas rīkles skaņas, kurām bija jāizteic skumjas par viņu likteni. Ir iespējams, ka viņi savā starpā arī apspriedās par labāko līdzekli, kā atsvabināties no gūsta. Vismaz kāds gadījums liekas itin kā attaisnotu šo domu. Naktī bija dzirdāma pērtiķu rūkšana un nākošā rītā savā vecā vietā sēdēja tikai viens pērtiķis, pārējie bija aizbēguši. Saites, ar kurām pērtiķi bija piesieti, nebija nedz pārkostas nedz pārrautas. Gudrie dzīvnieki bija mezglus atraisījuši, bet par savu biedri, kas atradās nedaudz tālāk no viņiem, tie nebija domājuši un atstājuši to savam liktenim.

Šis gūstā palikušais pērtiķis izrādījās tēviņš un viņu mēs nosaucām par Koko. Viņš nesa savu likteni mierīgi un aukstasinīgi. Pirmais mēģinājums viņam rādīja, ka saiti atraisīt tam nav iespējams. No savas puses es darīju visu, lai viņā šo pārliecību vēl vairāk stiprinātu. Kā dzīves pazinējs Koko noprata, ka viņa stāvoklis ir negrozāms, un nākošā dienā ap pusdienas laiku viņš sāka ēst priekšā noliktus durras graudus un citu barību. Pret mums viņš bija nikns un koda katram, kas tam tuvojās; likās tomēr, ka viņa sirds meklē sev draugu. Viņš apskatīja pārējos dzīvniekus un izmeklēja sev vissavādāko, proti, degunradža putnu, kuru bijām paņēmuši līdzi no viņa dzimtenes mežiem. Laikam minētā putna labsirdība viņu bija pievilkusi. Draudzība abu dzīvnieku starpā drīz kļuva ļoti cieša. Koko apgājās ar savu audzēkni ar lielu nekaunību; putns tomēr visu pacieta. Putns bija brīvs un varēja iet, kurp tam patikās; tas bieži tuvojās pērtiķim un ļāvās darīt ar sevi, kas tikai Koko iekrita prātā. Ka putnam matu vietā ir spalvas, tas Koko maz interesēja; viņās tikpat rūpīgi tika meklēts pēc utīm, kā zīdītāja spalvā. Likās, ka putns tā bija pieradis pie šādas tīrīšanas, ka viņš pats uzpūta spalvas, kad pērtiķis uzsāka savu iemīļoto darbu. Tīrīšanas laikā pērtiķis rāva putnu no vienas vietas uz otru gan aiz kājas, gan kakla, gan spārna vai astes. Visu to labsirdīgais dzīvnieks pacieta bez mazākās kurnēšanas. Putns beidzamā laikā parasti uzturējās pērtiķa tuvumā; tas ēda pērtiķa priekšā nolikto maizi, tīrījās, un bieži izlikās, itkā tas izaicinātu pērtiķi nodarboties ar viņu. Abi dzīvnieki vairākus mēnešus nodzīvoja vislielākā draudzībā. Tikai putna nāve izjauca šo jauko draudzību. Koko palika viens un sāka garlaikoties. Viņš gan mēģināja uzsākt draudzību ar garām ejošiem kaķiem, bet parasti tomēr viņš no tiem draudzības apliecinājuma vietā dabūja pļaukas. Vienreiz šāds viņa draudzības piedāvājums izsauca ar kādu garāmejošu runci nopietnu cīņu, kurā bija dzirdāmi kliedzieni, ņaudieni un rūcieni. Cīņa palika neizšķirta, lai gan viņa beidzās ar peļu mednieka atkāpšanos.

Kāds jauns bez mātes palicis pērtiķēns deva beidzot Koko sirdij vajadzīgo nodarbošanos. Tikko Koko ieraudzīja mazo dzīvnieciņu, tas kļuva ļoti priecīgs un izstiepa savas rokas pēc tā. Mēs palaidām mazo vaļā un redzējām, ka viņš pats tūliņ skrēja pie Koko. Pēdējais gandrīz vai nožņaudza audžu dēlu ar draudzības apliecinājumu, piespieda to sev klāt un sāka apmierināti rūkt. Tūliņ Koko iesāka arī sava audžudēla nolaistās ādas rūpīgu tīrīšanu. Katrs kociņš, dzelonis, arī drumstaliņa, kuras varam sastapt katrā šīs dzeloņiem un dadžiem bagātās zemes zīdītāja ādā, tika izlasītas vai izvilktas. Pēc tam sekoja jauni apkampieni un citi vislielākā maiguma pierādījumi. Ja kāds no mums gribēja Koko audžudēlu atņemt, tas kļuva nikns, bet ja mēs mazo viņam patiešām atņēmām — drūms un nemierīgs. Viņš izturējās tā, itin kā viņš būtu mātīte — mazā bārabērna māte. Audžudēls pieķērās savam labdarim ar lielu uzticību un pilnīgi tam klausīja.

Diemžēl, šis pērtiķis, neskatoties uz rūpīgo kopšanu, pēc dažām nedēļām nobeidzās. Koko nezināja no sāpēm ko darīt. Es daudzreiz esmu novērojis dziļas dzīvnieku bēdas, nekad tomēr tādā pakāpē, kā pie mūsu pērtiķa. Vispirms viņš ņēma savu nobeigušos mīlulīti savās rokās, glāstīja to, izdeva vismaigākās skaņas; nolika viņu pēc tam uz grīdas viņa parastā vietā. Redzot, ka viņš nokrīt un paliek nekustīgs, Koko no jauna sāka izgrūst vaimanām līdzīgas skaņas. Rīkles skaņas ieguva tādu izteiksmi, kādu es nekad neesmu dzirdējis, viņas kļuva mīkstas, toņu un skaņu bagātas un pēc tam atkal bezgalīgi sāpīgas un griezīgas, kā izmisuma pilnas.

Sāpes pērtiķi bija padarījušas godīgāku un apgarotāku; viņš izsauca mūsos visdziļāko līdzjūtību. Es pavēlēju beidzot, lai pērtiķēnu ņem prom, jo jau dažas stundas pēc viņa nāves bija iesākusies trūdēšana, un pārmetu to pāri augstai mūra sētai. Koko uzmanīgi novēroja visu šo procedūru, pēc kam kļuva itin kā traks, sarāva dažās minūtēs savu saiti, nolēca no mūra zemē, paņēma lī- ķīti un atgriezās ar viņu uz savu veco vietu. Mēs viņu atkal piesējām, atņēmām mirušo pērtiķēnu un aizvedām viņu atkal prom. Koko atsvabinājās pa otram lāgam un atkārtoja iepriekšējo. Beidzot aprakām mazo pērtiķēnu. Pēc pusstundas arī Koko bija pazudis. Nākošā dienu mums kļuva zināms, ka kādas tuvējās sādžas mežā, kurā parasti pērtiķi nekad nedzīvo, ir redzēts kāds pie cilvēkiem pieradis pērtiķis.

Kādu markatu es pārvedu sev līdz uz savu dzimteni. Viņš ātri ieguva manu vecāku un citu cilvēku labvēlību, neskatoties uz visām daudzām un dažādām nerātnībām, kuras tas bieži izdarīja. Manas mātes vistas viņš bieži noveda līdz izmisumam vārda tiešā nozīmē, jo viņam vislielāko prieku sagādāja vistu trenkāšana un baidīšana. Mājā viņam bija kustības brīvība un viņš gāja gan ķēķī, gan pagrabā, gan arī citās telpās. Kas viņam iepatikās, to viņš vai nu sakodīja, vai apēda vai arī paņēma sev līdz. Neviens nebija tik veikls uz vistu ligzdu atrašanu kā viņš. Hasans, tā pērtiķi sauca, arvien bija gudrākais un neskatoties ūz vistu viltībām katrreiz atrada viņu ligzdas, paņēma olas un tās izdzēra. Dažreiz šinī laupīšanā viņš parādīja itkā pareizu cilvēka saprātu. Mana māte reiz viņu sabāra un sodīja par to, ka tas bija parādījies atkal ar olas dzeltenumā nosmērētu muti. Nākošā dienā Hasans atnesa mātei veselu vistas olu, nolika to uzmanīgi viņai priekšā, piekrītoši norūcās un gāja savu ceļu. No ēdieniem viņam vislabāk garšoja piens un krējums. Nebija nemaz ilgi jāgaida, kad tas izzināja, kādā vietā pieliekamā kambarī šīs garšīgās vielas glabājas. Viņš nelaida garām nevienu gadījumu, lai savu kārumu apmierinātu. Arī pie šā nedarba viņu noķēra un nosodīja, tādēļ nākotnē viņš rīkojās daudz viltīgāk. Tas paņēma piena podu līdz uz koka, lai tur netraucēti varētu dzert pienu. No sākuma iztukšotu podu viņš svieda no koka zemē. Pods, protams, gandrīz katru reizi sasitās. Par to viņu atkal nosodīja, un mānai mātei par apmierinājumu Hasans uz priekšu katru reizi atnesa tukšos, bet nesaplēstos podus atpakaļ.

Ļoti amizanti bija redzēt, kad pērtiķis uzrāpās uz krāsni vai arī kad viņš rāpās pa diezgan garo krāsns stobru uz augšu un izmisumā lēkāja no vienas kājas uz otru, ja stobrs palika par karstu. Lēkājot no vienas kājas uz otru viņš izdarīja visjocīgākās kustības, bet tik apķērīgs tomēr nebija, lai saprastu atstāt silto krāsni, kamēr viņa vēl nav kļuvusi par karstu. Attiecībā pret citiem mūsu mājas kustoņiem viņš izturējās vienaldzīgi, izņemot paviāna mātīti (kuru arī es biju pārvedis no sava ceļojuma), ar kuru viņam bija liela draudzība. šim paviānam viņš atļāva sevi glāstīt un apkopt itin kā viņš būtu nepieaudzis pērtiķis. Naktī parasti viņš gulēja paviāna apkampienos, un viens otru tie turēja tik cieti, ka no tālienes skatoties izlikās, itkā tur ir tikai viens pērtiķis. Paviāns un markats sarunājās savā starpā ar dažādām īsām rīkles skaņām un saprata viens otru apbrīnojami labi. Savai kopējai šis markats, neskatoties uz savu vecumu, bija tikpat paklausīgs, kā agrāk pieminētais ļaunais pērtiķis savam labdarim. Hasans tai visur sekoja; ja paviānu ieveda istabā, tad tūliņ tanī ieradās arī Ilasans. Tālākus ceļojumus Hasans uzsāka tikai kopā ar paviānu. Parasti Hasans viens nekad neaizgāja tāļu no savas dzīves vietas, jo viņš vēlējās būt no savas draudzenes arvien tādā attālumā, lai varētu ar to sarunāties. Pat varmācības no draudzenes puses Hasans pacieta klusu bez kādas kurnēšanas. Katru gārdu kumosu viņš dalīja ar savu audžu māti; pēdējā tomēr šādu Hasana labsirdību reti kad atzina un nekad viņa nebija Hašanam par to pateicīga. Ja Hasans kādreiz vēlējās kautko arī sev paturēt, abu attiecības mainījās. Tādās reizēs lielais paviāns kā plēsīgs zvērs uzklupa savam nabaga audžudēlam, atvēra viņa muti un izņēma ar saviem pirkstiem 110 Hasana vaigu maisiem noslēpto barību, apēda to un mazāko pērtiķi pie tam vēl kārtīgi piepēra.

Pelēkzaļais markats (Cercopithecus Sabaeus)

Attiecībā pret mums viņš bija mīļš, nekad tomēr neatteicās no savas patstāvības. Ja viņu sauca — viņš nāca tikai tad, kad pats to vēlējās; citreiz viņš gan atbildēja uz saucienu, bet palika savā ■vietā sēžot. Ja mēs viņu saķērām un stipri turējām, tas prata ar dažādu viltību palīdzību piespiest mūs viņu atlaist vaļā. Kad viņš bija no mūsu rokām atbrīvojies, tas mums atriebās ar kodieniem.

Otru auksto ziemu, kuru tam nācās Vācijā pārciest, Hasans neizturēja un aizgāja bojā. Visa māja sēroja pēc viņa gluži kā pēc miruša bērna. Visi bija aizmirsuši viņa daudzās nerātnības un atcerējās tikai viņa priecīgo un omulīgo dabu.

Zaļā pērtiķa jeb abulandja (Cercopithecus Saba- eus) garums līdzinās apmēram 1 metram, no kura apmēram puse krīt uz asti.

Dažas markatu sugas ir ļoti skaisti dzīvnieki. Viena no pazīstamākām šādām markatu sugām ir d i a n a (Cercopithecus Diana) — mazs slaids dzīvnieciņš, kuru viegli pazīt pēc ķīļa bārdiņas un garās vaigu bārdas.

Ne visi markati ir tik patīkami; daži no viņiem ir pat ļoti īgni un pretīgi. Pēc maniem piedzīvojumiem huzāru pērti- ķ i s (Cercopithecus ruber) ir viens no garlaicīgākiem un nepiemīlīgākiem markatiēm. Viņa gars it nemaz nesaskan ar tā skaisti krāsoto ķermeni. Pēc savas dabas huzāru pērtiķis ir tiešais pretstats zaļajam pērtiķim. Viņa sejas izteiksme ir arvien drūma. Viņš ir arvien sirdīgs un nelaipns.

Ar vārdu m a k a k s Gvinejas piekrastē apzīmē visus pērtiķus. Zinātnē tomēr ar šo vārdu apzīmē ne sevišķi lielu pērtiķu grupu, kuras priekšstāvji dzīvo Āzijas dienvidaustrumu daļā un Āfrikā. Spēcīgās kājas un rokas ir mēreni garas. Purns stāv uz priekšu tikpat tāļu kā pie markatiēm. Astes garums ir dažāds. Dažām sugām viņš līdzinās gandrīz ķermeņa garumam, citām atkal astes pavisam nav. Galvas mati pie šiem dzīvniekiem ir ļoti dažāda izskata. Dažām sugām mati sadalīti ar celiņu divās daļās, citām atkal mati izskatās pēc parūkas, kura nokarājas no plikā galvas vidus; dažām sugām nav vaigu bārdas, citām tā turpretim attīstījusies taisni neredzētā kuplumā.

šīs grupas pazīstamākā suga ir makaks jeb Javas pērtiķis (Macacus cynomolgus). Viņa garums sasniedz 1,15 metru, no kuriem uz astes krīt 58 centimetri. Bārda uz vaigiem ļoti īsa; mati uz tēviņa galvas pieguļ giudi, bet uz mātītes galvas vidū pacelti. Spalvas krāsa ķermeņa virspusē ir olīvbrūna ar melnas krāsas piemaisījumu. Vēders pārklāts ar smalku bālgani pelēku vilnu.

Makaku izplatības apgabals stiepjas cauri visai Austrumāzijai; tāpat lielā skaitā viņi sastopami arī uz Zunda salām. No ceļotāju novērojumiem zināms, ka visur tur, kur šī suga sastopama, viņa ieņem skaitliskā ziņā pirmo vietu no visas šķiras. Kuģinieki man stāstīja, ka gandrīz katrā šī apgabala ostā vietējie iedzīvotāji piedāvājot viņiem pirkšanai pie cilvēka pieradinātus Javas pērtiķus. Cena parasti ir tik zema, ka gandrīz katrs matrozis var atvēlēties sev nopirkt vienu vai vairākus makakus.

Visplašākās ziņas par šīs pērtiķu sugas dzīvi un īpatnībām mums atstājis Ju n g h ū n s. ..Makaks labprāt ēd vīģu un citu koku augļus un tādēļ tas sastopams mūža mežos līdz 1600 metru augstumā virs jūras līmeņa tikpat bieži, kā jūras piekrastes rizoforu mežos, šinīs mežos bieži ir redzami apkārtstaigājoši makaki, kas lasa jūrmalas krastā pēc paisuma sausumā palikušos krabus un gliemjus, lai tos apēstu. Viņi nemīl vientulību un parasti dzīvo kopā nelielās grupās, pa 10—15 galvu katrā, šie pērtiķi savvaļā ir diezgan droši, tādēļ ceļotājiem bieži iespējams novērot diezgan interesantas ainas no viņu dzīves. Lūk redzam mātīti ar mazu zīdainīti, kas cieši piespiedies pie mātes krūts. Tālāk redzam ma- kaku, kas neskatoties uz ceļotāja klātbūtni mierīgi šūpojas uz kāda virs upes līmeņa noliekta zara. Lielākie vīriešu kārtas makaki saista ceļotāju uzmanību ar savu drošo uzstāšanos Kā lepni kavalieri viņi staigā starp citiem makakiem, kuri izrāda tiem lielu cienību. Šī cienība tiek iedvesta ļoti taustāmā kārtā. Ja ap viņiem salasās par daudz liela makaku drūzma, lepnie kavalieri satver savus ciltsbrāļus vai nu ar rokām vai zobiem, un vienā acumirklī izkliedē pūli, jo pārējie parasti aizbēg kliegdami uz visām pusēm. No stipruma ziņā sev līdzīgiem šie despoti rūpīgi izvairas."

Makaks ir viens no parastākiem mūsu zooloģisko dārzu un zvērnīcu iemītniekiem. Kā pēc izskata, tā arī pēc dabas, viņam daudz kopēja ar markatu. Pa visu laiku esmu kopis vismaz kādu simtu šīs sugas pērtiķu, un novērojis vismaz desmitreiz lielāku skaitu, tomēr es jūtu, ka man nav iespējams atrast kautkādu noteiktu īpašību, ar kuru makaki atšķirtos no markatiēm. Uzvešanās un rakstura ziņā šīs abas grupas ir pilnīgi vienādas.

Makaks laikam brīvībā lieto tādu pat barību kā viņam radniecīgās sugas. Gūstā viņš vislabāk ēd vienkāršu barību. Pret ēdieniem viņš ir maz izvēlīgs. Pareizā laikā pasniegtais maizes gabals tam izliekas par visgārdāko kārumu, bet ja tas ir paēdis, tad pasniegto maizi bez apdoma sviež prom. Ja viņa priekšā nober graudus, viņš, neskatoties uz to, vai ir paēdis vai nē, žigli ar tiem piepilda savas vaigu kabatas. Pie gaļas barības makaks diezgan ātri pierod; vispār jāsaka, ka nav grūti viņu pieradināt ēst visus cilvēku ēdienus. Alkoholiskus dzērienus viņš arī ļoti ciena, un ja reiz tas pie tiem pieradis, tad stāda tos pirmā vietā. Ja ēdiena galds ir bagātāks, viņš kļūst arī izvēlīgāks. Izlutināt viņu ēdienu ziņā ir grūti — vajadzības brīdī viņš vienmēr apmierināsies ar visvienkāršāko barību, kuru tas ēd ar tādu pat apetīti kā vislabākos kārumus.

Makaki parasti vairojas arī gūstā; še viņi pārojas ar radniecīgām sugām un caur to rada dzīves spējīgus bastardus. Man ir izdevies vairākas reizes iegūt pēcnācējus no makakiem, kurus es kopu.

Retāk pie mums nonāk tā saucamais cepurainais pērtiķis (Macacus sinicus). Lieluma ziņā šis pērtiķis ir drusku mazāks nekā pārējās viņam radniecīgās sugas. Viņa ķermeņa garums reti kad pārsniedz 45 centimetrus; astes garums līdzinās ķermeņa garumam.

Cepurainais pērtiķis apdzīvo biezākos Malabaras mežus, šeit viņam nav jācieš gandrīz ne no viena ienaidnieka. Iedzimtie uzskata cepuraino pērtiķi par svētu būtni un atļauj tiem ne tikai pēc viņu gribas un vēlēšanās apmeklēt savus dārzus, bet ierīko tiem pat sevišķus tempļus un augļu dārzus, lai svētajiem dzīvniekiem ar to parādītu savu cienību. Pēc sava rakstura īpašībām cepurainais pērtiķis ir īsts makaks; viņa garastāvoklis ir tikpat mainīgs kā pie visām citām pērtiķu sugām. Viņa draiskulību, kustīgā rakstura, pa;kaļdarīšanas tieksmju un iemācīšanās spēju dēļ cepurainais pērtiķis ir ļoti ieredzēts dzīvnieks, šīs viņa īpašības liek aizmirst arī viņa nerātnības un neglīto seju.

Čūsku dīdītāji iemāca cepuraino pērtiķi dejot un iedresē tam arī citus akrobatiskus paņēmienus, ietērpj to uzkrītošās drēbēs un klejo ar to pa sādžām un pilsētām; rādot pērtiķu mākslu, dīdītāji iegūst sev uzturu, cik labi nu tas katrreiz izdodas. Tabakas dūmus gandrīz visi pērtiķi, kurus esmu novērojis, mīl ar kaislību. Daži, ja tiem uzpūš tabakas dūmus, nonāk sajūsmā, citi atkal atver muti pēc iespējas plaši un pēc tam ar labpatiku izpūš ievilktos dūmus. Cepurainais pērtiķis šinī ziņā nav izņēmums.

Indusi ciena ne tikai braminu pērtiķi jeb hulmani, bet arī vēl kādu makaku sugu — rezus pērtiķi jeb bunderu (Maca- cus rhesus) ; viņi ciena to tādā veidā, kas lielā mērā pārsniedz svēto cienīšanai nepieciešamo bērnišķo vientiesību.

,.Netālu no Bindrabunas, kas nozīmē ,.pērtiķu mežs", stāsta kapteinis Džonsons, «atrodas vairāk kā simts labi koptu dārzu, kuros audzina visdažādākos augļus, šos dārzus uztur zemes bagātnieki, un tie ir nodoti pilnīgi bunderu rīcībā. Bagātnieki uzskata šādu savu izturēšanos pret bunderiem par lielu ticības pierādījumu. Kādu dienu, kad es gāju pa Bindrabunas ielām, man sekoja lēkdams no viena koka uz otra kāds vecs pērtiķis. Pēkšņi viņš nolēca no koka, noņēma man no galvas manu turbānu un pēc tam ātri pazuda. Reiz man nācās nodzīvot šinī pilsētā kādu mēnesi. Es dzīvoju kādā vietējā iedzīvotāja-bagātnieka lielā mājā, kas atradās uz upes krasta. Mājai nebija durvju, tādēļ bieži gadījās, ka pērtiķi iegriezās arī manā istabā, ņēma manā klātbūtnē no galda maizi un citas lietas un aiznesa tās sev līdz. Ja mēs gulējām istabas vienā kaktā, tad pērtiķi mūs aplaupīja arī citādā ziņā. Es bieži izlikos aizmidzis, lai varētu novērot pērtiķu kustības. Daudzreiz varēja par viņu jokiem un veiklību nopriecāties. Lēcieni no vienas mājas uz otru 4—5 metru attālumā viņiem bija tīrais nieks, lai gan daudzreiz viņiem bija līdzi arī mazie pērtiķēni, kuri turējās cieši pieķērušies pie mātītes vēdera. Nozagtās un līdzpaņemtās mantas, cukurs un maize viņu kustības brīvību arī maz ierobežoja.

Rezus pērtiķi (Macacus rhesus)

Ierīkot dārzus vai arī apstādījumus še ir gandrīz neiespējami: cienītie pusdievi tos vai nu pavisam iznīcina, vai labākā gadījumā nodara tiem lielus bojājumus. Nelīdz ari viņu projāmdzīšana: no vienas dārza malas izdzītie nelūgtie viesi drīz parādās atkal kādā citā dārza daļā. Nelīdz arī ugunssārti un baidekļi. Ar varu izdzīt tos arī nav iespējams, ja negrib riskēt ar savu dzīvību.

Bunderu ķermeņa garums līdzinās no 50- 65 centimetriem, bet astes garums apmēram 20 cm. Plecīgā ķermeņa virsējā daļa bagātīgi pārklāta matiem.

šī pērtiķu suga ir sastopama kontinentālās Indijas lielākā daļā. Lielā skaitā viņi apdzīvo ne tikai Gangas upes piekrastes mežus, bet arī Himalaja kalnāju dziļās un siltās ielejas. ..Vairākas reizes februāra mēneša naktīs," stāsta Hullons, ..esmu redzējis šos pērtiķus guļot kokos un nepiegriežot aukstam laikam nekādu vērību, lai gan Simlas tuvumā sniega biezums līdzinājās 10—15 centimetriem. Liekas, ka ziema viņus maz traucē. Vairākas reizes esmu redzējis, ka viņi lēkā un spēlējas skuju kokos, kuru zari bija pārklāti ar sniegu. 3000 metru augstumā virs jūras līmeņa es redzēju viņus pat rudeņos, kad katru nakti bija stipras salnas. No daudzām vietām tomēr ziņo, ka bunderi ziemai tuvojoties atgriežas līdzenumā. Viņi ļoti mīl arī ūdeni. Tie labi peld, un ja viņiem kāds seko, tad bez liekas pārdomas metās ūdenī un panirst zem ūdens. Nopeldējuši zem ūdens kādu gabalu, viņi atkal iznirst."

Pie šīs grupas novirzītām sugām pieder viens no visskaistā- kiem pērtiķiem — Bārdainais pērtiķis jeb v a n d e r u (Macacus silenus). šai sugai raksturīga plecīga ķermeņa būve un bagātīgā visu seju apņemošā bārda. Aste vidēji gara, ar pušķīti galā. Āda pārklāta biezu garu melnu spalvu. Ķermeņa apakšpuse gaiši brūngani pelēka. Krēpveidīgā bārda ir baltā krāsā. Pieauguša individa garums sasniedz 1 metru, no kura uz asti krīt 25' -3o. cm.

Malabaras iedzīvotāji bārdainos pērtiķus ļoti ciena, šīs tautas valdnieki tura tos lielā godā bārdaino pērtiķu gudrības un nopietnības dēļ. Viņi audzina pērtiķu mazuļus un iemāca tiem dažādas spēles, pie kam bārdaino pērtiķu labo uzvešanos var pat apbrīnot. ,.Baltbārdainie pērtiķi", saka H e i d s, neizskatās sliktāk par veciem bārdaiņiem indusiem. Lielāko daļu no savas' dzīves viņi pavada mežos un tādēļ nekādus lielus zaudējumus cilvēkiem nenodara."

Savā ziņā visievērojamākais makaks bez šaubām ir m a g o t s (Inuus ecaudatus). Viņa galvenā pazīme ir tā, ka tam trūkst astes. Viņa ķermenis ir slaids, kājas un rokas garas un slaidas; ķermeņa apakšpuse ir vāji matota: uz vaigiem ir bieza bārda. Ķermeņa garums 75 cm. Magota dzimtene atrodas Āfrikas dienvidaustrumu daļā, Marokā. Alžirā un Tunisā. Magots dzīvo kalnainos apgabalos uz stāvām klintīm; arī kokos viņš jūtas kā mājās. Stāsta, ka viņš līdzīgi paviāniem apēdot daudz tārpu un kukaiņu. Tos meklējot, viņš apveļ akmeņus un daudzreiz tos nolaiž no kalna lejā. Nereti caur šādu magota rīcību iešana gar stāvām kraujām kļūst bīstama. Skorpioni esot viņa vismīļākā barība, kā to daži apgalvo. Magots prot skorpiona dzeloni veikli izraut, un kad tas izdarīts, apēd to ar labu apetīti. Viņš tomēr apmierinājās arī ar mazākiem insektiem un tārpiem, un jo mazāks tā laupījums, jo viņš cītīgāk to medī un jo lielāka ir viņa apetīte laupījumu apēdot.

Noķerto dzīvnieku magots rūpīgi saņem savās rokās, tura to pie acīm, apsveic to ar labpatiku sejā un tūliņ to arī noēd.

Magots ir vienīgā pērtiķu suga, kas sastopama Eiropā vēl līdz mūsu dienām. Pa manu uzturēšanās laiku Dienvidspānijā diemžēl man neizdevās iegūt no¬teiktas ziņas par pērtiķu baru, kas apdzīvo Gibral- tara kalnājus. Man stā¬stīja, ka šis pērtiķu bars esot diezgan bagāts skaita ziņā. Novērot vi¬ņu tomēr izdodoties diez¬gan reti. No cietokšņa var novērot ar tālskata palīdzību, kā pērtiķi me¬klējot barību veļ akme¬ņus un pēc tam ļauj ak¬meņiem pašiem ripot no kalna lejā. Dārzos tie nā¬kot reti. Spānieši paši nezin, vai šī pērtiķu su¬ga ir bijusi šeit pastāvī¬gi sastopama, vai arī ie¬vesta no Āfrikas. *

Paviānu grupa jeb suņgalvji (Cynocephalus) ir bez šaubām viena no ievērojamā¬kām, bet ne pievilcīgākām un patīkamākām pērtiķu grupām, šinī grupā mēs sastopam visriebīgākās, nekaunīgākās un rupjākās pērtiķu sugas. Katra labākā forma šeit ir izķēmota, katra cēlāka gara spēja gājusi bojā, un tās vietā valda visatbaidošākās kaislī¬bas. Paviānos mēs redzam pērtiķi uz viszemākās pakāpes, kuru tas var ieņemt.

Ķermeņa lieluma ziņā suņgalvji un cilvēkveidīgi pērtiķi ir pēr¬tiķu rindas lielākie priekŠstāvji. Viņu ķermenis ir plecīgs un viņu •muskuļu spēks milzīgs. Smagās galvas priekšējā daļa izstiepta garā, spēcīgā purnā, kurš no priekšas ir kā nogriezts, krunkais un uzpūsts. Paviānu zobi veidoti kā plēsīgiem zvēriem. Priekšzobi ir ar ļoti asām malām. Lūpas tiem stipri kustīgas, ausis mazas, virs acīm lieli lokveidīgi kaulu izliekumi. Acu izteiksmē kā spogulī atspoguļojas paviāna raksturs — viltīgs un ļaunprātīgs, kuram nav līdzīga. Dažreiz aste gara, dažreiz īsa; dažreiz pārklāta gludu spalvu, dažreiz atkal vēdekļveidīga. Sēdamās vietas sacietējumi sasniedz atbaidošus apmērus un viņu krāsa parasti ļoti spilgta. Dažām sugām garā un retā spalva uz galvas, kakla un pleciem pār¬veidota par biezām krēpēm. Krēpu krāsa parasti ir nenoteikta un līdzinās vai nu zemes vai klinšu krāsai, tas ir, viņa ir pelēka, zaļgani pelēka, vai brūngana.

Bārdainais makaks (Macacus silenus)

Suņgalvju izplatības robežās ietilpst Āfrika un tuvumā atro¬došās Āzijas daļas, kā Arābi ja un Indija. Āfrika tomēr jāuzskata par zemi, kur atrodas viņu īstā dzimtene. Daudziem apvidiem ir savas īpatnējas sugas. Paviāni ir tipiski kalnu pērtiķi, jo viņi apdzīvo vai nu augstus kalnus vai vismaz kalnainus apgabalus. Mežos viņi nav sastopami; no kokiem tie izvairas un kāpj kokos tikai tad, kad to prasa nepieciešamība. Kalnos viņi sastopami līdz 3000 metriem virs jūras līmeņa, dažos gadījumos pat līdz sniega līnijai.

Paviānu barība ir atkarīga no viņu uzturēšanās vietas. Viņa sastāv galvenā kārtā no sīpoliem, bumbulaugiem, zālēm, saknēm un augļiem, kas aug vai nu uz zemes vai nelielā augstumā virs tās. Paviāni ēd ne tikai stādu barību, bet ari kukaiņus, zirnekļus, gliemjus, putnu olas u. t. t. Kāds Āfrikas augs, kuru paviāni sevišķi ciena, nosaukts tādēļ pēc kādas pavianu sugas par „Babuina". Pa- viani nodara vislielākos zaudējumus apstādījumiem un vīnu kalniem. Daži pat apgalvo, ka savus laupīšanas ceļojumus paviani izvedot regulāri un pēc iepriekš pārdomāta plāna. Parasti viņi ņem sev arī līdz augļus lielākos daudzumos, lai tos augstākās kalnu galotnēs noslēptu un uzglabātu grūtākiem laikiem. Noteikti ir zināms, ka izdarot uzbrukumus paviani nostāda sargposteņus. Tāpat ir zināms, ka suņgalvjus vietējie iedzīvotāji uzskata par vislielāko zemes postu, jo tie viņiem nodara ārkārtīgus zaudējumus.

Paviāna raksturs jāuzskata par pērtiķu rakstura vispilnīgāko izveidojumu, vairāk tomēr ļaunā nekā labā nozīmē. Dažas viņu rakstura labās īpašības tomēr mēs nevaram noklusēt. Viņos mīt sevišķi liela mīlestība pret sev līdzīgiem un saviem bērniem. Viņi mīl arī cilvēkus, kas tos vai nu kopuši vai audzinājuši, šādam cilvēkam paviani dažā ziņā var kļūt pat derīgi, šīs viņu labās īpašības tomēr aizēno viņu zemās kaislības un ļaunās parašas. Viltība un ļaunprātība ir visu suņgalvju kopīpašums. Tāpat raksturīgas paviāniem ir viņu lielās dusmas, šīs dusmas mēs varam salīdzināt ar degošiem salmiem — ātri tās aizdegas un ierobežot tās nākas ļoti grūti. Viens vienīgs vārds, ironisks smējiens vai pat tikai nelaipns skatiens spēj paviānu padarīt no dusmām traku. Dusmās viņš aizmirst visu, pat tos, pret kuriem neilgi atpakaļ viņš vēl izrādīja savu mīlestību, šie pērtiķi tāpēc bīstami visādos apstākļos, jo viņu sliktais raksturs var parādīties ari pēc ilgāka starpbrīža. Pret saviem ienaidniekiem paviāni ir tiešām šausmīgi.

Savā dzimtenē paviāni dzīvo netraucēti, jo plēsīgie zvēri un cilvēki no tiem baidās un izvairās, ja vien tas ir iespējams. Paviani no cilvēkiem parasti bēg, tomēr, ja apstākļi prasa, viņi uzsāk cīņu ne tikai ar cilvēkiem, bet arī ar plēsīgiem zvēriem. Cīņa ar tiem ir diezgan bīstama, jo paviāni parasti uzbrūk veseliem bariem. Liekas, ka leopards ir paviānu galvenais ienaidnieks. Parasti viņš uzbrūk tikai jaunākiem paviāniem, jo viņš baidās no vecāku paviānu asiem zobiem. Paviānu pūlim leopards nekad neuzbrūk; to pat lauvas nedarot, kā to man un citiem ceļotājiem iedzimtie apgalvoja. Dienvidafrikas iedzīvotāju medības suņi, tikko pamanījuši paviānu, tūliņ tam seko. Cīņa starp abiem, kā to aculiecinieki stāsta, esot šausmīga. Kaplandes iedzīvotāji par saviem suņiem ir vairāk norūpējušies, ja tie seko paviānam, nekā kad viņi dodas cīņā ar leopardu. Arī cilvēki savus dārzus aizsargājot nevar neko vairāk darīt, ka pērtiķus reizi pa reizei izdzīt no apstādījumiem. Lai neriskētu ar savu dzīvību, ir nepieciešams, lai paviānu medībās piedalītos liels skaits mednieku. Arī pie šādiem apstākļiem medības var viegli pārvērsties savstarpīgā iznīcināšanas karā. Tikai čūskas un citi rāpuļi ir tie, kas tiešām rada paviānos bailes. Pat vismazākā čūska spēj radīt lielā pērtiķu barā izmisumu. Paviāns nekad nepaceļ akmeni vai neizmeklē krūmāju, nepārliecinājies vai zem viņa vai viņā neatrodas paslēpušās čūskas. No skorpioniem šie gudrie dzīvnieki nebaidās, jo viņi prot tos veikli noķert un izraut indīgo dzeloni, neievainojot sevi. Kad šī operācija izdarīta, paviāns apēd skorpionu ar tādu pat labpatiku kā zirnekļus un insektus.

Savā jūteklīgā mīlestībā paviāni ir tiešām šausmīgi. Tēviņos rada kaisli netikai viņu pašu sugas mātītes, bet arī ikviens lielāks sieviešu kārtas zīdītāju dzīvnieks. Es tūkstošām reizēm esmu novērojis, ka paviāns viegli prot atšķirt vīrieti no sievietes; tāpat esmu redzējis, ka viņi sievietēm ar savu uzbāzību un nekaunību top taisni nepanesami. Tēviņiem noteikta riesta laika nav un tie spēj mātītes apaugļot katrā laikā. Mātīšu meklēšanas periods turpretim atkārtojas ik pēc 30 8o dienām. Riests parādas arī ārēji ļoti neglītā veidā: dzimumorgānā daļas ievērojami piebriest un iegūst ugunssarkanu krāsu — var domāt itin kā sēžamā vieta būtu iekaisusi.

No paviāniem man vislabāk ir pazīstams b a b u i n s (Papio cynocephalus), lai gan viņu esmu novērojis tikai gūstā. Gludā vienmērīgi garā spalva virspusē ir dzeltenzaļganā olivu krāsā; uz katra mata pamīšus novietoti dzelteni un melni gredzenojumi. Pieaugušu tēviņu ķermeņa garums sasniedz 1,5 metru. No ķermeņa garuma apmēram trešā daļa krīt uz tievo asti.

Babuina .un hamadriju dzimtenes robežas gandrīz sakrīt. Ba- buini tomēr izspiežas dziļāk Āfrikas iekšienē nekā hamadriji. Abesinijā, Kordofanā un citās Vidusafrikas zemēs babuini sastopami diezgan lielā skaitā.

Par babuinu dzīvi savvaļā Hartmans man zināja pastāstīt sekošo: „Džebel-Guli augstumos babuins sastopams diezgan lielā skaitā; viņš pārtiek no sīpoliem, meža vīģēm, tamarindu augļiem u. c. Viņš dzīvo diezgan omulīgi no dienas dienā, līdz kamēr kāds kalnos parādījies leopards viņu neizbiedē vai pat vienu otru neapēd. Iedzimtie iedzīvotāji maz interesējas par babuiniem; dažreiz tomēr viņi ķer babuina mazuļus un tos pieradina pie cilvēka. Vienā ziņā tomēr šie paviāni iedzimtiem ļoti nepatīkami, sevišķi tad, kad jāiet pēc ūdens. Paviāni nolaižas no kalniem ielejā, lai dzertu no ielejā atrodamiem strautu dīķiem un lietus ūdeņa peļķēm. Fungi (vietējie iedzīvotāji) nu žēlojas, ka paviāni uzbrūkot viņu meitenēm, kad tās ejot pēc ūdens. Tādēļ fungi, kad vēl nepieaugušas meitenes iet pēc ūdens, sūta tām līdz ar šķēpiem un bultām apbruņotus jauniešus."

Paviānu ceļošana rindām pāri Džebel-Guli kalnājiem un viņu rotaļas zem kokiem mums arvien sagādāja vislielāko prieku. Katra pērtiķu bara priekšgalā atradās vecs un pēc auguma liels tēviņš. Mūsu nodoms sarīkot paviānu medības neizdevās, jo tikko mēs viņiem tuvojāmies, katrreiz tie jau laikus paspēja aizbēgt.

Savās kustībās un stāvā babuins ir pilnīgi līdzīgs citiem paviāniem. Pēc rakstura viņam tomēr ir daudz priekšrocības. Viņš ir ļoti gudrs dzīvnieks. Jauni babuini ļoti ātri pierod arī pie cilvēka. Dresēt viņus nākas ļoti viegli un nepieliekot daudz pūļu. Savam īpašniekam babuini ļoti pieķeras pat tad, ja ar tiem apietas slikti. Mātītes ir lēnākas un labsirdīgākas par tēviņiem. Tēviņi ar savām ļaunām un blēdīgām nerātnībām sagādā dažreiz raizes arī savam saimniekam, ar kuru mātītes vienmēr dzīvo labā saskaņā.

Pirmo iegūto babuinu es nosaucu par Perro. Viņš bija skaists un mundrs pērtiķis. Trīs dienu laikā viņš bija pie manis pilnīgi pieradis.

Ar visiem dzīvniekiem, izņemot strausus, tas sadzīvoja draudzīgi. Strausi paši pie šī naida bija vainīgi. Kad Perro savus sarga pienākumus bija izpildījis, viņš mierīgi sēdēja uz sētas, aizsargājot savu galvu no karstiem saules stariem ar salmu pinumu. Savai garai astei viņš tādā stāvoklī piegrieza maz vērības un ļāva tai mierīgi karāties pāri sētai. Strausiem nu ir tā nelabā paraša knābt un ķert katru nepiestiprinātu priekšmetu. Tādēļ arī bieži gadījās, ka viens vai otrs šīs sugas putns šūpodamies tuvojās astei un, kamēr Perro paspēja vēl atjēgties, bija jau Perro asti satvēris knābī un krietni to sakodis. Perro tad acumirklī nosvieda salmu segu, stipri sāka kliegt, satvēra strausu pie galvas un to no visa spēka purināja. Daudz reiz gadījās, ka pēc šādas cīņas pērtiķis vairāk kā stundas ceturksni nevarēja sevi apmierināt. Tādēļ arī nav jābrīnās, ka Perro katrā izdevīgā brīdī centās vai nu strausiem iesist vai tos pagrūst.

Kad es otrreiz uzturējos Austrumu Sudānā, es turēju savā sētā vairākus paviānus. Daļa no viņiem piederēja man, daļa manam draugam. Katrs paviāns pazina savu īpašnieku un zināja arī savu vārdu. To iemācīt no jauna iegūtiem pērtiķiem nenācās grūti. Lai to izdarītu, mēs mēdzām ielaist paviānu mūsu dzīvoklī un nostādot sargus rūpējamies, lai viņš nevarētu no tā izbēgt. Viens no mums tad paņēma pātagu un draudēja ar to paviānam, itkā gribēdams tam sist, kamēr otrs izlikās, itin kā gribētu paviānu aizsargāt. Tikai retos gadījumos nācās paviānam iesist: viņš saprata piedraudējumu un tāpat arī viņam piesolīto aizsardzību. Par savu aizstāvēšanu šķietami tik lielā nelaimē viņš tad vienmēr bija pateicīgs. Tikpat viegli bija suņgalvjus pieradināt arī atminēt savu vārdu. Mēs izsaucām pērtiķa vārdu im pērām visus tos pērtiķus, kuri nepareizi, atsaucās. Tā bija visa māksla. Apieties ar tiem cietsirdīgi nebija vajadzīgs. Katrs paviāns saprata jau piedraudējumu, kurš parasti paviānus stipri uztrauca.

Visi paviāni bija kaislīgi pret iedzimto iedzīvotāju iemīļoto dzērienu merizu. Meriza līdzinās alum un viņu pagatavo no durras graudiem. Paviāni daudzreiz no šā dzēriena galīgi piedzērās. Ļoti labprāt paviāni dzēra arī sarkanvīnu. No degvīna tie parasti atsacījās. Reiz mēs viņiem ar varu ielējām mūtē glāzi degvīna. Uz sekām nebija ilgi jāgaida, galvenā kārtā tādēļ, ka paviāni pirms tam bija dzēruši diezgan lielā daudzumā merizu. Viņi galīgi piedzērās, dažādi šķobīja savas sejas, tapa nekaunīgi un palaidnīgi, ar vārdu sakot pārvērtās par visriebīgāko piedzēruša cilvēka karikatūru. Nākošā rītā sekoja paģiras ar visām viņu briesmām. No šīs slimības pārņemtie pērtiķi tā šķobīja savas sejas, ka viņi tiešām kļuva nožēlojami. Bija novērojams, ka viņiem sāp galva. Kā cilvēki viņi atspieda savu galvu abās rokās un laiku pa laikam klusi vaidēja. Paģiras tā viņus mocīja, ka tie netikai atteicās no pasniegtās barības, bet nedzēra arī nedz merizu, nedz vīnu, kuru parasti labprāt baudīja. Savas slāpes viņi remdēja ar maziem sulīgiem citroniem un laikam neatteiktos arī no siļķes, ja būtu iespējams viņiem to pasniegt.

Ar citiem maniem dzīvniekiem paviāni sadzīvoja labi. No kādas pieradinātas lauvu mātītes baidījās tikai markati, bet drošie suņgalvji šādas bailes neizrādīja. Viņi gan izvairījās no satikšanās ar šo briesmīgo zvēru, bet ja lauvu mātīte mēģināja kādam paviānam uzbrukt, tad viņi kopīgiem spēkiem varonīgi aizsargājās.

Tādēļ vēl jo smieklīgākas izliekas paviānu nepārvaramās bailes no rāpuļiem un abiniekiem. Nekaitīgās vardes un ķirzakas spēja izsaukt paviānos vislielākās izbailes. No izbailēm viņi nonāca vai izmisumā; ķerdamies pie sienām paviāni centās pēc iespējas uzrāpties augstāk, cik vien atļāva saite. Tomēr viņu ziņkārība bija tik liela, ka viņi nevarēja atturēties no vēlēšanās apskatīt bīstamos dzīvniekus tuvāk.

Kādu paviānu es atvedu sev līdz uz Vāciju. Viņš bija ļoti gudrs, lai gan daudzreiz arī ļoti draiskulīgs. Vislielākā bauda Atilai — tā sauca paviānu — bija kaitināt mūsu suni. Kad suns bija nogulies uz zaļā mauriņa, lai atpūstos, pērtiķis klusi pielīda tam klāt. Novērojis, ka suns cieti iemidzis, pērtiķis klusi saņēma to aiz astes un pēkšņi raujot aiz tās uzmodināja suni visnepatīkamākā kārtā. Saniknotais suns riedams un rūkdams uzbruka pērtiķim. Pēdējais ieņēma izaicinoašu pozu, sita ar roku pa zemi un gaidīja saniknotā suņa uzbrukumus. Sunim tomēr, neskatoties uz lielo sarūgtinājumu, neizdevās sagrābt savu ienaidnieku. Tikko suns Atilai tuvojās, tā pārlēca tam pāri un atkal rāva to aiz astes. Saprotams, ka suni šāda rīcība noveda vai līdz ārprātam. Nekas tomēr nelīdzēja, un beigu beigās sunim ar nolaistu asti bija jāpazūd no kaujas lauka.

Ziemu viņa dzīvoja siltā kazu skūtī. Te tā pastrādāja dažādas nerātnības, izcēla durvis no vārstuvēm, izlaida kazas un cūkas, izlauza dēļus no aizgaldiem un sienām un izdarīja vēl dažas citas nerātnības. Kazām pasniegtās klijas Atila ļoti labprāt ēda, tādēļ tai bieži iznāca ar kazām arī ķildas. Pie tam Atila rīkojās ļoti veikli: ar vienu roku viņa turēja kazu vai nu aiz ragiem vai aiz saites, pie kuras kaza bija piesieta, bet ar otru roku satvēra spaini, kurā bija atnesta barība. Atila nelaida kazu tik ilgi pie spaiņa, kamēr pati ēda. Ja kāda kaza Atilu badīja, tā stipri kliedza un pēc tam satvēra kazu pie rīkles, lai to nosodītu.

Man viņa pieķērās ar lielu sirsnību, kurai nebija robežu. Els varēju darīt, ko gribēju, viņas mīlestība pret mani palika negrozīga. Likās, ka viņa domā, ka es neesmu vainīgs pie visām tām nepatikšanām, ko tai nācās pārciest. Kad es biju spiests viņu sodīt, tā nekad neskaitās uz mani, bet uz tiem cilvēkiem, kuri tādā gadījumā atradās viņas klātbūtnē, laikam domādama, ka tie ir vainīgi pie viņas sodīšanas. Es viņai biju mīļāks par visiem citiem; kad es piegāju pie viņas, tā vienmēr novērsās un uzreiz tapa pret- niece tiem, kurus tā tikko bija glāstījusi.

Hamadriji jeb mēteļu paviāni (Cynocephalus Ila- madryas) ir paviānu suga, kuru mēs jau vairākārt esam pieminējuši. Pateicoties savai ārienei, savām gara spējām, varbūt ari savām ļaunām īpašībām, šī paviānu suga cilvēces pirmvēsturē ir spēlējusi lielu lomu.

Senie ēģiptieši hamadrijus ļoti cienīja, šīs cienīšanas sekas redzamas vēl mūsu dienās. Visi Vidusafrikas stepju apgabala iedzīvotāji, tāpat arī lielākā daļa abesiniešu, sasukā matus tādā kārtībā, kā tas novērojams pie hamadrijiem. Hamadriji tā tad ir bijuši šiem ļaudīm par paraugu, ja arī varbūt iedzimtie vairāk ņēmuši par paraugu pieminekļos notēlotos hamadrijus, nekā dzīvos pērtiķus. Tagad hamadrijus minētās zemēs vairs neciena. No viņiem nodarītie zaudējumi ir par lielu, lai cilvēkos rastos kādas draudzības sajūtas pret tiem.

Hamadriji apdzīvo diezgan lielā daudzumā visu Abesinijas un Dienvidnubijas krasta kalnāju apgabalu, cik tālu vien nokrišņu daudzums to atļauj. Jo augiem bagātāki ir kalni, jo patīkamāki tie liekas esam hamadrijiem. ūdens tuvums ir nepieciešams noteikums, lai bars justos patīkami. Dažreiz hamadriju sabiedrības ceļo lejā no augstajiem kalniem uz Samcharas zemo uzkalnu rindām, vai arī uz tuksnešaino joslu jūras krasta malā; galvenā viņu masa tomēr arvien paliek augstajos kalnos. Te katrs bars apdzīvo pusotras līdz divi jūdžu lielu apgabalu. Mazus pulkus sastop daudz retāk, nekā lielus. Tikai vienu vienīgu reizi esmu redzējis baru no 15 līdz 20 galvām, bet gan arvienu pulkus, kuros ir droši vien ne mazāk kā 150 galvu, šādā barā parasti atrodas desmit līdz piecpadsmit pilnīgi pieauguši tēviņi — īsti briesmoņi, ļoti lieli augumā un ar tādiem zobiem, kas stipri pārsniedz leoparda zobus kā stiprumā, tā garumā; barā ir apmēram divreiz tik daudz pieaugušu mātīšu — viss pārējais daudzums sastāv no bērniem un pusaudžiem.

Agrās rīta stundās vai lietainā laikā visu baru var sastapt viņa guļas vietās — nepieejamu klints sienu lielākās vai mazākās alās, vai arī zem klinšu nokarēm; tie parasti cieši saspiedušies kopā, un jaunākie un vājākie arvien piespiedušies pie savām mātēm vai arī tēviem. Labā laikā bars atstāj klints sienas priekšpusdienas stundās un ceļo lēnām un visā omulībā gar klintīm, šur un tur izraujot pa augam, kuru saknes liekas esam viņu galvenā barība. Ceļā paviāni apgāž katru ne pārāk lielu akmeni, lai uzmeklētu kādu sevišķu gardumu — apslēpušos kukaiņus, gliemežus vai tārpus.. Kolīdz visi pietiekoši pabrokastojuši, bars sāk kāpt uz kalnāja akmeņiem, gar kuru vienu pusi nokarājas garās astes; ar muguru tie arvien pagriezušies pret vēju. Mātītes uzrauga bērnus, kuri nepārtraukti rotaļājas, plosās un skraida apkārt. Vēlās pēcpusdienas stundās sabiedrība dodas uz tuvāko ūdeni, lai padzertos; tad tā vēl reiz dodas pēc barības un pēdīgi sāk apskatīties pēc izdevīgas guļas vietas. Ja šāda guļas vieta ir sevišķi izdevīga, tad var noteikti * iepriekš pateikt, ka paviāni pret vakaru tanī ieradīsies, ja vien caur vajāšanu nebūs iztraucēti. Durras lauki naktsmāju tuvumā padara šīs pēdējās sevišķi omulīgas; ja no šās labības grib ievākt ražu, tad lauki ļoti uzmanīgi jāapsargā, pretējā gadījumā nekaunīgie laupītāji apmeklēs tos dienu no dienas un nopostīs vairāk, nekā apēdīs, līdz pēdīgi viss lauks būs pilnīgi noēsts.

Kad mēteļu paviāni mierīgi sēd, visa sabiedrība cieš klusu, kamēr apkārtnē nekas uzkrītošs nav redzams. Ja tuvojas cilvēks vai ganāms pulks, tad viens vai otrs no pērtiķiem sāk izdot dīvainas skaņas, kuras vislabāk var salīdzināt ar dažu suņu rējienu un kuru nolūks acīmredzot ir pamodināt bara uzmanību. Ja cilvēka vai plēsīga zvēra tuvošanās top draudoša, tad barā sadzirdams visdažādāko kliedzienu skaņas, visa sabiedrība rēc, rūc, rej, kauc, rukšķ un kviec raibā juceklī. Visi cīņas spējīgie tēviņi sanāk uz klints malas un uzmanīgi novēro ieleju, lai novērtētu briesmas; mazie meklē glābiņu pie vecākiem ; pavisam jau- niņie pieķeras mātēm pie krūtīm un uzrāpjas tām pat uz muguras, un tad viss bars sāk kustēties un dodas četrrāpus, palēkdamies, projām.

No iedzimtiem hamadrijs tikpat kā nebīstas. Viņš iet garām brūnajam cilvēkam. nelikdamies par to ne zinis un dzer ar viņu no viena strauta. Baltais cilvēks turpretim jau rada viņā bažas, kaut gan nevar tieši apgalvot, ka pērtiķi no tā bailēs bēgtu.

Melnais paviāns (Cynocephalus niger)

Pirmā paviānu sabiedrība, kuru es sastapu, patlaban gulēja atpūtā pēc agrā rīta ceļojuma. Paviāni sēdēja uz kādas abās pusēs stāvas klints muguras. Es biju jau no tālienes ievērojis tēviņu lielās figūras, bet biju no sākuma tās noturējis par akmeņiem; ar pēdējiem šiem pērtiķiem ii- liela līdzība, kamēr vien tie nav sākuši kustēties. Tikai atkārtots vienbalsiena rējiens, kuru varētu pielīdzināt augstā tonī izgrūztam „kuk", noskaidroja man patiesos apstākļus. Visas galvas pagriezās uz mūsu pusi; tikai jaunie turpināja bez bažām spēlēties un dažas mātītes nevarēja atstāt savu iemīļoto nodarbošanos - - turpināt meklēt kukaiņus kāda veca paviānu kunga spalvā. Droši vien visa sabiedrība būtu palikusi šinī

novērošanas stāvokli, ja mums nebūtu bijuši līdz divi mundri un rosīgi suņi, skaisti slaidi kurti, kuri bija pieraduši apsargāt mājokļus no hijēnām un bija izmēģināti pat cīņā pret šo zemju vilkiem. Uz pērtiķu trokšņiem suņi atbildēja ar riešanu, un pērtiķu barā tūliņ sākās vispārēja sakustēšanās. Redzams, pērtiķi gribēja uzmeklēt vēl drošāku atpūtas vietu. Līdz pēdīgam dzīvniekam tie atstāja klinšu krauju un pazuda no mūsu skatiem. Tomēr mums par pārsteigumu nākamā ielejas izliekumā mēs atkal ieraudzījām visu baru, šoreiz guļam rindā uz augstas, gandrīz pilnīgi vertikālas klintssienas, turēdamies man pilnīgi nesaprotamā kārtā pie stāvās nogāzes. Medību kāre tapa pārāk stipra. Klintssiena tomēr bija tik augsta, ka par drošu šaušanu nevarēja ne domāt. Mēs tāpēc nolēmām vismaz izbiedēt paviānu baru. Pirmā šāviena troksnis atstāja neaprakstāmu iespaidu. Neganta rēkšana, kaukšana, rūkšana, riešana un ķērkšana atskanēja par atbildi uz šāvienu; tad visa rinda sāka kustēties un aizviļņoja gar klints sienu tik droši un veikli, itkā visa sabiedrība staigātu pa līdzenu zemi, kaut gan mēs nemaz nevarējām saprast, kā tur maz bija iespējams pieķerties. Kādu šauru klinšu zimzi pērtiķi uzskatīja par ļoti noderīgu ceļu. Mēs izšāvām kādas sešas reizes; bet mums nebija iespējams šāvienus noteikti nomērķēt, kaut jau tādēļ vien, ka zem pārsteidzošās ainas iespaida mēs nevarējām mierīgi izturēties. Mūsu lodes bija tomēr vēl pietiekoši labi mērķētas, lai pērtiķu uztraukumu un dusmas novestu līdz ārprātam. Izskatījās ārkārtīgi jocīgi, ka viss bars pēc viena šāviena pēkšņi pieplaka kādai klintij, itkā baidīdamies, ka jau no satricinājuma vien varētu novelties lejā. Kā likās, mūsu šāvieni nevienam nebija nodarījuši ļauna. Tomēr bailes bija atstājušas uz viņiem iespaidu, jo mums likās, ka šoreiz viņu īpatnējā aprēķināšanas spēja bija viņus vīlusi. Nākošā ielejas līkumā mēs sastapām sabiedrību vairs ne augšā, bet ielejā, tomēr patreiz ieleju pārejot, lai pretim stāvošā augstienē meklētu patvērumu. Laba daļa no pulka bija nonākuši otrā krastā, bet galvenā masa bija vēl palikusi atpakaļ. Mūsu suņi vienu acumirkli apmulsa, kad ieraudzīja šo viļņojošo mudžekli; tad tie ar skaļu riešanu iebruka pūlī. Tagad acīm atvērās skats, kādu tikai reti dabū redzēt. Tiklīdz ka suņi piesteidzās, vecie tēviņi metās no visām klintīm ielejā suņiem pretim, ielenca tos, šausmīgi rēca, atvēra plati mutes ar atņirgtiem zobiem, sita neganti ar rokām pa zemi un skatījās uz saviem pretiniekiem ar tik draudošiem un nikni zvērošiem skatiem, ka citādi dūšīgie un cīņas priecīgie dzīvnieki šausmās atbēga atpakaļ un bailīgi pie mums meklēja patvērumu. Kad suņi no jauna uzbruka, tikai nedaudzi vairs atradās ielejas dziļumā un starp tiem kāds apmēram pusgadu vecs pērtiķis. Tas sāka stipri spiegt, kad ieraudzīja suņus un steidzīgi glābās uz kāda klintsgabala, bet mūsu dūšīgie suņi to ielenca no visām pusēm. Mēs cerējām jau šo pērtiķi iegūt, tomēr iznāca citādi. Lepns un cienības pilns, nemaz nesteigdamies un mūs neievērodams, parādījās ņo pretējā krasta visstiprākais tēviņš un gāja bezbailīgi suņiem pretī, uzmeta tiem zvērošus skatus, kuri tos noturēja pieklājīgā attālumā, tad lēnām uzkāpa uz klintsgabala pie jaunā pērtiķa, paglāstīja to un gāja ar viņu atpakaļ cieši suņiem garām, kuri bija tā samulsusi, ka ļāva viņam ar savu sargājamo mierīgi aiziet, šis bara ciltstēva drošsirdīgais darbs piepildīja mūs ar godbijību, un neviens no mums nedomāja viņu ceļā traucēt, kaut gan viņš bieži vien atradās šāvienam izdevīgā stāvoklī.

Ēģiptē, sevišķi Kairo pilsētā, bieži redz mēteļu paviānus, kurus vadā apkārt dažādi staigu mākslinieki un akrobāti. Laikam vēl tagad tautai rāda tos pašus akrobātu priekšnesumus, kurus jau Alpinuss redzējis, gluži kā vēl mūsu dienās ar briļļu čūskām izdara tādus pat akrobātiskus paņēmienus, kādus savā laikā Mozus izdarīja faraona priekšā. Sevišķi svētku dienās uz katra lielāka galvas pilsētas laukuma redz pa pērtiķu vedējam un čūsku dīdītājam.

Hamadrij u tuvumā dzīvo otrs mēteļu paviāns, abesiniešu d ž e- lada (Cynocephalus Gelada). šis pērtiķis ir savas dzimtas milzis un ievērojami lielāks par hamadriju; no pēdējā viņš atšķirams jau no pirmā acu uzmetiena. Kuplā spalva, kura uz kakla un muguras ir ļoti gara, ir tumši brūnā krāsā, sevišķi uz sejas, smakra un rīkles; mētelis un kuplā aste ir dzelteni brūni.

Pretēji hamadrijiem, dželadai ir ļoti mazi pelēki melni sēdes sacietējumi, kuri viens no otra pilnīgi nodalīti. Dželada apdzīvo augstākās kalnu galotnes Simienā, Abesinijas augstienē, šimpers man stāstīja, ka to parasti sastop 3000 līdz 4000 metru augstumā virs jūras līmeņa. Viņas parastā barība sastāv no dažādiem sīpoliem, kurus tā izrok, no orchidejām, līliju dzimtas augiem, zālēm, citiem lakstaugiem un dažādiem augļiem, kā arī protams no kukaiņiem, tārpiem, gliemēžiem un līdzīgiem dzīvniekiem. Arī laukus viņa apciemo.

Ar tādu pašu tiesību, ar kādu mēs gverecu nosaucām par visskaistāko pērtiķi, m a n d r i l u (Mormon Maimon) mēs drīkstam apzīmēt par visnejaukāko. Vecumā viņš ir tiešām atbaidošs lopiņš jebkurā nozīmē, un viņa garīgā būtība pilnīgi līdzinās viņa ķermeņa īpašībām. Ķermenis ir stiprs, gandrīz neveikls, galva riebīga, zobi patiesi šausmīgi, spalva īpatnēji rupja un pinkaina, kailo vietu krāsa augstā mērā spilgta un atbaidoša.

Veco tēviņu ķermeņa garums ir līdz 1 m, aste ir tikai 3 cm gara. Radniecīgais d r i l s (Mormon leucophaeus) ir drusku mazāks.

Vecākiem pētniekiem tie abi bija sveši. „šis dzīvnieks," saka vecais G e s n e r s, „ir kā liels brīnums atvests uz Augsburgu un rādīts ļaudīm. Pie kājām tam ir pirksti, tāpat kā cilvēkam, un ja uz viņu rāda, tad tas pagriež pakaļu. Ābolus, bumbierus, dažādus citus augļus un arī maizi šis dzīvnieks ēd, bet sevišķi labprāt dzer vīnu."

Jauns mandrils ir ļoti mīļš radījums, un pērtiķu namā atrodamo mūsu radinieku bagātajā sabiedrībā viņš ir spilgtākais komiķis, noskaņots uz visāda veida draiskulībām, pastāvīgi labā garastāvoklī un, neskatoties uz viņa ne ar ko nesatricināmo nekaunību, nekādā ziņā nav pretīgs. īpašības, kuras jau Gesners atzīmē ar mūsu senču raksturīgo asumu, uzrāda jau jauns mandrils; viņa ķermeņa pakaļējā daļa kalpo viņam kā tulks jūtu izteikšanā; bet kustības, kuras ar to stāv sakarā, ir tik nepiedauzīgas, ka redzot viņu jocīgo pusi, aizmirstas viņu nepieklājība. Tas tomēr pārāk ātri mainās, daudz ātrāk, nekā pie citiem paviāniem, un jau pēc nedaudziem gadiem mandrils parādās visā nejēdzībā.

Viss pretīgais, ko mums rāda hamadrija un citi paviāni, man- drila ālēšanās priekšā jāuzskata jau par pieklājīgu. Viņa kaislības nezin robežu. Sadusmots viņš nonāk šausmīgā uzbudinājumā, aizmirst visu un metas itkā bez galvas uz savu ienaidnieku. īsti dēmonisks spīdums izstaro no negantnieka acīm; viņš liekas apbalvots ar ellišķīgu spēku un ļaunprātību. Viņam ir tikai vienas domas: pretinieku saplosīt un katru kavēkli dabūt no ceļa nost. Ne tikai pātagu, pat ieroci viņš neievēro. Viņa uzbrukums izpauž ne vairs pārdrošību, bet jau taisni trakumu. Apkopējiem nav jā- baidas ne no viena dzīvnieka tā, kā no saniknota mandriļa. Bet ir arī izņēmumi. Jau ž a r d i n s (Jardine) ziņo par vienu man- drili, kurš bija pieaudzis un ļoti rāms, bija paklausīgs savam kopējam, bet tomēr, kā visi pārējie mandi'iļi, bija ātri sakaitināms no svešiem. „šis mandrils," saka minētais mūsu uzticības vīrs, „starp citu iemācījās dzert degvīnu un pīpēt tabaku. Pirmo viņš darīja ļoti labprāt, bet pie pēdējā bija no sākuma jāpiedabū ar solījumu, ka tas dabūs degvīnu un ūdeni. Viņa būrītī stāvēja mazs atzveltnes krēsls, uz kura tas cienīgi nosēdās, ja viņam to pavēlēja, un tad sagaidīja tālākas pavēles. Kad apkopējs bija aizkūpinājis pīpi un to viņam pasniedza, tad pērtiķis to sīki apskatīja un, pirms ielikt mutē, aptaustīja to un pārliecinājās, vai tā patiesi deg. Tad tas iebāza pīpi mutē, saņemdams to iīdz pat galviņai un dažas minūtes to tā turēja, bez kā būtu dūmi saredzami. Pa to laiku viņš piepildīja ar dūmiem savas vaigu kabatas un savu lielo muti, bet tad tas sāka pūst dūmus mutuļiem vien, pie kam dūmi nāca arī caur degunu un dažreiz pat iz ausīm. Parasti viņš šo joku noslēdza ar degvīna un ūdens malku, kuru tam kausā pasniedza. Kausu viņš bez kavēšanās ķēra tūliņ rokā."

Jaunās Pasaules pērtiķi

Starpība starp Vecās Pasaules karsto joslu radījumiem un Dienvidamerikas radījumiem ir viscaur ļoti liela un acīs krītoša. Zemes rietumpuse, salīdzinot ar austrumpusi, uzrāda ļoti patstāvīgu izskatu; tikai šis un tas atgādina Veco Pasauli; šie gadījumi tad tomēr attiecas ne uz īsto Ameriku, ne uz zemes joslām starp tropiem, šīs joslas izveido pavisam īpatnēju pasauli. Zeme un kli- māts, gaisma un gaiss, augi un dzīvnieki - viss te ir citāds nekā austrumos. Tāpēc mums, ja laime mums atļauj sekot ceļotāļa tieksmēm, rietumu puslodes tropu joslā viss liekas pasakains un apburošs: mūs te uzvar jauno laiku krāšņums un dabas bagātība, līdz ar to liekot mums aizmirst daudzās mūsu pašu puslodes priekšrocības.

Pie dzīvnieku apskata, pie kura mēs tūliņ apstāsimies, tas gan nav nemaz vai arī tikai drusku redzams. Platdeguņi jeb Jaunās Pasaules pērtiķi (Platvrrhini jeb Neopitheci) ir gan dīvaini radījumi, bet skaisti viņi tomēr nav, vai ir tikai izņēmuma gadījumos; drīzāk tie ir slinkāki, bezpalīdzīgāki un bēdīgāki nekā Vecās Pasaules pērtiķi, bet gan godīgāki, labsirdīgāki un nekaitīgāki nekā pēdējie.

Jaunās Pasaules pērtiķi vienmēr atšķiras no saviem austrumu radiniekiem ar savu ķermeņa un locekļu uzbūvi, kā ari ar zobiem. Viņu ķermenis ir parasti tievs un slaidiem locekļiem, astes netrūkst nekad un tā ir pat vienmēr pilnīgi attīstīta, ļoti bieži pat top par piekto roku, jo viņas galā ir stipri muakuļi, ar kuriem to var saritināt un lietot kā ķeršanas ierīci. Neviens priekšstāvis visā dzimtā nesasniedz liela auguma un nevienam nav arī uz priekšu izstiepta purna. Viņu krāsa ir gan dažāda, tomēr netik raiba kā Āzijas un Āfrikas pērtiķiem.

Platdeguņu dzimtene ierobežojas ar Dienvidameriku. Viņu ziemeļu robeža ir Antiļu jūra, uz kuras skaistām salām pērtiķi vairs nav sastopami, tāpat kā tie nav sastopami uz ziemeļiem no Panāmas zemes šauruma. Rietumos robežu noslēdz Andu Kalnu grēda, austrumos — Atlantijas okeāns, dienvidos — 25. platuma grāds.

Visi Jaunās Pasaules pērtiķi dzīvo tikai kokos un tādēļ galvenā kārtā sastopami mūža mežos, ūdensbagātus un purvainus apgabalus tie mīl vairāk nekā sausus. Zemē viņi nonāk tikai ārkārtējos vajadzības gadījumos, arī dzert viņi iet ne tā kā citi dzīvnieki, bet gan kāpelē pa lianēm vai noliektiem zariem un citādi, līdz nonāk pie ūdens; tie dzer no zariem nenokāpdami. Ir iespējams, ka daži pērtiķi noiet simtām jūdžu, nemaz neaizskarot savā ceļā zemi. Koki dod viņiem visu, kas tiem vajadzīgs, jo viņu barība sastāv no visāda veida augu daļām, kā arī no kukaiņiem, zirnekļiem, putnu olām, jauniem putniņiem un medus, un tikai nedaudzi dažreiz posta arī dēstījumus.

Kāpelēt viņi visi prot lieliski un prot arī, kā jau es agrāk minēju, veikli lietot savu labi attīstīto asti. Daudziem, citādi pat lempīgiem dzīvniekiem, aste ir gals un sākums — bez astes viņi nemaz nevarētu dzīvot. Viņu neveiklība prasa ķermeņa citādu nodrošināšanu, un tādu katros apstākļos sniedz viņu tīteņaste. Gandrīz katrā stāvoklī, arī visdziļākā mierā, pērtiķis aptin savu asti ap kādu priekšmetu, vai arī pats ap kādu savu locekli. Astes muskuļi, kuri stiprumā tāli pārsniedz visu citu locekļu muskuļus, un astes gala attīstītā tauste, atļauj viņiem izlietot šo brīnišķo dabas balvu visdažādākā kārtā savas klusās dzīves vajadzībām, un daudzkārt aste tiem stājas tās garīgās un miesīgās veiklības vietā, kura raksturo viņu aizjūras radiniekus.

Arī garīgo spēju ziņā viņi stāv tāļu iepakaļ saviem radiniekiem austrumos. Viņi visumā ir gan maigi, labsirdīgi un paļāvīgi, bet arī muļķīgi, neveikli, grūti mācāmi un lempīgi radījumi.

Gūstā platdeguņi ātri top rātni un paļāvīgi, tomēr vecumā arī nikni un ķildīgi, lai gan ne vienmēr. Viņu garīgais un miesīgais kūtrums, viņu drūmais izskats, žēlīgās skaņas, kuras tie bieži izgrūž, pie tam ar ievērojamu izturību, viņu netīrība, gļēvums un nīkulība: visas šīs īpašības un ierašas ir iemesli, kādēļ tie nav noderīgi kā cilvēka mājas draugi un laika kavētāji.

Mātes mīlestība pie tiem tikpat liela kā pie Vecās Pasaules pērtiķiem. Viņi dzemdē reizē vienu vai divus bērnus, mīl, auklē, kopj un sargā tos ar tādu rūpību un sirsnību, ka viņus var arvien apbrīnot un cienīt.

Cilvēkiem Jaunās Pasaules pērtiķi kaitē maz vai arī nemaz.

Plašais, lielais un bagātais mežs ir viņu dzimtene, viņu barotājs un sargātājs; viņiem nav vajadzības pēc zemes pavēlnieka un viņa ierīkojumiem. Tikai nedaudzas sugas dažreiz iebrūk meža tuvumā stāvošos laukos un tos drusku nomuito, kaut gan šīs muitas lielums netiek ne tuvu tiem smagajiem nodokļiem, kurus Vecās Pasaules pērtiķi uzliek savu apgabalu apdzīvotājiem. Cilvēks medī viņus gaļas un ādas dēļ. Dažam ceļotājam ilgākus laikus ir nācies uzskatīt pērtiķus par dārgu medījumu un gatavot no viņu gaļas zupas un cepešus; tāpat daža laba skaista sieva slēpj un silda savas maigās rokas apsegā, kura agrāk ir segusi pērtiķa ķermeni.

Amerikas iedzimtiem pērtiķis ir ļoti svarīgs dzīvnieks, jo viņa gaļa sastāda labu daļu iedzimto barības. Iedzimtie medī pērtiķus kaislīgi un nogalina viņus lielās medībās pat simtiem.

Sarkanais bļauris (Mycetes seniculus)

O k e n a izteiciens, ka zināmas dzimtas vai ģintas lielākie dzīvnieki ir arī attīstītākie, atrod apstiprinājumu pie Jaunās un Vecās Pasaules pērtiķiem. Bļauri (My- cetes) ierindoti mūsu šķiras trešās dzimtas pirmajā vietā. Viņu ķermenis ir slaids, bet ari druknāks nekā visām pārējām Jaunās Pasaules pērtiķu ģintām; locekļi ir vienmērīgi attīstīti, rokām ir pieci pirksti; galva liela un purns uz priekšu izstiepts, spalvas ir biezas un pie smakra bārd- veidīgi pagarinātas. Ļoti īpatnēja bļaura iezīme ir guznai līdzīgi paplašinātais gāmurs. Aleiksandrs Humboldts bija pirmais pētnieks, kurš šo orgānu tuvāk aprakstīja. ,,Kamēr Amerikas mazajiem pērtiķiem," viņš saka, ,.kuri svilpo kā zvirbuļi, ir vienkāršs tievs mēles kauls, lielo pērtiķu mēle balstās uz plašas kaulu kameras. Viņu augšējam gāmuram ir sešas kabatas, kurās sākas balss; divām no šīm kabatām skaņas rodas, kad gaiss tiek izspiests minētajā kaula kamerā. Ja padomājam, cik liela ir šī kaulu kārba, tad vairs nebrīnēsimies par šo dzīvnieku balss stiprumu un apmēriem, viņi savu nosaukumu — bļauri — pilnīgi attaisno. Bļauru aste ir ļoti gara, viņas gals kails, bagāts nerviem un asins traukiem, stipriem muskuļiem apbalvots un tāpēc izveidots par pilnīgi attīstītu tveramo orgānu.

Bļauri apdzīvo gandrīz visas Dienvidamerikas zemes. Biezi, augststumbraini un mitri meži ir sevišķi iecienītas viņu uzturas vietas; stepēs tie sastopami tikai tādās vietās, kur atsevišķas koku grupas izveido mazus mežiņus un kuru tuvumā atrodas arī ūdens. No sausiem apgabaliem viņi izsargājas, vēsos tomēr sastopami.

Alua tiem jeb sarkaniem bļauriem (Mycetes se- niculus) ir sarkani brūna, uz muguras vidus zelta dzeltena spalva; spalva ir īsa, stīva un pie pamata vienkrāsaina; apakšvilnas trūkst. Dzīvnieka garums ir 1,5 metri, no kuriem uz asti krīt 70 cm. Mātītes ir mazākas un tumšākā krāsā.

Karaju jeb melno bļauru (Mycetes Caraya) spalva ir stipri garāka un vienkrāsaini melna, tikai sānos drusku iesarkana; mātītēm apakšpuse ir dzeltenīga. Ķermeņa garums ir gandrīz 1,3 m, no kā puse krīt uz asti. Aluati dzīvo Dienvidamerikas austrumos, karaji — Paragvajā.

„Pēc manas atbraukšanas," stāsta ļoti labais novērotājs š o m- burgks, „es dzirdēju saulei lecot un rietot no mūža meža atskanam daudzu bļauru šausmīgo kaukšanu, lai gan savās ekskursijās es pašus dzīvniekus neatradu. Kad kādu rītu pēc brokastīm es, ar visiem medību piederumiem apgādāts, piegāju pie mūža meža malas, man atkal atskanēja pretī no meža biezuma drausmīga kaukšana, kas aizdedzināja manas mednieka kaislības pilnās liesmās. Es sekoju vienmēr un visur šai rūkšanai un pēc daudzām pūlēm un ilgas meklēšanas sasniedzu nepamanīts pērtiķu sabiedrību. Man pretim augstā kokā sēdēja pērtiķu sabiedrība un uzstājās ar tik šausmīgu koncertu, ka varēja iedomāties, itkā visi meža dzīvnieki ir iedegušies nāvīgā cīņā viens pret otru; lai gan nevarēja noliegt, ka šinī kaukšanā bija zināma kopēja noskaņa. Te ātri, kā uz takts sitienu visa uz kokiem novietojusies sabiedrība apklusa, te atkal drīz, tikpat negaidīti, atskanēja kāda dziedātāja neharmoniskā balss, un sākās kaukšana no jauna… šai šausmīgai sabiedrībai bija arī savas smieklīgās puses, un arī uz visdrūmākā cilvēku ienaidnieka sejas parādītos smaids, ja viņš redzētu, kā šie garbārdainie koncertētāji stīvi un nopietni viens otru uzlūkoja."

šis dzīvais tēlojums mums pierāda, ka bļauri ir augstākā mērā īpatnēji radījumi. Bez pārspīlējuma var apgalvot, ka visa viņu dzīve un darbošanās ir savādību kopojums un tādēļ ļoti bagāts lauks novērošanai, un tomēr no otras puses jāatzīst, ka indiānie- šus var saprast, kad tie bļaurus neieredz un nīst viņu nožēlojamā izskata un viņu garlaicīgās uzvešanās dēļ. Zināmi pārspīlējumi un nomelnojumi kļūst saprotami, ja iedomājas, ka mūsu dzīvnieki ne savvaļā, ne gūstā neizrāda piemīlību vai vismaz kādas pārmaiņas savā dzīves veidā.

Pa dienas laiku meža augstākie koki ir bļauru mīļākā uzturēšanās vieta; krēslai iestājoties tie nokāpj zemāko koku biezajā, tīteņiem cauraustajā zaļumā un te apmetas uz naktsguļu. Lēni, gandrīz līzdami, tie kāpelē no viena zara uz otru, izvēlēdamies ba- bībai lapas un pumpurus, tos lēnām ar roku noplūkdami un tikpat lēnām apēzdami. Ja tie ir paēduši, tad parasti notupjas uz kāda zara un sēd tā bez kustēšanās, izskatīdamies pēc veciem gulošiem vīriņiem, vai atkal noliekas visā garumā uz zara, nokar visus četrus locekļus stīvi gar abām pusēm un pieturās tikai ar savu tī- teņasti. Ko dara viens, to citi lēnām un bez domām dara pakaļ. Ja viens no pieaugušiem tēviņiem atstāj koku, uz kura ģimene patlaban uzturās, tad visi pārējie ģimenes locekļi dodas tam bez apdoma pakaļ. „Tiešām apbrīnojama," saka Humboldts, „ir šo pērtiķu kustību vienmuļība. Viss bars zināmā vietā atkārto pilnīgi to pašu kustību."

Aste bļauriem bez šaubām ir pats svarīgākais, kustībām nepieciešamais loceklis; tie izlieto asti lai pieturētos, un to viņi mēdz darīt katrā stāvoklī; viņi to izlieto tāpat ari, lai ar to ko satvertu un sev pievilktu. Arvien un arvien aste tiem kalpo galvenā kārtā tam nolūkam, lai katrā no viņu lēnajām kustībām dotu ķermenim pēc viņu ieskata arvien nepieciešamo drošību. Nevar sacīt, ka viņi kāpelē slikti, pat otrādi — tie ir ļoti veikli; bet tomēr tie nekad nedara tālus drošus lēcienus kā citi pērtiķi. Kustoties uz priekšu tie turās cieti pie zara, kamēr uz visām pusēm taustošā aste nav atradusi drošu atbalsta punktu un nav apmetuši ap to vienu vai divus līkumus. Kāpjot uz leju tie tik ilgi ar asti pieturās zarā, kuru nodomājuši atstāt, kamēr ar rokām nav atraduši jaunu pieturu; uz augšu kāpjot, tie tikpat ilgi turās pie apakšējā zara. Aste ir spēcīgāka par rokām, jo muskuļi viņas galā ir tik stipri, ka tie līdzīgi pulksteņa atsperei tur astes galu arvien satītu. Bļauris var astes galā kā āķī karāties, ja arī tas tikai puslīkuma astes ap koku apmetis, ar šo ierīci viņš var visu iespējamo izdarīt un ir pazudis, iznīcībai padots, ja savu asti pazaudē.

Kad rīta saules stari ir aizdzinuši nakts vēsumu un miglu no kalnu piegāzēm, bļauru mazā sabiedrība, kura nakti pavadījusi vienā kaudzītē uz stipri lapainiem koku zariem, sāk izklīst. Pērtiķi vispirms mēģina apmierināt izsalkumu, un kad tas ir izdarīts, tad viņiem atliek vēl diezgan ilgs laiks līdz spiedošā dienas karstuma stundām, lai nodotos sabiedriskām izpriecām, kurās pie šiem nopietniem dzīvniekiem nav nekādu nepieklājību, kas tik stipri raksturo citus pērtiķus. Sabiedrība ir apmetusies milzīgā vīģu kokā, kura biezais lapu jumts aizsargā no saules stariem, kamēr spēcīgie horicontālie koku zari ir kā radīti staigāšanai. Vienu no šiem zariem, kuru tuvumā pēc patikas novietojušies ģimenes piederīgie, izvēlas ģimenes galva un soļo pa to cienīgi ar paceltu asti šurp un turp. Drīz viņš, sākumā klusu, sāk izgrūzt atsevišķas norautas kaucošas skaņas, kā to dara lauva, kad grib parādīt savu plaušu spēku, šīs skaņas, kuras rodas, kā liekas, pie ieeipošanas un izel- pošanas, top arvien stiprākas un seko viena otrai; var redzēt, ka dziedātāja uzbudinājums aug. Beidzot uzbudinājums ir sasniedzis savu augstāko pakāpi, pauzes paliek arvien mazākas un atsevišķas skaņas pāriet ilgstošā kaucošā rūkoņā, šinī acumirklī pārējos ģimenes locekļus, kā tēviņus, tā arī mātītes, kuri līdz šim cieta klusu, sāk pārņemt nebeidzama sajūsma: viņi visi pievieno savas balsis priekšdziedātāja balsij un droši vien desmit sekundes ilgi skan klusajā mežā šis šausmīgais koncerts. Beigās atkal dzirdamas atsevišķas skaņas, tāpat kā galvenā dziedājuma sākumā, šīs atsevišķās skaņas neturpinās vairs tik ilgi, kā sākumā."

Visu, kas bļaurim vajadzīgs, viņš savos gaisīgajos mājokļos dabū pārpilnībā. Daudzo augļu dažādība un bagātība neļauj tam ciest trūkumu. Bez augļiem viņš ēd graudus, lapas, pumpurus un puķes, laikam arī kukaiņus, olas un jaunus nevarīgus putniņus.

Ārkārtēji tievais ķermenis ar gariem noliesējušiem locekļiem raksturo zirnekļu jeb ķer astes pērtiķus (Ateles). Viņi ir Vecās Pasaules garroču pērtiķi, tikai bez pēdējo putna ātruma un dzīvuma. Sugas atšķirās maz "viena no otras.

No Gvianā dzīvojošiem ķerastu pērtiķiem divas sugas ir sevišķi bieži sastopamas: k o a i t a (Ateles paniscus) un marimon- da jeb aru (Ateles Bielzebuth). Pirmais ir viens no savas ģints lielākiem pērtiķiem; viņa spalva ir dziļi melnā krāsā, tikai seja iesarkana, āda tumša, plaukstas pilnīgi melnas. Labsirdīgajai sejai pārs dzīvu brūnu acu piešķir patikamu izteiksmi.

Kvito apgabalā, Panamas zemes šaurumā un Peru valstī minēto pērtiķu vietā sastopams čameks (Ateles pentadactylus).

Miriki jeb zirnekļu pērtiķis vārda šaurākā nozīmē (Ateles crioides) apdzīvo Brazilijas iekšieni. V^š lielākais Brazilijas pērtiķis, sasniedz 1,4 m garumā un apklāts gandrīz vilnai līdzīgu spalvu. Parasti viņa spalva ir palsā krāsā, dažreiz arī pelēki dzeltenā.

Pats skaistākais no visiem ķerastu pērtiķiem gan laikam būs jaunākā B a r t l e t a Austrumperu apgabalā atrastais un atradējam par godu nosauktais zeltpieres pērtiķis (Ateles Bartlettii). šī pērtiķa mīkstā un garā spalva ķermeņa virspusē un gar malām ir dziļi melnā krāsā; pierē ir zelta dzeltena zīme, vaiga bārda balta.

Par šo pērtiķu dzīvi stāsta mums H u m b o l d t s, Vidas princis un š o m b u r g k s. Gvianā tie sastopami tikai ieleju mežos, augstākais līdz 500 metru pār jūras līmeni; augstieņu kailos mežos to nav nemaz. Parasti tos sastop baros no apmēram 6 pērtiķiem, retāk pa vienam vai pāros un vēl retāk lielākās sabiedrībās.

Koku galotnēs viņi rīkojas ļoti veikli. Viņi kāpelē droši un dažreiz arī taisa mazus lēcienus; pie visām kustībām tie dīvaini mētā un svaida savus locekļus šurp un turp. Asti pērtiķis parasti izmet uz priekšu, lai meklētu pieturu, pirms nolemj atstāt zaru, uz kura viņš sēž. Dažreiz atrod veselas sabiedrības, kuras, astēs karādamās, sastāda uzkrītošas grupas. Nereti visi ģimenes locekļi sēd vai arī guļ slinkā mierā uz zariem, omulīgi sildīdamies saulītē, galvu noliekuši uz leju, rokas sakrustojuši uz muguras un acis pacēluši pret debesīm. Pa līdzenu zemi viņi čāpo ar grūtībām, metas vai bail, redzot kā viņi iet. Gājiens ir augstā mērā ļodzīgs un nedrošs, un garo asti pērtiķis izmisumā mētā šurp un turp, ar nolūku iegūt līdzsvaru, tomēr tas tikai palielina kustību ļempīgumu.

Mūža mežos pērtiķi, pārtikdami no augļiem un lapām, nevienam nekaitē. Viņus tomēr cītīgi vajā. Portugalieši lieto viņu ādas, mežoņi ēd viņu gaļu; dažas indiāņu ciltis ēd pērtiķu gaļu labprātāk nekā citu meža dzīvnieku gaļu. šie indiāņi sarīko lielas sabiedriskas medības, kurās nogalina simtiem pērtiķu.

Kāds angļu kuģotājs, kuram piederējis ķerastu pērtiķis, apraksta to un viņa uzvešanos ļoti pievilcīgās krāsās. Dzīvnieks, pērtiķu mātīte, bija saķerts angļu Gvianā. ,,Šalli," viņš stāsta, „ir ļoti maigs dzīvnieks. Tikai divas reizes viņš ir kodis, pie tam vienu reizi aizsargādamies no ienaidnieka. Un vispār šī pērtiķu mātīte ir tik labsirdīga, ka pat sodu tā pieņem mierīgi un noiet pie malas. Ļaunuma, liekas, nav pavisam viņas dabā, apvainojumus viņa aizmirst ātri. Viņu nesien pie kuģa malas ar ķēdēm un virvēm, bet ļauj skraidīt pēc patikas apkārt. Viņa skraida pa virvēm un kad tai patīk jokot, tad tā jautri un nepiespiesti dejo pa virvi, ka skatītāji tikko var atšķirt rokas un kājas no astes, šādos acumirkļos nosaukums „zirnekļpērtiķis" ir pilnīgi piemērots, jo viņa savās kustībās ir pilnīgi līdzīga milzīgam tarantulam. Pa šīs mundrās rotaļāšanās laiku viņa šad tad apstājas, paskatās uz saviem draugiem, draudzīgi galvu kratīdama un degunu raustīdama, un izgrūž īsas maigas skaņas. Parasti viņa ap saules rietu top visdzīvākā.

Pretēji daudziem saviem radiniekiem, kuri ir nelabojami zagļi un ar astes galu gluži mierīgi zog lietas, uz kurām viņu uzmanība liekas nemaz nav vērsta, Šalli ir ļoti godīga un neko nezog, augstākais pie gadījuma paņem kādu augli vai gabaliņu kūkas. Viņa ar savu īpašnieku ēd pie viena galda un pie galda uzvedās ļoti pieklājīgi; viņa nekad neēd, kamēr nav saņēmusi atļauju uz to un turās pate pie sava šķīvja, kā labi audzināts radījums. Viņas barība sastāv galvenā kārtā no augu vielām, augļiem un baltmaizes, lai gan viņu pacienā šad un tad arī ar vistas kāju. Attiecībā uz ēdienu viņa ir diezgan izlasīga."

Vienreiz, kaut arī tikai vienu vienīgu reizi, Šalli nokļuva bēdīgā stāvoklī. Šalli saimnieks, ieiedams savā kajitē, atrada viņu saritinājušos sēžam uz kāju paklāja. Kad īpašnieks pērtiķi uzrunāja, tas pacēla galvu, paskatījās viņam sejā un nogrima atkal savā agrākajā stāvoklī. „Nāc, Šalli," viņas saimnieks to aicināja, bet Šalli nekustējās. Pavēle tika vēl vienu vai divas reizes atkārtota, bet parastā paklausība izpalika. Pārsteigts par šo uzkrītošo apstākli, īpašnieks saķēra to pie rokas un pārsteigts ievēroja, ka Šalli ir stipri piedzērusies, pie tam daudz stiprākā mērā, nekā pēc mērenas uzjautrināšanās. Viņa vēl bija pietiekoši pie samaņas, lai pazītu savu draugu, šo nakti Šalli bija ļoti slima un ar lielām paģirām nākošā dienā.

Pamatā šim bēdīgam notikumam bija sekošais: kuģa virsnieki bija sarīkojuši mazas pusdienas , un tā kā viņi pērtiķi labprāt ieredzēja, tad viņi to bagātīgi baroja mandelēm, rozinēm, dažādiem augļiem, sausijām, konzervētām olīvēm; Šalli tika tā mielota, kā viņai sen nebija gadījies. Olīves viņa sevišķi cienīja un tā kā bija noēduši tās labu tiesu, tad to gluži dabīgi sāka mocīt nedzesi- nāmas slāpes. Kad tai pasniedza degvīnu un ūdeni, Šalli iebāza muti kausā un iztukšoja gandrīz visu saturu, par lielu prieku virsniekiem. Šalli īpašnieks tāpēc arī visu atbildību uzvēla virsniekiem. jo nabaga upuri saukt pie atbildības būtu bijis bez nozīmes. Degvīns labajam dzīvniekam bija tā apriebies, ka viņš vēlāk nepanesa ne tikai viņa garšas, bet pat smakas. Pat konzervētus ķiršus, kuri citādi bija Šalli gārdums, viņa vairs nevēlējās vilkt ārā no šķidruma.

Pie Amerikas titeņastainiem pērtiķiem pieder ari v i l l a i n i e pērtiķi (Lagothrix), kurus raksturo plecīgs stāvs, liela apaļa galva, maigas draudzīgas acis un ļoti mazas, kā novalkātas austiņas. Ķermeni , klāj mīksta, vilnaina, uz krūtīm krēpu veidā pagarināta spalva. No ķerastu pērtiķiem, kuri viņiem stāv ļoti tuvu, tie atšķiras ar savu drukno uzbūvi, bīstamiem ilkņiem un vilnai līdzīgo spalvu.

Pieaudzis barigudo (Lagothrix lagothricha) gan nebūs lieluma ziņā mazāks par bļauri. Pēc č u d i, barigudo baros dzīvo mežos, šad un tad tos atrod arī pa vienam. „Viņa uzvešanās gūstniecībā," saka Beitss (Bates), „ir nopietna, viņa daba maiga un uzticama kā ķerastu pērtiķim. šo īpašību dēļ dzīvnieku draugi barigudo ļoti meklē. Tomēr viņam trūkst ķerastu pērtiķu sīkstās dzīvības un viņš tikai reti pārcieš ceļojumu lejup pa upi līdz Para."

Es nepazīstu visā dzimtā locekļa, kas būtu laipnāks par viņu. Lai viņu izmērītu, es iegāju viņa krātiņā un tiku uz visdraudzīgāko saņemts. Mani uzticīgi un jautājoši apskatot, itkā gribētu izpētīt, kas gan es īsti tāds esmu, lēnām un uzmanīgi viņš pienāca klāt, uzmeta vēl skatu manai sejai un tad, astei darbīgi palīdzot, uzrāpās līdz rokām, apmetās tur pa pusei guļot, pa pusei sēžot, pieglauda galvu manām krūtīm un redzamā priekā un galīgā padevībā uzņēma manus glāstus. Es varēju to paijāt, šķirstīt viņam matus, aplūkot seju, ausis, mēli, rokas un kājas, to grozīt un vāļāt — visu to viņš uzņēma ne plakstiņu nemirkšķinot. Visas ķerastu pērtiķu laipnās īpašības, viņu pieķeršanās un padevība parādījās viņā, tikai daudz lielākā mērā. Viņš ar savu izturēšanos nepārprotami pierādīja, cik bezgala patīkami ir viņam reiz atkal savu krātiņa biedru, citu pērtiķu, vietā satikties ar cilvēku. Arī ar saviem biedriem, markatiēm un tinastēm, viņš satika iabi, labsirdīgi ļāva sevi dažādi aizskārt, pat bija ar mieru spēlēties, bet uzskatīja tos, kā rādījās, tomēr par zemākiem radījumiem, kamēr cilvēkā neapšaubāmi saskatīja augstāko būtni un tūliņ iejutās glāstāma mīluļa lomā.

Barībai viņš sevišķas prasības neuzstāda, viņa barība ir kopēja ar visiem pērtiķiem. Viņa neparasti lielā labsirdība un saticība parādas arī pie barības trauka.

Tinastainie pērtiķi (Cebidae) atšķiras no titeņastainiem pērtiķiem ar to, ka viņu tveramā aste ir visapkārt pārklāta matiem un var gan aptīties ap zariem, bet neder vairs priekšmetu saķeršanai. Tos var apzīmēt par Amerikas markatiēm. Ar šo jautro sabiedrību viņiem ir liela līdzība, kaut arī vairāk uzvešanās, nekā izskata ziņā. Tie ir īsti pērtiķi, tas ir, dzīvi, uzņēmīgi, pārdroši, ziņkārīgi un niķīgi dzīvnieki. Taisni tādēļ cilvēki viņus daudz biežāki pieradina un tādēļ tos bieži pārved arī pie mums. Savai raudulīgai smalkai balsij tie var pateikties par nosaukumu .,smilkstošie pērtiķi", kāds tiem arī dots. Šo balsi dzird tikai, kamēr viņi ir labā gara stāvoklī. Pie mazākā uzbudinājuma viņi nejauki kliedz un spiedz. Viņi dzīvo vienīgi kokos un jūtas tur mājās tāpat, kā viņu aizjūras radinieki mimozās un tamarindos. Viņi ir Brazilijas iemītnieki kopš seniem ģeoloģiskiem laikiem, un arī tagad tie apdzīvo šās zemes dienvidu mežus, pie tam ievērojamā skaitā. Tos atrod diezgan lielās sabiedrībās un bieži maisītus ar citām, viņiem radniecīgām sugām. Viņu sabiedriskā dziņa ir tik liela, ka tie labprāt saistās ar visiem tuvu stāvošiem pērtiķiem, ar kuriem tiem nākas satikties, un tad kopīgi klejo apkārt. Tādēļ daži dabaspētnieki domā, ka dažādos paveidus vairāk vai mazāk var skaitīt par krustojumiem.

Gūstniecībā tinastainie pērtiķi uzrāda gandrīz visas markatu īpašības un bez tam vēl dažas citas. Tāpat kā paviāni viņi mīl skurbinošas vai reibinošas baudas. ..Ja pieradinātam tinastim uzpūš tabakas dūmus,'- saka šomburgks, „vai arī pacienā to ir mazumu šņaucamās tabakas, viņš, baudkāri raustoties, rīvē visu ķermeni un aizver acis. Siekalas tad viņam tek iz mutes, viņš uztver tās rokām un izberzē pār visu ķermeni. Tēja, kafeja, degvīns un citi uzbudinoši dzērieni izsauc tādas pat parādības."

No visiem tinastainiem pērtiķiem mēs varētu skaitīt par svarīgāko kap ucinu, kuru sauc arī par kaju vai saju (Cebus capucinus). Kapucins skaitoties pie grupas lielākām sugām un sasniedzot līdz 45 centimetrus ķermeņa garumā ar 35 centimetrus garu asti. Visbiežākā krāsa ir vairāk vai mazāk tumši brūna. Viņa dzimtene ir Brazilijas dienvidus daļa.

Viņam tuvu stāv baltplecainais pērtiķis (Cebus hyporeucus), kura dzimtene ir Kostarika. Pēc lieluma abas sugas neatšķiras, pēc krāsas ļoti maz, bet mūsu pērtiķim uz pieres arī lielākā vecumā ir gari mati, kas ir viegli ievērojama pazīme.

Palsais pērtiķis (Cebus olivaceus) no Gvianas izaug lielāks par saviem radiniekiem. Viņa ķermenis ir līdz 60 centimetru garš, aste līdz 50 centimetru gara.

Baltbārdainajam pērtiķim (Cebus leucogenys) no Brazilijas matu greznums galvenā kārtā ir attīstījies virs uzacīm. Viņa spalvas gariem, zīdainiem matiem, kurus vēl kuplina apakš- vilna, ir pelāki melna, vaigu bārdai gaiši dzeltena vai dzclten- balta krāsa.

Kapucina izplatīšanās robežas sniedzas pāri dienvidus tropu līnijai un pāri Andiem. No Bahijas līdz Kolumbijai viņš ir visur parasts. Viņam labāk patīk meži, kuros zeme nav apaugusi krūmājiem. Dzīvnieks grūti ļaujas novēroties, jo ir bailīgs un bikls. Rengers (Rengger) liecina, ka viņš tikai atsevišķos gadījumos esot varējis izdarīt novērojumus. Vienreiz viņa uzmanību vērsa uz sevi patīkamas, fleitai līdzīgas skaņas, un tas ieraudzīja vecu tēviņu bailīgi raugāmies apkārt un tuvojamies blakus augošā koka galotnei; pirmajam seikoja divpadsmit vai trīspadsmit citi abēja dzimuma pērtiķi, no kuriem trīs mātītes pa daļai uz muguras, pa daļai zem rokas nesa mazuļus. Piepeši viens no viņiem ieraudzīja kādu tuvu stāvošu pomeranca koku ar gataviem augļiem, izgrūda dažas skaņas un lēca tuvāk kokam. Dažos acumirkļos visa sabiedrība bija tur sapulcēta un nodarbojās ar saldo augļu plūkšanu un ēšanu. Daži ēda turpat uz koka, citi, paņēmuši katrs divus augļus, aizlēca uz kādu no tuvākiem kokiem, kura stiprie zari viņiem noderēja par ērtu galdu. Viņi apsēdās uz zara, aptina tam apkārt savu asti, saņēma pomeranču starp kājām un mēģināja tad ar pirkstiem uzplēst mizu padziļinājuma vietā, kuru atstāj kāta pieaugums. Ja tas viņiem uz reizi neizdevās, tie dusmīgi ņurdot sita augļus pret zaru, no kā mizā radās plīsums.

Neviens pats nemēģināja uzplēst mizu ar zobiem, laikam viņi pazina tās rūgto garšu, bet tiklīdz bija izplēsts neliels caurums, viņi ātri noplēsa daļu mizas un kāri laizīja pilošo sulu netikvien no augļa, bet arī, ja tā bija uz rokas vai pirkstiem, un pēc tam apēda sulīgo augli. Koks bija drīz tukšs un tagad stiprākie pērtiķi mēģināja vājākos aplaupīt, taisīja pie tam visdīvainākās grimases, draudēja viens otram Kost, metās cits citam matos un krietni plūcās. Citi pārmeklēja koka nokaltušo daļu, uzmanīgi pacēla sauso mizu un ēda tur apakšā iemitinājušos kukaiņu kūniņas. Kad tie bija paēduši, viņi nogulās, lai atpūstos, uz horizontāla zara visā garumā, tādā pat stāvoklī, kāds bija aprakstīts pie bļaura. Savā astē tie gan šūpojās, gan kāpa kā pa virvi uz augšu. Mātēm bija pūles ar bērniem, kuriem patikās saldie augļi. Sākumā viņas ar roku lēni atbīdīja savus audzēkņus, vēlāk tās nepacietīgi rukšķēja, tad satvēra nepaklausīgo bērnu pie galvas un spēcīgi atgrūda atpakaļ uz muguras. Bet tiklīdz viņas bija paēdušas, tās lēnam pievilka mazuļus klāt un lika pie krūts. Mātes mīla parādījās arī lielā rūpībā, ar kādu katra māte apkopa savu mazuli, pastāvīgi to novēroja, pārmeklēja viņa spalvu un draudēja citiem pērtiķiem, kad tie tuvojās.

Skaņas, kuras kapucins izdod, mainās saskaņā ar viņa garastāvokli. Visbiežāk no viņa dzird fleitai līdzīgu skaņu, kuru tas,, kā rādās, izdod aiz gara laika. Ja viņš ko vēlas, tad tas sten. Izbrīnu vai sajukumu tas izteic ar pa pusei svilpjošu skaņu, dusmās viņš kliedz vairākas reizes zemā un rupjā balsī: „hu, hu!". Bailēs' vai sāpēs tas spiedz, prieka gadījumos turpretim klusi smejas. Ar šīm dažādām skaņām vadonis arī brīvībā dalās ar savu pulku savos iespaidos, šie iespaidi gan ne vienmēr izteicas skaidrās skaņās un kustībās, bet dažreiz arī īpatnējos smieklos un raudās. Pirmā gadījumā ievelkas mutes kaktiņi, skaņas nav dzirdamas. Raudot acis pildās asarām, kuras tomēr nekad neplūst pār vaigiem. Kapuclna garīgās īpašības pelna pilnu vērību. Jau savas gūstniecības pirmās dienās tas mācās pazīt savu saimnieku un kopēju, meklē pie viņa barību, siltumu, aizsardzību un palīdzību, pilnīgi tam uzticas, priecājas, ja tas ar viņu spēlējas, labprāt pacieš viņa kaitinājumus, satiekoties pēc šķiršanās izrāda prieku, un nododas savam saimniekam pēdīgi tik tālu, ka drīz pilnīgi aizmirst savu brīvību un kļūst pa pusei par mājas dzīvnieku.

Trešā apakšdzimtā mēs apvienojam ļekanastainos pērtiķus (Aneturae), pa lielākai daļai mazus vai tikai vidēja lieluma pērtiķus ar ļekanām, vispār matiem apklātām astēm, kuras nav spējīgas tvert un kuru kauiu posmi uz beigām paliek aizvien tievāki.

Zirgastaino pērtiķu (Pithecia) ķermenis ir drukni veidots, garais un retais matojums padara to vēl neveiklāku, nekā tas patiesībā ir. šīs grupas nedaudzo sugu izplatības apgabals aprobežojas ar Dienvidamerikas ziemeļu daļu. še tie apdzīvo augstus, sausus, no krūmiem brīvus mežus un turas savrūp no citiem pērtiķiem. Pēc č u d i viņi ir nokrēšļa dzīvnieki, šīs ģintas visparastākā suga ir sātāna pērtiķis (Pithecia Satanas), 40 centimetrus garš dzīvnieks ar gandrīz tikpat garu asti.

Šīs ģints otra suga, baltgalvainais pērtiķis (Pithe- cia leucocephala), ir diezgan dažāds atkarībā no vecuma un dzimuma. Veciem tēviņiem ir viss ķermenis melns, roku stilbi ir drusku gaišāki. Priekšgalvu līdz uzacīm apklāj īsi, gaiši mati. kuri vidū atstāj neapsegtu pieres melno ādu un uz vaigiem bārd- veidīgi pagarinājas.

Pilnīgi saskaņā ar Spiksu (Spix) arī Beits (Bates) apraksta nupat apskatītā pērtiķa radinieku — pinkaino pērtiķi (Pithecia hirsuta). Viņš sasniedz kopīgā garumā apmēram J metru, no kura gandrīz puse jārēķina uz ļoti attīstīto asti, un ir klāts diezgan biezu 12 centimetrus garu spalvu. Spikss atrada pinkaino pērtiķi Brazilijas mežos.

Slaiks ķermenis ar slaidiem locekļiem, ļoti gara, tieva un ļe- kana aste, apaļa galva ar bezbārdainu seju un īsu degunu, gaišas acis, lielas ausis un piecpirkstainas kājas un rokas raksturo mazu Amerikas pērtiķu grupu, kurus to kustīguma dēļ sauc par lēcēju pērtiķiem (Callithrix). Tie dzīvo Dienvidamerikas klusos mežos mazās sabiedrībās, kuras pastāv no vienas vai vairākām ģimenēm, un še viņus ļoti viegli ievērot viņu skaļās balss dēļ. Zaros tie kustas samērā lēni, ar stipri kopā savilktu ķermeni, katrā ziņā ne tik ātri, kā izveicīgie tinastainie pērtiķi, atšķiras no pēdējiem arī ar savu stāvu un gariem matiem, kuri tiem piešķir lāč- veidīgu izskatu, kā arī ar savu slaido asti, kura parasti nokarājas, retāk tiek nesta gaisā pacelta.

Pēc Vīda, sahuasu pērtiķiem (Callithrix personata) visa galva no krūts līdz galvas vidum ir brūni melna, pakausis un kakla augšējā daļa dzelteni balta, pārējais ķermenis nespodri bāli pelēk- brūns, matu gali gaišāki bāli dzelteni. Ķermeņa garums ir 32 un astes garums 47 centimetri. Kā iedzimtie brazilieši, tā arī nēģeri un indiānieši medī sahuasu viņa garšīgās gaļas dēļ. Ja indiānietis ir šo pērtiķi ievainojis, tas nebaidās kāpt milzīgā kokā, neskatoties uz tā resnumu un augstumu, kamēr citos gadījumos vislabākie apsolījumi nespēj to izkustināt no viņa parastā miera.

Krāsā daudz skaistāks par sahuasu un vispār viens no apakš- dzimtas skaistākiem locekļiem ir atraitņu pērtiķis (Calli- thrix lugens). Tā garums sasniedz 92 centimetrus, no kuriem 51 cm ir jārēķina uz asti. „šim mazajam dzīvniekam," saka Aleksandrs Humboldts, „ir smalka, spīdoša, skaista melna spalva, viņa seja ir bālgana ar zilu nokrāsu, mazās, labi izveidotās ausis gandrīz kailas, ar atliektu malu. Kakla priekšā ir balta, apm. 2 cm plata svītra, kura izveido kakla saiti, kājas ir melnas, kā pārējais ķermenis, rokas ārpusē baltas un iekšpusē spīdoši melnas, šos baltos veidojumus misionāri izskaidro par sērojošas atraitnes šķidrautu, kakla lakatu un cimdiem."

*

Par pārejas locekli starp Jaunās Pasaules pērtiķiem ar tverošo asti un ļekanastainiem pērtiķiem var uzskatīt saimiru pērtiķus. Ja viņu aste arī nav īsta tīteņaste, tomēr to var apliekt vairāk par pusreizi ap zariem un tā viņa dod dzīvniekiem rāpojot lielāku drošību.

S a i m i r i (Pithesciurus) ir slaidi veidoti pērtiķi ar gariem locekļiem, ļoti lielu, stipri iegarenu, sevišķi uz pakaļējo pusi attī- stltu galvu, augstu pieri, īsu seju, lielām, ļoti tuvu stāvošām acīm. vienkāršām, vidēji lielām ausīm, un ne pārāk biezu spalvu, kuras mati ir īpatnēji cirtaini.

Miroņgalviņa (Pithesciurus sciureus) izceļas kā ar savu piemīlīgo izskatu un skaisto patīkamo krāsu, tā ar savu kustību grāciju un ar savu jautrību. Viņu var saukt par skaistāko Jaunās Pasaules pērtiķi. Viņa drusku atbaidošais nosaukums pavisam neatbilst viņa galvas īstai izteiksmei. Par to dzīvniekam ir jāpateicas gan tikai paviršai līdzībai, kura tūliņ izzūd pie tuvākas novērošanas. Ļoti slaidi veidotam ķermenim ir ļoti gara aste, smalkā spalva augšpusē sarkanimelna, stipri veciem īpatņiem — dzīvi pomeranču dzeltena, locekļos pelēki plankumaina un apakšpusē balta.

Šī piemīlīgā pērtiķa dzimtene ir galvenā kārtā Gviana, kur viņš apdzīvo upju krastus. Viņš dzīvo lielās sabiedrībās. Pēc Šomburgka tas pieder pie šinī zemē visvairāk izplatītām sugām. Tāpat kā turpat sastopamais kapucinu pērtiķis, viņš lielos; baros mājo piekrastes mežos un, kā rādās, sevišķi mīl avicenniju krūmus, jo tur, kur ir šie krūmi, viņš ir sastopams vēl 600 metru lielā augstumā virs jūras līmeņa. Nereti viņš pievienojas kapucinu pērtiķu baram. Cauru dienu tas atrodams nemitīgi kustoties. Naktis tas pavada palmu galotnēs, kuras tam sniedz visdrošāko pajumti. Viņš ir bailīgs un bikls, sevišķi nakti neuzdrošinās kustēties, bet arī dienā pie mazākām briesmām tūliņ bēg. Tad bars ir redzams dodamies projām pa koku galotnēm garās rindās.

Visas saimiru kustības ir piemīlīguma un grācijas pilnas. Tie rāpjas ļoti izveicīgi un lec ar neticamu vieglumu pār samērā lieliem atstatumiem. Mierā viņi pieņem sēdoša suņa stāvokli. Guļot tie ievelk galvu starp kājām tā kā tā skar zemi. Aste reti der citur, kā izpildot stūres vietu lēcienos. Tie pa laikiem aptin viņu ap kādu priekšmetu, bet nav spējīgi ar viņu pieturēties. Balss sastāv no vairākkārt atkārtotiem svilpieniem. Ja tiem gadās kas nepatīkams, viņi sāk žēloties un smilkstēt. Arī rītos un vakaros var sadzirdēt tamlīdzīgas skaņas, dažreiz veselā barā, un pat nakti vēl skan viegli uzbudināmo dzīvnieku kliedziens caur mežu, modinot snaudošo dzīvību.

Viņa seja ir ārējo iespaidu un iekšējo sajūtu uzticīgs spogulis. Kad to sabaida, viņa lielās acis lej asaras, un arī bēdas viņš izteic ar raudāšanu. Arī gūstniecībā saimirs žēlojas un vaimanā pie visniecīgākā iemesla. Viņa jūtelība un spēja dusmoties ir vienādi lielas. Viņš tomēr nav stūrgalvīgs, un viņa labsirdība paliek gandrīz vienāda, tā kā ir grūti to tieši saniknot.' Savu saimnieku tas uzmana ļoti rūpīgi. Ja saimira klātbūtnē runā, viņā pamostas visa uzmanība. Viņš skatās runātājam stīvi un svešādi sejā, ar savām dzīvām acīm seko katrai lūpu kustībai un novēro to, pēc tam drīz mēģina tuvoties, rāpjas uz pleciem un tausta rūpīgi zobus un mēli, it kā ar to gribētu uzminēt viņam nesaprotamās valodas skaņas. Barību tas uzņem ar rokām, bieži arī ar muti. Gan_ dažādi augļi_ un lapu pumpuri pa lielākai daļai apmierina viņa ēstgribu, tomēr viņš cītīgi medī arī mazus putnus un kukaiņus.

Acara ir pirmais dabas pētnieks, kurš mūs iepazīstināja ar vienu, no ievērojamākiem starp visiem pērtiķiem. N a k t s p ē rtiķi (Nyctipithecus trivirgatus) zināmā mērā sniedz pāreju no tiešiem pērtiķiem uz puspērtiķiem, kuri tāpat kā viņi dzīvo naktīs un arī citā ziņā daudz no tiem neatšķiras. Galva un sejas izteiksme acumirklī atšķir tos no visiem līdz šim minētiem un raksturo viņus ļoti labi. Mazā apaļajā galvā ir lielas pūces acis. Purns maz padodas uz priekšu un ir plats un liels. Nāsis atveras pavisam uz leju. Ausis ir mazas. Ķermenis ir slaids, mīkstu un vieglu spalvu, pakuplā aste garāka par ķermeni. Nagi ir saspiesti kopā un liekti. Spalvas krāsa ir pelēki brūna, vairāk vai mazāk rūzgana, astei ir melns gals. Uz galvas ir atrodamas trīs vienāda platuma savstarpīgi līdztekus ejošas svītras. No pakauša lejā līdz astes saknei tek plata, gaišdzelteni brūna svītra. Visi mati ir smalki, un pieskaroties var sajust to mīkstumu.

Naktspērtiķu jeb mirikinu izplatības robežas, kā rādās, apņem siltākos Dienvidamerikas austrumus, bet tomēr viņš ir sastopams tikai atsevišķās šī apgabala daļās. Eengers apgalvo, ka to varot atrast Paragvajā tikai upes labā krastā un tikai līdz 25. dienvidus platuma grādam, kreisā krastā tas neesot sastopams. Par tā savvaļas dzīvi ir maz kas zināms. Viņš pavada savu dzīvi kokos un naktī meklē savu barību, bet i'ītos aiziet atpakaļ savā koka slēptuvē, lai tu nogulētu dienu. Mūsu dabaspētnieka ļaudis, meklējot kurināmo, reiz uzgāja tukšā koka dobumā šo pērtiķu pārīti guļam. Izbaidītie dzīvnieki tūliņ mēģināja aizbēgt, bet bija tā apstulboti saules gaismā, ka nevarēja ne taisīt pareizu lēcienu, ne droši rāpties. Tādēļ tos bija viegli sagūstīt, kaut arī viņi mēģināja ar saviem asajiem zobiem aizsargāties. Guļamā vieta sastāvēja no lapām un bija izklāta ar kādu koku sūnu sugu, tādēļ liekas, ka dzīvnieki dzīvo noteiktā vietā un katru nakti atgriežas atpakaļ tanī pašā miteklī. Eengers apgalvo, ka vienmēr sastopot pārīšus, nekad lielāku sabiedrību, ,.šie pērtiķi," viņš saka, . ,.dienās gan guļ, tomēr mazākais troksnis tos modina, tādēļ tas, kurš iet garām kokam, kuru pērtiķi ir izraudzījuši par midzeni, nereti būs diezgan pārsteigts, redzot pēkšņi parādāmies svītrainu seju grupu, kura līdz tam laikam bija saspiedusies koka dobumā. Šādā kārtā kāds mans indiāņu ,,tēvocis" uzgāja mītni, no kuras arī es dabūju vienu gabalu."

Jauns mirikins viegli ļaujas pieradināties, vecs turpretim vienmēr paliek mežonīgs un plēsīgs. Gaišā dienā tas neatšķir priekšmetus, arī viņa redzdklis tad ir tikko saredzams. Tiklīdz vakars tuvojas, viņš atmostas, viņa redzoklis izplešas aizvien vairāk un vairāk līdz ar dienas gaismas zušanu un pēdīgi kļūst tik liels, ka varavīksnīte ir vairs tikko saskatāma. Acis tam spīd kā kaķim un pūcēm un ar iestājušos krēslu tas sāk staigāt apkārt pa savu krātiņu un meklēt barību. Viņa kustības pie tam izskatās vieglas, kaut arī uz līdzenas zemes ne sevišķi veiklas, jo viņa pakaļējie locekļi ir garāki par priekšējiem. Rāpties tas prot ļoti izveicīgi un lec no viena koka uz otru ar lielu veiklību.

Otra šķira Puspērtiķi (Hemipitheci jeb Prosimii)

Vairums agrāko laiku dabaspētnieku dzīvniekus, kurus turpmāk aplūkosim, uzskatīja par īstiem pērtiķiem un tādēļ apvienoja viņus vienā šķirā ar tiem; mēs turpretim puspērtiķus pilnīgi šķiram no pērtiķiem un visus viņus apvienojam vienā, pilnīgi atsevišķā šķirā. īstenībā puspērtiķiem arī tiešām maz līdzības ar pērtiķiem. Viņu ķermeņa uzbūve ir savādāka; puspērtiķu zobi līdzinās pērtiķu zobiem tikai tādēļ, ka arī viņiem, līdzīgi pērtiķiem, ir slēgta zobu rinda. Ja gribam piepaturēt četrroču nosaukumu, tad tas gan vairāk piederas puspērtiķiem nekā pērtiķiem, jo starpība starp roku un kāju pie viņiem mazāk izteikta, nekā pie pērtiķiem. Puspērtiķus var uzskatīt par pārejas pakāpi starp pērtiķiem un grauzējiem: pirmējos atgādina viņu roku un kāju uzbūve, pēdējos — vairāku grupu ārējais veids un arī vienas dzimtas zobu sakārtojums. Un ja nu grib pieņemt uzskatu, kuram, neskatoties uz visiem apgalvojumiem, tomēr vēl tagad trūkst vajadzīgā pamata, tad puspērtiķus līdz ar Hekeli (Hāckel) drīzāk varētu uzskatīt par īsto pērtiķu un līdz ar to arī cilvēku netiešu cilts formu, nekā par nepazīstamu, somaiņām žurkām radniecīgu dzīvnieku pēcteci: pērtiķi tomēr viņi nav.

Puspērtiķu augums, ķermeņa uzbūve, zobi un ģindenis ir ļoti dažādi. Ķermeņa lielums svārstās starp spēcīga kaķa un miega peles augumu. Vairumam sugu ķermenis ir tievs, atsevišķām sugām pat pavisam vājš.

No puspērtiķiem apdzīvotie apgabali ir Āfrika ar viņas austrumu salām, galvenā kārtā Madagaskara ar tās kaimiņu salām, un arī Dienvidāzijas lielās salas; biezie, dažādiem augļiem bagātie mežāji ir te viņu uzturas vieta. Visi šie dzīvnieki dzīvo kokos, daudzi no viņiem uz zemes nekad nav sastopami. Daži puspērtiķi izdara zaros ārkārtīgi veiklas un dzīvas kustības, citu kustības ir klusas, pārdomātas, itkā darbā arī ciienas laikā, tomēr vairums no viņiem savu darbību uzsāk tikai naktij iestājoties un no rīta parasti atkal aizmieg cietā miegā. Daži pārtiek no visādiem augļiem, pumpuriem un jaunām lapām, citi barojas ar kukaiņiem, nelieliem mugurkaula dzīvniekiem, kā arī dažām augu vielām. Kā vieni, tā otri gūstā pieradinājās pie dažādas barības. Šie dzīvnieki nenodara cilvēkam ievērojamu postu, bet arī labuma no viņiem tikpat maz.

Romieši uzskatīja lemurus par mirušo dvēseļu iemiesojumu, pie kam labie parādījās dievu — laru — veidā, bet ļaunie kā apkārtklīstoši un ļauni naktsgari traucēja mieru nabaga mirstīgiem, un lai gūtu viņu labvēlību, vajadzēja pusnaktsstundā ar sevišķām godībām viņus, pēc iespējas, pielabināt. Zinātne, kura, kā zināms, piegriež kautcik vērības tikai dzīvo gaišajiem gariem, bet dažreiz nonāk grūtībās pie bezgala dažādo dabas veidojumu apzīmēšanas, zem lemuru nosaukuma gan saprot naktsklaidoņus, tikai nekādi ne bezķermeņa radījumus, bet vienkāršus dzīvniekus, kuriem ir miesa un asinis, mazāk vai vairāk patīkams izskats un skaista āriene: tie sastāda aprakstāmās šķiras kodolu, proti kādu puspērtiķu grupu vai dzimtu, pie kuras pieder daudzas un ļoti dažādi izveidotas sugas, un kura sadalās daudzās ģintīs.

īstā lemuru (Lemuridae) dzimtene ir Madagaskara ar viņas apkārtējām salām; bez tam vēl viņi sastopami Āfrikā, visā viņas vidus daļā no austrumu līdz rietumu krastiem; atsevišķi lemuri sastopami arī Dienvidāzijas salās. Visi viņi, bez izņēmuma, dzīvo mežos, dodot priekšroku vairāk kukaiņu un augļu bagātiem mūža mežiem; cilvēku tuvumu viņi parasti necenšas izbēgt; tomēr to arī nemeklē. Visi tie ir lielākā vai mazākā mērā nakts dzīvnieki un kā tādi dienā ievelkas atpakaļ meža tumšākās vietās vai koku dobumos un tuļ tur saritinājušies vai kopā savilkušies. Viņi tad izskatās augstākā mērā savādi. Vai nu viņi sēž uz ķermeņa pakaļgala, cieši pieķērušies ar rokām pie zara un zemu noliekuši galvu starp pievilktām priekškājām, ar asti vēl aptinuši galvu un plecus, vai arī satinas kopā pāros un, cieši aptinot viens otru ar astēm, sastāda it kā bumbu; ja nu aizKustina tādu spalvu kamolu, tad piepeši no viņa izstiepjas divas galvas un plati izplestām acīm raugās nepatīkamā traucētājā.

Puspērtiķu miegs ir ļoti trausls. Jau pāri skrejošas mušas sīkšana vai kukaiņu iešanas troksnis uzmodina daudzus no viņiem; viņu ausis pieceļas un lielās acis sapņaini raugās apkārt, bet arī tikai vienu acumirkli. Jo viņu bailes 110 gaismas ir ārkārtīgi lielas un viņu acis liekas esam gaismas jūtīgākas par visu pārējo zīdītāju dzīvnieku acīm. Dienai šie dzīvnieki ir miruši; viņu dzīve sākas tikai ar tumsu.

Krēslai iestājoties viņi atmostas, tīra un gludina savu spalvu un kliedz savā parasti ļoti stiprā naksnainā un nejaukā balsī un tiki tad uzsāk ceļojumu pa savu medību apgabalu. Un te nu lemuri, skatoties pēc savām īpatnībām, uzsāk ļoti dažādu dzīvi. Vairums sugu, kuras mums jāuzskata par augstāk stāvošām, lai darītu godu savam stāvoklim, izdod kopīgu kliedzienu, un kurš to nav dzirdējis, tam tas izliekas briesmīgs, jo līdzinās vai nu neaprakstāmam elles troksnim vai arī atgādina bīstama plēsoņa, piemēram lauvas, rūcienu. Liekas, ka šis kopējais skaļais rēciens, kā tas arī pie dažiem citiem dzīvniekiem novērojams, apzīmē lemuru naktsdarbības sākumu, jo tūdaļ pēc tā viņi sāk apstaigāt savu medību, labāk sakot ganību apgabalu ar tādu kustības prieku, veiklību un izveicību, ko nekādi nevarēja gaidīt no šiem dzīvniekiem. atceroties viņu miegainību dienas laikā. Liekas, ka lemuri var izdarīt visus tos pašus kāpelēšanas un lēcienu paņēmienus, visas tās neprātības, kuras var izdarīt pērtiķi, un pat vēl viņus pārspēj. Itkā spārni tiem būtu izauguši — tik tālu tie lec no zara zarā, tik ātri skrej pa koku stumbriem uz augšu vai arī pa resniem zariem uz priekšu un ļoti dažādi un nepārtraukti kustas. Un beidzot bars, parasti sastāvošs no diezgan liela dalībnieku skaita, sasniedz kādu augļu koku un pie tā aplaupīšanas izrāda tikpat rosīgu darbību, kā agrāk skriešanā, kāpelēšanā un lēkšanā. Viņi noēd daudz, bet noposta vēl daudz vairāk, un ja viņi, līdzīgi pērtiķiem, iebruktu plantācijās, cilvēkiem celtos lieli zaudējumi. Viņu dzimtie meži tomēr ir tik bagāti dažādiem augļiem, ka dzīvnieki neizrāda nekādu tieksmju iebrukt cilvēka īpašumos.

Pilnīgu pretstatu tikko aprakstītām ģintīm un sugām savā raksturā un kustībām uzrāda citi lemuri. Viegli un nesadzirdamiem soļiem viņi lēni kustas no zara zarā. Viņu lielās apaļās acis krēslā spīd kā ugunīgas bumbas un tikai no viņām vien var spriest par dzīvnieka klātbūtni, jo viņu spalvas tumšā krāsa pašam asākam skatam nozūd nakts tumsā un viņu ķermeņa baltā apakšpuse tiek aizsegta no zariem, pa kuriem viņi staigā vai augstākais liek domāt par gaišu mēness staru tumsā. Visas viņu kustības notiek tik lēni un tik apdomīgi, ka neviena skaņa pat vērīgākai ausij nenodod dzīvā dzīvnieka tuvumu.

Bet, ak vai! bezrūpīgi gulošam putnam, uz kuru krīt šo ugunīgo acu skats! Neviens indiānietis nelien klusāk pa savu kara taku, neviens asinskārīgais mežonis ar briesmīgāku nodomu netuvojas savam ienaidniekam, kā loris savam gulošam medījumam. Bez kāda trokšņa, pat bez kādas redzamas kustības, vienu kāju aiz otras uz priekšu liekot, tas arvien vairāk un vairāk tuvojas upurim, līdz tas sasniegts. Tad ar līdzīgu klusumu un uzmanību loris paceļ vienu roku un izstiepj to lēni uz priekšu, līdz tā gandrīz pieskaras gulētājam. Tad viņš taisa strauju, gandrīz nesaskatāmu kustību, un pirms gulošais putns atjēdzas par briesmīgā ienaidnieka tuvumu, tas jau ir saķerts un nožņaugts. Un nav salīdzināms tas izsalkums, ar kuru pēc izskata tik labsirdīgais četrrocis apēd tikko nobeigto medījumu. Līdzīgi guļošam putnam nepaliek sveiki arī putnu mazuļi un olas, līdz ko loris tos atradis. Dzīvnieka naktsdzīve paiet laupīšanās; liekas, ka viņš noteikti dod priekšroku gaļas barībai pret augu barību, kaut arī pēdējo nenicina.

Lemuru garīgās spējas ir aprobežotas, tikai nedaudzi uzrāda ievērojamu izņēmumu. Visi viņi ir klusi un bailīgi, kaut gan dūšīgi aizstāvas, kad viņus ķer. Ja dzīvnieki pieraduši pie cilvēka, viņi paliek tam zināmā mērā uzticīgi un izturās pret viņu mīlīgi, ir mierīgi un labsirdīgi, tomēr savu bailīgo dabu reti kad zaudē. Lemuru dzimtas visaugstāk stāvošās sugas samērā labi pārcieš gūstniecību, padodas civēkam, izmācās darīt pat zināmus pakalpojumus, piemēram piedalās medībās uz citiem dzīvniekiem; bezastainās sugas arī gūstā uzglabā savu kluso, nospiesto raksturu, sirdās, kad tās traucē un reti kad atšķir savu kopēju no citiem cilvēkiem, ar kuriem apietas vairāk vai mazāk līdzīgi.

*

„Indri, indri — skaties! skaties!" teica madagisi ceļojošam dabaspētniekam Sonneratam, lai grieztu viņa uzmanību uz lemuru, kurš ar savu īpatnējo uzbūvi bija izsaucis iedzimto un arī minētā dabaspētnieka uzmanību. Sonnerats nepareizi saprata šos madagasiešu izsaucienus un nosauca šo dzīvnieku par indri; šo vārdu vēl tagad lieto sevišķas ģints apzīmēšanai.

Indris (Lichanotus), ja tā varētu izteikties, atbilst cilvēkveidīgiem pērtiķiem šinī dzimtā un skaitās par augstāk attīstīto starp lemuriem. Viņa galva, ja salīdzina to ar diezgan lielo ķermeni, izliekas maza. Aste ir tikai sarucis stubeniņš. Samērā mazās acis un tikpat mazās, spalvā gandrīz pilnīgi paslēptās ausis, ar kailu iekšpusi, bet spalvām segtu ārpusi, var noderēt par šī dzīvnieka tālākām atšķirības pazīmēm. Ļoti biezais, pat villainais spalvojums apsedz netikvien visu ķermeni, bet ari rokas, kājas un roku un kāju pirkstus līdz pat nagiem.

Agrāk bija pazīstama tikai viena vienīga šīs ģints suga — i n d r i s, pareizāk „b a b a k o t o", kas tulkojumā no madagasiešu valodas nozīmē ..tēva dēls" (Lichanotus brevicaudatus); jaunākā laikā Peterss uzstādījis vēl otru sugu — vaiņaga indri (Lichanotus mitratus), kurš drusku mazāks par parasto indri.

Sonnerats, kurš pirmais mūs iepazīstināja ar babakoto, stāsta, ka šis dzīvnieks, līdzīgi radniecīgiem dzīvniekiem, kustas veikli un izveicīgi, ātri lec no viena koka otrā, ēdot tup, līdzīgi vāverei, uz pakaļkājām un savu galvenā kārtā no augļiem sastāvošo barību liek ar rokām mutē; viņa balss līdzinās raudoša bērna balsij; viņš ir maigs, labsirdīgs un tādēļ viegli pieradināms. Madagaska- ras dienvidus daļā iedzimtie indri dresē līdzīgi mūsu sunim medībām uz citiem dzīvniekiem. Vinsons, ejot cauri lielajam mežam pie Alanamasoatrao, divas dienas no vietas bija pilnīgi apdullis no babakoto kliedzieniem, un piezīmē, ka ,.šie dzīvnieki, kā liekas, uzturas meža biezokņos lielos, bet tomēr grūti ieraugāmos baros. Iedzimtie godā babakoto par pārdabīgu radījumu un uzskata viņu par svētu dzīvnieku, jo tic, ka viņu vecāki pēc savas nāves pārvēršas par lemuriem.

Indrim tuvāk radniecīgie dzīvnieki, kurus mēs varam nosaukt par plīvuru maki (Propithecus), atšķiras no indra ar savu vidēja garuma asti; viņu ķermeņa uzbūve galvenos vilcienos līdzinās indru ķermeņa uzbūvei, tikai viņu zobi uzrāda nelielu savādību.

Loris (Stenops tardigradus)

Diadēmas maki (Propithecus diadēma) ir apmēram 1 metru garš dzīvnieks; uz astes garumu jārēķina 45 centimetri. Ar plānu spalvas kārtu apklātais purns ir melns, brillēm līdzīgais spalvas loks, kas apņem apkārt acis un deguna augšdaļu, platā pieres saite, vaigi, pažods un rīkle ir balti. Galvas virspuse un skausts, kā arī roku mugurpuses ir melnas, pārējās ķermeņa daļas rūzgani dzel- tenbaltas, sēdes vieta un astes pamats rūzgani balti.

Vārds „maki" esot pašas plašākās un sugām bagātākās lemuru ģintas dzīvnieku kliedziena atdarinājums; zinātniskais nosaukums tiem ir palicis Lemur. No gandrīz visiem radniecīgiem dzīvniekiem maki atšķiras ar savu slaidi izstiepto, lapsai līdzīgo galvu.

Tikai pateicoties Po Īlena ievērojamiem novērojumiem, mēs esam ieguvuši izsmeļošas ziņas par savvaļā dzīvojošiem maki. Visi maki dzīvo Madagaskaras un blakus salu mežājos; dienā viņi uz- turās meža biezokņos, naktī iet meklēt sev barību, pie kam kustās ļoti ātri un stipri kliedz. Viens no minētā pētnieka novērotiem maki, kas pazīstams zem ma jotas nosaukuma (Lemur mayoten- sis), dod mums jēdzienu arī par visu pārējo maki dzīvi un parašām. šie dzīvnieki dzīvo baros pa 6 līdz 12 gabalu vienkopus salas pirmatnējos mežos, pārtiekot galvenā kārtā no dateļu palmu augļiem, kurus uzmeklēdami tie klejo no vienas meža daļas uz otru. Viņus var redzēt kā dienu, tā arī nakti pa lielākai daļai kokos, no kuriem tie laiku pa laikam norāpjas zemē, lai salasītu no kokiem nokritušos augļus.

Ievainotie maki mežonīgi aizstāvas pret suņiem, lec tiem virsū, kā to Po Īlens pats novērojis, un ar zobiem ieķeras tiem ausīs vai kaklā. Mājotu medības parasti rīko ar suņiem, kuri tad ar riešanu norāda, ka atraduši dzīvnieku, un ar priekšķepām pieslie- nās kokam, uz kura sēž šis puspērtiķis. Pēdējais arī piegriež lielāku vērību suņiem un tā dod medniekam iespēju viņam tuvoties.

Dažas maki sugas diezgan bieži tiek atvestas arī uz Eiropu un še ilgi nodzīvo gūstā. To, piemēram, apliecina kāds v a r i, kurš 19 gadus nodzīvoja Parīzē. Vairumā gadījumu viņi ātri pierod pie cilvēkiem un top patīkami. Arī uzturēt tos ļoti viegli, jo tie ātri pieradinās dažādai barībai. Savu barību tie parasti saķer ar priekškājām un pienes to mutei, bet gadās, ka ņem barību arī ar muti tieši no zemes. Kad maki ir apmierināti, viņi klusi ņurd; ar šo ņurdēšanu viņi sevi parasti ieaijā arī miegā.

Maki, kurš tik ilgi nodzīvoja Parīzē, mīlēja uguni un pastāvīgi sēdēja kamīna tuvumā; šis nabaga silto zemju radījums bija tik nosalis, ka ne tikai rokas, bet pat degunu turēja tik tuvu ugunij, ka ne vienu reizi vien apsvilināja savas garās ūsas. Pretēji augšā minētam, šis maki bija ļoti tīrīgs, ķermeņa spalva tam spīdēja un viņš to rūpīgi sargāja no netīrumiem. Bez tam viņš bija ļoti dzīvs, kustīgs un ziņkārīgs. Viņš visu ko apskatīja un izpētīja, bet mīlēja to arī nosviest zemē, saplēst un apgāzt. Maki draudzējās ar visiem, kas ar viņu labi apgājās, un pat pilnīgi svešiem cilvēkiem bez kautrēšanās lēca uz ceļiem. Pret vakaru kādu pusstundu viņš itkā taktī dejoja; pēc tam novietojās virs durvīm uz plaukta un ņurdēja, līdz kamēr aizmiga. Jaunībā tas ēda visu, kas tik vien pagadījās, dzēra arī vīnu, bet līdz ar vecumu sāka vairāk izvēlēties barību, kļuva arī saprātīgāks un klusāks.

Pie sugām, kurām vienkrāsaina aste, kuru spalvainās ausis dziļi paslēptas ķermeņa villainā spalvā, pieder arī vari (Lemur varius) viena no lielākām sugām ģintī. Dzīvnieka garums sasniedz apmēram 90 centimetrus, no kura vairāk par pusi, 48—50 cm, nāk uz asti. Bagātīgā spalvu kārta sevišķi gara uz galvas un kakla abās pusēs, raibota lieliem baltiem un melniem laukumiem; dažiem dzīvniekiem vairāk izcelta baltā, turpretim citiem melnā krāsa, tomēr gadās sastapt arī pavisam baltus vai pavisam melnus dzīvniekus.

Dažos Madagaskaras apvidos ir aizliegts maki nogalināt, kā arī dzīvu vai mirušu pie sevis turēt. Katru reizi, kad P o ll e n s apmeklēja Nosi-Falijas salu, iedzimtie vienmēr pārliecinājās, vai viņš neved sev līdzi maki, jo tie, pēc viņu domām, apgāna salu.

Starp maki ir vēl viena ievērojama suga — k a t a (Lemur catta), kura sevišķi izcēlās ar savu ķermeņa graciozumu, skaisto spalvas krāsu, gredzenotu, vairāk par pašu ķermeni garo asti kā arī ar savām samērā lielām acīm. Lieluma ziņā kata ir drusku mazāks par iepriekšējiem dzīvniekiem; viņa ķermeņa garums ir apmēram 85, augstākais 90 centimetru, no kuriem 30 līdz 40 centimetru nāk uz ķermeņa, pārējais uz astes rēķina. Biezais, zīdainais, mīkstais un drusku vilnainais spalvojums ir pelēks, dažreiz vairāk pelnu pelēkā dažreiz rudi sarkanā krāsā.

Kata, kuru nevar sajaukt ne ar vienu citu maki, pēc P o ll e n a novērojumiem dzīvo Madagaskaras dienvidrietumu daļas mežājos un, cik zināms, nevienā citā salas daļā nav ticis novērots. Viņš, līdzīgi citiem maki, dzīvo baros un savā dzīves veidā atšķiras vai vienīgi ar savu grāciozumu un neticamo kustības spēju. Pēc Poll e n a ziņām, kata tāpat lec no koka kokā veikli un skaisti un pa zināmiem starpbrīžiem izdod skaņu, kas gan stipruma ziņā tālu nelīdzinās pārējo maki kliedzieniem un vairāk atgādina mūsu kaķu ņaudēšanu. Saķertie katas ļoti ātri pierod pie sava saimnieka; tā vismaz P o ll e n s ziņo par kādu jaunu katu, kurš piederēja kādam franču kuģa ierēdnim un tik labi pazina savu saimnieku, ka viegli atšķīra to no pārējiem kuģa ļaudīm un pasažieriem. Dzīvnieciņš labprāt spēlējās ar kuģa zēniem un ar suni, kas atradās uz kuģa; ļoti savādi, itkā savu bērnu, tas auklēja kāda matroža mazu pērti- ķīti; dažreiz tas ķēra arī vistām aiz astēm, kad tās nonāca viņa krātiņa tuvumā, un raustīja asti tik ilgi, kamēr vistas nesāka kliegt; dažreiz viņš sēdēja nekustīgi ar izstieptām rokām, uzmanīgi skatīdamies uzlecošā saulē.

*

Pusmaki (Ilapalemur) atšķiras no līdzšim apskatītām formām ar savu slaido, caunveidīgo ķermeni, ar īsām, savā starpā maz atšķirīgām kājām un asti, kura gandrīz līdzinās ķermeņa garumam.

Vienīgās līdz šim pazīstamās sugas (Hapalemur griseus) spalva ir olivu brūnā krāsā; pie atsevišķiem dzīvniekiem šī krāsa tomēr pāriet dzeltenā, pie dažiem sarkanā krāsā.

Ja visi maki vismaz zināmā laikā izrāda dzīvu darbību un kustību. tad pie l o r i (Stenops) šīs īpašības ir pavisam pretējas. Viņi ir slinki dzīvnieki un tādēļ viņus arī dēvē par slinkiem pērtiķiem, še pieskaita mazus, diezgan skaistus puspērtiķus ar tievu bezastainu ķermeni, lielu apaļu galvu un tievām slaidām kājām, pie kam pakaļējo kāju pāris ir drusku garāks par priekšējo pāri. Purns smails, bet īss; ļoti lielās acis atrodas tuvu viena otrai; ausis ir vidēja lieluma un spalvainas, ceturtais pirksts pagarināts, bet mazais pirksts apveltīts ar asu un garu nagu. Ļoti īpatnēja ir ciskas un atslēgas kaula artēriju zarošanās: abas šīs artērijas sadalās' tik daudzos zaros, cik muskuļu attiecīgā kājā. Šis apstāklis vēl jo ievērojamāks tādēļ, ka arī pie sliņķiem attiecīgās artērijas uzrāda gandrīz līdzīgu sazarojumu, šās ģints nedaudzās sugas dzīvo Indijā un tuvākās salās; tomēr viņu savvaļas dzīves veids mums gandrīz vēl nepazīstams. Viņi. Dienvidāzijā aizvieto savus kustīgos Āfrikas radiniekus, galvenā kārtā tomēr ar savu ķermeņa uzbūvi, bet ne ar savām rakstura īpašībām.

Ļoti piemīlīgs mūsu ģints loceklis ir s l a i d a i s l o r i (Stenops gracilis) ; tas ir mazs dzīvnieciņš, pēc auguma gandrīz tik liels kā vāvere — tikai 25 centimetru garš, ar tievu ķermeni, lielām acīm, smailu purnu, tievām kājām un garu plīš.-eidīgu spalvu ar sārti pelēku un dzelteni brūnu virspusi, bet bāli dzeltenu apakšpusi. Ap acīm, kuras ir riekstu brūnā krāsā, spalva tumšāka, kādēļ arī nodalās no gaišās purna virspuses.

šis mīļais radījums, kuru iedzimtie sauc par tei vangu, dzīvo Ceilanas mežos. Dienā slaidais lori guļ saritinājies, pieķēries sava krātiņa šķērskokam; ārpasaule ar savu nemieru nemaz viņu netraucē. Krēslai iestājoties viņš atritinājas, vēl pusmiegā staipa savus locekļus un pēc tam sāk lēni un nesadzirdami staigāt pa sava krātiņa stabiem vai arī pa durvju stenderēm uz augšu un leju. Pa šķērskoku vai zaru viņš kustas ar ievērojamu veiklumu, vienalga, vai tas atrodas virs zara, vai ari zem viņa iekāries; tomēr pie katra soļa viņš pārliecinās par jaunu atspaida punktu un bieži tādēļ izpleš savas kājas pāri katram mēram un ar viņām kā ar rokām tāļu uz priekšu tausta pa gaisu, ja viņam vajaga pāriet no viena zara otrā. Ja tas neatrod tūliņ pieturas, kājas sāk tam drebēt itkā briesmās vai grūtā stāvoklī. Rokas un kājas, kuras viņš lieto gandrīz vienādi, ir apbalvotas ar ārkārtīgi labu tausti; roku darbībai, pats par sevi saprotams, viņš dod priekšroku. Pirms pieķerties kādam priekšmetam, viņš izpēta to ar taustes palīdzību. Uz līdzenas grīdas viņš pirms katra soļa tausta apkārt, itkā meklējot priekšmetu, pie kā pieķerties, pēc tam stingri nostāda līdz neiespējamībai izplestās kājas un rokas un beidzot kustas uz priekšu, ar ceļos stipri saliektām kājām, rāpdamies ārkārtīgi lēni, līdzīgi krupim, tikai ar to starpību, ka pēdējais kustas daudz ātrāk uz priekšu. Viņš priecājas par katru nelīdzenumu un katru paaugstinājumu, kas gadās ceļā, ar kājām un rokām tūliņ pieķeras tam, itkā cerēdams atgūt savu dzimto koku augstumu un zarus.

Viņa ķermeņa kustīgākā daļa ir galva, kuru viņš piepeši un zibeņātri spēj grozīt un pagriezt apkārt, kamēr ar roku un tās elkoņa daļu viņš tikai retumis izdara līdzīgi ātras kustības. Pustumsā viņa acis spīd burtiski kā kvēlojošas ogles un atstāj augstākā mērā īpatnēju iespaidu, jo viņas atrodas ļoti tuvu viena otrai, šķirtas ar baltu laukumu. Ausis ir no galvas drusku atkārušās, pati auss pilnīgi atvāzta. Viņa galvenā barība gūstā ir pienā samērcēta maize. Kukaiņus, pa reizei arī miltu kāpurus viņš ēd ar neparastu kāri.

Neveiklais lori (Stenops tardigradus) ir drusku labāk pazīstams, varbūt tāpēc, ka viņš biežāk un plašāk sastopams, nekā viņa slaidais radinieks. Tik daudz ir zināms, ka šis kustonis dzīvo Indijas kontinenta mežos un uz Sunda salām, vismaz uz Sumatras. Viņš ir lielāks un druknāks nekā viņa radinieks, un viņa ķenneņa garums ir vismaz 3o centimetri.

Neveiklie lori ir vispār reti savas dzimtenes vientuļāko mežu apdzīvotāji. Tie dzīvo ģimenēs, kuras dienu noguļ koku dobumos, bet pēc krēslas iestāšanās atžirgst un dodas pēc barības, šo kustoni brīvībā eiropieši vēl nav novērojuši, turpretim pieradinātu to bieži turējuši, vairākas reizes arī dzīvu atveduši Eiropā. observijs (Observille), Seba un Joness ir snieguši labākās ziņas par viņa dzīvi. Teivangs pelna savu nosaukumu. Viņš rāpo tik lēnām, ka vienā minūtē aiztiek tikko tālāk par četrām asīm. Ļoti reti viņš noiet pāra soļus piecēlies, citādi arvienu tikai uz visām četrām. Kāpelēšanu tas prot labāk; tomēr arī šeit viņa kūtrība ir uzkrītoša.

Pie vislabāk pazīstamiem puspērtiķiem pieder a u s a i n a i s maki jeb g a l a g o, par kura dzīvi un pai-ašām ziņojuši jau agrāku laiku ceļotāji. Kamēr pie pundurmaki vislabāk attīstīta redze, tikmēr pie šiem dzirde, kā tas arī sagaidāms no viņu ļoti lielām, ādainām ausīm, kuras pie atsevišķiem īpatņiem atgādina sikspārņu ausis. Var teikt, ka galago ķermenis vairāk kalsnējs, nekā drukns, tomēr kuplo spalvu dēļ tas izskatās resnāks nekā patiesībā; samērā lielo galvu raksturo neparasti stipri attīstītās, kailās ausis un viena otrai pietuvinātās lielās acis.

Visi galago, kas dzīvo Āfrikā un uz viņas rietumu un austrumu salām, atskaitot maki, jāuzskata par plēsīgiem kustoņiem, kuri augļus lieto tikai kā blakus barību. Tie ir naktsdzīvnieki vārda īstā nozīmē, — būtnes, kurām mēnesis ir saule, — radījumi, kuriem viena dienas daļa paiet bez nozīmes, kuri miegaināki par miega pelēm, guļ saritinājušies kādā piemērotā paslēptuvē. Ja tiem neļauj šādu paslēptuvi uzmeklēt, tad tie mēģina izvairīties no nīstās saules gaismas, bailīgi paslēpjot kaut tikai galvu. Saritinājuši savas ausis, tie cenšas nodrošināties no mazākā troksnīša. Ja tos 'kaut kādā veidā ar varu uzmodina no dziļā miega, tad viņi no sākuma nekustīgi, kā sapņodami, lūkojas tālumā, pamazām atjēdzas no savas miegainības un tad ar savu aizsargāšanos izrāda, cik nepatīkams viņiem tāds traucējums. Pavisam citādi top šie paši dzīvnieki pēc saules rieta. Tiklīdz mežā sāk iestāties krēsla, maki pamostas, varbūt no sajūtamā vakara vēsuma, atliec atpakaļ virs galvas saritināto asti," atver acis un izgludina ādainās, satītās vai pareizāk sakot sakrunkotās ausis, kuras kā vāki līdz šim labi noslēdza dzirdes orgānu. Viņi notīrās un nolaizās, atstāj paslēptuves dobumu, sāk savu spokaino darbību. Ar savu neapmierināmo asinskāri un slepkavības tieksmēm, kas pie tik augsti stāvošiem rokdzīvniekiem ir neparasta, tā ir laupītāja dzīve pilnā nozīmē. Apdāvināts kā kaut kurš cits plēsēju dzīvnieks, tālredzīgs kā lūsis, dzirdīgs kā sikspārnis, soozdms pēdas kā lapsa, — lai arī ne tik saprātīgs kā pēdējā, tomēr viltīgs, — apvienodams sevī pērtiķa un miega peles veiklību, pavairodams uzbrukuma neklūdību ar pārdrošību — galago patiesi top bīstams ienaidnieks maziem dzīvniekiem. šinī ziņā viņš stipri atšķiras no pārējiem savas šķiras radiniekiem.

Starp nedaudzām līdz šim atrastām un noskaidrotām ausaino maki sugām, no kurām lielākās sasniedz gandrīz pieaugušu trušu lielumu, kamēr mazākās tikko pārsniedz vidēji lielu peli, mēs no Adansona laikiem pazīstam galago (Otolicnus Galago). Tas ir diezgan skaists radījums vāveres lielumā ar 16 līdz 20 centimetrus garu ķermeni un 28 līdz 35 centimetrus garu asti. Viņa īsais, bet biezais un zīdveidīgais spalvojums virspusē ir bāli pelēks, pie galvas un uz muguras drusku iesarkans, bet locekļu iekšpusē kā arī uz vēdera dzelteni balts.

Spokam i s jeb kobolda maki (Tarsius spectrum), ja tā var izteikties, ir vardes atdarinājums zīdītāju klasē. Pēc sejas tas rāda nepāi- protamu līdzību koku vardei, pēc kāju un roku stilbu daļām, tas atgādina šo pašu abinieku, kuram tas augstā mērā līdzinājās arī kustībās. Liela galva būtu lodes veidīga, ja no sejas virsmas neizceltos deguns, kā īss, diezgan plats konuss, šis. kā arī samērā ar deguna garumu neparasti platā, līdz pat acīm ejošā mutes sprauga, piešķir viņa sejai vardes izteiksmi, šo izteiksmi vēl ievērojami pastiprina neparasti lielās pūces acis. Vispār tās ir samērā lielākās acis starp zīdītājiem. Tās burtiski ieņem sejas lielāko daļu. stāv diezgan tuvu viena otrai un viņu caurmērs ir vismaz 1,5 centimetri. Spalvas kiāsa dzeltenbrūni pelēka ar vieglu sarkanbrūnu nokrāsu. Pieauguši īpatņi sasniedz 40 centimetru garumu, pie kad uz asti jārēķina 23-24 centimetri.

Spokainis (Tarsius spectrum)

Spokainu jeb kobolda maki izplatības apgabals, pēc Uoliesa (Wallace), aizņem visas Malaju salas, rietumos līdz Malakai; tomēr nekur šis dzīvnieciņš nav bieži sastopams. Viņa daudzie nosaukumi, vēl vairāk par viņu apkārtejošās teikas, pierāda, ka viņš visiem iedzimtiem izliekas par augstā mērā dīvainu radījumu. Dienā tas ir tik bezbailīgs, ka dažreiz nolec no augsta koka vai krūma uz garāmgājēju un ļaujas saķerties ar roku. Nesamērīgi lielās, lodveidīgi izspiestās acis, kuru zīli, skatoties pēc krītošās gaismas, viņš var ātri palielināt un pamazināt, viņu padarījušas vietējo iedzīvotāju acīs par spokainu būtni. Viņu uzskata par apburtu kustoni, pēc dvēseles ceļošanas mācības pamatiem par ļaundara garu ar burvju spējām. Sumatras iedzimtie tik briesmīgi no tā baidās, ka viņi acumirklī atstāj rīsa lauku, tiklīdz tie ierauga uz blakus koka spoku maki, jo pēc viņu domām tas, bez šaubām, vēsta kādu nelaimi viņiem vai viņu ģimenēm.

Pirms apmēram deviņdesmit gadiem ceļotājs Sonnerats Madaga&karas rietumu krasta mežos ieguva divus ārkārtīgi savādus kustoņus, par kuru esamību līdz tam nevienam nebija nekādu ziņu. Pat uz pretējā krasta tie bija nepazīstami; vismaz tur dzīvojošie madagaskarieši šim dabas pētniekam apgalvoja, ka tādus kustoņus, kurus viņš tiem rādīja, tie redzot pirmo reiz. Tos ieraudzīdami, viņi skaļi izsaucās, ar to pierādīdami savu izbrīnēšanos, un Sonnerats ar viņu izsaucienu: ,.ai, ai" nosauca atrastos dzīvniekus.

Sonnerats gandrīz nekā nestāsta, kur šis kustonis sastopams un kur viņš uzturas, par tā izturēšanos gūstniecībā tas arī min ļoti maz: „šis kustonis," viņš s&ka, ,.liekas, pieder pie tiem, kas rokas zemē. Dienu to neredz; viņa acs ir iesarkana un nekustīga, kā pūcei. Viņš ļoti kūtrs un no tā tad arī lēns. Man bija tēviņš un mātīte, tomēr tie nenodzīvoja ilgāk par diviem mēnešiem; es viņus ēdināju ar vārītu rīsu, un tie lietoja pie ēšanas savu priekškāju divus tievos pirkstus, kā ķīnieši savus irbuļus. Viņi bija tramīgi, bailīgi, ļoti mīlēja siltumu, gulēšanai arvienu salīda kopā. nogulās uz sāniem, apslēpdami savas galvas starp priekškājām. Tie arvienu gulēja nekustēdamies, un tikai stipri tos valstot varēja viņus piespiest piecelties."

Aiaijs jeb pirkstdzīvnieks (Chiromys madagasca- rensis) uzrāda sekošas ārējās pazīmes: galva ļoti liela, kakls īss, ķermenis spēcīgs, aste apmēram ķermeņa garumā. Visiem locekļiem gandrīz vienāds garums. Samērā ar galvas lielumu acis liekas mazas, turpretim ādainās ausis ļoti lielas. Pie rokām un kājām sevišķi uzkrīt pagarinātie pirksti. Uz pārējām daļām kopkrāsa brūni melna ar caurspīdīgu bālpelēkumu un baltiem punktiem, jo spalva sastāv no divējādiem matiem: resniem, villainiem, pelēki bāliem un melniem, šur un tur baltgalotnīgiem sariem. Sarainās, tumšās astes spalvas ir pie saknes pelēkas; spalvu pušķi virs acīm un lūpu kaktiņos ir pavisam melni. Pieaugušu eksemplāru kopgarums sasniedz vienu metru, no kura 45 centimetri jārēķina no degungala līdz astes sākumam un astes tiesai vairāk kā 50 centimetri.

Dažus gadus Londonā dzīvojošo aiaiju es dabūju novērot tikai īsu laiku; diemžēl mans uzturēšanās laiks bija paredzēts tik īss, ka varēju šim kustonim ziedot tikai vienu vienīgu vakaru, šim kustonim burtiski nav nekādas ievērojamas līdzības ne ar vienu zīdītāju.

Zoologs, kurš savā priekšā redz dzīvu šo brīnišķo būtni, nešaubīsies, ka viņam darīšana ar pilnīgu naktsdraugu. Aiaijs bīstas no gaismas vairāk, nekā jebkurš man pazīstams zīdītājs. Naktspērtiķis vismaz ļaujas uzmodināties, pēc tam čāpo apkārt, izbrīnējies skatās apkārt gaišā dienas pasaulē, uzmanīgi klausās garāmlidojoša kukaiņa sanēšanā, laizās un pat notīrās. Pēc krietnas kratīšanas ar grūtībām uzmodināts, aiaijs dienā jūtas bez jēgas, mēchaniski viņš atvelkas savā tumšā vietiņā, saritinājas un apsedz savu seju ar kuplo asti, aptīdams to stīpveidīgi ap galvu. Viņam nav neviena līdzīga, kas katrā kustībā un katrā darbībā parādītu tādu kūtrību un garlaicību. Vēl ilgi pēc krēslas, tikai tad, kad iestājusies pilnīgi tumša nakts, viņš atžirgst, izlien no savas tumšās paslēptuves un, liekas, vēl arvienu pavadīts no baiļu sajūtas, kad tik kāds gaismas stars to neapgaismos. Sveces gaisma, kas ne mazākā mērā neizbaidē citus nakts kustoņus, spiež to steidzīgi bēgt atpakaļ tumsā.

Vienīgā barība, ko šim kustonim pasniedz, ir svaigs piens, maisīts ar vārītas un saberztas olas dzeltenumu. Ēdot aiaijs izlieto abas rokas, metot ar tām mutē šķidro barību.

Pēc šī novērojuma es pievedīšu Pollena datus, jo viņi ievērojami papildina mūsu zināšanas par brīvībā dzīvojošiem aiaijiem. ..šis zinātniskā nozīmē tik ievērojamais dzīvnieks," raksta mūsu uzticības vīrs, ,,labprāt apdzīvo bambuka mežus lielās salas vidū. pēc iedzimto uzdotām ziņām, aiaijs tik reti sastopams, ka to dabū redzēt tikai gadījumos; viņš dzīvo vientuļi vai pa pāriem, bet nekad ne baros, redzams tikai naktīs, dienu tas guļ biezākos un necaurejamākos bambuka biezokņos lielu mežu apgabalos. Viņš pārtiek no kukaiņiem, kāpuriem, bambuka un cukurniedres serdēm.

Cik tas dienu miegains, tik nakti kustīgs. Bieži nakts laikā var dzirdēt viņa kliegšanu, līdzīgu spēcīgai rukšķēšanai."

Treša šķira Rokspārņi (Chiroplera)

Jaukās vasaras dienās, vēl pirms saules rieta, sāk savu īpatnējo dzīvi viena no mūsu klases neparastākām šķirām. No visām spraugām, alām un caurumiem lien ārā drūms nakts dzīvnieku bars, kas dienu bija bailīgi tur ievilcies, itin kā nedrīkstēdams rādīties saules gaismā, un nu gatavojas uz savu nakts darbu. "Jo vairāk tuvojas krēsla, jo lielāks top šo tumšo būtņu skaits, un līdz ar nakts iestāšanos viņi top visai mundri un sāk savas nakts gaitas. Pus- zīdītājs, pusputns, sikspārnis, tomēr nav pilnīgi ne viens, ne otrs: viņš ir kā labo lidoņu putnu, tā arī zīdītāju karikatūra. Mūsu dzimtene atrodas viņu izplatības apgabala robežās un uzņem savā pajumtē tikai vēl dažas mazas, maigas, vājas sugas. Dienvidos ir citādi.

Jo vairāk mēs tuvojamies karstai zemes joslai, jo lielāks top rokspārņu skaits, un ar skaita pieaugšanu palielinas arī viņu dažādība. Dienvidi ir īstā sikspārņu dzimtene. Jau Itālijā, Grieķijā un Spānijā mēs redzam sikspārņus uzkrītošā daudzumā. Ar vakara tuvošanos viņi izlien no savām paslēptuvēm ne tikai simtiem, bet pat tūkstošiem, un ar savu ņudzoņu piepilda gaisu. Tie izlaižas no katras mājas, no katra veca mūra, no katras klinšu alas, it kā liels karaspēks patlaban dotos karagājienā; jau krēslā viss redzes aploks ir burfiski piepildīts no viņiem. Tiešām pārsteidzošs ir rokspārņu daudzums siltās zemēs! Ir ļoti patīkami un interesanti pavadīt kādu vakaru ārpus lielas rītzemju pilsētas vārtiem. Sikspārņu pulki, kurus tur vakars pamodina, aptumšo gaisu vārda burtiskā nozīmē. Ļoti ātri mums zūd viņu skaits: visur masām redzam šīs tumšās būtnes, kuras virpuļo pa gaisu. Visur viņas dzīvo un kustas, viņas ņirb starp dārza, biržu un mežu kokiem, laižas pār laukiem zemu vai arī ievērojamā augstumā; pa pilsētu ielām, sētām un pat istabām cauri plūst viņu kustīgie pulki. Simtiem nāk un simtiem atkal nozūd. Tu esi visu laiku ielenkts no šiem lidošiem pulkiem. Tāpat ir Rītindijā un nedaudz citādi arī Dienvidamerikā.

Rokspārņus sevišķi raksturo viņu ķermeņa ārējais izveidojums. Vispār viņiem ir drukna ķermeņa būve, īss kakls un resna iegarena galva ar platu mutes spraugu. Vispārējos vilcienos viņu ķermenis saskan ar pērtiķu ķermeni; viņiem ir pat tāpat pie krūtīm divi pupi. Tomēr visos pārējos sīkumos viņi stipri uzkrītoši atšķiras no minētiem dzīvniekiem. Viņu rokas ir pārvērstas par lidierīci un tādēļ ārkārtēji palielinātas, kamēr ķermenis pats ir ļoti sīks. Tādēļ iznāk, ka sikspārņi izliekas lieli, lai gan patiesībā viņi pieder pie mazākajiem zīdītājiem. Sikspārņiem rokas ir raksturīgi izveidotas. Pleca, stilba un pirkstu kauli ir ļoti stipri pagarināti, sevišķi tas sakāms par pēdējiem trim pirkstiem, kuri garumā pārsniedz plecu kaulu. Garie pirksti ir ļoti noderīgi, starp viņiem izstieptās lid- plēves izplešanai, bet citam darbam tie ir pavisam nederīgi. Tikai īkšķim, kurš pie lidvēdekļa izveidošanās neņem nekādu dalību, ir vēl līdzība ar citu zīdītāju pirkstiem: viņš, kā parasti, sastāv no diviem locekļiem un ir apbruņots ar stipru līku nagu, kas dzīvniekam pie kāpelēšanas un piekāršanās var aizvietot visu roku. Visi kāju kauli uzkrītoši vājāk attīstīti nekā roku kauli. Kāja ir ļoti noteikti izveidota: tai ir pieci pirksti, kas apbruņoti līkiem nagiem. Tomēr ir arī kājai savas īpatnības; no pēdas atiet tikai pie sikspārņiem izveidotais kauls pieši, kuru uzdevums ir lidplēvi izstiept starp asti un kāju. Rokspārņu ģindeņa uzbūve ir kaut kas vidējs starp putniem un aizvēsturiskiem zauriem jeb lidojošām ķirzakām. Rokspārņu zobi ir līdzīgi plēsīgo zvēru zobiem; viņiem ir visi trīs zobu veidi, novietoti slēgtās rindās, bet attiecībā uz skaitu un formu zobi ir padoti lielām svārstībām.

Starp visām iezīmēm ādas attīstība ir visievērojamākā, jo viņa noteic netikai ķermeņa izskatu, bet arī sejas izteiksmi, un ir daudzu rokspārņu sejas nejēdzīgās izteiksmes cēlonis. Plati atplestais purns arī padara sejas izteiksmi ļoti īpatnēju; ausu un deguna piedēkļi piešķir sejai sevišķi ērmīgu izskatu un — vismaz pēc vairākuma ieskatiem — padara to ļoti neglītu.

Visu rokspārņu sugu ausis ir uzkrītoši lielas. Rokspārņu maņas ir ļoti labi attīstītas, bet pie dažādām ģintīm un sugām savā attīstībā svārstās. Atsevišķi maņas orgāni apbalvoti, kā jau es agrāk aizrādīju, ar dīvainiem piedēkļiem un īpatnējiem palielinājumiem.

Acis, salīdzinot ar ķermeņa lielumu, ar jāsauc par mazām; tomēr acu zīle spēj stipri paplašināties. Dažām sugām ir sevišķi mazas acis, un tās, kā Kochs uzsver, dažreiz paslēptas tik biezā sejas spalvā, ka nav spējīgas pildīt savu uzdevumu, šie mazacainie dzīvnieki ir tie, kurus dažreiz sastop lidojam jau dienā, kamēr īstiem nakts rokspārņiem acis ir lielākas un neaizsegtas. Redzi atbalsta osme, dzirde un jušana. Ir vairākkārt izdarīti mēģinājumi padarīt sikspārņus aklus, viņiem vienkārši uzlīmējot uz acīm gabaliņu angļu plākstera: viņi lidoja bez redzes palīdzības gandrīz tikpat veikli pa istabu apkārt, kā arī vaļējām acīm, un meistariski izvairījās no vis- dažādākiem kavēkļiem, piem., dažādos virzienos pa istabu izstieptiem pavedieniem. Jušana, kā liekas, atrodas lielāko daļu lidplēvē; vismaz tāds slēdziens ir jātaisa no visiem novērojumiem. Daudz labāk ir attīstītas osme un dzirde. Deguns stāv uz augstas attīstības pakāpes.

Auss, kura papildināta tādā pat ceļā kā deguns, uzrāda ļoti lielu ārējo ausi, kura bieži sniedzas līdz mutes kaktiņiem, un ir apgādāta sevišķām lēverēm un izgriezumiem, kā arī ārkārtīgi viegli kustināma. Bez tam ausij ir vēl ļoti liela, kustīga, dažādi veidota vārstule jeb auss vāciņš, kura uzdevums ir ausi noslēgt, ja trokšņi un skaņas ir stiprāki, nekā sikspārnis tos var panest, un tādā kārtā viņu pasargāt no ciešanām; ar šo piedēkļu palīdzību sikspārnis ir spējīgs uztvert visklusākos trokšņus un visvājākās skaņas. Ja šos lapveidī- gos piedēkļus jeb auss lēveres un auss vāciņu nogriež, tad sikspārņi pie laišanās maldas un pieskaras pie visiem priekšmetiem.

Sikspārņiem ir diezgan iaba atmiņa. Tas apstāklis, ka sikspārņi pie laišanās atrod to pašu vietu un ziemas guļai izvēlas arvien ļoti noderīgu vietu, pierāda, ka viņi nav tik muļķi, kā izskatas. ..Par viņu apbrīnojamo vietas atmiņu," saka K o c h s, ..mūs pārliecina jau nedaudz uzmanīgi izdarīti novērojumi; kad sikspārnis izlaidies no savas paslēptuves, tad tas bez lielas meklēšanas tūliņ atrod veco vietu; tas notiek tikpat labi pie viņa nakts lidojumiem, kā arī, ja mēs to vai nu neviļus vai tīši izbiedējam no viņa paslēptuves gaišākā dienas laikā. Ka sikspārņi pie labas apiešanās ir viegli pieradināmi un savam saimniekam padevīgi, to ir novērojuši ļoti daudzi zinātnieki un dabas draugi. Daži zinātnieki drīz pieradināja sikspārņus barību ņemt no rokas vai arī izvilkt no glāzēm, tiklīdz kā dzīvnieki bija redzējuši, kā to dara. Mans brālis kādu ausaino sikspārni pieradināja tik tālu, ka dzīvnieks tam sekoja caur visām istabām, un kad brālis noķēra mušu, tad tas acumirklī uzsēdās uz viņa rokas, lai mušu noēstu."

„No lidplēves izskata," saka B l a z i u s s, ,.atkarājas lidspējas un kustību veids. Lielāka dažādība šinī ziņā ir sastopama varbūt tikai pie putniem. Sugām ar gariem un slaidiem spārniem ir bezdelīgu ātrais un veiklais lidojums, kamēr rokspārņi ar platiem un īsiem spārniem lidojumā atgādina vistu neveiklo un mētājošos lidošanas veidu. Vispār rokspārņu lidojums nekad nav ilgstošs, bet turpinās tikai neilgu laiku. Tie laižas pa gaisu ar roku nepārtrauktu kustību palīdzību. Putni var lidot, sikspārņi — tikai laidelēties. Viņu laišanās ir nepārtraukta sišana ar lidplēvi pa gaisu; nekad tā nepāriet ilgstošā slīdēšanā vai lidošanā uz priekšu bez spārnu kustināšanas.

Lai vieglāk varētu lidplēvi izplest un pacelties gaisā, rokspārņi piestiprinās pa atdusas laiku ar pakaļkāju nagiem pie augsti paceltiem priekšmetiem un ļauj karāties visam ķermenim uz leju.

No zemes pacelties gaisā rokspārņiem nav tik viegli: viņi iz- palīdzas ar to, ka papriekš izpleš rokas un lidplēvi un paceļ ķermeni stāvus ar kāju palīdzību, vienu vai vairākas reizes palecas uz augšu un tad aizlaižas pa gaisu. Ja tas jau viņiem ir palaimējies, tad tie skrej diezgan ātri uz priekšu. Ka šī skriešana viņus ļoti nogurdina, var redzēt vislabāki no tā, ka sikspārņi bieži jau pēc ļoti īsas lidošanas spiesti atkal atpūsties, pieķeroties koku zariem, mūru nelīdzenumiem un līdzīgiem priekšmetiem.

Rokspārņu rokas tomēr kalpo ne tikai lidošanai, bet arī staigāšanai pa zemes virsu. Tomēr visu rokspārņu sugu gājiens pa zemi ir tikai bēdīga rāpuļošana. šie dzīvnieki ejot pavelk kājas zem ķermeņa un ar viņu palīdzību stumj ķermeni uz priekšu; spārnu gali un sevišķi īkšķa nags pie šīs rāpuļošanas tikai atbalsta ķermeņa priekšgalu. Kāpelējot tie pieķeras ar īkšķu līkajiem nagiem, un ar kājām pārmaiņus stumj sevi uz priekšu.

Visu mums pazīstamo rokspārņu balsis ir augstā mērā līdzīgas un atšķiras viena no otras, cik tāļu mūsu līdzšinējie novērojumi sniedzas, vispār tikai ar to, ka viena balss ir vājāka un otra spēcī

gāka, viena augstāka, otra zemāka. Mazās sugas izdod čirkstošu spiedzienu, kurš skan apmēram kā „krikrikri"; lidsuņi, kad tie sadusmoti vai vispār nemierīgi, izdod līdzīgas skaņas. Rokspārņu balsis ausij arvien ir nepatīkamas, vienalga vai tās augstas vai zemas.

Visi rokspārņi dienā gul un lido apkārt pa nakti. Lielākā tiesa parādas tikai ar vakara krēslu un vēl ilgi pirms saules lēkta atgriežas atpakaļ savās paslēptuvēs; atsevišķas sugas tomēr parādas jau daudz agrāk, dažas pat jau pēcpusdienā starp pulksten trim un pieciem un, neskatoties uz pilnu saules gaismu, jautri lido apkārt.

Katrai sugai ir savi īpatnēji medību apgabali mežos, dārzos, alejās un ielās, pār lēni plūstošiem vai stāvošiem ūdeņiem u. t. t., retāk brīvā laukā, aiz tā vienkāršā iemesla, ka tur tiem nav ko medīt. Bagātākajās dienvidus zemēs viņi lido arī tur, sevišķi pār kukuruzas un rīsa laukiem, jo tanīs aizvienam milzums kukaiņu, kas tiem noder par barību. Parasti tie lido tikai pār nelielu apgabalu, varbūt ap 1000 soļu caurmērā. Lielākie varbūt nolido ap pusstundas gājiena garu ceļa gabalu; par lielajām dienvidus sugām, tā saucamiem l i d s u ņ i e m, mēs zinām, ka viņi vienā paņēmienā nolido vairākas jūdzes, jo viņi, piem., pārlido no salām uz jūdzēm attālo cietzemi un no pēdējās atkal atpakaļ uz salām. L i d l a p s a ir sastopama netikai Indijā, bet arī gar visu Āfrikas austrumkrastu un uz tuvējām salām, piem., uz Madagaskaras, acīmredzot viņa spēj pārlidot starp šīm zemes daļām un salām atrodošas jūras šaurumu.

Australijas lidsunis (Pteropus poliocephalus)

.,Savās medībās," saka Altums, ..sikspārņi *mēdz kārtīgi savu apgabalu izmedīt; viņi turpina lidot vienā un tanī pašā vietā un vienādos locījumos, piem., pa aleju vai ielu uz priekšu un atpakaļ, riņķojot kādā kaktā starp ēkām, cauri bēniņiem vai, itkā neredzamos pavedienos karājoties, pār zināmu ūdens virsmas vietu, līdz tie pārliecinājušies, ka tur vairs laupījums nav atrodams, pēc kam tie pēkšņi izvēlas citu vietu, bet nereti pēc īsa laika atgriežas pirmajā vietā, šādu medības laukumu lielums vispār stāv taisnā attiecībā ar pašu medinieku lielumu. Kamēr tie savu laukumu nav izmedījuši, tie nav aizbaidāmi no sava darba pat ar gaisā izdarīta šāviena palīdzību." Kolīdz tie piekusuši, viņi pakaras kādu laiciņu, un kad atpūtušies, sāk atkal laisties. Dažādas sugas liekas stājamies viena otras vietā; agri lidojošie sikspārņi laižas tikai krēslas stundās, citi pirms un pēc rīta ausmas, vēl citi laižas apkārt tikai pašās pusnakts stundās.

Pa dienu visi rokspārņi uzturas visdažādākajās paslēptuvēs. Mūsu apgabalos viņu guļas vietas ir pa lielākai tiesai koku dobumi, tukšas ēkas un retākos gadījumos klintis un alas. Tropu apgabalos daudzas sugas karājas brīvi koku zaros, kur vien zari sastādaf biezu jumtu. Tas notiek dažreiz arī pie mums, kaut gan retāk.

Savā starpā daudzi, laikam pat lielākā rokspārņu daļa, uztur labas attiecības. Atsevišķas sugas sastāda plašas sabiedrības, kas kopīgi medī un guļ. Pavisam bez strīdiem un cīņām viņi nu gan neiztiek: labs laupījums vai ērta guļas vieta var būt par strīdus cēloni. Neskatoties uz sabiedriskumu vienas un tās pašas rokspārņu sugas starpā, rokspārņi tomēr nekādā ziņā nedzīvo mierā un saticībā ar visas savas šķiras priekšstāvjiem. Dažādās sugas nīst viena otru, un vienas sugas priekšstāvji nekautrējas apēst tādu pašu no otras. Kolenati ir novērojis, ka piem. asinis sūcošie lapdeguņi ķer ausainos sikspārņus, lai izsūktu viņiem asinis, un pēdējie atkal savukārt savus ienaidniekus par to apēd.

Rokspārņu barība ir augļi, kukaiņi, zināmos apstākļos arī mu- gurkaulainie dzīvnieki un viņu asinis, kuras tie no lielākiem dzīvniekiem izsūc. Pēdējais attiecas uz Ameriku apdzīvojošiem rok- .spārniem, kamēr vecās pasaules asinssūcēji nav tik drošsirdīgi, bet uzbrūk tikai mazākiem, vājāki aizsargātiem un vienmēr tikai brīvi dzīvojošiem dzīvniekiem, pie kuriem viņi pieraduši un kuru dzīves vietās tie no cilvēka klātbūtnes netiek traucēti. Kamēr asinssūcēji gandrīz visos gadījumos apmierinas ar nelielu asins daudzumu, kas cietušām dzīvniekam nekaitē, tikmēr citi rokspārņi, laikam daudz vairāk nekā mēs dažreiz zinām, uzbrūk citiem mugurkaulniekiem. Kāds Brazilijas kolonijas Blumenauas ārsts atstāstījis Hen zeļam gadījumu, kas apstiprina iepriekš sacīto. Viņš kādu vakaru novērojis, ka caur atvērtu logu ielidojis liels sikspārnis, saķēris un nonāvējis bezdelīgu, kas istabā gribējusi taisīt savu ligzdu, un tāpēc te gulējusi pa nakti. Par citām, sevišķi Rītindijas sugām, stāsta, ka viņu priekšstāvji ķerot un apgraužot vardes; īsi sakot, rok- spārņiem piemīt laupītāju tieksmes šā vārda īstā nozīmē. Eiropu apdzīvojošās šīs šķiras sugas, tikai īstie sikspārņi, ēd galvenā kārtā kukaiņus: nakts tauriņus, vaboles, mušas un odus, un ja agrā rītā pēc siltām naktīm iet pa alejām, tad tur ļoti bieži var atrast viņu maltītes atliekas • - apgrauztus spārnus un citas tamlīdzīgas lietas. Sikspārņu apetīte ir ļoti liela: lielākie bez kādām grūtībām noēd veselu duci ozolvaboļu un vismazākie kādas 30 mušas, un tomēr nav pieēduši. Lielākos kukaiņus, kad tie noķerti, sikspārņi piespiež pie krūtīm un pamazām apēd; mazākie tiek uzreiz aprīti. Jo dzīvākas ir sikspārņu kustības, jo vairāk tam vajaga barības un tāpēc viņi priekš mums ir ļoti noderīgi dzīvnieki, kas visiem spēkiem jāaizsargā. Ne tā ir ar asinssūcējiem, kuri dažreiz var būt ļoti kaitīgi, un sikspārņiem, kas pārtiek no augļiem, kuri nereti iznīcina veselus augļu dārzus un vīna laukus. Pēc jaunākiem novērojumiem viņi pieder pie rokspārņu pirmās ģintas: lidojošiem suņiem.

Visi sikspārņi ļoti bieži dodas pie ūdens un dzer loti daudz. Vis- pāri viņus visbiežāk sastop ūdeņu tuvumā, protams ne tikai tāpēc, ka te viņi visvieglāk var apmierināt slāpes, bet te atrodama ari viņu galvenā barība.

Ļoti vērtīgi ir Heiglina (Heuglin) novērojumi par to, ka Āfrikas sikspārņi barības dēļ seko ganāmiem pulkiem, šis pētnieks saka: „Bogosu zemēs ir ļoti attīstīta lopkopība, un ja attālākos apgabalos ir labākas ganības un vairāk dzeramā ūdens, tad gānāmie pulki neatgriežas savu īpašnieku dzīves vietās mēnešiem ilgi. Kad mēs nonācām Kerenā, vēršu pulki līdz ar miriādiem mušu, kas viņus visur pavada, atradās Barkas zemos līdzenumos, un sikspārņi bija ļoti reti sastopami. Uz lietus laikmeta beigām tuvākā apkārtnē uz apmēram vienu mēnesi salasījās visi bogosu gānāmie pulki un tai pašā laikā neticamā daudzumā arī kukaiņu ēdēji — krēslas un nakts sikspārņi; līdz ar pēdējo ganamo pulku aiziešanu, arī viņi visi pazuda. Naktī no 30. septembra uz 1. oktobri mēs apmetāmies kādā augstienē, kas atradās apm. trīs stundu gājienā no Kerenas, netālu no iežogojumiem, kas bija nodomāti vēršu bariem. Tā kā gānāmie pulki atradās citās kalnāja daļās, mēs te novērojām tikai vienu vai divus sikspārņus, lai gan vieta viņu dzīvei bija ļoti noderīga. Dienu vēlāk šinī vietā atgriezās ganāmie pulki, un jau tai pašā vakarā sikspārņu skaits bija ievērojami pieaudzis. Ceļas jautājmus, vai sikspārņi maina savu dzīves vietu jeb vai viņi katru vakaru dodas tālos medību ceļojumos, lai uzmeklētu mušas, kas pavada ganāmos pulkus? Es domāju, ka viņi maina dzīves vietu, jo zināmās vietās viņi ierodas vakaros vienmēr laikā, kas nevarētu būt, ja viņi stundām ilgi dienā neceļotu, bet es neesmu te nekad redzējis sikspārni lidojam pirms vakara krēslas iestāšanās."

Es no savas puses viņa izteiktām domām varu tikai pievienoties. Tāpēc man liekas, ka nav neiespējami, ka rokspārņi ceļo vairāk nekā mēs domājam, lai gan mazākā mērā nekā putni.

Siltums visiem sikspārņiem ir nepieciešams ne tikai tāpēc, ka viņš izsauc pie dzīvības kukaiņus, bet arī, tādēļ, ka viņi aukstumu neieredz. Tas, ka sikspārņi zemākos platuma grādos sastopami ļoti bieži, ir ciešā sakarā ar šo apgabalu bagāto kukaiņu valsti; bet liekas, ka arī šo zemju siltais klimats ir viņu attīstībai ļoti labvēlīgs. Mūsu zemēs tikai daži sikspārņi atļauj sevi tieši no saules stariem apspīdēt, kad viņi pēcpusdienās laidelējas apkārt. Tropiskās zemēs viņi bieži taisni atdodas saules stariem; to dara ne tikai lidsuņi, kas savu dienas miegu pavada pieķērušies pie gluži kailiem kokiem vai zariem, nemeklējot nemaz pēc ēnas, bet arī gluddeguņi un lapdeguņi.

Kāds no pazīstamākiem Dienvidbrazilijas sikspārņiem (Nyc- tinomus brasiliensis), pēc Henzeļa vārdiem, dzīvo „bieži vien lieliem bariem zem vecu māju jumtiem un ir spējīgs panest ļoti lielu karstumu, jo vasarā jumti no saules stariem tā sakarst, ka pa viņiem basām kājām nemaz nevar staigāt, ja negrib viņas apdedzināt."

Visi sikspārņi, kas apdzīvo augstākos platuma grādus, līdz ar aukstuma iestāšanos, iekrīt vairāk vai mazāk dziļā ziemas miegā, kas ilgst īsāku vai garāku laiku, skatoties pēc tā, vai viņu dzimtenes klimats ir aukstāks vai mērenāks. Katra suga, līdz ar bargāka gada laika iestāšanos, uzmeklē pārziemošanai pēc iespējas aizsargātu vietu: alas, pagrabu velves, siltus jumtus, jumtu spāres skursteņu tuvumā un citas šīm līdzīgas vietas. Tās sugas, kas mazāk jūtīgas pret aukstumu, laiku pa laikam pārtrauc savu ziemas miegu, atmožas un laidelējas savās aizsargātās vietās šurp un turp, — cik var redzēt, mazāk tādēļ, lai uzmeklētu sev barību, bet gan lai izdarītu zināmas kustības. Atsevišķi sikspārņi izlaižas arī brīvā dabā un kādu laiku laižas pār sniega pārklāto zemi; lielākā daļa tomēr savu ziemas miegu nepārtrauc.

Stāvoklis, kādā sikspārņi pavada ziemas miegu, ir ļoti dažāds un atsevišķām grupām un gintām ļoti īpatnējs. Vienkāršākais un parastākais stāvoklis ir tāds, ka dzīvnieks piekaras ar pakaļkāju nagiem, un spārnus piekļauj pie sāniem. Daudzi tā brīvī karājas pie griestiem vai velvēm, lielākā daļa tādā pašā veidā pie sienām, citi kā atbalstu izlieto ari priekšējos locekļus un uzrāda vēl veselu rindu dažādību šinī savā stāvoklī.

Lielākā lapdeguņu daļa ieņem tik raksturīgu stāvokli, ka garāmejot viņus var drīzāk noturēt par sēnēm un ne dzīvniekiem. Viņi, pavisam ietinušies savā lidplēvē, brīvi karājas pie abām pakaļkājām.

Tas, kas sacīts par sikspārņu sabiedriskumu vispāri, ir attiecināms arī uz viņu ziemas gulu. Ir sugas, kas bez izņēmuma pārziemo sabiedrībās, un ne tikai cieši viens otram blakus, bet pat vairākām kārtām viena cieši pār otru, dažreiz kopā ar citām sugām, vairāk simtu gabalu vienkop. Citas sugas, kas pārziemo sabiedrībās, apklāj veselas sienas un virsmas vecu koku dobumos, kur viņi karājas viens otram blakus; citi pārziemo atsevišķi un nav nekad sastopami sabiedrībā; vēl citi sastopami gan atsevišķi, gan sabiedrībās.

Jau dažas nedēļas pēc pamošanās no miega sākas mīlas laikmets. Tiklīdz sikspārņi atstāj savas pārziemošanas vietas, viņi, pēc K o c h a vārdiem, ar sevišķām īpatnējām skaņām sāk vilināt pretējā dzimuma priekšstāvjus. šīs skaņas noteikti atšķiras no tām dusmīgai riešanai līdzīgām skaņām, ko viņi izdod sastopoties ar pretinieku. Siltās zemēs lielās rokspārņu sugas topot nepanesamas ar savu trokšņošanu. Tīkojot pēc mātītes, tēviņš viņu vilina un dzenā, kopā ar viņu metas no gaisa uz leju un visādi ālējas. Tomēr ne pie visām sikspārņu sugām pirms apvaislošanās notiek šāda veida skriešana un pārošanās — pie dažām viņa notiek jau ļoti agri gada sākumā. Pagenstechers ir izmeklējis kādu sieviešu kārtas pundursikspārni, kas bija apvaislojiss jau 23. janvārī. Kochs ir atradis, ka pie krūmu sikspārņiei i apvaislošanās notiek jau janvārī un februārī. „Lai gan sikspārņi," piezīmē mūsu centīgais novērotājs, „gandrlz vienmēr ir ļauni un maz pacietīgi dzīvnieki, kas bieži savā starpā kožas un plūcas, tā ka viņu maigākās ķermeņa daļas bieži visu mūžu nes šo cīņu zīmes, tomēr liekas, ka greizsirdība ne vienmēr ir viņu dabā. Pie dažām sugām ir novēroti tādi raksturīgi gadījumi, kur viņi izrāda vislielāko iecietību, lai gan lielākā daļa dzīvnieku šai laikā parasti zaudē katru dzirksteli ro viņiem iedzimtās labsirdības."

Nedaudzas nedēļas pēc apaugļošanās piedzimst jaunie sikspārņi. Dzemdējošā mātīte, pēc Blaziusa un Kolenati novērojumiem, karājas, pretēji paradumam, ar abu roku īkšķiem pieķērusies, saliec asti līdz ar viņas lidošanas plēvi pret vēderu, tādā veidā radot maisu jeb iedobumu, kurā tad iekrīt jaunpiedzimušais. Tūliņ pēc dzemdēšanas māte pārkož nabas saitiņu, un mazais sikspārnis, ko māte iepriekš nolaizījusi, piestiprinājas pie mātes krūts un zīž.

Visi rokspārņi nēsā lidojot savus mazuļus sev līdz, pat tad vēl, kad mazie var jau tīri labi patstāvīgi lidot un laiku pa laikam atstāj mātes krūti. Ka nupat minētais notiek, esmu novērojis pie sikspārņiem, kurus esmu atradis piekārušos pie Āfrikas mūža mežu kokiem. Sešās līdz astoņās nedēļās mazie sasniedz pilnīgu lielumu, bet vēl līdz pat rudenim un ziemai viņus var atšķirt no vecajiem pēc viņu neveiklās galvas, isākiem locekļiem un tumšākās spalvas krāsas.

„Aizspriedumu pilnais cilvēks," saka K o c h s, „ir šo nevainīgo dzīvnieku daudzkārt apmelojis, un lielākā cilvēku daļa pret viņu jūt netīksmi, kur viņiem to sevis pasu labā vajadzētu sargāt un kopt. Nepareizs ir jau tas apgalvojums, ka sikspārņi pieliekamos kambaros apgraužot speķi; jo neviena viņu suga speķi neēd. Vispārīgi izplatītā māņticība, ka sikspārnis ieķeroties matos un neesot no viņiem ārā dabūjams, ir bez kāda pamata. Sikspārnis aiz brīvas gribas nekad neķeras cilvēka matos; bet var būt, ka kāds nelaimīgais no mūsu šķiras priekšstāvjiem nejauši ielido istabā, kur pašlaik atrodas lielāka sabiedrība. Tagad katrā ziņā sāksies medības, ko sarīko klātesošie. Tiek sists ar kabatas lakatiem u. t. t., un kad nu dzīvnieks galīgi piekusis vairs nespēj laisties, tad viņš mēģina pieķerties pie kura katra priekšmeta, kas tam gadas priekšā. Starp citu var arī gadīties, ka viņš uzkrīt kādai dāmai uz galvas. Lielās sikspārņu sugas tādā gadījumā neprot jokus; ja šos dzīvniekus noķer, tie kož, viņu zobi un nagi ir asi, un daži no viņiem spējīgi radīt dziļas brūces. No brīvas gribas viņi nekad neuzbrūk un visā savā būtībā ir pavisam nevainīgi radījumi."

Tas, ka sikspārņi mīl uzturēties tumsā, viņu pelei līdzīgais ķermenis. brīnišķīgi veidotie ar tumšu ādu pārklātie lidojamie locekļi, atbaidošā sejas izteiksme un ķērcošā balss piešķir viņu būtnei kautko šausmīgu, ko jau senie cilvēki ir izjutuši. Kamēr labos garus attēloja ar baloža spārniem, tikmēr ļauno dēmonu attēli tika zīmēti ar sikspārņa spārniem. Pūķis un drakons, šie briesmīgie fantazijas tēli, savus spārnus bija aizņēmušies no sikspārņa, tāpat kā arī vēl tagad velns karikatūrās tiek zīmēts ar sikspārņa spārniem, un ari ļauno garu bari, ko svētais Jānis izdzen, ir attēloti sikspārņu veidā. Šādi attēli atstāj lielu iespaidu uz jaunatnes vēl bērnišķīgo prātu, tāpat arī uz māņticībai viegli padotām, nemācītām tautas masām, un izsauc viņās riebumu un naidu pret minētiem dzīvniekiem, kuj-i būtu pelnījuši, ka tos saudzē un kopj. Tādēļ arī katra izglītota cilvēka uzdevums ir pacelt savu balsi par šiem apmelotiem labdariem. Ja ņem vērā to lielo labumu, ko viņi mums atnes, tad šie dzīvnieki pazaudē mūsu acīs labu tiesu no sava iedzimtā neglītuma, un kad mēs skaistos siltos vasaras vakarus pavaclam brīvā dabā, tad sikspārņu klusā šurp un turp laidēlēšanās mums liekas kā patīkama parādība, kas atdzīvina vakara kluso dabu un apkārtni.

Labums, ko cilvēkiem atnes lielā daļa kustoņu no šīs ar priekšstāvjiem tik bagātas, dzīvnieku šķiras, pārsniedz ļoti stiprā mērā to ļaunumu, ko daži no viņiem nodara. Taisni naktīs laidelējas apkārt lielā daļa kaitīgāko kukaiņu, un tādā veidā tie nonāk savu ienaidnieku rokās. Bez lēļiem, krupjiem, suslikiem un cirslīšiem vēl tikai sikspārņi ir šai laikā šim mūžīgi uz kapi gatavam un kaitīgam baram uz pēdām. Uzkrītošā ēdelība, kas piemīt visiem sikspārņiem, ir īpašība, kas patiešam šo kukaiņu iznīcināšanā spēlē ļoti lielu lomu. Visi mūsu zemēs dzīvojošie sikspārņi atnes mums tikai labumu, un tie nedaudzie, kas varētu būt kaitīgi ar to, ka ēd augjus, mūs maz interesē, tāpat kā asinssūcēji, kuri arī nebūt nav tik kaitīgi, kā to parasti stāsta. Pēc jaunākām un ticamākām ziņām arī asinssūcēji nekad nenonāvē lielākus dzivniekus vai cilvēkus, pat tad, ja tie vairākas naktis no vietas ir savu barību sūkuši no viņu ķermeņiem.

Pirmo apakšnodalījumu un dzimtu sastāda lidsuņi jeb augļēdēji sikspārņi (Pteropina).

Visi pie šīs grupas piederošie rokspārņi apdzīvo tikai Vecās Pasaules siltākos apgabalus: Dienvidāziju un viņas salas, Vidus- un Dienvidameriku, Austrāliju un Okeāniju. Viņu lieluma dēļ, tie jau sirmā senatnē izkliegti par īstiem nezvēriem. Šos nevainīgos un labsirdīgos dzīvniekus uzskatīja par nejaukām harpijām un briesmīgiem vampīriem. Starp viņiem meklēja tos iedomātos briesmīgos radījumus, kas gulošam cilvēkam izsūc no sirds asinis; viņos redzēja uz mūžīgo pazudināšanu nosodītos atmesto garus, kūpi caur savu kodienu varēja dzīvos pārvērst par šādiem atstumtiem. īsi sakot, plaši ziedošā māņticība nodarbojās ar šiem zīdītājiem ar lielu patiku, lai gan pēdējo vaina pastāv tikai tanī apstāklī, ka viņu izskats ir drusku savādāks nekā parasts, un ka pie viņu šķiras pieder daži mazi locekļi, kas taisni pateicoties savam mazajam augumam ir stipri nekaitīgi, bet tomēr pie minētā nozieguma — asinssūkšanas — vainīgi.

Dabaszinātne šos māņticīgos ļaudis par auglēdējiem sikspārņiem jeb lidsuņiem var labāk pamācīt. Viņiem gan ir izskats, kas stipri līdzīgs sikspārnim, bet viņi par tiem ir daudz lielāki un viņiem ir ļoti patīkama suņa vai lapsas galva, no kuras viņi dabūjuši nosaukumu lidsuņi jeb lidlapsas. Lidsuņi vismīļāk apdzīvo tumšus mežus un dienās neskaitāmā daudzumā pārklāj kokus, pie kuru zariem viņi karājas rindās, galvu un ķermeni ar spārniem pārseguši. Arī cauros kokos viņi ļoti bieži sastopami, pat vairāk simtu eksemplāros kopā. Krēslainos mūža mežos viņi dažreiz lidinās ari dienas laikā; bet viņu īsta dzīve, kā pie visiem rokspārņiem, iesākas tikai ar krēslas iestāšanos. Viņu asā redze un jūtīgais deguns palīdz tiem uzmeklēt kokus, kup bagāti sulīgiem, gataviem augļiem; viņi nonāk pie tiem pa vienam, bet drīz vien viņu salasās vesels bars, tā kā tie spējīgi tādu koku noēst pilnīgi kailu. Arī vīna dārzos viņi parādās diezgan bieži un lielā skaitā un nodara tad lielus zaudējumus, jo viņi ņem tikai gatavos un saldos augļus, pārējos atstādami citiem augļu ēdājiem. Dažreiz viņi uzņemas lielākus ceļojumus un laižas no vienas salas uz otru, pat pār diezgan platiem jūras līčiem. Augļus viņi vairāk izsūc nekā apēd un šūniņu audus izspļauj ārā. Saldiem un smaršīgiem augļiem liek dota priekšroka, un tāpēc viņu mīļākā barība ir bananes, vīģes un citi viņiem līdzīgi augli, tāpat garšīgas ogas un vīna ķekari. Ja jau viņi reiz augļu dārzā ir iebrukuši, tad barojas tur visu nakti, pie tam viņi kokos tā čaukst, ka jau no tālienes tos var sadzirdēt. Ar šāvienu un citiem līdzīgiem trokšņiem viņi neļaujas aizbaidlties; tā baidīti tie augstākais pārlaižas no viena koka uz otru un turpina tur savu maltīti tāļāk. Dienā viņi ir ļoti bailīgi un bēg, tiklīdz mana ko aizdomīgu. Laupītāju putns izsauc viņos uztraukumu un stiprs pērkona grāviens noved tos pat izmisuma stāvoklī.

Reizi gadā mātīte dzemdē vienu vai divus mazuļus; tie cieši turas pie krūts mātei, kura tos ilgāku laiku nēsā apkārt, ļoti mīl un rūpīgi tur tīrus.

Gūstā viņi pēc neliela laika paliek rāmi un savā ziņā pat pierod pie tām personām, kas viņus kopj, pat izrāda viņām zināmu pieķeršanos. Drīz vien viņi ņem barību no rokas un nemēģina ne skrāpēt ne kost. Citādi viņi izturas, ja sašauj viņu spārnus vai noķer tos piepeši: tad viņi dūšīgi aizsargājas un sāpīgi kož. Gūstā viņus baro ar novārītu rīsu, visādiem svaigiem un žāvētiem augļiem, cukura niedru mīksto serdi un citu tamlīdzīgu barību, šad un tad viņi ēd arī kukaiņus. Dienā viņi izturas mierīgi, lai gan neatteicas no barības, bet vakarā sākas viņu īstā dzīve.

Lielākā no visām pazīstamām sugām ir kalongs, lidsunis jeb l i d l a p s a (Pteropus edulis); viņa ķermeņa garums ir 40 cm un spārnu platums sniedzas līdz 1,5 metri. Mugura viņam ir tumšbrūni melna, vēdera puse rūzgani melna, kakls un galva rūzgani dzeltensarkana, lidplēve brūni melna.

Kalongs dzīvo Aizindijas salās: Javā, Sumatrā, Bandā un Timorā. Kā visi viņa dzimtas locekļi viņš dzīvo vai nu lielākos mežos vai ari augļu koku audzēs, kas ieslēdz visas Javas salas sādžas.

Vienā otrā vietā kalongu medī mazāk tāpēc, ka viņš nodara zaudējumus, bet lai viņu izlietotu ķēķī. Malajieši savās medībās gandrīz vienmēr izlieto pūšamo stobru, nomērķē uz sikspārņa ķermeņa visjūtīgāko vietu, uz viņa spārniem, apdullina viņu tādā veidā un tā dabon to savā varā. Eiropieši turpretim ar lielākiem panākumiem lieto šaujamos ieročus.

Kalongs jeb Indijas lidsunis (Pteropus edulis)

Kāds lidsunis, kuru es, kaut gan gūstā, esmu mācījies pazīt un personīgi novērojis un kuru nosauksim par lidlapsu (Pteropus medius), bija 28 —32 centimetrus garš un tā spārnu platums bij 1,1—1,25 metri.

Lidlapsa ir sastopama sākot no Rītindijas līdz Madagaskaras salai. Te kā tur viņa lielos baros apdzīvo mežainus apgablus, birzis un dārzus.

Tāpat kā viņu radinieki, lidiapsas turas sabiedrībās un, ja vien iespējams, izvēlas dienas atpūtai vecus kokus. Kādu laiku viņu mīļākā vieta bij Paradenijas (Kandijas tuvumā uz Ceilonas salas) botāniskā dārza lielie sudrabvillas koki un Indijas vīģu koki, kur Tennents tos diendienā varēja novērot. Dažus gadus iepriekš viņi te bij salasījušies kopā un rudenī bij redzami katru dienu, bet vēlāk, kad viņi bija noēduši gumijkoka augļus, tie devās ceļojumā. Savos iemīļotos kokos tie karājās tādos daudzumos, ka no viņu svara pat resni zari tika nolauzti. Katru ritu starp pulksten deviņiem un vienpadsmitiem tie laidelējās apkārt, kā liekas, lai vingrinātos, varbūt arī lai apsauļotu savus spārnus un ādu un nožāvētu rīta rasu. Šinīs gadījumos viņi laidās tādos baros, kuru biezumu var salīdzināt tikai ar odu vai bišu bariem. Pēc šādas lai- delēšanās viņi atgriezās savos iemīļotos kokos atpakaļ, pie tam trokšņodami un ķērkdami kā pērtiķu bari un savā starpā riedamies un ķildodamies, jo katrs gribēja sev iegūt pēc iespējas ēnaināku vietu. Visi tie zari, uz kuriem viņi nolaižas, ātrā laikā top kaili, pateicoties tai steigai, ar kādu tas tiek darīts, un asajiem nagiem, kuri bez apdomas tiek te lietoti. Pret saulesrietu viņi dodas meklēt laupījumu un droši vien laižas loti tāļu, jo pateicoties savam lielajam skaitam un ēdelībai, viņiem vajag izklīst pa ļoti plašiem apgabaliem.

Nav apšaubāms, ka viņi blakus augiem lieto arī dzīvnieku barību, kā dažādu sugu kukaiņus, mazu putnu olas un mazuļus, zivis un, pēc singalēziešu apgalvojuma, arī rāpuļus, jo, pēc viņu nostāstiem, tie ķerot arī koku čūskas.

Naktssuņu (Cynonycteris) ģinta atšķiras no īstajiem lid- suņiem ar to, ka viņu priekšstāvjiem ir īsa aste un īkšķis, kas apvilkts ar lidplēvi, un ka pupi atrodas uz krūtīm. Šī ģinta apdzīvo galvenā kārtā Āfriku.

Gar Balto un Zilo Nīlas upi, vienīgi tikai dulebpalmās, dzīvo kāda šīs ģintas suga palmu lidsunis (Cynonycteris strami- neus); viņš ir liels dzīvnieks, kura ķermeņa garums ir no 22 cm līdz 25 cm, izplestu spārnu platums ap 1 metru. ,.Masīvā galva," saka Heiglins (Heuglin), „ar buldogveidīgi sakrokotām lūpām un lielām acīm ir līdzīga suņa galvai; stīvā spalva kakla priekšpusē ir spīdoši oranždzeltenā krāsā, virspusē — dzeltenbalta vai pelēk- balta, apakšpusē — kvēpu melnā krāsā."

Pie šīs pašas ģints pieder vienīgā dzimtas suga, ar kuru es iepazinos, Nīlas lidsunis (Cynonycteris aegyptiacus), kurš ir izplatīts visā Ēģiptē un Nubijā un vienmēr sastopams lielu sikomoru audžu tuvumā. Šis sugas vecu pieaugušu lidsuņu ķermeņa garums sasniedz gandrīz 16 cm un izplestu spārnu platums no 90—95 cm. īsā un mīkstā spalva ķermeņa virspusē ir dzīvi pelēki brūnā krāsā, apakšpusē gaišāka, sāni un rokas ir gaiši iedzelteni; lidplēve ir pelēki brūnā krāsā.

Pie gluddeguņiem (Gvmnorhina) pieder a ūsainais sikspārnis (Plecotus auritus). Viņa spārnu platums ir 24 cm.

ķermeņa garums tikai 8,4 cm, no kuriem pāri par 3 cm jārēķina uz asti.

Ausainais sikspārnis sastopams visā Eiropā, izņemot tās zemes, kuras atrodas uz ziemeļiem no 60. ziemeļu platuma grāda. Viņš nekur nav rets, ziemeļu un vidus Vācijā pat viena no visparastākajām sugām, dzīvo tas vienmēr atsevišķi, bet nevis kopā lielās sabiedrībās. Visur viņš turas ne visai lielos attālumos no cilvēku dzīvokļiem, vasarā guļ pat bieži aiz loga slēģiem, kā arī dobumainos kokos, ziemā atrodams pagrabos un zem velvēm, kā arī kaļķu alās un šachtās.

Kā lielākā daļa pārējo sikspārņu, tā arī ausainais sikspārnis stipri cieš no dažādo sugu parazītiem, bez tam viņu apdraud arī cau- ne un sesks, daži dienas plēsīgie putni, pūces un šad tad arī kaķi. Plēsīgie zīdītāji uzbrūk viņam pa dienas laiku, pūcēm viņš krīt par upuri savos nakts lidojumos, jo mazi un izveicīgi nakts laupītāji var viņu noķert, bez sevišķām pūlēm, skrejot.

Ausainais sikspārnis iztur gūstā ilgāk, nekā lielākā daļa viņa radinieku, dažreiz pat, lai gan tikai pie rūpīgas kopšanas, vairākus mēnešus, pat gadus. Šīs īpašības dēļ viņu parasti izvēlas, ja grib izdarīt novērojumus pie sagūstītiem sikspārņiem. Viņu var zināmā mērā pieradināt; viņš pazīst savu saimnieku, lai gan aprobežotā mērā.

Pie n a k t s ņ i r b j u (Vespertilio) grupas un pie p eļ a u š u (Myotuš) apakšģints pieder peļ ausis jeb lielais naktsņirbis (Vespertilio murinus); viņš sastopams visā Viduseiropā, Eiropas dienvidos, Ziemelafrikā un lielākā Āzijas da]ā līdz Himalajiem. Viņš ir lielākais no mūszemes sikspārņiem; tā ķermeņa garums ir no 12 centimetru līdz 13 cm, no kuriem 5,3 cm jārēķina uz asti, un izplestu spārnu platums ir 37 cm; ķermeņa virspuse ir gaiši dūmu brūnā krāsā, ar vieglu rūzgansarkanu piemaisījumu, apakšpuse netīri melna.

«Viņa laišanās", saka A 11 u m s, „kura atkarājas no spārnu platuma, ir diezgan neveikla un rāma, tā atgādinot vārnas lidojumu. Plašiem spārnu sitieniem viņš stūrējas uz priekšu taisnā virzienā, atsakoties no uzkrītoši asiem griezieniem; viņu redz lidojam pār platiem ceļiem, ne sevišķi šaurās alejās, pilsētu klajos laukumos, pāri platām ielām, parasti piecu, sešu līdz astoņu metru augstumā. Liekas, ka viņš nekad nesteidzas, kamēr viņa radinieki netiek vaļā no savas darbīgās steigas. Medību apgabals, kuru viņš pārmeklē, ir laikam piecu minūtu ilga skrējiena garš. Ārpus pilsētām es viņu neesmu sastapis citādi, kā tikai pašu pilsētu apkaimē vai lielu muižu ēku tuvumā. Viņam laikam ir vissmalkākā dzirde, kāpēc tas spēj no ievērojama attāluma doties tieši virsū savam laupījumam. Es esmu redzējis, kā tas no trīs metru attāluma tikko manāmā lie- cienā skrejot noķēra ozolvaboli; citādi jau arī nebūtu izskaidrojams, ka viņš savā vienmuļā lidojumā spēj saķert daudzus kukaiņus, kuri lido daudz ātrāk par ozolvaboli, piem. …naktstauriņus".

Ūdenssikspārņi (Brachyotes) atšķiras no peļaušiem ar to, ka viņu ausis ir ar šķērslīnijām un mazākas; zobu sistēmas abiem ir līdzīgas.

Viena no šās grupas parastākajām sugām ir ūdenssikspār- n i s jeb sarkanais īsausis (Leuconoē Daubentonii); viņa kopgarums ir ap 8,5 centimetru, no šī garuma 4,7 cm ir ķermeņa garums un 3,8 cm astes garums, izplestu spārnu platums no 23 cm līdz 24 cm.

Kā liekas, tad ūdenssikspārnis apdzīvo gandrīz visu Eiropu un daļu no Āzijas. Viņu mēs sastopam Vācijā, Zviedrijā, Somijā, visā Austrumfrancijā, Ungārijā, Sicilijā, Sardinijā, vidus Krievijā un Urālos. Udensbagātos apgabalos viņa netrūkst nekur, šur un tur viņš sastopams pat ļoti bieži. „Lieli māju dīķi," saka A 11 u m Ss „ar sadrupušiem mūļ-iem vai dārza kokiem viņu tuvumā, kā liekas, ir viņu mīļākā uzturas vieta. Ūdenssikspārnis medī kukaiņus tik zemu pār ūdeni, ka starp viņu pašu un viņa attēlu ūdenī ir tikai plaukstas plats attālums. Ja pār ūdeni ir tilts, tad sikspārnis ļoti reti pārlaižas pār viņu, lai mainītu savu medīšanas apgabalu; gandrīz bez izņēmuma viņš skrej zem tilta sijām pat tad, ja tur atrodas ar cilvēkiem piepildītas laivas."

Kalnu sikspārņu (Meteorus) ģintī, kā interesantākā suga mināms umbersikspārnis jeb ceļotāja sikspārnis (Meteorus Nilssoni). Tā ir vidēji liela suga, ķermeņa garums iztaisa 10 centimetru, astes garums 4,5 cm un izplestu spārnu platums 26 cm; ķermeņa virspuse ir tumši melni brūnā krāsā, apakšpuse drusku gaišāka; jauno sikspārņu krāsa ir tumšāka un netīrāka nekā veco. Sās sugas sikspārņiem ir īpatnēja izplatība. Nilsons viņus dabūjis no Skandināvijas pussalas augstienēm un apgalvo, ka viņi bieži sastopami polarriņķa tuvumā. Viņu ziemeļnieciskā daba uzglabājusies arī tanī apstāklī, ka viņi apdzīvo tikai augstienes, bet nekad ne līdzenumus kalnu piekājēs.

Mazākais loceklis pundursikspārņu (Nannugo) grupā un vispār mazākais rokspārnis Eiropā ir pundursikspārnis (Vespertilio pipistrellus). Viņa ķermeņa garums ir 6,7 centimetri, no kuriem uz asti nākas 3,1 cm, izplestu spārnu platums ir 16—18 cm.

Pundursikspārnis apdzīvo gandrīz visu Eiropu un lielāko daļu no ziemeļu un Vidus-Āzijas. Anglijā, Francijā, Ungārijā, Spānijā, Sicilijā un Grieķijā, kā liekas, viņa nekur netrūkst, visbiežāk tomēr tas sastopams Vidus-Eiropā.

Pundursikspārņa laišanos raksturo liela veiklība; viņa lidojums, ievērojot dzīvnieka sīkos apmērus, kā Altums izsakās, ir sīciņi veikls. Laišanās augstums, pēc šī novērotāja datiem, ir ļoti dažāds. Garāmejot viņš medī pār mazu dīķu ūdens līmeni, biežāk lido caur koku grupām un turas, sevišķi skaidros vakaros, ap 15 līdz 20 metru augstumā. Pilsētās, kurās viņš sastopams lielā daudzumā, viņš lido apmēram māju otrā stāva augstumā. Labprāt viņš ielaižas arī atvērtās apgaismotās istabās, un tā var labvēlīgos apstākļos nedaudzās minūtēs salasīties istabā 20 līdz 30 sikspārņu. Nekad viņš neapmeklē mazas un zemas istabas, bet gan vienmēr tikai lielas zāles un tamlīdzīgas telpas.

Dažādi ienaidnieki apdraud pundursikspārni vairāk par visiem citiem sikspārņiem. Viņu galvaskausa atliekas atrod dažādu plēsīgu putnu atkritumos; pēc K o c h a, sevišķi torņa vanags to medī un liekas cienām to labāk par katru citu barību. Tomēr pats bīstamākais ienaidnieks šim augstā mērā derīgam dzīvniekam, kas musu dzīvokļu tuvumā iznīcina kaitīgās kodes, odus un citus uzmācīgus kukaiņus, ir diemžēl pats cilvēks — neizglītotais, rupjais, bezjūtīgais savu labāko draugu nepazinējs, kurš savā neprašā bieži vien nonāvē simtiem šo piemīlīgo, nekaitīgo un tik visai derīgo radījumu.

Kā meža sikspārņu (Panugo) ģints priekšstāvis jāmin vakara s i k s p ā r n i s (Vesperugo noctula), viena no lielākām Eiropas sugām; viņa ķermeņa garums ir 11 cm, no kuriem 4 cm jārēķina uz asti, izplestu spārnu platums ir 37 cm, ķermeņa virspuse un apakšpuse apklāta vienkrāsainu, vienmērīgi sarkani brūnu spalvu, kura jaunībā ir nespodra.

Starp visiem mūszemes sikspārņiem vakara sikspārnis ir visspēcīgākais: viņš laižas visaugstāk, un vakaros parādās pirmais. Nereti viņu redz jau dažas stundas pirms saules rieta, un diezgan bieži, ja tā var izsacīties, cīņā ar plēsīgiem putniem. Ātriem griezieniem sikspārnis veikli izvairās no gandrīz visiem uzbrukumiem; pat veiklais vanags, kurš ķer pat bezdelīgas, nespēj viņam tuvoties. Starp sikspārņiem viņu var saukt par visveiklāko.

Visi pie lapdeguņiem jeb asinssūcējiem piederošie rokspārņi atšķiras no pārējiem ar to, ka viņiem uz deguna ādas atrodas piedēkļi, kuru veids ir ļoti mainīgs, bet kuri vispār sastāv no vairāk vai mazāk attīstītas ādas lapas uz deguna. Ja piedēklis ir pilnīgi attīstīts, tad viņš sastāv no pakava, gareniska izciļņa un lancetes, kamēr savā vienkāršā veidā viņš ir šķērsām pār deguna galu nokārusies ādas kroka. Šo dzīvnieku mātītei bez parastiem pupiem pie krūtīm, kādi ir visiem rokspārņiem, atrodami vēl divi caurumaini pupiem līdzīgi piedēkļi, kuri novietoti virs dzimumorgāniem un atdala limfu; pēc Jekeļa (Jāckel) novērojumiem, pie tiem piesūcas mazuļi. Lai šo orgānu uzdevums būtu kāds būdams, katrā ziņā viņi jāuzskata par neizveidotiem vēdera pupiem, un ar šo iezīmi pēdējā rokspārņu dzimta uzrāda savu tuvumu nākošai zīdītāju šķirai, kurai vēdera pupi ir vienmēr attīstīti. Lapdeguņi ir izplatīti visu kontinentu karstās un mērenās joslās. Viņu barība galvenā kārtā sastāv no kukaiņiem, dažreiz arī no dienas un nakts tauriņiem, vabolēm, viendienītēm un odiem; liela daļa no viņiem ir arī asinssūcēji un uzbrūk putniem, zīdītājiem un pat gulošam cilvēkam.

„Dedzinošam dienas karstumam seko nakts vēsums, kurš te vienmēr ilgst tikpat ilgi kā diena," raksta H u m b o 11 s, „tomēr arī tad zirgi un lopi nevar baudīt mieru. Pa atpūtas laiku neģēlīgie sikspārņi sūc viņu asinis vai arī pieķeras uz muguras un rada pūžņojošas rētas, kurās mitinās odi, dunduri un vesels pulks dzeļošu kukaiņu." Savā ceļojuma aprakstā šis pats pētnieks min tikai dažas reizes paša novērotus asinssūcējus. ,.Briesmīgie sikspārņi, laikam no lapdeguņu ģints, laidās kā parasts lielāko nakts daļu pār mūsu šūpuļtīkliem; katru acumirkli likās, ka viņi ieķersies kādam no murns sejā." Kādā citā vietā viņš saka: „Nejēdzīgie sikspārņi, kas lidoja ap mūsu šūpuļtīkliem, iekoda, vai, kā iedzimtie saka, iedūra mūsu lielajam dogam purnā. Viņiem bija gai-as astes kā molasiem; es tomēr domāju, ka tie bija lapdeguņi, kuru mēle ir apklāta ar kārpām un kalpo kā zīšanas orgāns, kas ir arī stipri sašaurināms. Rēta bija maza un apaļa; suns žēli kauca, ne aiz sāpēm, bet baidīdamies no sikspārņiem, jo tie laidās zem mūsu šūpuļtīkliem. Šādi gadījumi tomēr ir retāki, nekā šai zemē domā. Lai gan mēs zemēs, l*ur vampiriem līdzīgie sikspārņi ir bieži sastopami, dažas naktis gulējām zem klajcs debess, nekad tomēr netikām no viņiem sakosti.

Bez tam dūriens katrā ziņā nav bīstams un sāpes tik nejūtamas, ka parasti uzmostas tikai tad, kad sikspārnis jau laižas prom."

Kāds tuvāk nepazīstams ceļotājs ļāvis no sevis, kā K a s e l s (Kassell) ziņo, vampiriem sūkt asinis, lai tā viņus varētu novērot. Šis ceļotājs apgūlās kādā mājā lielā istabā, bet odu tīklu pār gultu nenolaida, jo nakts bija karsta. Būdams nomodā, viņš skatījās mēness staros, kuri plūda caur a,tvērtu logu istabā. Tad istabā parādījās liels vampirs. Mūsu novērotājs palika pilnīgi mierīgs, lai redzētu, ko sikspārnis darīs. Vispirms viņš laidās klusu no vienas istabas puses uz otru; kad tas bija vairākas reizes to pašu atkārtojis, tad sāka laisties starp gultas galu un gulētāju šurp un turp. Pakāpeniski viņš saīsināja savus līkumus un slīdēja zemāk un zemāk, līdz nonāca gluži tuvu pie gulētāja, kustinādams spārnus ārkārtīgi ātri, tomēr pilnīgi bez trokšņa. Viņš uzvēdināja savam upurim ļoti patīkamu vēsumu. Tad tas nolaidās. Stāstītājs apgalvo, ka to acumirkli, kad vampirs koda viņa kailās krūtīs, viņš nevarējis noteikt, tik nejūtams bijis kodiens un tik patīkams ar spārniem uzvēdinātais vēsums. Pēc tam viņš tomēr sācis sajust lēnas sāpes, kuras atgādinājušas dēles kodiena sāpes; tad ceļotājs asinssūcēju noķēris un no- žņaudzis.

Pie lapdeguņiem ar sarukušiem deguna piedēkļiem pieder ari griezdeguņu (Desmodus) ģints, kuru raksturo w veidīgi izgrieztas deguna lapas, lielas, tāļu viena no otras novietotas ausis, garš, ass, ārpusē zobains ausu vāciņš un vēl tas, ka šai ģintai trūkst astes, un cisku lidplēvi izveido tikai maza maliņa. Pudurzobji, kā Vidas princis, viņu atradējs, vairākkārt šās ģintas priekšstāvi (Desmodus rufus) nosaucis, ir virspusē rieksta brūnā ķrāsā, pēc Burmeistera ziņām, atrod Minas Geraesas alās. Pa dienu viņi sēd mazās grupās pie griestiem, no gaismas baidas un top nemierīgi. Līdzīgi lapdeguņiem šaurā nozīmē, arī viņi sūc asinis, un viņu dzerokļu un priekšzobu veids atbilst šim uzdevumam.

Vārstuļdeguņus (Rhinopoma) raksturo gara brīva aste, šaura cisku lidplēve un īpatnēja zobu sistēma. Pazīstamākā suga šinī ģintā ir Ē ģ i p t e s vārstuļdegunis (Rhinopoma rnicrop- hyllum). Tas ir mazs dzīvnieks ar garu spalvu un gaiši pelēkā krāsā; viņa ķermeņa garums ir 5,5 cm, gandrīz tikpat liels ir astes garums un spārnu platums sasniedz 20 cm. Sevišķi uzkrīt viņu ļoti gapā un plānā, no 11 skriemeļiem sastāvošā aste, kas garumā tāļu pārsniedz cisku lidplēvi. Vārstuļdeguņi dzīvo neparasti lielā skaitā Ēģiptē, sevišķi vecos atstātos pieminekļos, kā arī dabīgās un mākslīgās alās. Kādā lielā velvē viņi karājās tādās nasās, ka melnie griesti izskatījās no viņiem pelēki. Apakšā uz grīdas bija uzkrājies collu biezs izkārnījumu slānis, kura smaka piepildīja visu plašo alu.

Pie vampiriem šaurā nozīmē (Phyllostoma), kas pieder pie sugām ar divkāršām deguna lapām, deguna piedēkļi ir pa lielākai daļai uz augšu stāvošas lancetes veidā. Ausis ir ar vāciņiem. Starp daudzajām šīs grupas sugām sevišķu ievērību pelna vislielākais Dienvidamerikas asinssūcējs, vampirs (Phyliostoma spectrum). Viņa ķermeņa garums sasniedz 16 cm, spārnu platums, pēc B e i t s a. ir 70 cm. Vampirs apdzīvo Ziemeļbraziliju un Gvianu un uzturas labprāt mūža mežos, kā arī celtnēs. Viņš tomēr ir pats nekaitīgākais .sikspārnis, un viņa nekaitīgums ir labi pazīstams visiem Ama- eonas krastu apdzīvotājiem. Pēc senākām un arī tagadējām dabas- pētnieku ziņām, šis tik daudzkārt par ļaunu izkliegtais sikspārnis pieder pie lapdeguņiem, protams tomēr ne pie asinssūcējiem, jo viņš bieži naktīs cītīgi medī kukaiņus, bet pa starpām ēd arī augļus.

No šīs dzimtas Eiropā sastopami pakavdeguņi (Rhino- lophus). Viņiem ir plata, bet samērā īsa lidplēve. Viņu spārnu sitieni ir nevienādi un laišanās ne visai veikla. Viena no parastākajām sugām ir pundurpakavdegunis (Rhinolophus Hippo- sideros), viens no vismazākiem mūsu sikspārņiem. Ķermeņa garums sasniedz tikai 6 cm, spārnu platums 22 cm. Spalva ir gaiškrāsaina, pelēki bālgana, virspusē drusku tumšāka nekā apakšpusē. Starp visiem lapdeguņiem mazais pakavdegunis ieplešas vistālāk ziemeļos. Viņš atrodams, pēc Kocha ziņām, Eiropā no Ziemeļjūras un Baltijas jūras krastiem līdz Vidusjūrai, no Eiropas rietumiem līdz pat Kaukāzam.

Vēl biežāk nekā minētā suga sastopami parastie pakavdeguņi (Rhinolophus ferrumequinum). Viņu ķermeņa garums ir 5,5 cm, astes garums 3,5 cm, spārnu platums 33 cm.

Pakavdeguns ir izplatīts mērenās un Dienvideiropas lielākā daļā; tas sastopams arī Āzijā pie Libanus kalniem. K o 1 e n a t i domā, ka viņi arī zog citu dzīvnieku asinis. Naktīs viņi laižas gar kalnu kraujām, lai stirnām un ģemzēm sūktu asinis, aplido arī vāveru ligzdas un padara sevi augstā mērā aizdomīgu, lai gan viņu vampirisms vēl nav pierādīts.

Ceturta šķira Plēsēji (Carnivora)

Diezin vai būs vēl cits kāds dzīvnieku valsts nodalījums, kas pie apmēram tā paša sugu skaita varēs uzrādīt tādu formu bagātību, kā plēsēju šķira. Šai šķirā ir apvienotas visdažādākās būtnes — te sastopam gandrīz visu lielumu dzīvniekus, kādus vien mūsu dzīvnieku klase var uzrādīt, sākot ar vidēji lieliem un beidzot ar vismazākiem. No varenā lauvas līdz mazai zebiekstei — kādas pārejas formas, kāds vienas un tās pašas pamatformas bagātīgs izveidojums!

Un tomēr lielākā plēsēju daļa uzrāda tādu vienādību gan savā ķermeņa uzbūvē, gan arī savās garīgās spējās, kā to grūti būs atrast pie kādas citas dzīvnieku šķiras, un taisni šī vienmērīgā attīstība viņus apzimē kā ciešā radniecībā esošus dzīvniekus. Jau viņu vairāk vai mazāk kopīgās ierašas, līdzīgais dzīves veids un barība norāda uz to, ka arī visai šo dzīvnieku būtībai, locekļu uzbūvei, zobiem un gremojamam aparātam jābūt līdzīgi veidotiem. Izķēmotu, neparastu un pretīgu radījumu starp plēsējiem gandrīz pilnīgi trūkst: viņi uzrāda daudz lielāku vienveidibu savā uzbūvē nekā pērtiķi, puspērtiķi un rokspārņi.

Viņu locekļi ir veidoti vislielākā saskaņā ar ķermeni un savā starpā un uzrāda vienmēr četrus vai piecus pirkstus, kas apbruņoti vairāk vai mazāk stipriem, asiem vai mazāk asiem ādas makstis ie- velkamiem nagiem. Visas maņas ir augsti attīstītas, lai arī cik dažādos veidos tās mums neparādītos. Pie plēsējiem mēs vēl sastopam visus zobu veidus; tie ir stipri un asi, bieži slaidi, smaili un asi roboti, kas cieši viens otram piekļaujas un kas dziļi sēž stipros žokļos; pēdējos kustina vareni muskuļi.

Ārējās plēsēju pazīmes ir sekošas: ķermeņa uzbūve uzrāda visas pārejas no neveiklā un īsā lāča stāva līdz vijīgajam un slaidajam cibetkaķa stāvam; kājas ir vidēji augstas; viņu četri vai pieci pirksti vienmēr nobeidzas asiem nagiem; galva ieapaļa, deguna gals kails, acis lielas un ar asu skatu, ausis stāvas, virs lūpām lielas ūsas.

Plēsējiem ir labi attīstītas maņas. Ja izņēmuma gadījumā kāda no maņām ir mazāk attīstīta, tad viņas trūkumu katrā ziņā atsver pārējās. Vieniem apbrīnojami augsti attīstīta osme, citiem redze, vēl citiem dzirde, kamēr dažiem tauste spēlē ļoti ievērojamu lomu. Parasti ļoti labi attīstītas mēdz būt vienmēr divas maņas, visbiežāk osme un dzirde, retāk dzirde un redze.

Garīgā attīstība še nestāv zemāk par miesīgo. Starp plēsējiem mēs varam sastapt apbrīnojami gudrus radījumus un tādēļ mums nav ko brīnīties, ja viņi ātri iemaņas visās viltībās un prot labi izlikties; to no viņiem prasa viņu laupītāju un zagļu amats. Sava spēka sajūta dod viņiem tikdaudz drosmes un pašapziņas, kā mēs to nekad nesastopam pie citiem dzīvniekiem.

Ķermeņa un gara īpašības un tieksmes noteic šo dzīvnieku uzturas vietas un dzīves veidu. Plēsēji dzīvo un valda visur — tā uz zemes kā ūdenī un koku zaros, kalnos un līdzenumos, mežos un laukos, ziemeļos un dienvidos. Viņi tikpat pilnīgi var būt dienas kā nakts dzīvnieki; viņi tikpat labi dodas uzmeklēt sev barību krēslā kā saules gaismā un arī nakts tumsā.

Gudrākie dzīvo sabiedrībās, mazāk saprātīgie vientuļi; ātrie uzbrūk atklāti, mazāk žiglie uzbrūk no paslēptuves — lai ari diezin cik stipri tie nebūtu. Vieni iet taisni uz savu mērķi, otri pa aplinkus ceļiem; bet visi viņi noslēpjas cik ilgi vien iespējams, lai parādīdamies nelaikā nesabaidītu laupījumu; tikai daži, kas apziņas savu nespēku, steidzīgi bēg, tiklīdz pamana ko aizdomīgu.

Visi zīdītāji no plēsēju šķiras pārtiek no citiem dzīvniekiem un tikai izņēmuma gadījumos daži no viņiem ēd augļus, graudus un citu augu barību. Skatoties pēc barības, viņus iedala divās lielākās grupās: ga]as ēdājos un visēdājos. Tikai te jāievēro tas, ka ari tie, kas ēd visu, labprāt dod priekšroku gaļai tāpat kā visplēsīgākie laupītāju dzīvnieki. Šķiras vislielākā daļa jau no dzimšanas ir laupītāji un slepkavas, vienalga vai viņi nonāvē lielākus vai mazākus dzīvniekus; pat tie no viņiem, kas mīl augu barību, pie izdevības parāda, ka viņi no pārējās sabiedrības nav nekāds izņēmums, cik tālu iet runa par laupīšanu un citu dzīvnieku nonāvēšanu.

Pēc barības izvēles, labāk sakot, laupījuma izvēles, zīdītāji no plēsēju šķiras atšķiras savā starpā tāpat, kā pēc miesas uzbūves, dzīves vietas, dzimtenes un dzīves veida. Diezin vai kāda no dzīvnieku valsts klasēm ir droša no šo laupošo bruņinieku uzbrukumiem; nāve valda visur ap viņiem, laupīšanai un nonāvēšanai nav gala.

Daži dzīvnieki no plēsēju šķiras, domājams, dzīvo īstu laulības dzīvi, bet neviens no viņiem to nenoslēdz uz visu mūžu. Pie dažiem kaķiem un caunēm pārošanās laikā un pēc tās abu dzimumu priekšstāvji dzīvo daudz ciešāk kopā nekā pārējā laikā; tie palīdz ari viens otram, lai bērnus uzturētu, apsargātu un aizstāvētu. Pie citām sugām un pat pie lielākās sugu daļas tēvs savus bērnus uzlūko kā laupījumu un mātei tad viņš jāatgaiņā, ja tas nejauši ir uzgājis savu pēcnācēju uzturas vietu. Tādos apstākļos māte ir vienīgā bērnu kopēja. Mazuļu skaits, kādu mātīte atnes vienā reizē, svārstās diezgan stipri, bet nekad nenoslīd līdz vienam, kas notiek tikai izņēmuma gadījumos. Visi mazuļi piedzimst akli un pirmajā laikā ir ļoti nevarīgi, bet tad attīstas samērā diezgan ātri. Viņu māte tos pamatīgi apmāca amatā un pavada un sargā viņus tik ilgi, kamēr tie nespēj paši par sevi rūpēties. Draudošu briesmu brīžos dažas, bet Joti nedaudzas mātes aiznes bērnus uz citu vietu ķetnās vai uz muguras; pārējās savus mazuļus pārnēsā mutē.

Ar lielāko daļu plēsēju cilvēks dzīvo atklātā naidā. Tikai ļoti nedaudzus no tiem viņš ar pieradināšanu ir padarījis sev noderīgus, un pie tam vienu no viņiem tādā mērā, kā nevienu citu dzīvnieku. Lielākā plēsēju daļa, ar lielākām vai mazākām tiesībām, tiek uzskatīta par kaitīgu un bez žēlastības nīsta un tāpēc nemitīgi vajāta; tikai nelielu daļu no viņiem cilvēks saudz. Vienu gaļu vai taukus lieto barībā, citu dārgās ādas izlieto dārgu apģērbu pagatavošanai: te pret viņu nonāvēšanu nevarētu neko iebilst; bet ļoti nepareizi ir, ka arī pilnīgi nevainīgie, pat derīgie plēsēju zīdītāji tiek akli izskausti. Jau tāpēc vien cilvēkam vajadzētu šo dzīvnieku šķiru pamatīgāk studēt nekā līdz šim; ir taču ļoti svarīgi prast atšķirt savus draugus no ienaidniekiem.

Kaķveidīgie plēsēji

Pat, nespeciālists nešaubīsies nevienu acumirkli par to, kaķu dzimtai piešķirt to godu — atrasties visas plēsīgo zvēru rindas sākumā. Viņš atcerēsies jau no seniem laikiem par zvēru karali saukto lauvu un labprāt dos viņam te priekšroku, apejot tādā kārtā pat savu mīļāko un uzticamāko mājas draugu — suni, kura garīgā būtība ir daudz vērtīgāka vaiņagojuma cienīga. Šoreiz arī pētnieks ir vienās domās ar nespeciālistu un pirmajā dzimtā ierindo kaķus (Felidae).

Starp dzīvniekiem, kas apbalvoti asiem nagiem, kaķi ieņem gandrīz to pašu stāvokli, kādu cilvēks ieņem starp rokām apbalvotiem dzīvniekiem. Viņi ir ne tikai vispilnīgākie plēsēju priekšstāvji, bet, izņemot vienīgi cilvēku, vispār vispilnīgākie dzīvnieki. Līdzīgu samērību starp locekļiem un ķermeni un līdzīgi kārtīgu un vienmērīgu uzbūvi kā pie viņiem mēs pirmajā dzīvnieku klasē nekur vairs nesastapsim. Katra atsevišķa viņu ķermeņa daļa ir gracioza un patīkama, un tāpēc šie dzīvnieki apmierina tik lielā mērā mūsu skaistuma sajūtu. Kā visas šīs sabiedrības attēlu mēs, nenodarot nekādu kļūdu, varam uzlūkot mūsu mājas kaķi; jo nevienā citā dzimtā pamatforma tik stingri neatkārtojas pie visiem viņas priekšstāvjiem, kā te, nevienā citā dzīvnieku grupā atšķirība starp atsevišķām ģintām un sugām nav tik niecīga kā pie kaķiem. Visas ģin- tas atšķirības te parādas kā nesvarīgas ārējās pazīmēs, ja salīdzinam viņas ar atšķirībām pie citu dzimtu grupām un sugām: lauva ar savām krēpēm vai lūsis ar bārkstīm pie ausīm un strupo asti ir tādi pat kaķi kā runcis vai leopards. Pat gepardam, kas vismazākā mērā attēlo kopēju tipu, jāskatās cieši uz pirkstiem, ja viņu grib pareizi izprast: viņš tikai pa pusei ir kaķis — viņš ir maisījums starp kaķi un suni. Tādu pilnīgu saskaņu vai' atrast vienīgi pie tādiem dzīvniekiem, kas visā dzīvnieku rindā ieņem augstu stāvokli.

Kaķi ir stipri un ārkārtīgi izveicīgi kustoņi. Viņu kustībās ir tikpat daudz spēka, cik piemīlīgas izveicības. Visi kaķi prot labi iet, bet to viņi dara lēnām, uzmanīgi un bez trokšņa. Viņi skrien ļoti ātri un ir spējīgi horizontālā virzienā izdarīt lielus lēcienus, kas attālumā pārsniedz viņu ķermeņa garumu apmēram desmit līdz piecpadsmit reizes. Tikai ļoti nedaudzi no lielāko sugu priekšstāvjiem neprot kāpelēt, turpretim lielākā kaķu daļa to piekopj ar lielu izveicību. Lai gan no dzimšanas tie ir lieli ūdens pretinieki, tomēr peld samērā labi, protams tikai tad, kad tas ir nepieciešams; vismaz nav tādas kaķu sugas, kas ūdenī ātri noslīktu. Bez tam viņi prot savu vingro ķermeni visādi izliekt, prot savas ķepas vajadzības gadījuma izlietot un ar viņu palīdzību nemaldīgi saķert dzīvnieku pat tad, kad viņš skrien vai laižas. Te vēl pievienojas viņu samērā lielais spēks un izturība. Lielākās kaķu sugas var ar vienu savas briesmīgās ķetnas sitienu nogāzt pie zemes dzīvnieku, kas lielāks nekā uzbrucējs pats, un bez pūlēm spējīgi aizvilkt prom neticami lielus smagumus.

Starp maņām pirmo vietu ieņem redze un dzirde. Pēdējā neapšaubāmi ir tā, kas kaķus vada viņu uzbrukumos un palīdz laupījumu uzmeklēt. Viņi spējīgi uzņemt trokšņus jau no liela attāluma un pēc tiem taisīt pareizus slēdzienus; viņi dzird visklusākos solus, vislēnāko čabēšanu smiltīs un spējīgi bez redzes piepalīdzības tikai ar dzirdi vien uzmeklēt savu laupījumu. Par šīs maņas asumu liekas jau var taisīt slēdzienu pēc ārējām pazīmēm vien, jo lai gan ārējā auss ne pie vienas sugas nav pārāk liela, tomēr pie viena un otra mēs redzam sevišķus ausu izgreznojumus, vai piedēkļus, piem., cietus matus u. t. t., kas gan mazāk noder skaņu uztveršanai, bet tomēr pasvītro loti labi attīstīto dzirdes maņu. Redze ir mazāk attīstīta, tomēr par vāji attīstītu mēs to saukt nevaram. Viņu acs gan laikam nespēj saredzēt lielos atstatumos, bet tuvumā tā redz priekšzīmīgi. Redzoklis, kas lielākām sugām ir apaļš un dusmās lokveidīgi palielinas, mazākām pieņem ellipsa veidu, kas spējīgs ļoti stipri izstiepties. Dienā zem stipras gaismas iespaida viņš savelkas cieši kopā un ir līdzīgs laurai plaisai, uztraukumā un tumsā viņš pieņem gandrīz pareiza loka formu. Kā nākošā maņa pēc dzirdes gan būs jāuzskata jušana, kas parādas, gan kā labi attīstīta tauste, gan kā sajūtas spēja. Kā taustes orgāni noder galvenā kārtā ūsas — garās spalvas, kas atrodas abās pusēs mutei un virs acīm; laikam tam pašam mērķim kalpo arī lūša garās ausu bārkstis. Ja kaķim nogriež ūsas, tad viņš nonāk ļoti nepatīkamā stāvoklī: viņš tādā gadījumā liekas būt bez padoma un negrib neko uzsākt, vai arī izrāda zināmu nemieru vai nedrošību, kas vēlāk, kad ūsas ataug, atkal nozūd.

Attiecībā uz garīgām spējām kaķi stāv aiz suņiem, tomēr ne tik tāļu, i:ā to bieži vien iedomājas. Nedrīkst aizmirst, ka salīdzinot šo divu dzimtu garīgās spējas, mēs domājam tikai par diviem priekšstatiem: par gadutūkstošiem no mums audzināto, mācīto, skoloto un cilvēka līdzībai tuvināto suni un aizmirsto, ar zināmiem aizspriedumiem aplūkoto un parasti nepareizi audzināto mājas kaķi. Ja mēs salīdzinām šo dzimtu brīvi dzīvojošās sugas, piem lapsu un lūsi, lad redzam citu ainu un spriedums būs kaķiem labvēlīgāks. Šos dzīvniekus turēt par garīgi maz attīstītiem, kā to bieži atklāti vai ari klusībā daudzi dara, ir rupja kļūda. Mūsu mājas kaķis mums bieži vien pierāda, ka viņš var uzticīgi pieķerties cilvēkam, un ka viņam ir dziļš saprāts. Šo sugu lielākās daļas raksturs ir katrā ziņā maisījums no mierīgas apdomības, ilgstošas viltības, asinskāres un ārprātīgas drosmes.

Veids, kādā šie dzīvnieki savam laupījumam uzbrūk, ir visām sugām vairāk vai mazāk vienāds. Klusiem, nedzirdamiem soliem viņi ar sevišķu uzmanību ložņā pa savu medību apgabalu un raugas ar savu aso skatu uz visām pusēm. Vismazākais troksnītis pievelk viņu uzmanību un ierosina tos viņa cēlējam sekot. Pie tam viņi lien uz priekšu cieši pie zemes pieplakuši, vienmēr turēdamies pretī vējam, un kad viņi domā, ka ir pielīduši savam laupījumam diezgan tuvu klāt, tie ar dažiem lēcieniem uzbrūk nonāvējamam upurim, iecērt viņa sprandā vai sānos savas briesmīgās ķetnas, nogāž to pie zemes, saķer ar muti un dažas reizes ātri un stipri iekož. Lielākai daļai piemīt neģēlīgais ieradums ilgi mocīt savu upuri, pie kam tie dod tam itkā drusku brīvības un arī patiesi atļauj tam gabaliņu paskriet, bet īstā acumirklī saķer to no jauna, palaiž atkal u. t. t., līdz beidzot tas nomocīts un no ievainojumiem noasiņojis izlaiž savu garu. Pat lielākās sugas izvairas no dzīvniekiem, no kūļiem var sagaidīt ievērojamu pretošanos. Lauva, tīģers un jaguars no sākuma baidas no cilvēka un pat bailīgi griež tam ceļu; bet pēc tam, kad viņi ir iepazinušies ar to un redz, cik vājš un neaizsargāts Gadījums tas ir, viņi top tā niknākie ienaidnieki un pat liekas, ka viņi tad cilvēka galu ciena vairāk ķā kaut kura cita zīdītāja gaļu.

Kaķu mātīte parasti atnes vairākus mazuļus un tikai izņēmuma gadījumā vienu. Viņu skaits svārstās starp vienu un sešiem; dažas sugas atnesot pat vēl vairākus. Mazuļu kopēja ir māte; tēvs ar tiem nodarbojas tikai izņēmuma gadījumos. Sevišķi patīkama kaķu dzimtā ir tā tīrības mīlestība, pie kuras māte savus mazuļus pieradina jau no pašām pirmajām dienām. Bez apstājas viņa tīra un laiza, gludina un kārto, un sava mājokļa tuvumā necieš nekādu netīrību. Dabīgās dāvanas, uz ko kaķēni spējīgi, parādas jau viņu pirmās kustībās un tieksmēs. Viņu bērnu rotaļas pa lielākai daļai nav nekas cits, kā priekšmēģinājumi nopietnām medībām, ar ko nodarbojas vecie kaķi. Viss, kas kustas, pievelk viņu uzmanību. Neviens troksnis nepaliek no viņiem neievērots: mazie saceļ ausis jau pie visniecīgākā trokšņa viņu tuvumā. No sākuma vecās kaķes aste ir mazo vislielākais prieks. Katra viņas pakustēšanās tiek novērota, un drīz visa sabiedrība pārgalvīgi mēģina astes kustības ar ķeršanu mēģinājumiem aizkavēt un apturēt. Tomēr vecā no šādas blēņošanās neliekas nemaz traucēties un turpina izteikt savus iekšējos dvēseles pārdzīvojumus ar astes kustībām; viņa pat atļauj saviem mazajiem ar šo savu locekli rīkoties pēc viņu patikas. Dažas nedēļas vēlāk var redzēt visu ģimeni dzīvi rotaļājamies, un tagad vecā top tīri bērnišķīga: tikpat lauvu mātīte, kā ari mūsu māju kaķu māte. Dažreiz visa sabiedrība savēlusies lielā kamolā un viens ķersta un kož otra asti. Līdz ar to, ka kaķēni top vecāki, arī viņu rotaļas top arvien nopietnākas. Mazie mācas saprast, ka aste ir tomēr tikai viņu pašu būtnes daļa; tie grib savus spēkus izmēģināt ari pie kaut kā cita. Tagad vecā tiem nes mazus, bieži pusdzīvus, pat arī pilnigi dzīvus kustoņus. Tie tiek palaisti vaļā un jaunie dzīvnieki ar aizrautību un izturību mācās savu laupītāju amatu, ko viņi pieauguši piekops. Beidzot vecā tos ņem līdz medībās; tur nu viņi visā pilnībā mācās visas viltības un slepenos ceļus, mācās arī mierīgi savaldīties un piepeši uzbrukt, ar-vienu vārdu sakot — visas šo plēsoņu mākslas un gudrības. Tikai tad, kad tie jau tapuši pilnīgi patstāvīgi, viņi atdalas no mātes vai vecākiem un ilgāku laiku ved vientuļu klejoņu dzīvi.

Ar pārējo dzīvnieku valsti kaķi ir naidīgās attiecībās, tāpēc ļaunums, ko viņi nodara, ir sevišķi ievērojams. Pie mazākām sugām tomēr svētība, ko viņu priekšstāvji mums atnes, ir daudz lielāka nekā zaudējumi, kas no tiem ceļas. Viņi medī tikai mazākus zīdītājus un putnus, un sevišķi cilvēka mājturībai tik kaitīgie un nepatīkamie mazie grauzēji atrod te sev pretiniekus un vislielākos naidniekus.

Viena vienīga skata uz lauvas ķermeni un uz viņa sejas izteiksmi pietiek, lai mēfe no sirds pievienotos tam aizvēsturiskam uzskatam, kādu par šo karalisko dzīvnieku ir guvušas tautas, kas viņu mācījušās pazīt. Lauva ir četrkājaino laupītāju karalis, valdnieks zīdītāju valstī. Un ja arī kārtojošais dzīvnieku pazinējs negrib ievēlot tā karalisko būtību un redz lauvā tikai kaķi ar sevišķi stipru ķermeņa uzbūvi, tomēr tas kopiespaids, ko šis lieliskais dzīvnieks atstāj uz cilvēku, piespiež pat pētnieku ierindot viņu augstākā vietā starp viņam radniecīgiem dzīvniekiem.

Lauva (Leo) viegli atšķirams no vairuma pārējo kaķu. Viņa galvenās pazīmes ir: spēcīgs ķermenis ar īsu, gludi piegulošu vienkrāsainu spalvu, plata seja ar mazām acīm, valdnieka mētelis, kas pārsegts viņa kamiešiem, un pušķis, kas grezno viņa astes galu. Acis ir mazas, ar apaļu redzokli. Krēpes ir tās, kas raksturo lauvas tēviņu un piedod viņam staltumu un karalisku izskatu.

Šīs krēpes pilnīgi pārklāj kaklu un krūšu priekšējo daļu, bet ir tik dažādi veidotas, ka pēc viņām vien var pateikt lauvas dzimteni un pēc viņām var pat sadalīt šos dzīvniekus vairākās sugās; cik tam pamata, tas cits jautājums. Persijas lauvām krēpes ir garas un sastāv no melniem un brūniem matiem; Guceratas lauvam krēpes ir īsas, smalkas, sprogainas, pie dažiem vienkrāsainas, pie citiem maisītas. Mūsu uzmanību mēs tomēr piegriezīsim staltākai un karaliskākai lauvu sugai — Berberijas lauvam; viņš ir tas, kas jau no sirmās senātnes pazīstams ar savu drosmi un spēku, savu varoņa apziņu, diženumu un augstsirdību, nopietnību un mieru, un tāpēc ari ieguvis nosaukumu — zvēru karalis. Viņš patiesībā ir stiprākais, drošsirdīgākais un slavenākais no visiem plēsīgiem dzīvniekiem, viņš ir stiprākais no kaķiem un briesmīgākais un plēsīgākais no visiem lauvām. Visā viņa izskatā jau atspoguļojas tā spēks, drošsirdība un pārliecība par savu uzvaru cīņā. Ķermenis ir stalts, vēl augstāk un staltāk tiek nesta galva, skats ir majestātisks; viņa izturēšanās ir ievērības vērta un cienīga. Viss pie viņa runā par zināmu aristo- kratismu; katra kustība ir apsvērta un cienības pilna; ķermenis un gars atrodas pilnīgā saskaņā.

Berberijas lauvas (Felis Leo barbaricus) ķermenis, tāpat kā viņa radinieku ķermenis, ir īss. Ķermeņa priekšējā daļa, pateicoties platajām krūtīm un ievilktiem sāniem, ir daudz druknāka nekā pakaļējā daļa; locekļi īsi un ārkārtīgi stipri, ķetnas vislielākās, laikam arī salīdzinoši lielākās, starp visiem kaķiem; garā aste nobeidzas ar īsu dzeloni, kas apsegts ar sprogainu spalvu pušķi. īsa, gluda spalva, sarkanīgi dzeltenā vai gaiši brūnā krāsā, apklāj seju, muguru, sānus, kājas un asti. Ķermeņa garums no purna līdz astes galam ir 2,3 metri. Jaunpiedzimušie lauvas ir 33 centimetri gari, bez krēpēm un astes pušķa; tie pārklāti mīkstu un pelēcīgu vilnu, kas pie galvas un kājām ir melniem laukumiem, sānos, pār muguru un pie astes nelielām šķērssvītrām un pa muguras vidu melna. Jau pirmajā gadā melnie laukumi un svītras nozūd, otrā gadā pamatkrāsa ir bāli dzeltena un trešajā gadā parādas visas tās pazīmes, ko redzam pie pieauguša lauvas tēviņa. Lauvu mātīte vairāk vai mazāk līdzinās jaunajiem dzīvniekiem; no tēviņa viņa atšķiras ar savu vienādi garo, vai ķermeņa priekšējā daļā ārēji nemanāmi garāko spalvu.

Ja tikko aprakstīto lauvu mēs skaitam par sevišķu sugu, tad viņas izplatibas robežas ir tās zemes, kas atrodas ap Atlasa kalniem.

Tie laiki, kad varēja sadabūt kopā seši simti lauvu, lai laistu tos ciņa uz cirkus arēnas, ir jau tūkstoš gadu tāļu aiz mums. No tā laika dzīvnieku karalis ir arvien tālāk un tālāk atkāpies zemes kunga priekšā. Herodots stāsta, ka Kserksa kara gājienu laikā Maķedonijā naktīs lauvas uzbrukuši kamieļiem, kas nesuši kara nastas, par ko kareivjiem bijis liels brīnums, jo šinīs apgabalos šie lepnie laupītāji līdz tam nebija manīti; Aristotels kā robežu, līdz kurai lauvas Eiropā ir izplatītas, min Resus un Acheolus upes un noteikti saka, ka citur nekur Eiropā lauvas nav sastopami. Kad viņi mūsu pasaules daļā ir izskausti — grūti noteikt, bet katrā ziņā tas ir noticis vairāk kā tūkstoš gadu atpakaļ. Uguns ieročiem un eiropiešu drošsirdībai nevar stāties pretī pat šie laupītāji.

Lauva dzīvo vientuli un tikai vaislošanās laikā tas turas kopā ar savu mātīti. Ārpus pārošanās laikmeta katrs lauva apdzīvo savu apgabalu, bet nekad barības dēļ nesanāk strīdū ar savas sugas priekšstāvjiem. Gadas pat, ka lauvas pa vairākiem apvienojas, lai kopīgi dotos lielākos medību ceļojumos. Pēc Livingstona nostāstiem, kuri vispār liekas būt patiesi, grupa no sešiem līdz astoņiem lauvām, laikam divas mātītes ar saviem bērniem, klaiņo apkārt, kopīgi medīdami. H e i g l i n a ļaudis kādu rītu redzējuši sešus vai septiņus lauvas kopā. Ārkārtējos apstākļos dažreiz Dienvidafrikā sabiedrojas kopā vēl lielāks lauva skaits. Tā kā arī Andersons runā par lauvu bariem, tad mums jāpieņem, ka šie nostāsti ir patiesi.

Pārošanās laikā lauvu tēviņš ar mātīti un pēc šī laika pa divi vai trīs lauvas kopā medī kopīgi vienā apgabalā, kura platība atkarājas no medījumu bagātības. Šo apgabalu viņi atstāj, ja tie medījumu jau lielā mērā izskauduši vai aizbiedējuši. Katram lauvam vajag tik daudz barības, ka lielāks viņu skaits nevar vienā apgabalā ilgāku laiku pārtikt. Plaši, ar mežu apklāti upju līdzenumi ir mīļākās lauvu uzturas vietas; kalnāji, kā liekas, tiem patīk mazāk, tomēr pēc maniem piedzīvojumiem lauva uzkāpj kalnos līdz 1500 metru virs jūras līmeņa.

Aizsargātās vietās, Sudānā, vismīļāk krūmājos, bet Āfrikas dienvidos sevišķi labprāt platajās augsto niedrāju joslās, lauva izvēlas sev mājokli lēzenā iedobumā un atpūšas te vienu vai vairākas dienas, skatoties pēc tā, vai apkārtne ir bagāta vai nabaga, mierīga vai nemierīga. Ceļojumā viņš paliek guļot tur, kur rīts to viņa medībās pārsteidz, bet vienmēr izmeklē biezokņa vispaslēptākās vietas.

Vispār viņa ierašas līdzīgas pārējo kaķu ierašām, tomēr dažos gadījumos arī no tām stipri atšķiras. Viņš ir kūtrāks nekā visi pārējie šīs dzimtas locekli un vispār nemīl uzņemties lielākus medību ceļojumus, bet pūlas iekārtoties tik ērti, cik vien tas viņam iespējams. Tāpēc, piemēram, viņš austrumu Sudānā pastāvīgi seko nomadiem, lai viņi arī ietu kurp iedami, un ievāc no viņiem lielāko no visiem nodokļiem.

Viņa dzīves veicis ir piemērots naktij; tikai apstakļu spiests, viņš dienā atstāj savu midzeni. Dienā to reti var sastapt, meža tikai izņēmuma gadījumos.

Ciematu tuvumā viņš nekad neierodas agrāk, kā trīs stundas pēc nakts iestāšanās. „Tris reiz," saka arabi, „viņš ar rēkšanu pieteic uzbrukumu un biedē ar to visus dzīvniekus, lai tie iet viņam no ceļa." Šīs labās domas par viņu tomēr dibinātas uz ļoti vājiem pamatiem, jo katrreiz, tiklīdz es dzirdēju lauvas rēcienu, es novēroju, ka viņš sādžai ir pielīdis visā klusībā un jau nozadzis kādu no mājlopiem.

Un tomēr arī arabi nerunā netaisnību, viņi tikai galveno nepareizi apzīmē. F r i č s (Fritsch) dzirdēja trīs lauvas te rūcam, te ņurdam pavisam tuvu pie saviem ratiem, pie kuriem bija piejūgti vērši; Kordofanā un ap Zilo Nilu atrodošos mūža mežos arī es esmu vairāk kā simtu reiz dzirdējis pērkoni, kas nāk no lauvas krūts drīz pēc nakts iestāšanās, tomēr nedomāju, ka tas ir brīdinājums laupījumam, drīzāk esmu nācis pie pārliecības, ka šī sauciena mērķis, ir izbiedēt medījumu un piespiest to bēgt un tā uzdzīt laupījumu vienam vai otram lauvam, ja ne tieši rūcējam, tad citam, kas ar to kopā medī un kādā vietā noslēpies glūn uz medījumu. Ka lauva pie lopu aploka, vienalga vai to dēvē par kralu vai serību, rūc ar nolūku, lai iežogojumā ieslēgtos lopus aklās bailēs piespiestu izlauzties ārā, par to, man liekas, nevar būt nekādu šaubu. Es pamēģināšu attēlot lauvas uzbrukumu šādam lopu aplokam no paša piedzīvojumiem.

Līdz ar saules rietu nomads sadzen savus ganāmos pulkus drošā serībā, kam ir apkārt apmēram trīs metri augsts un apmēram metru biezs aizsargu valnis, kas darināts no biezi savā starpā sapītiem, bagātīgi ar dzeloņiem pārklātiem mimozu zariem, tā tad drošākais aizsargu valnis, kādu vien nomadi spēj uzcelt. Tumšā nakts nolaižas pār trokšņaino nometni. Aitas vēl blēj pēc saviem jēriem, govis, kas nupat kā izslauktas, noliekas uz guļu. Bars uzmanīgu medību suņu apsargā nometni. Uzreiz suņi sāk skaļi riet; acumirklī tie ir salasījušies kopā un visi vienā virzienā dodas nakts tumsā. Ir dzirdams īsas cīņas troksnis, nikna riešana un dusmīga, aizsmakusi rūkšana, tad uzvaras troksnis: hiēnai, kas ložņājusi ap nometni, pēc īsas cīņas ar modrajiem sargiem ir jābēg. Leopardam nebūtu klājies labāk. I'aliek arvien klusāk un mierīgāk; trokšņi apklust; naķts miers nolaižas pār nometni. Ganāmo pulku īpašnieka sieva un bērni ir atraduši nakts mieru kādā teltī. Arī vīrieši ir savus beidzamos darbus padarījuši un atgriežas nometnē. Tuvākos kokos trepastainais lēlis auž savu naktsdziesmu vai laidelējoties nes savu spalvu plīvuru pa gaisu, labprāt tuvojas serī- bam un pārlido kā gars pār dusošiem ganāmiem pulkiem. Citādi viss ir mierīgi un klusi. Pat suņu riešana ir apklususi, lai gan šie modrie kalpi nav tapuši mazāk uzmanīgi.

Piepeši liekas, ka zeme dārd: tuvumā rūc lauva! Tagad viņš attaisno savu vārdu „essed", t. i. nemiera cēlājs, jo serībā patiešām saceļas liels nemiers un valda vislielākais uztraukums. Aitas kā negudras skrien pret dzeloņainajiem iežogojuma vaļņiem, kazas skaļi brēc, govis ar izbaiļu māvieniem salasās nekārtīgos baros, kamielis labprāt aizskrietu un tāpēc pūlas saraustīt visas saites, un pat drošsirdīgie suņi, kas ar tādu sparu uzvarēja hiēnas vai leopardus, skali un žēli kauc un izbailēs glābiņu meklēdami, bēg pie sava saimnieka, kas arī pats ir bez padoma un nezin ko iesākt. Viņš drebēdams un savu spēku apšaubīdams padodas par viņu stiprākam spēkam un neiedrošinās ar savu šķēpu stāties tik briesmīgam naidniekam pretī; tas nevar aizkavēt, ka lauva nāk arvien

tuvāk un tuvāk, ka viņa spīdošās acis pievieno tām bailēm, ko sacēla viņa balss, vēl jaunas šausmas klāt un Jauj notikt, ka šis laupītājs pievieno savam nosaukumam vēl citu arabu apzīmējumu ,.sabaa" — „ganāmo pulku postītājs".

Ar lielu lēcienu varenais dzīvnieks pārlec pār dzeloņaino sienu, lai izmeklētu savu upuri. Viens vienīgs briesmīgās ķetnas sitiens, un divi gadi vecs vērsis ir nogāzts gar zemi; stiprie zobi salauž šī pretoties nespējīgā dzīvnieka kakla skriemeļus. Apspiesti ļ-ūkdams plēsonis guļ uz sava laupījuma, dzīvās acis gaiši kvēlo uzvaras priekā un laupīšanas kārē; ar asti viņš kuļ gaisu. Uz acumirkli viņš dzīvnieku, kas atrodas jau tuvu izdzišanai, palaiž vaļā un satver to atkal par jaunu ar saviem zobiem, kas spējīgi to galīgi saberzt, līdz beidzot tas vairs nemaz nekustas. Tad lauva sāk domāt par savu atkāpšanos. Viņam atkal jātiek pāri augstajam žogam, bet savu laupījumu tas negrib atstāt. Te vajadzīgs viss viņa neaprakstāmais spēks, lai ar vērsi zobos pārlektu pār žogu. Tas izdodas: es pats esmu redzējis, kā lauva ar divi gadus vecu vērsi zobos pārlēca pār gandrīz trīs metrus augstu seribu. Es esmu redzējis iespiedumu šāda žoga virspusē, ko atstājusi smagā nasta, kā arī žoga ārpusē iedobumu smiltīs, ko atstājis te nokritušais vērsis, iekams lauva to aizvelk prom. Bez sevišķām grūtībām viņš šādu nastu aizvelks līdz savam midzenim, un bieži loti skaidri var redzēt sliedi, ko tā pa zemi vilkts dzīvnieks atstāj smiltīs līdz tai vietai, kur viņš tiek saplosīts.

Tikai pēc tam, kad lauva ir prom, visas dzīvas būtnes, kas atrodas nometnē, uzelpo brīvāk, jo likās, ka visi no bailēm bija kā saistīti. Gans pacietīgi padodas savam liktenim. Viņš zin, ka lau-

Lauvas (Felis leo) Hagenbeka zvēru dārzā

va tam jāatzīst par valdnieku, kas no viņa tāpat piedzen meslus, kā to dara valdnieks - cilvēks, zem kura varas viņš atrodas.

Saprotams, ka visi dzīvnieki, kas vien šo briesmīgo laupītāju pazīst, no bailēm pazaudē katru saprašanu, tiklīdz viņi izdzird to rūcot, šī lauvas rūkšana ir ļoti raksturīga. To varētu dēvēt par viņa spēka izteiksmi: viņa ir savā ziņā vienīgā un to nepārspēj nevienas dzīvas būtnes balss skaņas. Arābi viņai devuši ļoti raksturīgu nosaukumu: „r a a d", t, i. dārd kā pērkons. Lauvas rūkšanu nav iespējams aprakstīt. Liekas, ka viņa nāk dziļi no viņa krūts un grib to saplosīt. Grūti noteikt virzienu, no kurienes rūkšana atskan, jo lauva rūc pret zemi, un skaņa pa zemi izplātās patiešām kā pērkoņa grāviens uz visām pusēm. Pats rūciens sastāv no skaņām, kas atrodas starp 0 un U un ir ļoti stipras. Parasti viņš iesāk ar trīs līdz četrām klusi izgrūstām skaņām, kas izklausas Kā vaidēšana, tad šīs atsevišķās skaņas seko viena otrai arvien ātrāk un ātrāk, pret beigām turpretim arvien lēnāk un lēnāk un paliek arī arvien klusākas, tā kā beidzot drizāk līdzinās ņurdēšanai. Tiklīdz kāds lauva paceļ savu briesmīgo balsi, to dara arī visi pārējie, kas to dzird, un tā dažreiz mūža mežā var noklausīties patiešām lieliskā koncertā.

Neaprakstāms ir tas iespaids, kādu karaļa balss atstāj uz viņa pavalstniekiem. Kaucošā hiēna paliek klusu, kaut arī tikai uz acumirkli; leopards beidz rukšķēt; pērtiķi izdod skaļas rīkles skaņas un baiļu pilni steidzas uzkāpt koku visaugstākos zaros; antilopes trakās bailēs laužas caur koku zariem; blējošos ganāmos pulkos iestājas nāves klusums; ar nastām apkrautais kamēlis trīc no bailēm un neklausas vairs sava dzinēja saucienos, nosviež savu kravu un jātnieku un steidzīgi bēgot meklē glābiņu; zirgs ceļas uz pakaļkājām, krāc, piepūš nāsis un kāpjas atpakaļ, suns, kas nav pieradis pie medībām, smilkstēdams meklē glābiņu pie sava saimnieka.

Un pat cilvēks, kura ausi nakti mūža mežā pirmo reiz skar šīs balss skaņas, pat tas sev vaicā, vai viņš ir pietiekoši varonīgs, lai stātos pretim tam, no kā nāk šie pērkonim līdzīgie grāvieni. L i- vingstons saka, ka strausa kliedziens nav mazāk stiprs kā lauvas rūciens, un tomēr nevienā nesaceļ bailes; arī lauvas rēcienā var labprāt noklausīties no kādas drošas mājas vai ratiem, bet jāatzīstas, ka attiecības stipr i mainās, ja šie rēcieni pievienojas ārkārtīgajam pērkoņa negaisam, kas plosās Āfrikas vidienē, kur gaišo zibeņu dēļ melnā nakts izliekas vēl melnāka, un kur lietus izdzēš uguni, vai arī tad, ja apzinies, ka pretim šim dzīvniekam tu esi neapbruņots un neaizsargāts. Varu apgalvot, ka arī es šinī pērkoni, kas nāk no lauvas krūts, un kas sākumā uz mani atstāja ļoti spēcīgu iespaidu, vēlāk klausījos ļoti labprāt un mācījos cienīt kā lielisku un šausmīgu mūža mežu naktsmūziku; un tomēr taisni šinīs mūža mežos esmu redzējis drošsirdīgus vīrus nobālam, tiklīdz tie izdzird šīs varenās skaņas, kaut gan tie ir mācījušies bezbailīgi ttāties pretim savu ienaidnieku šķēpiem un lodēm.

Pavisam citādi nekā tad, kad viņam darīšana ar lēniem lopiem, lauva izturas tanīs gadījumos, kad viņš uzbrūk savvaļā dzīvojošiem dzīvniekiem. Viņš zin, ka dzīvnieki- to saož jau no diezgan liela attāluma un ka tie ir diezgan čakli, lai no viņa aizbēgtu. Tāpēc viņš uzglūn savvaļā dzīvojošiem dzīvniekiem, vai bieži vien mēģina, kopā ar sev līdzīgiem, tiem uzmanīgi pa vējam pielīst klāt, un to viņš dara ne tikai naktī, bet arī saules gaismā. „Neliels zebru bars," stāsta kāds angļu lauvu mednieks, „mierīgi un bezrūpīgi ganījās kādā līdzenumā, nemaz nenojauzdams, ka kāds lauvu pāris kopā ar jaunajiem bez kāda trokšņa tiem arvien vairāk tuvojās. Lauvu tēviņš un mātīte bija izstrādājuši krietnu kaujas plānu un zagās tik klusi un nemanāmi pa augsto zāli uz zebru pusi, ka šie dzīvnieki tos nepamanīja, neskatoties uz viņu lielo uzmanību. Tā viņi zagās aizvien tuvāk, līdz bija tikai apmēram viena lēciena attālumā no tām; te zebru pulka vadonis piepeši ieraudzīja briesmīgo ienaidnieku un deva zīmi, lai bēg. Bet bija jau par vēlu. Ar vienu vienīgu lēcienu lauvas tēviņš pārlēca pār zāli un krūmiem un ar visu sava ķermeņa smagumu uzkrita kādai zebrai, kas acumirklī zem viņa saļima. Pārējās baiļu pilnas aizbēga uz visām pusēm."

Šis nostāsts sakrīt ar to, ko es pats piedzīvoju Sudānā un Ila- besā. Un tomēr šādas medības dienas laikā ir izņēmums no vispārējā likuma. Parasti lauva gaida vismaz līdz iestājas krēsla un tad tikai domā par savām medībām. Tāpat kā lēnajiem mājlopiem, viņš seko arī savvaļā dzīvojošo lopu pulkiem, un, kā citi kaķi, arī viņš novērošanas vietu izvēlas visdzīvāko ceļu krustojumu tuvumā. Ūdens krājumus stepēs, kur savvaļā dzīvojošie kustoņi nāk dzesēt slāpes, viņš bieži apmeklē ar nolūku iegūt sev laupījumu.

Kad karstā diena ir pagājuse un pār zemi nolaižas vēsā nakts, tad skaistā antilope vai žirafe ar mīlīgajām acīm, svītrainā zebra vai varenais bifelis dodas pie ūdens, lai atveldzētu izkaltušo mēli. Uzmanīgi viņi tuvojas avotam vai peļķei, jo viņi zin, ka taisni,šīs vietas, kas viņiem docl vislielāko atspirdzinājumu, ir tiem arī visnedrošākās. Bez apstājas gaisu ošņādams, vērīgi klausīdamies un uzmanīgi tumsā skatīdamies, antilopu bara vadonis lēni virzas uz priekšu. Nevienu soli tas nesper, iekams nav pārliecinājies, ka apkārt viss ir klusu un mierīgi. Antilopes ir diezgan viltīgas, lai uz avotu ietu pret vēju, un tā viņu vadonis jau laikā pamana draudošās briesmas. Viņš satrūkstas, vērīgi klausās un skatās, viņš ošņā gaisu — vēl acumirklis - viņš piepeši apgriežas un bēg, cik atri vien spēj. Pārējās antilopes tam seko: lieliem lēcieniem un augstu savas skaistās kājas sviezdami aizbēg šie piemīlīgie dzīvnieki. Pār krūmiem un zāļu puduriem aizskrien žiglie skrējēji, un ir glābti. Tāpat tuvojas ari gudrā zebra, tā tuvojas arī žirafe: bet zuduši ir viņi, ja tie šai ziņā nav pietiekoši uzmanīgi. Pagalam ir tā žirafe, kas, lai dzesētu savu iztvīkušo mēli, dodas uz krūmiem apaugušo ūdens krājumu pa vējam, zudusi ir viņa, ja tā tikai uz acumirkli aizmirst gādāt par savu drošību!

Parasti dzīvnieks nokrīt jau pie pirmā lauvas uzbrukuma. Milzīgais svars, kas negaidot uzgulstas uz viņa kamiešiem, nāves bailes, kas viņu sagrābj, un ievainojumi, kurus viņš nākošā acumirklī saņem, kavē to tā, ka tas nav spējīgs vairs tāļu aizskriet. Bez spēka un drosmes tas sabrūk pie zemes; pietiek viena lauvas kodiena, lai saberztu viņa kakla skriemeļus un pārgrieztu tā dzīvības nervu. Un laupītājs tagad guļ uz sava laupījuma, kā es jau to iepriekš aprakstīju, rūkdams un ar asti gaisu kuldams, stīvi uz savu laupījumu lūkodamies, uzmanīdams katru viņa kusti', i: un :.r jauniem kodieniem nobeigdams viņa pēdējo raustīšanos. Ja tam lēciens neizdodas, tad viņš savam laupījumam nedzenas pakaļ, bet, kā jau īsts kaķis, griežas tīri kā nokaunējies atpakaļ uz savu uzturas vietu, iedams soli pa solim, it kā gribēdams izmērīt to atstatumu, no kura viņa lēciens būtu bijis izdevīgs. Pēc Livingstona nostāstiem, lauva savu laupījumu parasti saķer pie spranda, dažreiz ari aiz sāniem, no kurienes viņš vislabprātāk to iesāk ēst. „Dažreiz •'•ar sastapt antilopi, kurai lauva ir pilnīgi izrāvis sānus."

Ja vien tas ir iespējams, lauva noslepkavoto dzīvnieku pirms aizvelk uz kādu paslēptuvi un tad tikai viņu apēd. Šī karaliskā dzīvnieka milzīgais spēks vislabāk parādas taisni tanī apstāklī, ka viņš savu laupījumu aizvāc sev līdz. Ja apdomā to, ka viņš spēj ar vērsi mutē pārlēkt pār platu grāvi vai augstu sētu, tad tikai var nākt pie īstā slēdziena par šī zvēra neticāmi lielo spēku. Pieaugošos bifeļus un kamēļus viņš gan nav spējīgs aizvilkt prom, un apgalvojums, ka ar sava lēciena spēku tas varot nogāzt pie zemes elegantu, pieder pasaku valstij. Tikdaudz ir zināms, ka kamēli lauva tomēr mēģina vismaz kādu gabalu pavilkt uz priekšu. To es pats savām acīm redzēju pie Melbesas sādžas Kordofanā. Apmēram simts soļu tāļu dzīvnieks bija vilkts prom pa zemi. Ar vienu līdz divi gadi vecu teļu mutē stiprs lauva spējīgs aizbēgt vēl pilnos rikšos: Tompsons apgalvo, ka mednieks jāšus piecas stundas dzinies pakaļ lauvam ar šādu nastu zobos, un nav to panācis.

Lauva lielākiem dzīvniekiem vienmēr dod priekšroku, bet nenicina arī mazākos, ja vien tie ir dabūjami. Noteikti apgalvo, ka vajadzības gadījumā viņš apmierinas arī ar siseņiem. Pēc L i- vingstona nostāstiem veci un slimi lauvas medījot pat peles un citus mazus grauzējus. Tas laikam notiek tikai retos izņēmuma gadījumos; viņš, liekas, nemaz, \-.<x v* tam piemērots, lai varētu šadu mazu laupījumu gūstīt. Savas medības viņš sarīko tikai uz lielu laupījumu, ko vislabāk var redzēt no tā, ka viņš visbiežāk sastopams tur, kur ir daudz savvaļā dzīvojošu dzīvnieku vai arī daudz lielu mājlopu. Viņa galvenā barība tomēr ir un paliek visi cilvēka mājlopi, savvaļas zebras, lielākā dala antilopu un mežcūkas. „Ele- i'antus un degunradžus," piezīmē Mērs (Mohr), „viņš nekad neaiztiek; turpretim diezgan bieži tas uzbrūk kaferu bifelim, un ne bez panākumiem; vismaz viņš šim varenajam un stiprajam gremotājam nodara diezgan ievērojamus bojājumus. Par to mani pārliecināja kāds vecs bullis, kuru es nonāvēju 15. jūlijā 1870. gadā. īsi pirms tam kāds lauva bija uzbrucis šim stepju milzim un briesmīgi to apstrādājis. Abas ausis bija burtiski saplēstas skrandās un šausmīgi bija arī tie ievainojumi, ko briesmīgais laupītājs ar saviem nagiem bija ieplēsis viņa kaklā un skaustā; viens no varenajiem ragiem bija nolauzts un asiņoja. Un tomēr vecais bija lauvu no sevis nokratījis."

Pie sava nonāvētā laupījuma lauva atgriežas vēl nākošā naktī, bet trešā naktī vairs nē, jo tad jau arī pūlēties būtu velti. Parasti jau tanī pašā naktī, kad laupījums iegūts, liels skaits liekēžu grib izmantot izdevību izmieloties pie karaļa galda. Slinkā un bailīgā hiēna un visas īsto suņu sugas uzskata par lielu ērtību citam likt laupījumu sagādāt un, tiklīdz kā lauva maltīti atstājis, tūliņ pierijas līdz kaklam. Karalis tomēr necieš viņus vienmēr pie sava galda; un bieži, ka tas noteikti ir pierādīts, notiek pat nopietnas plūkšanās. Cik bailīgi hiēnas izvairas no lauvas, kad to sastop, tikpat neprātīgas tās top, kad viņas sagaida gards kumoss, Viens no maniem medniekiem reiz Austrumsudanā novērojis gaišā dienas laikā cīņu starp lauvu un trim hiēnām, pie kam cīņas pamatā laikam bija šāds mielasta strīdus. Lauva sēdēja suņa pozā kādā meža izcirtumā pie upes krasta un ar vislielāko dvēseles mieru gaidīja uz trim plankumainām hiēnām, kuras ņurdēdamas un riedamas viņam lēnām tuvojās. Pamazām viņas tapa vienmēr nekaunīgākas un nāca varenajam tuvāk un tuvāk. Beidzot vienai no viņām ienāca prātā mēģināt lauvam iekost krūtīs. Tanī pašā acumirklī viņa dabūja ar ķetnu tādu sitienu, ka acumirklī atkrita uz muguras un palika guļot, kā bez dzīvības; pārējās ievilkās meža biezoknī atpakaļ. L i v i n g s t o n s piezīmē, ka arī šakaļa pārdrošība, kad tas ošņādams tuvojas karaJa galdam, bieži tiek sodīta ar acumirklī nāvi nesošu ķetnas sitienu.

Cilvēkiem lauva uzbrūk ļoti reti. Cilvēka augstais stāvs liekas, modina viņā godbijību. Vismaz Sudānā, kur dažās vietās „ne- miera cēlājs" ir bieži sastopams, nav gandrīz zināmi gadījumi, kad lauva būtu apēdis cilvēku. Tur krokodiļiem un pat hiēnām krīt par upuri vairāk cilvēku, nekā lauvām. Dienvidafrikā ir citādi; te tomēr jāpiebilst, ka pie tā galvenā kārtā gan vainīgi paši k-aferi. Pastāvīgos karos starp dažādām ciltīm vienmēr atgadās, ka ar viltu nogalinātie ienaidnieki paliek meža vidū, turpat, kur viņus ķēra nāvīgais šāviens. Ja nu naktī lauva uziet līķi, kamēr tas vēl ir svaigs, tad viņš, protams, ieskata par parocīgu pie viņa apmierināt savu izsalkumu; ja lauva reiz jau ir cilvēka gaļu ēdis, tad viņš atrod, ka cilvēka gaļa ir gārda un paliek par „cilvēkēdēju", kā ka- feri mēdz izteikties. Kaferi apgalvo, ka šādi cilvēkēdāji lauvas iebrūkot pat starp nometņu ugunskuriem un paņemot sev līdz kādu no gulošiem cilvēkiem.

No Sudānā iegūtiem ziņojumiem maz ir iemesla šaubīties, ka lauva katru reizi, pirms uzbrūk, nogulstas 3—4 metru attālumā, lai nomērītu lēcienu. Šī apgabala arabi apgalvo, ka cilvēks, kas sastopas ar gulošu lauvu, var viņu aizbaidīt ar vienu vienīgu akmeņa sviedienu, ja cilvēks ir pietiekoši drošsirdīgs iet lauvam taisni virsū. Kas mēģina bēgt, ir neglābjami pazudis. „Divreiz," viņi saka, „katrs lauva izvairas no cilvēka, jo viņš zin, ka cilvēks ir visžēlīgā Dieva līdzība, kuru arī viņš, kā taisns dzīvnieks, pazemībā atzīst. Ja cilvēks noziedzas pret Visuvarenā likumiem, kuri sakot, kci neviens savu dzīvību nedrīkst ārprāta drošsirdībā likt uz spēli un iet lauvam trešo reiz pretīm, — tad tam jāzaudē dzīvība."

Ka lauvas no cilvēka tiešām izvairas, saka gandrīz visi ticami novērotāji. „Kāds zemnieks, vārdā Koks," tā ziņo S par mans (Sparrman) no sava ceļojuma pa Dienvidafriku, ..pastaigājoties uzdūries uz lauvu. Tas izšāva uz lauvu, bet neķēra un lauva to sāka vajāt. Kad viņš bija jau galīgi nokusis, tas uzkāpa uz kādas akmeņu kaudzes un pacēla šautenes kulbu augstu gaisā. Lauva nogulās divdesmit soļu atstatumā no viņa; pēc pusstundas lauva uzcēlās, gāja no sākuma atmuguriski soli pa solim, itin kā zagdamies, un tikai tad, kad viņš bija jau zināmā attāļumā, tas sāka skriet visā spēkā." Apgalvo, ka lauva pat tad, kad jau ir nogulies zemē uz lēcienu, neiedrošinās savu nodomu izvest, ja cilvēks nekustēdamies skatās viņam acis. Gadījumā, ja vieglo cīņu ar cilvēku viņš nav vēl ne reizes mēģinājis, cilvēka lielais stāvs iedveš viņam bailes un neuzticību paša spēkiem; cilvēka mierīgā izturēšanās un drošsirdīgais skats pastiprina šo iespaidu ar katru tālāko acumirkli. Lauvas bēgšana no mierīgi stāvoša cilvēka ir pierādījums, ka viņš tāpat baidas no cilvēka, kā cilvēks no viņa. Ja Dienvidafrikā sastop lauvu, piezīmē Livingstons, tad tas paliek dažus acumirkļus stāvam, lai apskatītu cilvēku, tad lēni pagriežas, noiet mierīgi dažus desmit soļus, reizi vai vairākas reizes atskatīdamies atpakaļ, tad sāk skriet un beidzot aizbēg lēcieniem, kā kurts.

No lauvas bēgt ir bīstami katros apstākjos, jo tam ir ātras kājas. Ir novērots, ka viņš var panākt pat norūdītus medniekus, ja arī tie jāj uz labiem medību zirgiem. Kam pie sastapšanās ar lauvu ir pietiekoši drosmes palikt mierīgi stāvam, tam viņš tik viegli neuzbrūk. Tomēr šādai pārdrošībai ir vajadzīga sevišķa vīra drosme, kuras katram nav.

Ievērības cienīgs ir arī tas apstāklis, ka lauva, kā to daudzi novērojumi apstiprina, neuzbrūk bērniem. Ir zināmi gadījumi, kad briesmīgais plēsonis pieiet pie mājām un tomēr nevienam neko ļaunu nenodara. Lichtenšteins atstāsta šādu gadījumu. „Netā- ļu no Ritrivjersporta mēs piegājām pie kāda kolonista van Vika (Wyck) dzīvokļa. Kad mēs zirgus bijām palaiduši ganīties un paši atraduši paēnu mājas durvis, Viks mums pastāstīja sekošo: „Vai- rāk kā pirms diviem gadiem, šinī vietā, kur mēs tagad stāvam, es izdarīju bīstamu šāvienu. Te mājā pie durvīm sēdēja mana sieva. Bērni rotaļājās blakus viņai, bet es pats pie mājas nodarbojos ar ratiem, kad piepēži gaišā dienas laikā parādījās liels lauva un mierīgi apgulās ēnā pie sliekšņa. Sieva no bailēm sastinga un, zinādama, ka bēgšana bīstama, palika savā vietā, bērni sabēga viņai klēpī. Bērnu kliegšana darīja mani uzmanīgu; es steidzos uz durvju pusi, un, varat iedomāties manu izbrīnēšanos, kad ieraudzīju ka ieeju aizsprostojis lauva. Lai gan dzīvnieks mani nebija redzējis, tomēr likās, ka neapbruņotam, kāds es biju, glābšana ir neiespējama. Tomēr sāku negribot kustēties uz mājas sānu pusi, uz tās istabas logu, kur glabājās mans pielādētais ierocis. Laimīgā kārtā gluži nejauši es ieroci biju ielicis tuvākā kaktā un varēju viņu ar roku sasniegt, jo caurums iekāpšanai, kā jūs redziet, ir par mazu; un vēl par lielāku laimi istabas durvis bija vaļā, tā kā es varēju pārredzēt draudošo skatu. Jau lauva pakustējās, varbūt uz lēcienu; tad es ilgāk nekavējos, klusu uzsaucu mātei mierinājumu un izšāvu, cieši garām gar sava zēna matu cirtām, uz laūvas pieri virs zibšņojošām acīm, tā kā tas tāļāk vairs nepakustējās,"

Laiks, kuru lauvu tēviņš pavada pie mātītes, ir ļoti dažāds, skatoties pēc apgabala, kuru viņš apdzīvo. Atnešanās laiks stāv sakarā ar pavasari. Pārošanās laikā mātītei seko 10—12 tēviņu, un viņu starpā bieži notiek cīņas un strīdi mīlas dēļ. Ja mātīte vienu tēviņu jau ir izvēlējusies, tad pārējie atkāpjas. 50—60 nedēļas pēc pārošanās mātīte dzemdē parasti 2 -3 bērnus. Bērni nāk pasaulē ar vaļējām acīm un piedzimuši ir puspieauguša kaķa lielumā. Dzemdēšanas laikam mātīte meklē biezokni, ūdens tuvumā, lai tāļu nebūtu jāiet pēc ūdens. Tēviņš palīdz piegādāt barību, un mātīti ar bērniem, kad tas ir vajadzīgs, ar pašuzupurēšanos aizstāv. Mātīte parasti izturas pret bērniem ar lielu maigumu, un ir grūti iedomāties skaistāku ainu, kā lauvu mātīti kopā ar bērniem. Mazie dzīvnieciņi rotaļājas savā starpā kā mundri kaķēni, un mātīte noskatās, dažreiz nopietni, bet vienmēr ar nebeidzamu prieku šinīs bērnu rotaļās. Tas bieži ir novērots gūstā, kur diezgan bieži atgadās, ka lauvu mātīte dzemdē bērnus. Labi ierīkotā un vadītā zvēru dārzā tagad audzina lauvas gandrīz tikpat droši un kārtīgi kā suņus, pat zvēru būdās, kur dzīvniekiem, kā zināms, ir ļoti maz telpas rotaļām un kustībām un kur bieži viņi nedabū pat pietiekoši daudz barības, tomēr dzimst un uzaug pat lieli lauvas.

Pirmā laikā mazie lauvēni ir ļoti bezpalīdzīgi. Viņi tikai saivas dzīves otrā mēnesī iemācas iet un tikai pēc tam sāk savas bērnišķīgās rotaļas. No sākuma viņi ņaud kā kaķi, vēlāk viņu balsis paliek stiprākas un pilnīgākas. Savās rotaļās viņi ir neveikli un lempīgi, veiklība rodas tikai ar laiku.

Pēc apmēram 6 mēnešiem mātīte beidz viņus barot ar pienu; bet vēl agrāk viņi sāk sekot mātei vai abiem vecākiem viņu medībās, lai arī tikai uz īsiem gabaliem. Pret pirmā gada beigām viņi ir sasnieguši liela suņa augumu. No sākuma abi dzimumi ir pilnīgi vienādi; drīz tomēr tēviņi sāk atšķirties no mātītēm ar stiprāku un spēcīgāku ķermeni; trešā dzīves gadā tēviņam sāk augt krēpes; tomēr tikai sestā vai septītā gadā abi dzimumi ir pilnīgi pieauguši un pieņēmuši īpatnējo krāsu. Vecums, kuru lauvas sasniedz, stāv sakarā ar lēno augšanu. Ir zināmi gadījumi, kad lauva pat gūstā nodzīvo 70 gadu, lai gan viņš te pat pie vislabākās kopšanas diezgan ātri noveco un zaudē daudz no sava skaistuma.

Daži Vidusafrikas iedzīvotāji, piem., rnenzasi, maz žēlojas par lauvu nodarītiem zaudējumiem. Tie gan runā par viņu laupīšanām, bet tomēr sevišķi nežēlojas par pazaudētiem lopiem, jo uzskata lauvu iebrukumus par nenovēršamiem un it kā likteņa lemtiem. Ieceļotājiem no Eiropas ir citāda sajēga par īpašuma vērtību, nekā vientiesīgiem Āfrikas iedzīvotājiem. No 1856.—1857. gadam Bonā vien uzturējās 60 lauvas un noēda 10.000 galvu lielu un mazu lopu. Āfrikas iekšienē šis posts ir samērā mazāks, jo lopkopība, kura ir iedzīvotāju vienīgais ienākuma avots, ir daudz plašāka, nekā zemēs, kur zemkopība ir iedzīvotāju galvenais pamats. Zaudējumi tomēr vēl ir diezgan jūtāmi, un nabadzīgais vidusafrikanietis krīt dažreiz vai izmisumā par postu, kuru tam nodara lauva.

Pa manu uzturēšanās laiku Dienvidnubijā notika reti ievērojamas medības pie Berberas jeb Mucheirefas. Karaliskais dzīvnieks bija padarījis nedrošu visu apkārtni pilsētas tuvumā un nedēļām ilgi laupījis liellopus un aitas no tuvējām sādžām un seribiem. Beidzot nubiešiem tas bija par daudz un viņi nolēma izdarīt lielu medību gājienu. Četri drošsirdīgi morhabiji jeb marokaņi, apbruņojušies šautenēm, savienojās ar divpadsmit nubiešiem. kuri bija bruņojušies šķēpiem, un devās kādā skaistā rītā uz mūža meža biezokni, kur parasti plēsīgais zvērs mēdza paslēpties pēc laupījuma iegūšanas. Bez kavēšanās mednieki devās uz lauvas midzeni un izdzina viņu; kad tas, izbrīnējies par rīta apmeklējumu, nostājās mierīgi medniekiem pretim, četri morhabiji reizē izšāva. Šķēpu krusa sekoja vienu acumirkli vēlāk. Lauva tika ievainots vairākās vietās, tomēr ne kur vārīgi un tāpēc tūliņ metās virsū saviem uzbrucējiem. Pie tam viņš negaidītā kārtā bija uzglabājis lielu savaldīšanos. Vispirms tas iesita ar ķetnu vienam medniekam, kurš šausmīgi ievainots nokrita zemē. Tad lauva palika stāvot; otrs mednieks tuvojās ar šķēpu, bet iekams paspēja to pielietot, tika saņemts līdzīgā kārtā. Pārējie domāja jau par bailīgu bēgšanu, un būtu savus biedrus atstājuši saniknotā lauvas rīcībā, ja kāds jauns cilvēks nebūtu apkaunojis visus citus. Viņš nesa sev līdz bez šķēpa vēl stipru garu nūju, tā saucamo nabutu, un ar šo ieroci ļoti pārdroši tuvojās lauvam. Tas sāka brīnīties, un, iekams paspēja apķerties, jau dabūja stipru sitienu acu tuvumā, tā kā pazaudēja redzi un dzirdi un no smagā sitiena nokrita zemē. Tagad drošsirdīgais jauneklis jau bija uzvarējis: viņš lauvu sita tik ilgi, kamēr tas vairs nekustējās.

Atlasa kalnos lauvu medību paņēmieni ir ļoti dažādi. Ja lauva apmetas kādas beduinu cilts nometnes tuvumā, tad bailes izplātās pa teltīm, un visur dzird citādi dūšīgos vīrus sūdzamies, līdz beidzot viņi nolemj nepatīkamo kaimiņu nonāvēt vai vismaz padzīt. Piedzīvojumi ir izmācījuši pret lauvu pielietot īpatnējus cīņas veidus. Visi vīrieši, kas spējīgi nest ieročus, ielenc krūmus, kuros ir paslēpies viņu galvenais ienaidnieks, un nostājas trīs rindās viena otrai iepakaļ, pie kam pirmās uzdevums ir dzīvnieku izdzīt. Visupirms, kā pie arabiem parasts, mēģina to panākt ar nozākāšanu un lamu vārdiem: „Ak tu suns un suņa dēls! Tu no suņiem piedzimis, suņa dzimums! Tu ganāmpulku žņaudzējs un nelietis! Tu velna dēls! Tu zaglis! Tu plukata! Uzcelies, ja tu esi tik drošsirdīgs, kā izliecies! Uzcelies! Parādies arī dienā, tu, kas esi izvēlējies nakti par draugu! Posies! Stājies pretim vīriem, drošsirdības dēliem, kara draugiem!" Ja šie lamu vārdi nelīdz, tad raida dažus šāvienus meža biezoknī, līdz kamēr kāda lode, nosvilpdama viņa tuvumā, lauvas vienaldzību izsmeļ un tas uzceļas. Rūkdams un zibšņošām acīm viņš izskrej no krūmiem. Ar mežonīgu kliegšanu viņu saņem. Vienmērīgiem soļiem, brīnēdamies un nikni apkārt raudzīdamies, tas paskatās uz pūli, kui'š savukārt gatavojas viņu cienīgi uzņemt. Pirmā rinda atklāj uguni. Lauva lēc uz priekšu un parasti krīt no to mednieku lodēm, kuri sastāda otru rindu. Viņš prasa krietnus šāvējus, jo ne reti atgadās, ka viņš, lai gan caururbts no divām vai trim lodēm, vēl dūšīgi turpina cīnīties. Daži arabi uzmeklē lauvu pa pēdām arī pavisam vieni paši, šauj uz viņu, bēg, šauj vēl reiz un beidzot tomēr paliek uzvarētāji. Neskatoties uz lielo ļaužu pūli, kurš šādās medībās ņem dalību, medības tomēr ir bīstamas. Nereti gadās, ka viens vienīgs lauva piespiež bēgt veselu arabu baru. Ž e- rārs apgalvo, ka 1853. gadā viens lauva pieveicis 200 ar šautenēm labi bruņotus vīrus. Pie tam lauva vienu cilvēku nonāvējis un sešus ievainojis.

Bez tam Atlasa kalnos arabi ķer lauvas arī bedrēs, kuras ir 10 metru dziļas un 5 m. platas. Tiklīdz kā karaliskais dzīvnieks ir iekritis bedrē, saskrien visi iedzīvotāji kopā un nu sākas visapkārt šausmīgs troksnis. Katrs kliedz, lamā, met akmeņus bedrē. Vistrakāk to dara bērni un sievas. Beidzot vīri lauvu nošauj. Viņš saņem lodes mierīgi, bez vaimanām, pat acis nepamirkšķinot. Tikai tad, kad lauva gul jau bez kustībām, arabi iedrošinās nokāpt bedrē un piesiet jjie kājām virvi, ar kuru tad ar grūtībām zvēru izceļ, jo pieaudzis lauva bieži zver pāri par 4 centneriem. Katrs zēns dabū ēst gabalu no lauvas sirds, lai paliktu drošsirdīgs. Krēpu spalvas izlieto amuletēm, jo iedzimtie tic, ka tie, kas šādas spalvas nesā sey lidz, tiek pasargāti no lauvas zobiem.

Ar ārkārtēju uzmanību lauva izvairas no visāda veida lamatām un uzrāda gandrīz nepārvarāmu neuzticību ieraugot aizdomīgas ierīces, vai arī tikai neparastas parādības. Piesietiem vēršiem un aitām tas uzbrūk ārkārtīgi reti; Dienvidafrikā tāpēc vēršus sien ceļotāju drošības dēļ pie ratiem; vēršus pie tam pie smagajiem ratiem piesien no visām pusēm, lai tie uztraukuma brīdī ratus neap- gāstu. Bailes vai vismaz neuzticība ir laikam arī galvenais iemesls, kura dēļ lauva krala vai seriba tuvumā rūc un mēģina tādā kārtā piespiest lopus izlauzties un bēgt.

Jauni saķerti lauvas pie prātīgas kopšanas top loti rāmi. Viņi pazīst cilvēkā savu kopēju, un jo vairāk tas ar viņiem nodarbojas, jo top viņiem mī)āks. Ir grūti iedomāties laipnāku radījumu, kā pieradināts lauva, kurš savu brīvību, es gribu teikt lauviskumu, ir aizmirsis un pieķēries cilvēkam ar visu savu dvēseli. Es kopu kādu lauvu mātīti divus gadus un viņas laipno būtību, kā arī daudzus sīkumus esmu izsmeļoši aprakstījis, tomēr šo to gribu atkārtot.

Bachida, tā sauca lauvu mātīti, agrāk piederēja Latifa Pašam, Ēģiptes pārvaldniekam Rietumsudanā, un bija uzdāvināta kādam manam draugam. Viņa pierada ļoti ātri pie mūsu sētas un drīkstēja tur brīvi apkārt skraidīt. Drīz viņa man sekoja kā suns, glāstīja mani pie katras izdevības un tikai ar to palika nepanesama, ka dažreiz nāca uz dīvainām iedomām arī naktīs manu gultu apmeklēt un ar savu glāstīšanu mani uzmodināt.

Pēc pāris nedēļām viņa bija nostādījuse sevi valdnieces stāvoklī pār visām dzīvām būtnēm sētā, tomēr vairāk nolūkā ar dzīvniekiem rotaļāties, nekā viņiem darīt pāri. Tikai divas reizes viņa nonāvēja un apēda dzīvniekus; reiz kādu pērtiķi un kādu citu reizi aunu, ar kuru viņa bija agrāk rotaļājusies. Pret lielāko daļu dzīvnieku viņa izturējās ar vislielāko bezkaunību un visādi tos ķircināja un baidīja. Viens vienīgs dzīvnieks prata viņu baidīt. Tas bija kāds marabu, kurš pēc tam, kad abi dzīvnieki bija iepazinušies, mēdza pieiet mātītei klāt un kult to ar savu stipro ķīļa knābi, tā kā tai, lai arī pēc ilgas cīņas, vajadzēja padoties. Bieži viņa sagādāja sev prieku, kaķveidīgi noguldāmās zemē un vienu no mums-ņemdama uz grauda; tam tad viņa piepeši metās virsū, kā kaķis pelei, bet tikai nolūkā mūs paķircināt. Pret mums viņa izturējās vienmēr laipni un ar cienību. Viltību viņa nepazina; reiz pat, kad viņa tika sodīta, jau pēc nedaudz minūtēm viņa nāca klāt un pieglaudās tik pat draudzīgi kā agrāk. Viņai dusmas izzuda acumirklī un glāsts viņu apmierināja uz reizes.

Ceļojumā no Chartuma uz Kairo mēs braucām pa Nīlu; pa kuģa braukšanas laiku lauvu mātīti ieslodzījām krātiņā, bet katru reizi, .kad apstājāmies, laidām viņu no krātiņa laukā. Tad viņa ilgi lēkāja kā pārgalvīgs kumeļš un vispirmā kārtā iztīrījās; viņas tīrības mīlestība bija tik liela, ka viņa ne vienu pašu reizi pa visu braukšanas laiku nepiemēsloja sava krātiņa. Vairākas reizes mūsu izbraukumos uz krastu viņai bija jāatbild par muļķīgiem jokiem. Tā starp citu kādā sādžā viņa nožņaudza jēru un kādā citā sādžā sāka žņaugt mazu nēģeru puisēnu; par laimi es paguvu saspiesto vēl laikā atsvabināt, jo man Bachida nekad nebija nepaklausīga. Kairo pilsētā es varēju ar viņu, to pie saites vedot, iet pastaigāties, un braucienā no Aleksandrijas uz Triestu es viņu vadāju diendienā pa kuģa klāju, visiem līdzbraucējiem par lielu prieku. Viņu aizveda uz Berlīni un es vinu neredzēju divus gadus. Pēc šī laika es viņu apmeklēju, un viņa mani uz reiz pazina. Pēc visa atstāstītā man nav nekāda pamata šaubīties, par dardziem līdzīgiem novērojumiem, kuri jau ir savākti par sagūstītiem lauvām.

Pie labas barības, kā jau minēts, lauva iztur gūstā daudzus gadus. Viņam vajadzīgs gandrīz astoņas mārciņas labas gaļas dienā.

Tad viņš jūtas labi, pieņemas miesās un ir trekns.

*

Par tuvākiem lauvu radiniekiem uzskata dažus lielus Amerikas kaķus. Viņus var apvienot īpašā apakšģintā. Slaidais ķermenis, uzkrītoši mazā galva, bez bārdas un krēpēm, stiprie locekļi, spēcīgās ķetnas, svītru, gredzenu un plankumu iztrūkums un apaļais redzoklis ir jāuzskata par šās grupas iezīmēm.

Par grupas pazīstamāko sugu uzskatāms kuguars, sudrab- lauva jeb puma (Felis concolor). Ķermeņa garums ir 1,20 metru, astes garums — 65 centimetri, skausta augstums 60 centimetru. Biezais, īsais, mīkstais spalvojums ir uz vēdera bagātāks nekā virspusē, tomēr nekur nesasniedz krēpu garumu. Viņa valdošā krāsa ir tumši dzelteni brūna, uz muguras vistumšākā.

Puma ir plaši izplatīts. Viņš sastopams ne tikai visā Dienvidamerikā no Patagonijas līdz Jaungranadai, bet iet pār Panāmas zemes šaurumu un apdzīvo Meksiku, Savienotās Valstis, un sniedzas pat līdz Kanadai. Tomēr tas dzīvo patstāvīgi arī Buenos Airesas pampasos, kur nemaz nav mežu, un ļoti veikli paslēpjas zālēs. Mežā viņš, kā A c a r a saka, ar lēcienu ielec pat stāvos stumbros un tad lēkā atkal tāpat no augšas uz apakšu. Taisni ar to viņš atšķiras no citiem kaķiem, sevišķi no jaguara, kurš kāpelē pa mūsu mājas drauga inča veidam.

Visi mazie, vājie zīdītāji viņam noder barībai: koati, aguti un pakas, stirnas, aitas, jauni teļi un kumeļi, kad pēdējie no mātēm ir atšķirti. Pat veiklie pērtiķi un ātrskrējējs strauss nav droši no viņa uzbrukumiem; jo viņš valda kā gaisā, tā uz zemes. Rengers reiz viņu novērojis pērtiķus medam. Kapucinu pērtiķa fleitai līdzīgās balss skaņas darīja pētnieku uzmanīgu un viņš ķēra pēc ieroča, lai vienu vai vairākus nošautu. Piepeši visa pērtiķu sabiedrība sāka ķērcoši kliegt un bēga uz mednieka pusi. Ar pērtiķiem īpatnēju veiklību viņi lēca no zara zarā, no koka kokā; bet viņi ar žēlīgām skaņām un vēl vairāk ar to, ka bez apstājas krita zemē viņu izkārnījumi, izteica lielas izbailes. Puma viņus vajāja un kāri skrēja viņiem pakaļ ar 5—6 metru lēcieniem. Ar neticāmu veiklību viņš slīdēja pa liānām norežģītiem un notītiem stumbriem, nebaidījās pa tiem līst, kamēr tie noliecās, un tad devās ar drošu lēcienu uz nākošo koku. Pēc Paragvajas zemnieku nostāstiem un pēc A c ar as ziņojumiem, dažreiz vienā naktī puma nožņaudzot līdz 50 aitu. Nekad viņš nenesot savu laupījumu tāļu no tās vietas, kur viņu nonāvējis. Ļoti nelabprāt viņš paliek ilgi vienā un tanī pašā apgabalā. Parasti viņš klejo bez miera apkārt.

Sen Luisā un Mendocas Sjerras provincē G ē r i n g s (Goring) redzējis uz sētas iežogojuma, kur naktīs iedzen ganāmpulkus, uzspraustas daudzas pumu galvas. Viņš dabūja zināt, ka šīs kaujas ■zīmes te uzsprauž, lai citus pumas atturētu no ganāmpulku apmeklēšanas, gluži tāpat, kā senos laikos nosodīto noziedznieku galvas mēdza izlikt pie pilsētas vārtiem. Pumu galvu īpašnieki tur tās par ļoti vērtīgām un neatļāva Gēringam nevienu galvu no mieta noņemt. Šie ļaudis tic, ka puma uzbrūk tam ganāmpulkam, kurš nav aizsargāts ar kāda pumas nocirsto galvu. A c a r a audzināja jaunu pumu četrus mēnešus ilgi un bez līdzīgiem faktiem vēl stāsta, ka puma sekojis savam kopējam uz upi un staigājis pa visu pilsētu, nekad neielaizdamies ar suņiem uz ielas strīdū. Kad viņš brīvi pa sētu skraidīja apkārt, tas dažreiz pārlēca pār sētu, izstaigājās pēc patikas pa pilsētu un atgriezās mājās, bez kā viņu kāds meklētu. Gaļu, kuru tas saņēma, tas nereti apsedza salmiem; iekams ēst, viņš to nomazgāja ūdenī un tad tikai ēda. Kad viņš to saņēma tīru, tad nolika uz dēļa un ēda to kā kaķis, no vesela gabala no- kozdams, bet nekad to nesakosdams gabalos un nesaplosīdams.

Tuvākais pumas radinieks ir jaguarunds (Felis Yaguarun- di), slaids kalsnējs dzīvnieks, kurš ar savu izstiepto ķermeni un savu garo asti atgādina cauni. Galva ir maza, acis vidēji lielas, ausis noapaļotas, īsais un biezais spalvojums melni pelēki brūnā krāsā; ķermeņa garums sasniedz augstākais 55 centimetrus, astes gāj ums tikai 32 cm, skausta augstums 34 cm.

Jaguarunds apdzīvo Dienvidameriku no Paragvajas uz ziemeļiem līdz Panāmai. Viņa galveno barību sastāda putni un arī mazi un jauni zīdītāji, kā peles, aguti un trusīši. Lielāko daļu savas ba- ribas viņš dabū no cilvēku mitnčm un tādēļ bieži tuvojas cilvēku dzīvokļiem. Dažādas vistu sugas ir viņa mīļākais medījums; tās viņš ķer kokos, kāmēr tās guļ. Nekad viņš nenonāvē vairāk kā vienu dzīvnieku uzreiz.

R e n g e r s turēja vairākus mazātnē saķertus jaguarundus gūstā. Viņi bija tik rāmi, kā maigākie mājas kaķi; bet viņu laupīšanas kāre bija tik liela, ka mūsu uzticības vīrs nevarēja viņiem atļaut pa māju brīvi apkārt skraidīt. Tādēļ viņš turēja tos vai nu krātiņos vai piesietus virvē, kuru tie nekad nemēģināja pārkost.

*

Pie kādas citas kaķu grupas, kuru var uzskatīt arī par ģintu vai apakšģintu, pieder tīģeris, viens no vispilnīgāk attīstītiem locekļiem šinī dzimtā. Tīģeris ir īsts kaķis, bez krēpēm, ar nelielu vaigu bārdu un šķērssvītrām uz raibās ādas. Viņš ir no visiem kaķiem visbīstamākais plēsējs, pret kuru līdz šim pat cilvēks ir bezspēcīgs cīnīties. Neviens plēsīgs zvērs nesavieno sevī tik daudz patiešām pavedinoša skaistuma ar tik daudz nežēlības. Ja viņa bīstamību ņemtu par mērogu viņa nozīmei, tad to nāktos katrā ziņā izsludināt par pirmo zīdītāju kustoni; viņš, vismaz līdz šim, izrāda zemes valdniekam tādu pretestību, kā neviena cita dzīva būtne. Cilvēks, kurš ar savu kultūru iespiežas arvien tāļāk un tāļāk pirmatnējos apgabalos, nav vis ar to viņu atspiedis atpakaļ vai aizdzinis, bet pat taisni to vairāk sev pievilcis; vietām tīģeris cilvēku pat padzinis. Tīģeris neatkāpjas, kā to dara lauva, no apdzīvotiem apgabaliem, un ari gandrīz neizvairās no viņam draudošas iznīcības, bet iet briesmām droši un viltīgi pretim; viņš nostājas pret cilvēku kā ienaidnieks, bet kā slepens, nemanot pielienošs un tāpēc jo bīstamāks ienaidnieks. Viņa slepkavības kāre un asinskāre ir daudzkārt pārspīlētas, vai vismaz zīmētas pārāk spilgtām krāsām, bet mums par to nav jābrīnās, jo priekš tam, kuri viņu varēja zīmēt, viņš ir visas nežēlības iemiesojums. Vēl šo baltu dienu Indiju apdzīvo šausmas iedvesošs tīģeru skaits, un vēl tagad jāizstāda ciņā tūkstošiem cilvēku, lai kādu apgabalu, kurš citādi pārvērtos par tukšu postažu, vismaz uz laiku atbrīvotu no šī zemes vislielākā posta.

Karaliskais tīģeris (Felis tigris) ir varens kaķis ar brīnumskaistu spalvas krāsu un zimējumu. Viņš ir lielāks, slaidāks un smalkāku ķermeņa būvi nekā lauva. Tomēr nepaliek lauvam iepakaļ. Viņa kopgarums no purna līdz astes galam sniedzas no 2,25 Sīdz 2,60 metru; ir arī nonāvēti loti veci tīģeru tēviņi, kuru garums, tādā pašā kārtā mērīts, sasniedz 2,90. Parastais ķermeņa garums ir 1,60 m, astes garums 80 centimetru, skausta augstums apmēram tāds pat. Ķermenis ir drusku vairāk pagarināts un izstiepts: galva apaļāka nekā lauvam, aste gara, bez pušķa galā; spalvojums īss un gluds un tikai uz vaigiem bārdveidigi pagarināts. Mātīte ir mazāka nekā tēviņš un viņas vaigu bārda ir vājāk attīstīta. Visu to tīģeru spalva, kuri apdzīvo ziemeļzemes, ir daudz biezāka un garāka nekā to, kuru dzimtene ir karstā Indijas iekšiene. Zīmējumā redzams skaists krāsu sakopojums un dzīvs kontrasts starp gaišo rfizgan- dzelteno pamatkrāsu un tumšām svītrām pār ķermeni.

Varētu domāt, ka tik krāšņi veidots dzīvnieks jau no tālienes krīt acīs visiem radījumiem, kurus viņš vajā. Tas tomēr tā nav. Nereti pat piedzīvojuši mednieki neredz tuvumā guļoša tīģera. Tīģera izplatības apgabals ir ]ot plašs: šis apgabals nekādā ziņā neiero- bežojas, kā parasti domā, tikai ar Āzijas karsto daļu, sevišķi Rītin- diju, bet velkas pār tik plašu ši varenā kontinenta apgabalu, kas pēc lieluma tāļu pārsniedz Eiropu. No 8. dienvidus platuma grāda līdz 53 ziemeļu platuma grādam tīģeris ir sastopams visur. Viņa ziemeļu izplatības robeža iet pa to pašu platuma grādu, uz kura atrodas Berlīne, pie kam vēl jāpiebilst, ka Sibirijā ir pavisam citāds, aukstāks klimats nekā Eiropā. Par mūsu plēsēja izplatības robežu rietumos ir jāuzskata Kaukaza dienvidi, austrumos — Klusais okeāns līdz Amūras lejgalam, dienvidos — Java un Sumatra, ziemeļos — Dienvidsibirija vai arī Baikalezers ar viņa platuma grādu.

Tāpat kā džungļos un niedru un ciņu bagātājos zālājos tīģeri var sastapt arī lielos augststumbrainos mežos, līdz zināmam augstumam pār jūras spoguli. Ganāmiem pulkiem bagātājās alpinās ganībās un Āzijas augstienēs viņš nav sastopams, bet jo biežāk tas sastopams sādžu un pat pilsētu tuvumā. Ar niedrām noauguši upju krasti, nepārejami bambuka krūmāji un citi biezokņi ir viņa mīļākās uzturas vietas; visās pārējās vietās viņš dod priekšroku kuplu krūmu ēnai.

Viņam ir visas kaķu ierašas un paradumi, bet samērīgās attiecībās ar viņa augumu; viņa kustības, līdzīgi visu mazo kaķu kustībām, ii- daiļas un neparasti ātras, veiklas un izturīgas. Viņš klusu zogas, prot taisīt varenus lēcienus, kāpj, neskatoties uz savu lielumu, ātri un veikli kokos, peld pār plašām straumēm un pie tam vienmēr uzrāda apbrīnojamu drosmi katras atsevišķas kustības izpildīšanā. Pēc R a d d e s viņš biežāk iet nekā rikšo, ir spējīgs pārlēkt pār gandrīz piecu asu vai apmēram deviņi metri platiem strautiem un gandrīz ar tādu pašu spēku kā briedis peld pār platiem un ļoti straujiem ūdeņiem.

Par nakts dzīvnieku vien tīģeri nevar saukt, jo viņš klejo apkārt, kā lielākā daļa kaķu, katrā dienas laikā, lai gan stundām pirms un pēc saules rieta dod priekšroku. Pie vietām, kur dzīvnieki dzer vai sapulcējas, lai laizītu sāli, lielceļiem, meža takām un tamlīdzīgām vietām viņš nogulstas uz glūnēšanu, tomēr šim nolūkam vismīļāk izvēlas krūmus pie upju krastiem, jo te ne tikai dzīvnieks nāk nodzerties, bet arī cilvēks nokāpj, lai izpildītu savas reliģiozās ceremonijas vai mazgātos. Grēku nožēlotājus, kufi pa laikam uzturas pie svētām straumēm, tīģeris bieži nonāvē. Izņemot visstiprākos zīdītājus, kā elefantu, degunradzi un meža bifeli, un varbūt ari plēsīgos zvērus, neviens zīdītāju klases loceklis nav no viņa drošs: viņš uzbrūk vislielākiem un apmierinas ari ar vismazākiem. Neat- sacīdamies no māju kustoņiem, viņš vismīļāk medī meža cūkas, briežus un antilopes; ja viņam ziemeļu apgabalos pa ziemu barības paliek maz, tad viņš dažreiz nenicina pat peles: Radde ir daudzkārt atradis šādu tīģera necienīgu medību pierādījumus.

Līdzīgi čūskai tīģeris uzglūn un piezogas savam laupījumam, tad ar nedaudziem lēcieniem bultas ātrumā metas tam virsū un iecērt pakausī savus nagus ar tādu spēku, ka pat spēcīgs kustonis nokrīt zemē. Brūces, kuras viņš iecērt, arvien ir ārkārtīgi bīstamas, jo pie sparīgā cirtiena iespiežas ne tikai nagi, bet arī kāju pirksti. Džonsons (Johnson) redzējis tādas rētas, kas bijušas 13 centimetrus dziļas. Pat ja ievainojums samērā viegls, tomēr upuris parasti nobeidzas, jo, kā zināms, plēstas rētas ir daudz bīstamākas par tādām, kas nodarītas ar asu rīku.

Kāds tīģeris, kas uzbrucis maršējoša kara pulka kamielim, ar vienu sitienu pārlauzis pēdējam cisku; kāds cits esot apgāzis pat elefantu. Zirgi, vērši un brieži neuzdrošinās pat pretoties, bet baiļu pārņemti padodas neizbēgamam, līdzīgi kā to dara cilvēks. Zirgi, kas redz vai kā citādi nojauš tīģeri, trīc un dreb ar visu miesu un stāv kā paralizēti. Tikai dūšīgie bifeļu tēviņi iet tīģerim virsū un ar saviem spēcīgiem ragiem prot tam arī sekmīgi pretīmstāties. Tāpēc tie indiešu gani, kas jāj uz bifeļiem, skaita sevi par nodrošinātiem, kamēr par visiem pārējiem jātniekiem to nevar teikt. Spēcīgi bifeļi samērā viegli tiek galā ar vareno kaķi. ,,1841. gadā," raksta man H as k a r 1 s, „Bandongas apkārtnē tika noķerts un nogalināts tīģeris, kas bija izdarījis daudzas laupīšanas. Zināja, ka viņš bija uzbrucis bifelim un, kā arvien, no ragiem vairīdamies, uzlēcis pēdējam uz muguras, lai, saplēšot tam seju, padarītu to aklu un tādā kārtā varētu viegli to pievārēt. Bet bifelis, galvu noliecis, tik spēcīgi drāzās ar savu nastu pret koku, ka apdullušajam tīģerim bija jāatlaižas, un tas nokrita zemē. Dūšīgais atgremotājs to tūliņ uzķēra uz ragiem un, iekams tas paspēja atjēgties, meta to vairākas reizes gaisā, katru reižu dodams arī dažus belzienus. Starp citu viņš tīģerim ievainoja galvu, atstādams mazākais astoņus centimetrus garu un trīs centimetrus dziļu brūci. Neskatoties uz šo kauna pilno neveiksmi, plēsonis pēc dažām nedēļām, kad tas tika noķerts, bija jau labi atveseļojies un izskatījās ļoti spēcīgs."

Tīģeris ir ne tikai pārgalvīgs, bet taisni bezkaunīgs. Daži šauri ceļi caur mežainām aizām pazīstami ar viņa uzbrukumiem. For- bess apgalvo, ka, ja tīģeris stipri nebaiditos no uguns, tad satiksme zemes dažās vietās būtu gandrīz neiespējama. Karstuma deļ Indijā parasti ceļo pa naktīm. Tāpēc saprotams, ka tīģeris ne tikai uz-

Meža kaķis

Lūsis

drošinās izdarīt pārdrošus uzbrukumus, bet tos ari sekmīgi izved, neskatoties uz ceļotāju pulciņa personu skaitu un neskatoties uz lāpu nesējiem un bungu sitējiem, kas mēģina plēsēju atbaidīt ar uguni un troksni. Nekad ceļotāji nav pasargāti. Forbess piedzīvoja, ka vienā pašā naktī no tīģeriem tika apēsti trīs labi apbruņoti sargkareivji. Kara spēka pakaļpalikušie kareivji bieži krīt tiem par laupījumu. No sādžām dažreiz pat gaišā dienas laikā tīģeris aiznes pa cilvēkam, un dažos apvidos viņš ar to tā iebaida veselu sādžu iedzīvotājus, ka tie izceļo, vai daži atkal mēģina aizsargāties ar pastāvīgi degošiem ugunskuriem vai augstiem, dzeloņainiem žogiem. No vienas pašas sādžas, kā ziņo Bjukenens (Bu- chanan), divos gados tīģeri aiznesuši un apēduši astoņdesmit iedzīvotājus. Citas sādžas tie apstrādājuši vēl ļaunāk, tā kā pārpalikušie iedzīvotāji izceļojuši un pametuši savas dzīvesvietas plēso- ņiem, kuri tur tagad ierīkojuši savu nometni. Tīģeris uzbrūk tik ātri un tik piepeši, ka jebkāda izvairīšanās ir gandrīz neiedomājama; pārpalikušie parasti ievēro uzbrukumu tikai tanī acumirklī, kad tīģeris savu neglābjami zudušo upuri ir jau saķēris un velk projām. Tad pakaļdzīšanās pa lielākai daļai veltīga; jo ja arī vienā vai otrā vietā izdodas tam atņemt cilvēku vai lopu, tad tomēr dabūtās brūces ir tādas, ka nabaga upuri no tām nobeidzas.

Tīģeri, kas pirmo reiz sastop cilvēku, droši vien arvien bēg; citus, kā apgalvo Junghūns, varot samulsināt ar skaļu kliegša- rrou: tomēr kā vieni tā otri ļoti drīz mācās pazīt cilvēku, kā viegli uzvaramu medījumu un tad top tik bīstami, ka varam saprast, ka iedzimto mātes atdod pat savus bērnus, lai glābtu sevi pašas, kad tās apdraudētas no tīģeriem un kad nevar rēķināt uz palīdzību. Katrā ziņā visļaunāk klājas tiem cilvēkiem, kuriem jāpārtiek no mežiem. piem. ganiem vai zandeļkoka vācējiem. Pirmiem pastāvīgi jārūpējas ne tikai par saviem ganāmiem pulkiem, bet arī par sevi pašiem, un viņu lielākā daļa zaudē dzīvību no tīģera. Pie Kutkum- Sandi šaurās kalnu taciņas glūnēja kāda tīģera mātīte un vairākus mēnešus no vietas katru dienu nogalināja cilvēkus, starp kuriem bija kāds ducis vēstuļu nesēju. Pamazām šis plēsējs bija pārtraucis gandrīz visus priekšniecības sakarus ar augšējām provincēm, tā kā valdība bija spiesta izsludināt ievērojamu atalgojumu par viņa nogalināšanu.

Tīģera spēks ir ļoti liels. Viņš viegli aizvelk ne tikai cilvēku vai briedi, bet pat zirgu un bifeli. „Bantamas dienvidu piekrastē," ziņo Ilaskarls, „neilgi pirms manas ierašanās kāds virsaitis lika četriem iedzimtiem apsargāt ļoti skaistu, tikko pirktu zirgu. Lai atturētu pienācīgā attālumā tur bieži sastopamos tīģerus, ļaudis pagalmā staļļu priekšā bija uzkūruši vairākus-ugunskurus. Piepeši ļaudis izbiedēja rūkšana: kāds tīģeris bija pārlecis pār gandrīz trīs metrus augsto bambuka žogu, izlīdis starp guļošiem sargiem un dziestošiem ugunskuriem, uzbrucis dārgajam zirgam un tūliņ to nogāzis gar zemi. Iekams sargi atjēdzās, viņš ar laupījumu mutē bija jau pārlecis pār apžogojumu un drīz pēc tam pazudis." Lai arī Javas zirgi nav lielāki par krievu zirgiem, tomēr tāds laupīšanas paņēmiens prasa ārkārtīgu spēku.

Pēc ļoti labas maltītes tīģeris iemieg un pusbezsamaņas stāvoklī dažreiz noguļ vairāk kā dienu. Viņš pieceļas tikai lai padzertos, un ar zināmu labsajūtu nododas sagremošanai.

Pēc sacītā mēs nebrīnēsimies, ka visi indieši, bet ne mazāk arī skaistās tropu zemes apdzīvojošie eiropieši, uzskata tīģeri par visu šausmu sakopojumu un tur viņu par briesmekli, ko izgudrojusi pati elle.

Mekerns (Mockern) apraksta lielas medības, kuras sarīkoja Audas nabobs. Šis valdnieks ņēma līdz kājnieku un jātnieku karaspēku, lielgabalus, vairāk kā tūkstoš elefantus, un nepārredzamu rindu ratu, kamieļu, zirgu un nesējvēršu. Viņa sievas sēdēja segtos ratos, Viņa lielā pavadonībā atradās bajaderas, dziedātāji, jokdari un pūšļotāji, medību leopardi, vanagi, cīņu gaiļi, lakstīgalas un baloži. Netālu no Indijas ziemeļu robežas tika nomedīts liels daudzums meža zvēru. Beidzot tika uziets ari kāds tīģeris, un viņa paslēptuvi tūliņ ielenca divi simti elefantu. Biezā krūmājā uz priekšu virzoties,-varēja dzirdēt ņurdēšanu un riešanu, un vēl nebija norībējis neviens šāviens, kad tīģeris uzlēca uz muguras kādam elefantam, kas nesa trīs medniekus. Elefants stipri nopurinājās un nosvieda tīģeri ar visiem trim jātniekiem, tā kā tie visi četri iekrita krūmos. Jātniekus jau uzskatīja par pazudušiem, kad tie pēkšņi, visiem klātesošiem par lielu brīnumu, izlīda no krūmiem, gan ar baiļu pilnām sejām, bet tomēr neievainoti. Tagad nabobs lika virzīt pret krūmiem lielāku daudzumu elefantu un dzīt tīģeri uz to vietu, kur viņš pats to sagaidīja uz sava elefanta apbruņotu vīru vidū. Uz priekšu virzoties tīģeris tika aizšauts, tad dzīts uz naboba pusi un tur nogalināts.

Kārlis Gercs (Goertz) ir piedalījies tīģeru medībās pie Se- harunpuras, kuras sarīkoja Indijas karaspēka virspavēlnieks. Gatavībā tika turēti četrdesmit elefanti, no tiem astoņi bija nolemti medniekiem. Uz katra elefanta šāvējam bija ierīkots ērts sēdeklis, apžogots ar niedru pinumu, un aiz tā atradās mazāks sēdeklis kalpotājam, kas turēja gatavībā divas vai trīs šautenes. Lai nokļūtu tur augšā, bija jākāpj, kamēr elefants stāvēja nometies uz ceļiem. Priekšā, uz kustoņa kakla sēdēja mahuts. Pārējie elefanti bija nodomāti dzīšanai; uz vairākiem no viņiem bez vadītāja sēdēja vēl divi vai trīs iedzimtie. Niedras un zāles, pa kurām virzījās uz priekšu visa četrdesmit elefantu rinda, bieži vien bija pieci vai seši metri augstas. Ja elefanti pacēla snuķus un izgrūda vairākas reizes pazīstamo, trompetes skaņai līdzīgo kliedzienu, kuru vispār dabū dzirdēt, kad tie uzbudināti, tad tā bija nešaubīga zīme, ka tuvumā atrodas tīģeris. Pirmo tīģeri ieraudzīja un ievainoja labākais šāvējs, kāds fl a r v c j s (Harvey), kurš bija piedzīvojis jau simtā tīģera nāvi. H a r v e j s iešāva tīģerim vēl otru lodi, pēc kuras tas nokrita zemē; tad zvērs dabūja vēl vienu lodi, nobeidzās un tika uzsiets uz elefanta, kas to gan uzņēma tikai ar lielu nepatiku.

Tīģeris nekad neuzdrošinās uzbrukt ļaužu pūlim, kas uzstājas ar troksni. Cik tas ir mežonīgs un pārdrošs, piezogoties un uzbrūkot neko ļaunu neparedzošam laupījumam, tikpat maz dūšas viņš parāda briesmu brīdī. No cīņas ar cilvēku viņš arvien mēģina izvairīties un, redzēdams, ka viņu vajā, tas gandrīz bailīgi sāk bēgt. Ievainots, tas katrā ziņā ar aklāko niknumu acumirklī metas saviem ienaidniekiem virsū.

Uz Javas, pēc U o l l e s a, tīģeru medīšanai lieto tikai šķēpus. Vairāki simti apbruņotu vīru ielenc lielāku zemesgabalu un tad pamazām savelkas uz vidu kopā, kamēr plēsīgais zvērs ieslēgts pilnīgi kā katlā. Tīģeris redzēdams, ka vairs nevar izbēgt, metas uz saviem vajātājiem, bet parasti to ķer vairāki šķēpi un pa lielākai daļai acumirklī nodur.

Blakus nupat attēlotiem lieto vēl daudzus citus, pa daļai ļoti īpatnējus medību veidus, lai atsvabinātos no šī plēsīgā zvēra. Tīģeru ķeršanai uzstāda visāda veida lamatas; sevišķi lielus panākumus dod ķeramās bedres. Tās, kā Uolless apraksta, līdzinās kausējamam ceplim: apakšā tās platākas nekā augšā un ir piecus līdz septiņus metrus dziļas, tā kā bez palīdzības no tām nevar izrāpties ne cilvēks, ne kustonis. Viņas ierīko pēc iespējas labi slepeni uz tīģeru tekām un rūpīgi pārsedz lokanām kūjām un lapām. Uz Javas, kā H a s k a r  s raksta, taisa lielas lamatas no koku stumbriem un ieviļina tīģerus ar dzīvu, piesietu kazlēnu, kura brēkšana pievelk plēsīgo zvēru. Pēdējais pēc zināmas apdomāšanās ielien lamatās un mēģina paņemt laupījumu, bet ar to pavelk slazda valgu un izsauc lamatu durvju aizkrišanu.

Teicamus panākumus dod uguns. Laiku pa laikam no vienas puses aizdedzina tīģera galvenās slēpšanās vietas, ugunij pretējā pusē šķērsām priekšā izvelk stiprus tīklus, un starpās uz paaugstinātām uzbūvēm novieto drošus šāvējus. Ja izdodas izzināt to vietu, kur tīģeris ēdis savu laupījumu, tad tur tuvumā uz ātru roku ierīko šaujamo būdu un nogalina zvēru, kad tas nāk atpakaļ, lai apritu sava laupījuma paliekas.

Labums, kas piedzīvojušam tīģeru medniekam atlec no viņa medībām, nav niecīgs. Neievērojot atalgojumu, ko dabon laimīgais šāvējs, viņš var izmantot gandrīz visas tiģera daļas. Sur un tur ēd ari gaļu, kaut gan, laikam, vairāk garšas izmēģināšanai, nekā ar nolūku to lietot kā pārtikas līdzekli. Tomēr J agors apgalvo, ķa šī gaļa nekādā ziņā nav slikta. Adu žāvē ar kādu miecvielu un aizsargu līdzekli pret insektiem, un tad viņa pa lielākai daļai nonāk eiropiešu rokās vai arī aiziet uz Ķīnu. Viņu vērtē zemāk par pan- terādu un lieto nu zirgu, seglu un kamanu apsegšanai un Ķīnā arī polsterēšanai. Eiropā jaunākos laikos viņa izgājusi no lietošanas; turpretim ķirgīzi to vēl tagad augsti ciena un lieto savu bultu maku izgreznošanai un parasti samaksā par vienu ādu veselu zirgu.

Tīģeru pārošanās laikā vairāk kā parasti dabon dzirdēt plēsēja raksturīgo, dobjo rūkšanu, kuru vislabāk var izteikt ar balsieniem „Ha-ub". Nereti pie vienas tīģeru mātītes ierodas vairāki tēviņi, lai gan apgalvo, ka tīģeru mātītes vispār biežāk sastopamas nekā tēviņi. Simtu un piecas dienas pēc pārošanās kādā nepieejamā vietā starp bambukiem vai niedrēm, vismīļāk zem kuplās un ēnainās lapu segas, tīģeru mātīte dzemdē divus vai trīs tīģerēnus. Kustonīši pasaulē nākot ir uz pusi mazāki par māju kaķi un, kā jau visi kaķēni, tie ir skaisti radījumi. Pirmās nedēļās māte atstāj savus mīļos mazuļus tikai sajūtot mocošāko izsalkumu; bet tiklīdz tie drusku paaugušies un prasa cietu baribu, viņa klejo tāļu apkārt un top divkārt bīstama. Pats tīģeris neliekas ne zinis par saviem pēcnācējiem, tomēr iespējamās cīņās pabalsta mātīti par labu bērniem. Ne visai reti izdodas nozagt mazus tīģerēnus. Tad vairākas naktis cauri atskan vecās tīģerienes briesmīgā rūkšana, un ar traku drosmi tā parādas sādžu un citu apdzīvotu vietu tuvumā, kur viņa iedomājas atrodamies savus pēcnācējus. Ja ^ iņa uziet ķērāju pēdas, tad tā tos meklē un nu patiesi ir jāsargājas, jo sakaitinātā māte nepazīst nekādas briesmas, bet ar ārprāta pārdrošību metas virsū savu bērnu zagto* 147 liem. Parasti mazie paši ar savu kliegšanu viņu uzved uz īstām pēdām. Divi jauni tīģerēni, kurus iedzimtie bija atnesuši kādam angļu kapteinim, gaudoja tik skali un pastāvīgi, ka ar to tika atvilināta ne tikai māte, bet arī kāds tīģeru tēviņš. Uz mazo kliegšanu abi atbildēja ar šausmīgu rūkšanu. Bīdamies no uzbrukuma, anglis palaida tos brīvā un nākošā rītā ievēroja, ka vecā tos bija paņēmusi un ienesusi tuvējos krūmos.

Jaunākos laikos arī tīģeri bieži vien ir augstā mērā pieradināti. Ļoti bieži zvēru dīdītāji uzdrošinās ieiet pie viņiem būrī un visādi spēlēties ar tiem vai taisīt dažādus trikus. Tomēr arvien tā ir bīstama lieta. Kā īsts kaķis, tīģeris pret tiem, kas viņam parāda draudzību, izturas draudzīgi un padevīgi, atbild arī uz glāstiem, vai vismaz tos mierīgi saņem; tomēr viņa draudzība paliek arvien šaubiga, un viņš atjauj sev šo to pāri darīt, kas viņa īstai dabai nepatīk, tikai tik ilgi, kamēr viņš atzīst cilrēka virskundzību. Nekad viņš nepelna pilnu uzticību, tāpēc ka jāsargājas nevis no viņa viltības, bet gan no viņa pašapzinātā spēka.

Skaists tīģeru pāris, kuru es kopu, mani ieraugot mani allaž apsveicināja ar īpatnēju sprauslošanu un mīlīgi laizīja man roku, kuru es izstiepu caur restēm, nekad nedomājot darīt man kaut kādā ziņā sāpes. Kustoņi zināja, ka man pret viņiem bija tikai labi nodomi, un tie izrādījās pateicīgi. Kāds jauns tīģeris, kas reiz tika vests uz Angliju, pa ceļošanas laiku atrada sev draugu kuģa namdara personā, kas viņu kopa, apkalpoja, bet arī pārmācīja, kad tas uzvedās kā nepiederas. Atzīdams apkopšanu par labu, tīģeris padevās pārmācībai kā suns, un kad viņa kopējs pēc diviem gadiem to atkal ieraudzīja, tad zvērs ne tikai to tūliņ pazina, bet arī izrādīja tik lielu prieku, ka namdaris iegāja pie viņa būrī, kur viņš tika saņemts ar visāda veida draudzības pierādījumiem.

Tāpat kā lauvai, tā arī tīģerim nav radnieku vārda šaurākā nozīmē, jo viņa grupas biedri, no kuriem viens — alu tīģeris — ir apdzīvojis Viduseiropu, ir izmiruši. Kāds Dienvidāzijas svītrains kaķis, miglas par der s (Felis nebulosa), ar savu izstiepto ķermeni, spēcīgām zemām kājām, mazo, ļoti strupo galvu ar apaļām ausīm un garo, mīksto kažoku visvairāk līdzinās karaliskajam tīģerim, tomēr viņš ir ne tikai daudz mazāks par pēdējo, bet arī atšķiras ar uzkrītoši zemām kājām un asti, kas tikpat gara kā ķermenis. Viņa spalvas pamatkrāsa ir balti pelēka ar pelnu pelēku vai brūni pelēku, dažreiz arī ar dzeltenīgu vai iesarkanu nokrāsu, uz apakšējām daļām tai rūzgana nokrāsa. Viss ķermenis apklāts viengabalainiem, pilniem, melniem plankumiem un svītrām.

*

Kaķu dzimtas skaistākie priekšstāvji ir p a r d e ļ i (Leopardus), lieli vai vidēji lieli kaķi ar īsmatainu, ļoti raibu spalvu, kas apklāta lokveidīgi apņemtiem vai viengabalainiem pilniem plankumiem. Nevienā vietā viņiem nav nedz krēpu, nedz pušķu, nedz slotveidīgu spalvu kopojumu. Viņi apdzīvo Veco un Jauno Pasauli, abās dzīvo gandrīz vienādos dzīves apstākļos un ietur arī gandrīz vienādas parašas.

Starp viņiem atrodas Jaunās Pasaules bīstamākais plēsējs j a g u ar s jeb uncs (Felis onza). Viņš ir savas grupas lielākais un spēcīgākais priekšstāvis. Jaguars lieluma ziņā ir tikai drusku mazāks par tīģeri, tā tad lielāks par visiem pārējiem dzimtas locekļiem, atskaitot, protams, lauvu. Viņa ķermenis izteic vairāk spēku nekā veiklību un izsķatās drusku pasmags. Tas nav tik garš, kā leopardam vai tīģerim un locekļi attiecībā pret ķermeni ir īsāki, kā šiem kaķiem. Pilnīgi pieaudzis jaguars pēc R e n g e r a ir no purna gala līdz astes sākumam mērojot 1,4o metrus garš, astes garums — 68 centimetri. Ada vispār ir pārklāta pa daļai mazākiem, melniem, apaļiem, gareniem vai arī nenoteikti izveidotiem plankumiem, pa daļai lielākiem plankumiem un lokiem ar dzeltensarkanu malu un vienu vai diviem punktiem vidū.

Jaguara izplatības apgabals sniedzas no Buenos Airesas un Pa- ragvajas cauri visai Dienvidamerikai līdz Meksikai un Ziemeļamerikas Savienoto valstu dienvidrietumu daļai. Visbiežāk tas ir sastopams Dienvidamerikas mērenās daļās, gar Panāmas, Paragvajas un Urugvajas upēm. Viņš apdzīvo lielāku un mazāku upju un strautu krastus, purvu tuvumā stāvošu mežu malas un purvājus, kur aug pāri par diviem metriem garas zāles un niedras. Rīta vai vakara krēslās, gaišā mēneša vai zvaigžņu gaismā, bet nekad dienas vidū vai ļoti tumšā naktī, jaguars iziet meklēt laupījumu. Visi lielākie mugurkaulu dzīvnieki, kurus vien viņš var pārvarēt, kļūst par tā barību. Viņš katrā ziņā ir briesmīgs laupītājs. Nav šaubu, ka tas netaupa pat aligatoru. Ka unce ēd rāpuļus, tas pēc H u m b o l d t a, Vidas prinča un Beitsa (Bates) novērojumiem vairs nav noliedzams. „Jaguars", saka Humboldts, „ir arrua bruņurupuča nežēlīgākais ienaidnieks; tas seko viņam krastā, kur bruņurupucis dēj savas olas. Tur smiltīs jaguars uzbrūk rupucim, un, lai to ērtāk apēstu, apgriež viņu augšpēdu. Bruņurupucis nevar vairs uzcelties un, tā kā jaguars nesalīdzināmi vairāk vienā naktī nonāvē, nekā apēd, indiāņi daudzreiz izlieto viņa viltību sev par labu."

„Piedzīvojušam medniekam," saka Rengers, „nav retums novērot jaguaru viņa medību laikā, sevišķi upju tuvumā. Tad to ivdz lēniem un klusiem soļiem piezogoties krastam, kur tas galvenā kārtā uzglūn lielākiem pusnadžiem vai ūdenscūkām un ūdriem. Jaguars satver savu laupījumu tikpat labi ūdenī, kā uz zemes. Kad es tveicīgā vasaras vakarā pēc pīļu medībām braucu savā laiviņā mājup, mans pavadonis indianietis ievēroja upes krastā jaguaru. Mēs viņam tuvojāmies un noslēpāmies ^iz pārliektiem vītola zariem, lai novērotu viņa darbību. Sakucis tas sēdēja krasta ragā, kur ūdens plūda drusku straujāk un kur parasti piemājo laupītāja zivs, vietējā nosaukumā ,.dorado". Stīvi tas raudzījās ūdenī, un tad izliecoties uz priekšu, itkā gribētu ieskatīties dziļumos. Apmēram pēc ceturtdaļstundas es redzēju, ka viņš pēkšņi sit ar ķepu ūdenī un izsviež malā lielu zivi. Viņš tā tad zvejo gluži tāpat kā mājas kaķis."

Jaguars, kurš cilvēka nepazīst, bijīgi no tā izvairas, vai ziņkārīgi novēro to iztālēm. „Nereti", saka Rengers, „mūsu ceļojumā Ziemeļparagvajas mežonīgos apgabalos mēs sadūrāmies ar vienu vai vairākām uncēm, kuras vai nu bēdza meža biezokņos vai nosēžoties meža malā aukstasinīgi novēroja mūsu gājienu iztālēm. Nav zināms, ka neapdzīvotos mežos, kur vāc Paragvajas zāli, jaguars būtu saplosījis cilvēku. Bet tās unces, kuras uzturas apdzīvotos ap

gabalos vai pie upēm, kur ir dzīva kuģniecība, visai drīz zaudē bailes no cilvēka un ari uzbrūk tam. Ikgadus ir pietiekoši daudz piemēru, kur šie dzīvnieki saplosa neuzmanīgus kuģiniekus. Pēc vispārējiem nostāstiem viņiem netrūkst drosmes no krastā piesietiem kuģiem aizvilkt tur pakārto gaļa vai ari suņus, pat nāvīgi ievainot matrožus. Parasti gan jaudis zaudē savu dzīvību tikai neuzmanības dēļ.

Kāds no Šomburgka indianiešiem nesa uz savām krūtīm jaguara zobu rētas: jaguars viņu, kad tas vēl bijis zēns, saķēris aiz krūtīm un nesis projām, bet tomēr atkal palaidis vaļā, kad zēna māte tam metusies virsū ar medību nazi.

Pēc R e n g e r a novērojumiem jaguars gada lielāko daļu dzīvo viens, bet augustā un septembrī, kad iestājas vaislas laiks, abi dzimumi uzmeklē viens otru. Tad viņi biežāk nekā jebkurā citā gada laikā liek atskanēt saviem rūcieniem, piecas līdz sešreiz atkārtojot ,.hū!", kas gan būs dzirdams pusstundas gājiena attālumā. Citādi bieži paiet dienas, bez kā būtu dzirdama jaguara balss.

Mātīte dzemdē parasti divus, reti trīs pēc nostāstiem aklus mazuļus un pie tam meža visnepieietamākā biezoknī vai bedrē zem kāda pusizgāsta koka. Pēc apmēram sešām nedēļām jaunā paaudze viņu jau pavada viņas klejojumos. Sākumā tie paslēpjas biezoknī, kamēr māte medī, vēlāk visa sabiedrība medī kopīgi.

Jaguara briesmīgā kaitīguma dēļ apdzīvotos apgabalos to medī un nonāvē kā vien var. Apmierinājums, kādu sniedz pārciestas bries-

Jaguars (Felis onza)

inas un grūtības, var viņu medības pārvērst kaislībā, kaut gan parasti mednieks beidzot izlaiž savu dzīvību zem kāda jaguara ķepām. Visvecākais medību veids gan laikam ir drošākais un viltīgākais. No kādas milzu bambuka sugas indianietis izgatavo savu senseno ieroci, pūšamo stobru, no palmas lapas kāta vai no ērkšķiem mazas niecīgas bultas, kuras ķer drošāk un dziļāk par labākās bises lodēm. Bultas ir sazāļotas ar nāvīgo urari indi. Ja indiāniešu medniekiem ir līdz suns, tie nomedī jaguaru bez kādām briesmām. Suņi uzošņā plēsīgo dzīvnieku, uztriec to parasti slīpi stāvošā kokā un rej uz viņu. Tur viņš kļūst indianietim par ērtu mērķi. No samērā liela atstatuma viņš nosūta milzīgajam kaķim savas bultas, vienu pēc otras. Tas gandrīz nemaz neievēro sīkās skrambiņas, kutas tam ceļas no šāvieniem, notura varbūt bultiņu tikai par ērkšķi, kurš viņu ir ievainojis, bet sajūt jau pēc nedaudz minūtēm, ar kādu šausmīgu ieroci viņam ir uzbrucis cilvēks. Inde sāk iedarboties, locekli atslābst, spēks zūd, raustoties tas nokrīt zemē, vēl dažas reizes pieceļas, mēģina aizvilkties projām, tad pēkšņi sabrūk un raustoties nobeidzas.

Par šo viltīgo medību veidu daudz pārdrošāks ir sekošais. Mednieks aptin savu kreiso roku līdz elkoņam ar aitas ādu un apbruņojas ar apmēram divas pēdas garu abpusēji griezīgu nazi vai dunci. Tā sagatavojies, viņš ar diviem vai trim suņiem uzmeklē jaguaru. Nedaudziem suņiem zvērs tūliņ izrāda pretošanos, mednieks viņam tuvojas un parasti kaitina to vārdiem un kustībām. Pēkšņi jaguars divos vai trīs lēcienos tuvojas medniekam, sagatavojoties uzbrukumam, kā mūsu lācis, izceļas stāvus un rūcot atver rīkli. Šinī acumirklī mednieks tura pret abām zvēra priekšējām ķetnām savu aptīto roku un ar ķermeni padodoties drusku pa labi iegrūž dunci kreisos sānos. Dūriens nogāž ievainoto jaguaru zemē, jo drīzāk tāpēc, ka viņam paceltā stāvoklī ir grūti noturēt līdzsvaru, un suņi metas tam virsū. Ja pirmais ievainojums nebija nāvīgs, viņš zibeņa ātrumā pieceļas, atsvabinājas no suņiem un metas no jauna uz savu pretinieku, kurš tad viņam dur otru reiz. Rengers pazina indiānieti no Bajadas pilsētas, kurš tādā kārtā bija nomedījis pāri par simts jaguaru. Tas bija kaislīgs mednieks, bet tomēr 1821. gadā kādās šāda veida medībās pazaudēja dzīvību.

Bez tam paragvajieši uzbrūk jaguaram arī ar pīķi vien. Ja zvērs ir uzrāpies kokā, tie mēģina viņam uzmest kaklā cilpu, kādu tie vienmēr nēsā sev līdz, vai arī uzmaukt to jaguaram ar ierobotas kārts palīdzību. Viņš tam pretojas maz, bet drīz tam ir jāpieredz, cik tas ir bijis neapdomīgi, jo tiklīdz viņam cilpa ir uzmaukta kaklā, jātnieks liek auļot zirgam, pie kura vēdera siksnas ir piestiprināts cilpas otrs gals, norauj jaguaru no koka zemē un izvelk to uz klaja lauka. Jaguaru nomedī arī no paslēptuves. Strēlnieks paslēpjas kokā tuvu dzīvam kustonim vai ari tādam, kuru unce jau ir nogalinājusi, un no turienes šauj uz plēsīgo zvēru, kad tas atgriežas. Šad un tad rok arī lamatu bedres vai arī uzstāda pie kāda jaguara nonāvēta upura patšautenes.

Leopards (Felis pardus) līdzinājās visvairāk jaguaram, tomēr tikai ķermeņa uzbūvē, bet ne krāsā un zīmējumā. Viņa kopīgais garums ir apmēram 2,4 metri, no kā aste atņem apmēram vienu trešo daļu. Galva ir liela un apaļa, purns maz padodas uz priekšu, kakls ļoti iss, ķermenis stiprs, stāvs vispār drukns. Kājas ir vidēji augstas un samērīgi stipras, priekšējās ķetnas nav sevišķi lielas, aste nesasniedz ķermeņa garumu. Bālā, sarkani dzeltenā pamata krāsa kļūst tumšāka uz muguras un pāriet ap rīkli un uz priekškrūtīm vai balti dzeltenā, locekļu iekšpusē dzeltengani baltā, bet izskatās samērā tumša, jo daudzie melnie plankumi ir mazi un stāv diezgan tuvu viens otram. Leopardu apdzīvotais apgabals ir Āfrika.

P a n t e r s (Felis Panthera) atgādina jaguaru plankojumā, bet ne uzbūvē. Viņa kopējais garums ir vismaz 2,8 metri, no kuriem vairāk par trešdaļu, apmēram 85 centimetri, nāk uz asti. Galva ir samērīgi liela un gareni apaļa, purns redzami padodas uz priekšu, kakls īss, ķermenis stiprs, bet izstiepts, aste gandrīz tikpat gara, kā ķermenis, spēcīgās kājas ir samērā ļoti stipras, priekškājas lielas. Pamatkrāsa, gaišs okera dzeltens, uz muguras pāriet tumši sarkan- dzeltenā, locekļu iekšpusēs — dzeltengani baltā krāsā, tāpat kā pie leoparda, bet tikai izceļas dzīvāk, jo plankumu zīmējums ir ļoti dažāds. Pār muguras vidus līniju velkas divas līdztekus rozetu rindas, tām blakām divas gandrīz līdztekus; pirmās rindas ir nepārtrauktas, otrās pa da]ai pārtrauktas. Panters dzīvo Dienvidāzijā un Rītāzijā.

Sunda panteri jeb garastaino panteri (Felis variegata), stingri ņemot, nemaz nevar sajaukt ne ar leopardu, ne panteri. No abiem radiniekiem to atšķir mazā, garā galva, garenais kakls, ļoti izstieptais ķermenis, aste, kas vismaz tikpat gara, kā ķermenis, zemās, spēcīgās, ar samērā ļoti stiprām ķetnām apbalvotās kājas, kā arī beidzot plankumu zīmējums. Pamata krāsa ir tumši mālaini dzeltena, laukumi ir brūngani Lumši dzelteni, locekļu apakšpuses pelēki baltas vai dzelteni baltas. Sunda pantera apdzīvojamais apgabals laikam aprobežojas ar lielajām Sunda salām, sevišķi ar Javu un Sumatru. Visi pardeļi tik visai līdzinās viens otram kā savā dzīves veidā, tā savā dabā, kā to, kas ir zināms par vienu sugu, var gan arī attiecināt uz citām.

Leopards bez šaubām ir pilnīgākais no visiem kaķiem. Gan lauvas lieliskums iedveš mums cienību pret visu ģintu, gan mēs viņā redzam zvēru karali, gan tīģeris jāskaita par nežēlīgāko visā šo nežēlīgo divnieku sabiedrībā, bet ķermeņa būves saskaņā, ādas zīmējuma skaistumā, spēkā un izveicībā, piemīlībā un kustību daiļumā kā minētie, tā arī visi pārējie kaķi stāv tālu aiz leoparda. Viņš apvieno sevī visu to, kas atsevišķus kaķus īpaši izceļ, jo viņš to īpašības kā ķermeņa, tā arī garīgās, pilnā mērā attīsta. Viņa samtainā ķepa sacenšas mīkstumā ar mūsu mājas inča ķepu, bet tā slēpj nagus, kuri var mēroties ar kuru katru. Viņa žokļi ir samērā daudz varenāki nekā viņa karaliskam radiniekam. Tikpat skaists, cik izveicīgs, tikpat spēcīgs, cik veikls, tikpat gudrs, cik viltīgs, tikpat drošs, cik blēdigs — viņš ir plēsīgs zvērs augstākā pakāpē, kādu tas vien var sasniegt.

Leoparda āda un zemes augusega krāsas ziņā saskan uz vissīkāko. Leoparda dzimtene ir gandrīz visa Āfrika. Viņš ir atrodams visur, kur ir sakarīgi meži, kaut ari reti, un pie tam samērā lielā daudzumā. No mežiem tam vislabāk patīk tie, kuros starp aug-

Āfrikas leopards (Felis pardus)

stiem kokiem ir saauguši biezi zemāki koki. Zālaini līdzenumi viņam nepatīk, kaut arī stepē tas nav nemaz reta parādība.

Neskatoties uz viņa ne sevišķi ievērojamo lielumu, leopards patiešām ir visu dzīvnieku un cilvēka briesmīgs ienaidnieks, kaut arī no cilvēka tas izvairas, cik vien iespējams. Būdams ļoti izveicīgs un viltīgāks par citiem plēsīgiem zvēriem, tas prot uzklupt pat uz bēgšanu visčaklākam un visbiklākam dzīvniekam. Tā skrējiens nav ātrs, bet ar vareniem lēcieniem viņš var aizvietot to, kā viņam trūkst, salīdzinot ar garkājainiem dzīvniekiem. Kāpelēšanā par viņu pārāki ir tikai nedaudzi citi kaķi. Gandrīz tikpat bieži viņu atrod kokos, kā noslēpušos krūmos. Pie vajāšanas tas parasti bēg kokos. Ja ir vajadzīgs, tas neizvairas peldēt pār diezgan platām upēm; *aut arī citādi viņš no ūdens baidās. īsti tikai kustībās tas parāda sevi savā pilnīgā skaistumā. Katra atsevišķa kustība ir tik lokana, tik elastīga, ka par šo dzīvnieku ir jāpriecājas, cik ļoti ari mēs to kā plēsēju neienīstu. Pie viņa nevar novērot neko, kas liecinātu par piepūlēšanos kustībās. Ķermenis vijas un grozās visos virzienos un kāja atmetas tik viegli, it kā nestu vieglāko ķermeni. Ik izliekums ir veikls, noapaļots un miksts; īsi sakot, skrejošs vai lienošs leopards ir īsts prieks ikviena acīm.

Leopards ir viltīgs, blēdīgs, niķīgs, ļauns, mežonīgs, kārs laupīt un slepkavot, asinskārīgs un atriebīgs. Viņš nonāvē visus radījumus, kurus var pieveikt, lai tie būtu lieli vai mazi, lai tie aizsargātos vai kļūtu tā laupījums bez pretošanās.

Antilopes, kazas un aitas sastāda viņa galveno barību; tomēr viņš kāpj arī kokos pēc pērtiķiem un kalnu šķautnēs pēc damaniem. Paviāniem viņš pastāvīgi ir uz pēdām. Tā viņš kavē šo dzīvnieku savairošanos līdz bīstamiem apmēriem; paviānu vienmēr redz tādos augstumos, kas leopardam nav pieejami. Dzeloņcūka arī netiek no viņa taupīta. Viņš paslēpjas, kā to novērojis Žils Ž e r ā r s Alžirā, šo grauzēju maiņu vietās, ar lielu pacietību gaida, un tikko šis labi aizsargātais dzeloņainais varonis nakti iet savu ceļu, zibiņātrumā ar sitienu pa purnu padara to nekaitīgu un ātri pēc tam sasmalcina dzeloņcūkas galvu.

Ganāmpulku starpā nereti tas sarīko īstas asinsdzīres. Daži leopardi vienā pašā naktī ir nogalinājuši trīsdesmit līdz četrdesmit • aitas. Tādēļ arī ganāmpulku īpašnieki no leoparda bīstās daudz vairāk par lauvu, kurš pa lielākai daļai apmierinājās tikai ar vienu upuri. Vistas tas ķer pastāvīgi, bet arī kazām un aitām viņš ir lielākais ienaidnieks. Arī cilvēks nav no viņa pasargāts, un bērni bieži vien krīt tam par upuri. Paters F i l i p i n i, ļoti rūpīgi novērojošs mednieks, kurš vairāk kā divdesmit piecus gadus dzīvojis Habešā. stāstīja, ka šis no viņa ārkārtīgi ienīstais plēsonis no bogosu sādžas Menzā triju mēnešu laikā vien aiznesis un apēdis astoņus bērnus.

Dūšību, plēsīgumu un asinskāri leopards parasti savieno ar vēl lielāku pārdrošību. Atklāti up nekaunīgi tas ielavījas pašā sādžā, pilsētā vai apdzīvotā būdā. Kad R i p e l s (R ū p p e ll) atradās Abesinijas provincē Simenā, netālu no viņa nometnes liels leopards dienas laikā saķēra vienu no viņa ēzeļiem, tomēr vēl laikus tika aiztriekts no ganu zēnu kliedzieniem. „Pie Gondaras," stāsta tas pats dabaspētnieks, „mūs iztraucēja kazas kliedziens, kura atradās mūsu sētā. Izrādījās, ka leopards bija pārlīdis deviņas pēdas augstai sētai un saķēris guļošo kazu aiz rīkles. Pistoles šāviens, kas mērķi gan neķēra, aizdzina no sētas plēsēju, kur tas atstāja mirstošo kazu. Pēc divām stundām leopards bija atkal pārlēcis sētai un ielavījās pat manā istabā, kur atradās beigtā kaza. Sadzirdējis mūs uzlēcam, tas atkal aizbēga gluži sveikā. Septiņas dienas vēlāk naktī mēs tikām iztraucēti no mūsu vistu žēlām klaigām; vistas sēdēja uz kārts zem priekšistabas jumta. Trīs leopardi reizē bija nodomājuši mūs apmeklēt. Pa to laiku, kamēr mans nēģeris A b d a 11 ā ar uzvilktu šauteni gaidīja uz vienu no šiem neliešiem, kas bija sētā pie mūļiem, pārējos divus es redzēju uz sētas mūra; tur viņi pastaigājās klusiem, bet tik drošiem soļiem, ka biju pārsteigts. Stipri tumšā nakts padarīja drošu šaušanu neiespējamu. Tā kā leopardam izdevās saķert dažas vistas, mēs bijām pārliecināti, ka līdzīgs uzbrukums drīzi atkārtosies. Un tiešām — nākošo nakti leopardi atkal bija klāt. Viens no tiem, un taisni tas, kurš bija saķēris divus putnus, samaksāja ar savu dzīvību, jo A b d a ll ā ar laimīgu šāvienu sadragāja viņam mugurkaulu.

Pilsētās un sādžās, kas atrodas tuvu mežam, leopards nepārtraukti apmeklē mājas, ļaužu acu priekšā nolaupa še kādu dzīvnieku un aizvelk to sev līdz, pie kam ļaužu kliedzieni nespēj to apmulsināt un piespiest laupījumu nomest. Viņam noder katrs mājas dzīvnieks — pat suņus tas velk sev līdz, kaut gan tie sparīgi pretojas. Abesinijā, pateicoties leopardiem nav iespējams turēt suņus un kaķus, un pat vistas nē, bet kazām un aitām jāpagatavo tikpat stipri mājokļi kā cilvēkiem.

Parasti leopards neuzbrūk cilvēkam, viņš ir par gudru, varbūt par bailīgu, lai uzsāktu cīņu ar šo, viņam bijību iedvesošu pretnieku.

Pavisam citāds izrādās leopards, ja viņam uzbrūk, vai to ievaino. Tādos apstākļos tas kā ārprātīgs metas virsū savam pretnie- kam. Mācītāja Stella apkalpotājs Bogosa zemē, kā man stāstīja, no viena paša viņa ievainotā leoparda sitiena ticis nogalināts. Ir zināmi arī piemēri, ka leopards arī nesakaitināts ir uzbrucis cilvēkiem. Abesinijā katru gadu notiek nelaimes gadījumi: leopardi uzbrūk pat pieaugušiem apbruņotiem cilvēkiem un tos nogalina.

Leopardu riesta laiks sakrīt ar pavasara iestāšanos minētās zemēs. Tad parasti vairāki tēviņi salasas vienā vietā, nejauki kliedz līdzīgi kaķiem riesta laikā, bet daudz stiprāk un dobjāk un nikni cīnās savā starpā. Kā pie sagūstītiem dzīvniekiem novērots, mātīte pēc deviņu nedēļu ilga grūtniecības laika dzemdē 3—5 mazuļus, kuri nāk pasaulē akli un tikai desmitā dienā atver savas acis. Viņi ir mazi mīji radījumi kā pēc savas skaistās ārienes, tā arī labās uzvešanās ziņā. Viņi. līdzīgi kaķiem, iautri rotaļājas gan naši savā starpā, gan ar savu māti, kura viņus maigi mīl un stipri aizsargā. Savvaļā leoparda pēcnācēji uzturas kalnu alās, zem kāda spēcīga koka saknēm, biezos krūmājos, vai pat koku dobumos; bet tikko mazie sasnieguši pieauguša spēcīga kaķa lielumu, tie pavada savus vecākus viņu nakts laupījumu gājienos un drīz pēc tam, pateicoties labai skolai, paši sāk iegūt sev barību. Leopardu māte ar bērniem ir par postu visai apkārtnei. Ar lielāko nekaunību viņa laupa un nogalina un ir tomēr uzmanīgāka par katru citu dzīvnieku, un tādēļ tikai retos gadījumos sagūsta pašu zvēru vai viņa bērnus.

Kur uzturas leopards, tur pret viņu ved nesaudzīgu karu. Medību veidi ir ļoti dažādi, jo šautene tikai vietām spēlē lomu; tomēr vispār tas ir vienīgais ierocis, kas nodrošina mednieku un reizē apsola viņam sekmes. Kam ir labi suņi un kas medī leopardu dienas "laikā, tam nav no viņa ko bīties. Kur dzīvo eiropieši, tur leopardu ķeršanai lieto spēcīgu ķeramos dzelžus vai tīklus vai arī vienkārši pie koka zara attiecīgā augstumā piekar gabalu gaļas, bet apakšā zemē iesprauž garas dzelzs adatas. Plēsonis lēc pakaļ gaļai, kura tomēr ir par augstu, lai to sasniegtu un bieži krīt atpakaļ uz izliktām adatām. Paters F i l i p i n i ar slazdu palīdzību ir saķēris vairāk kā 25 leopardus; šie slazdi bija ierīkoti līdzīgi peļu slazdiem, bet pats par sevi saprotams, daudz lielāki. Slazda dibenā tika novietota vista vai jauna kaza, lai viļinātu leopardu. Agri vai vēlu asinskāre ņem virsroku pār uzmanību, un laupītājs atrodas cietumā, kur tad paters Filipi to otrā rītā pilnā mierā un drošībā nošauj. Reiz tādā slazdā iegāja lauva; tomēr viņam, redzams, vēl nebija izlieta lode. Dusmās, ar vienu ķepas sitienu, lauva sadragāja slazda durvis un aizbēga.

Nekur no nošautā leoparda neņem vairāk kā tikai viņa raibi izrakstīto kažoku, kas sava skaistuma dēļ jau vien augsti vērtējams. Kaferu zemes karavīrus, kuriem smaidījuse laime nošaut leopardu, uzskata ar bijību un apbrīnošanu. Lepni tāds karavīrs greznojas ar savām uzvaras zīmēm, un katrs, kas nevar uzrādīt šo dūšības apliecību, uzskata to ar skaudību.

Pie attiecīgas kopšanas leopards ilgi dzīvo gūstā. Viņš prasa, kā visi kaķi, siltu un tīru krātiņu un dienā drusku vairāk par kilogramu labas gaļas, citādi tas tomēr ļoti viegli kopjams. Sevišķi labā omā viņš nepārtraukti lēc uz priekšu un atpakaļ savā krātiņā īpatnējiem soliem, kuri parasti sastāda kopā divus koncentriskus riņķus, un pie tam tik ātri, ka acs viņa kustībām grūti var sekot. Katrs dzīvnieks, kas iet garām viņa krātiņam, pamodina viņā laupīšanas kāri: bez trokšņa tas pieploķ zemei, sagatavojas lēcienam un seko visām izvēlētā laupījuma kustībām, kaut arī tas ar neskaitāmām kustībām izzinājis, ka krātiņa restes padara neauglīgu katru laupīšanas mēģinājumu.

No Vecās pasaules kaķiem vislabāk pazīstams ir meža k a- ķis jeb meža runcis (Felis catus), jo tā ir vienīgā šīs dzimtas suga, kas pat Viduseiropā vēl nav iznīcināta. Ilgu laiku domāja, ka no šīs sugas ir cēlies mūsu mājU kaķis. Daži pētnieki vēl līdz šim laikam aizstāv šo uzskatu, lai gan novērojumi un pētījumi noteikti tam runā pretī. Meža kaķis ir ievērojami lielāks un spē- cigāks par mājas kaķi; galva tam resnāka, ķermenis īsāks, aste ievērojami kuplāka un īsāka nekā mājas kaķim. Bez tam meža kaķa aste viscaur ir vienādā resnumā, bet mājas kaķa aste pret astes galu paliek arvienu tievāka. Pieaudzis meža kaķis pēc sava lieluma ir apmēram līdzīgs lapsai, tā tad viņš ir apmēram par trešu daļu lielāks nekā mājas kaķis. Meža kaķi varam atšķirt no mājas kaķa uz viena acu uzmetiena, jo meža kaķa ķermenis pārklāts biezāku spalvu nekā mājas kaķis; tāpat arī viņa zobi ir daudz stiprāki un asāki nekā mājas kaķim. Par sevišķām pazīmēm jāuzskata melni gredzenotā aste un bālgani dzeltenais plankums pakaklē.

Meža kaķa ķermeņa garums parasti līdzinās 80 cm, astes garums 30 cm, skausta augstums 35—42 cm, bet viņa svars ir no 8—9 kg. Sevišķi labvēlīgos apstākļos meža runcis var izaugt vēl lielāks. Viņa spalva ir gara un bieza; tēviņu spalva gaiši pelēka, dažreiz arī tumši pelēka. Mātītēm spalva dzelteni pelēcīga.

Meža kaķis vēl līdz mūsu dienām sastopams gandrīz visā Eiropā, izņemot tās ziemeļdaļu, proti Skandināviju un Krieviju, kur viņa vietā sastopams lūsis. Vācijā mēža kaķi sastopami, kaut arī tikai paretām un pa vienam, gandrīz visos ar mežiem bagātos kalnājos, Daudz biežāk nekā Vācijā meža kaķi sastopami Eiropas dienvidos un dienvidaustrumos. Cik līdz šim noteikti zināms, meža kaķu izplatības robeža nedaudz izvirzās ārpus Eiropas. Uz dienvidiem no Kaukaza viņš ir vēl sastopams Grūzijā. Citās Āzijas zemēs viņš līdz šim laikam vēl nav konstatēts. Lielie biezie un plašie meži, galvenā kārtā tomēr skuju koku meži, ir viņa mīļākās uzturēšanās vietas, un jo mazāk kāds apvidus apdzīvots, jo biežāk viņā sastopami meža kaķi. Vismīļāk viņš uzturās tanīs meža daļās, kur atrodas klintis, jo te viņam vieglāk paslēpties. Savu midzeni viņš ierīko vai nu seska vai lapsas alā, vai arī resna koka dobumā. Bet ja šādu vietu nav, tas savu midzeni ierīko arī purvā uz kādas mazas sausas saliņas vai arī akmeņu laustuvē. Savā midzenī meža kaķi uzturas aukstos gada laikos un tad, kad viņiem ir bērni. Vasaru viņi ceļo no vienas vietas uz otru, lai pēc iespējas atsvabinātos no savām blusām. Naktis viņi pavada kur gadās, parasti koka dobumos.

Tikai riesta laikā un kamēr mazie vēl nevar dzīvot patstāvīgi, meža kaķi dzīvo sabiedrībā, citā laikā parasti vienatnē. Arī mazuli drīz vien atšķiras no mātes, lai uz savu roku meklētu sev medījumu.

Pa savu ceļošanas laiku meža kaķi izlieto sesku un lapsu alas, kurās parasti tie pavada dienu guļot. Naktīs viņi dodas meklēt medījumu. Ieraudzīt viņus nākas vēl grūtāk nekā lapsas, kurām bieži pieraksta meža kaķu izdarītos nedarbus. Krēslai iestājoties meža kaķi dodas uz medībām. Apbruņoti attīstītiem maņas orgāniem, meža kaķi kļūst bīstami ne tikai maziem, bet arī vidēja lieluma dzīvniekiem. Uzmanīgi un klusi tie pielien laupījumam, lai izdevīgā brīdī tam uzbruktu. Ar tādu pat viltību kā visi citi kaķi meža kaķis pielien vai nu pie ligzdā guļošā putna vai pie zaķa, kas guļ savā midzenī, vai pie truša, kad tas lien ārā no savas alas. Meža kaķi koka dobumos ķer laikam arī vāveres. Meža kaķi, uzbrūkot lielākiem dzīvnieķiem, uzlec tiem uz muguras un pārkož lielos kakla asinstraukus. Ja lēciens neizdodas, meža kaķis parasti laupījumam vairs neseko, bet meklē sev jaunu upuri. Arī šinī ziņā viņš ir īsts kaķis. Medniekiem par laimi meža kaķa parastā barība sastāv no dažādām peļu sugām un maziem putniem. Tikai retos gadījumos viņš uzbrūk lielākiem dzīvniekiem. Ir pierādīts, ka viņš ir diezgan stiprs, lai varētu pievarēt pat stirnu un briežu telēnus. Pie ezeriem un meža upēm viņš uzglūn zivīm un ūdens putniem, kurus tas prot ļoti veikli ķert. Sevišķi kaitīgs viņš ir fazanu audzmāta- vam un dažādiem rezervātiem, kuros uzglabā putnus un citus dzīvniekus medību vajadzībām, še viņam parasti izdodas īsā laikā iznīcināt visus rezervātā mazākos dzīvniekus. Ļoti labprāt viņš apmeklē arī sādžu vistu kūtis un baložu būrus, sevišķi tādās sādžās, kas atrodas meža tuvumā. Attiecībā pret savu lielumu meža kaķis uzskatāms par bīstamu dzīvnieku, tādēļ arī mednieki viņu neieredz un cenšas to iznīcināt, nerēķinoties ar labumu, kuru tas atnes, iznīcinot peles.

Meža kaķu pārošanās laiks iekrīt februārī; mazie kaķēni piedzimst aprilī; grūsniecības periods ilgst 9 nedēļas. Tanīs zemēs, kur meža kaķi sastopami lielā daudzumā, pēc V i n k e ļ a, troksnis, kuru riesta laikā saceļ meža kaķi, sevišķi tēviņi, kaujoties, ir tikpat neciešams, kā mūsu māju kaķu gaudošana pilsētās un miestos. Jāuzskata pa daļai par pierādītu, ka meža kaķi spēj pāroties arī ar mājas kaķi, lai gan parasti viņi dzīvo naidā. Vajadzīgs daudz uzmanības un rūpības, lai uzturētu izlutinātos meža kaķēnus dzīvus un pie labas veselības. Nesalīdzināmi grūtāk tomēr ir pieradināt mazos meža kaķēnus ēst, jo nav neviena līdzekļa, ar kuru palīdzību varētu to izdarīt. Ja viņus noved tik tālu, ka tie saķer tiem pasniegto peli vai putniņu, tad tas jau ir liels ieguvums. Ieraugot cilvēku viņi kļūst dusmīgi, bet vieni tie tāpat rotaļājas kā viņiem radniecīgās sugas. Vismazākais troksnis spiež tos pārtraukt spēli, miers pārvēršas neuzticībā, kura beidzot pāriet ārkārtējās dusmās.

,.Savas trīsstūrainās ausis viņi saliec uz sāniem un atpakaļ, savelkot seju tādā grimasā, kas itin kā sacītu: „mums nav neviena drauga"," tā V e i n l a n d s ļoti pareizi apraksta meža kaķu dusmas. „Viņi nostājas itin kā aizsargāšanās stāvoklī, stipri ņurd un rūc, dažreiz pat itin kā kliedz. Zaļi dzeltenās acis raida zibeņus, spalva ir sacelta un ķetnas sagatavotas sitienam." Pamazām kaķēni tomēr pierod pie sava kopēja. Tie paliek vismaz savās vietās sēžot, kad kopējs tiem tuvojas, un neizrāda tādas dusmas kā agrāk. Retos gadījumos viņi atļauj pat sevi noglāstīt. Viss, acīmredzot, ir atkarīgs no tā, kā ar viņiem apietas. Tā parādība, ka zooloģiskos dārzos vieglāk atradīsiet desmit leopardus un lauvas nekā vienu meža kaķi, izskaidrojama taisni ar to, ka viņus grūti audzināt.

Meža kaķu medībām nododas ar lielu kaislību, jo mednieki meža kaķos redz tikai plēsīgus dzīvniekus, kas stipri kaitē citiem medījamiem dzīvniekiem. Ziemā meža kaķi var atrast pēc pēdām, uzdzīt to vai nu kokā vai arī iedzīt ligzdā, noturot to uz vietas ar suņu palīdzību tik ilgi, kamēr to ar labi mērķētu šāvienu var nogalināt. Mednieki viņu piemāna sev klāt pakaļdarinot vai nu peļu pīkstēšanu vai arī putnu čivināšanu. V i n k e 1 s ieteic medniekiem būt uzmanīgiem un nežēlot otra šāviena, ja pirmais nav bijis nāvīgs. Kaķim var iet klāt tikai tad, kad viņš vairs nekustas. Ņemt viņu rokā drīkst tikai pēc tam, kad tas ar stipru sitienu pa galvu ir galīgi nosists. Ievainoti meža kaķi var būt ļoti bīstami.

Klinšainos Austrumsibirijas mežos, tatāru un mongoļu stepēs sastopams manuls, Aizbaikala stepju kaķis (Felis Manul). Sibīrijā šī suga aizvieto Eiropā sastopamo meža kaķi. Lieluma ziņā šīs abas sugas gandrīz vienādas, tomēr manuls ir zemāks nekā meža kaķis. Uz dienvidiem un austrumiem no manula izplatības apgabala sastopama kāda cita šīs grupas suga — pundurkaķis jeb kueruks (Felis undata). Pēc sava izskata viņš ir iīdzīgs mūsu mājas kaķim, bet augumā par to mazāks.

Es nešaubos, ka palsais kaķis (Felis maniculata) jāuzskata par mūsu mājas kaķa priekšteci. R i p e 1 s viņu atrada Nubijā, Nīlas upes rietumu daļā pie Ambukolas tuksnešainā stepē, kur blakus klinšainiem apvidiem sastopami biezi krūmāji. Citi pētnieki šo kaķu sugu ir atraduši visā Sudānā, Abesinijā, Āfrikas iekšienē un pat Palestīnā. Viņa ķermeņa garums līdzinās 50 centimetriem, bet astes garums ir 25 cm. šādi ķermeņa samēri pilnīgi gan nesakrīt ar mājas kaķa samēriem, bet tomēr stāv tiem ļoti tuvu. Arī pēc sava ārējā izskata palsajam kaķim ļoti liela līdzība ar dažām māju kaķa pasugām. Viņa spalva ķermeņa virspusē ir gaiši pelēcīga vai arī gaiši dzeltena. Pakausis un mugura ir sarkani, sāni gaišāki, pavēdere bālgana. Pa visu ķermeni stiepjas tumšas izplūdušas šķērssvītras, kuras uz kājām kļūst spilgtākas. Uz galvas virsus un pakauša ir astoņas šauras gareniskas svītras. Dažās vietās āda pārklāta sīkiem tumšiem plankumiņiem. Aste no virspuses dzeltena, no apakšpuses balta. Aste nobeidzas ar melnu galu un trim melniem gredzeniem.

Mūmijas un zīmējumi uz pieminekļiem Tēbās kā arī uz dažādām Ēģiptes drupām visvairāk atbilst šai kaķu sugai, šis apstāklis dod arī iespēju uzstādīt hipotēzi, ka palso kaķi jau senie ēģiptieši turējuši kā mājas dzīvnieku.

Es kādu laiku turēju kādu palso kaķi. Es visādi pūlējos to kaut drusku atradināt no viņa niknuma, tomēr man tas neizdevās, šis zvērs bija jau pieaudzis noķerts Austrumsudanas stepē un atsūtīts man stiprā dzelzs būrī, kas vien jau norādīja, ka viņā tiek uzglabāts plēsīgs zvērs. Es nekad nevarēju kaķi no krātiņa izlaist, jo viņš nevienu nelaida sev klāt. Lai pierādītu uzskatu, ka palsais kaķis ir mūsu mājas kaķa ciltstēvs, no liela svara bija šveinfurta iegūtie novērojumi ņamņamu zemē. Pēc šī slavenā ceļotāja mutiskiem izteicieniem, palsais kaķis tur sastopams daudz biežāk nekā citās Āfrikas malās. Tādēļ arī Centrālafriku var uzskatīt par šīs sugas īsto tēviju vai arī izplatības apgabala viduspunktu. Mājas kaķu vārda tiešā nozīmē ņamņamiem nav. šim nolūkam viņiem kalpo pa pusei vai pilnīgi pieradināti palsie kaķi.

Dažas senās tautas mūsu mājas kaķi ir turējušas augstā godā. Tāpat vēlākos laikos viņam bieži vien pierakstīja visādas burvības spējas. Ari sakāmvārdos kaķim piekrīt liela loma: „viltīgs kā kaķis; uzmet kūkumu kā kaķis; dzīvo kā suns ar kaķi; raganas un kaķi vienmēr krīt uz kājām; iet kā kaķis ap karstu biezputru; kaķi maisā pirkt" u. t. t.

Tagad kaķi sastopami gandrīz visās zemēs, izņemot tālos ziemeļus un augstākās kalnāju joslas, kā to č u d i aizrāda. Kaķi sastopami visās zemēs, kur dzīvo cilvēks. Eiropā viņi sastopami viscaur. Amerikā kaķi sāka ātri izplatīties pēc šī jaunā kontinenta atrašanas. Ari Austrālijā un Āzijā viņi ir sastopami diezgan bieži, tikai Centrālafrikā ir apgabali, kuros kaķu ļoti maz. Jo tauta vairāk attīstīta un jo ciešāk viņa kādā vietā nometusies uz pastāvīgu dzīvi, jo lielākā skaitā še sastopami ari kaķi. Eiropā visvairāk kaķus ciena un visrūpīgāk kopj vācieši, angļi un franči. Indijā, Ifīnā, Japānā un uz Jāvas salas kaķis ir parastākais mājas dzīvnieks.

Mūsu mājas kaķis ir pilnīgi noderīgs, lai, iepazīstoties ar viņu, \arētu iegūt priekšstatu par visu kaķu dzimtu. Viņš ir ļoti skaists, tirīgs, mīļš un patīkams dzīvnieks. Katrā kaķa kustībā ir daudz grācijas un veiklības. Viņa veiklība dažreiz tiešām jāapbrīno. Viņa gājiens ir vienmērīgs.' Ejot viņš ievelk nagus un ar savām mīkstām, samtainām ķepām iet tik klusu, ka to nemaz nevar sadzirdēt. Katrā viņa solī novērojams vieglums un grācija. Tikai ja kaķim kāds seko, vai arī ja tas sabaidās, viņš sāk skriet, reizi pa reizei lēkdams, tādējādi paātrinot kustības ātrumu. Pateico- t;es savai veiklībai, kā arī saprātam, izlietojot katru paslēptuvi vai arī uzrāpjoties kokā, kaķim vienmēr izdodas izbēgt no sava ienaidnieka. Viņš viegli un veikli prot kāpelēt pa kokiem, mīkstām vai nelīdzenām sienām, turoties ar saviem asiem nagiem. Ar vienu lēcienu kaķis var uzlēkt 2-3 metrus augstu. Atklātā laukā kaķis skrien tik lēni, ka katrs suns to var noķert. Sevišķu veiklību kaķis izrāda lēkšanā, kuru tas dara vai nu labprātīgi vai kuru tam uzspiež apstākļi. Kaķi var sviest kā tikai grib, vienmēr viņš kritīs uz kājām. Kritiens arvien būs samērā viegls, jo mīkstie kāju spilventiņi pasargā ķermeni no lieliem satricinājumiem. Kaķis prot ari peldēt, bet šo savu mākslu viņš izlieto tikai visnepieciešamākos gadījumos, piemēram, kad tas iekritis ūdenī. Brīvprātīgi kaķis nekad neiet ūdenī. Viņš izvairās pat no lietus. Kaķis tāpat kā suns sēž uz pakaļkājām, atspiežot savu ķermeni uz priekšējām. Kaķis guļ saritinājies uz vieniem sāniem. Gulēšanai tas meklē siltu un mīkstu vietu. Apsegu kaķis tomēr nekad necieš. Ļoti labprāt kaķis mīl gulēt sienā, laikam tādēļ, ka viņam patīk siena aromāts.

Ievērības cienīga ir mūsu mājas kaķa vienkāršā balss lokanība. „Viņš ņaud visādos veidos," pareizi saka jau vecais G e s n e r s, ,,atkarībā no tā, vai ar savu ņaudēšanu viņš grib izteikt prasību, glaimus, vai gatavošanos uz strīdu un cīņu." Suns turpretim ir daudz mazāk daiļrunīgs nekā kaķis. Kaķu „miau" mainās visādās variācijās, te tas ir īss, te garš, te pagarināts, te atkal norauts, un ar to kaķis izteic lūgumu, žēlabas, prasības un brīdinājumus. „Miau" skaņai pievienojas arī citas nenoteiktas skaņas, kas ir ņaudēšanas, rūkšanas, šņākšanas un dobjas kaukšanas savienojums.

No maņas orgāniem, kaķim vislabāk attīstīta tauste, redze un dzirde. Visvājāk attīstīta osme, par ko mēs varam viegli pārliecināties, noliekot kādu kaķim patīkamu ēdienu tā, ka tas to var tikai saost. Viņš tad tuvojas priekšmetam, un sāk grozīt galvu uz abām pusēm. Jau pēc šīm kustībām mēs varam spriest, cik maz kaķis spēj orientēties ar osmes palīdzību. Kad kaķis pavisam tuvu piegājis pie zināmā priekmeta, tas vairāk darbojas ar savām ūsām, ar savu labāko taustes orgānu, nekā ar degunu. Rokā noslēpta pele jāpieliek kaķim pavisam tuvu pie deguna, lai tas spētu to saost. Daudz labāk kaķim ir attīstīta jušanas spēja. To pierāda vislabāk kaķa ūsas; vajag tikai vienu pašu ūsu matu viegli aiztikt, lai kaķis tūliņ spēji atrautos atpakaļ. Tauste viņam attīstīta arī mīkstajās ķetnās, lai gan mazākā mērā. Viņš tikpat labi redz dienā kā naktī un spēj piemērot savu acu zīli dažāda stipruma gaismai, t. i. stiprākā gaismā to samazināt, bet tumsā palielināt, tā kā katrā laikā šis maņas orgāns viņam izdara teicamus pakalpojumus. Un tomēr dzirde viņam pārāka par visām pārējām maņām.

Kaķa garīgo būtību parasti pilnīgi nepareizi novērtē. Kaķi uzskata' par neuzticamu, nepatiesīgu, viltīgu kustoni un domā, ka viņam nekad nevar uzticēties. Daudzi cilvēki sajūt pret viņu nepārvaramu riebumu un viņu ieraugot izturas kā nervozas sievietes vai nerātni bērni. Es jau no jaunības esmu ar mīlestību novērojis kaķi un daudz gar to nodarbojies, tāpēc es varu pievienoties tiem, kas kaķi uzskata par apdāvinātu un skaistu kustoni. Viņa ķermenis ir tiešām viscaur ļoti harmoniski veidots. Viss ir noapaļots. Liekas, ka viņam nemaz nav kaulu, bet ka viņš taisīts no mīkstas mīklas.

Tagad vērsīsim mūsu uzmanību uz viņa galvenām īpatnībām. Vispirms mums uzkrīt viņa veiklība. Miesa un gars ir veikli, abi kā no viena gabala. Cik veikli viņš apgriežas gaisā, krītot uz muguras pat no nedaudzu pēdu augstuma! Jau nelielā gaisa pretestība dod viņam, tāpat kā putnam, iespēju apgriezties. Cik veikli viņš turas uz šaurām malām un koku zariem, pat ja pēdējos stipri krata! Viņa tīrības mīlestība ir pa pusei miesīga un pa pusei garīga īpašība; viņš pastāvīgi laizās un uzpošas. Visām viņa spalviņām no galvas līdz astes galam jāguļ pilnīgā kārtībā; galvas spalvu nogludināšanai un sasukāšanai viņš aplaiza ķetnas un tad velk tās pār galvu; viņš neaizmirst pat astes galu. Mēslus viņš novāc, tos ierušinot pašraktās bedrēs. Ja no suņa izbiedēts kaķis saceļ stāvus savas spalvas, tad juzdamies pēc tam atkal drošībā viņš tūliņ sāk tās savest kārtībā uz visas miesas.

Viņam ir ārkārtīga drosme pat pret vislielākiem suņiem un buldogiem, cik nelabvēlīgs arī nebūtu priekš viņa lieluma un spēka samērs. Pamanījis suni. viņš tūliņ saliec muguru ļoti raksturīgā lokā — kaķa kūkumā. Viņa acīs iekvēlojas dusmas un pēkšņi uzliesmojoša drosme līdz ar zināma veida riebumu. Jau pa gabalu viņš spļauj sunim virsū, droši vien gribēdams izvairīties un izbēgt; istabā viņš tādā gadījumā uzlec uz palodzes vai uz krāsnaugšas vai arī mēģina tikt pa durvīm laukā. Ja suns tuvojas migai, kur kaķei atrodas viņas mazuļi, tad kaķe tam neganti metas virsū, ar vienu lēcienu uzlec tam uz galvas un nežēlīgi saplēš acis un purnu.

Pie viņu drosmes pieder arī viņu prieks kauties un viņu lielā tieksme savā starpā izplūkties. Tas izriet jau no viņu tieksmes rotaļāties un arī no viņu nebēdības: viņi ir nakts «varoņi". Viņi kaujas arī dienas laikā uz jumtiem, viens otru neganti plēsdami; viens ar otru cīnīdamies un kūleņodami tie nereti noveļas no jumta un krīt zemē uz ielas, plēsdamies gaisā vēl pat pa krišanas laiku; tomēr vislielākās kaujas tiek izcīnītas naktīs, sevišķi runču starpā mātīšu dēļ. Zināmos gada laikos dažs labs runcis gandrīz ikrītu pārnāk mājās ar asiņainu galvu un izplūkātu kažoku; tad liekas, ka nu viņš vienreiz ir izmācīts un gribēs palikt mājās; bet tas neiet ilgi, jo viņš drīz aizmirst savas ātri aizdzīstošās vātis un krīt atkal vecos grēkos. Bieži runcis vairākas nedēļas pavada ārpus mājas savā neaprobežotā brīvības sfērā; viņu jau notur par zudušu, bet te negaidot tas atkal ierodas. Incim ir daudz vairāk mājas un migas sajūtas, nekā visām pārējām kustoņu sugām. Daudz runā par viņa asprātību un viltību, un ne bez pamata; viltīgi un klusi viņš uzmana peļu caurumu, viltīgi savelkas mazs, gaida ilgi, jau iedzirkstas viņa acis — pelīte tikko pa pusei izlīdusi — tomēr viņš vēl savaldās. Viņš meistariski sevi savalda, kā jau visi viltnieki, un zin īsto acumirkli.

Mēdz runāt par viņa lišķību un nepatiesību un pat par atriebību, tomēr to stipri pārspīlē. Ja viņš kādu sevišķi iemīlē, tad viņš tam bieži pieglaužas ar savu vaigu un sāniem, visādi parāda savu draudzību, rītos agri uzlec uz viņa gultas, noguļas viņam tik tuvu, cik vien iespējams un skūpsta to. Zināms, katram kaķim nevar pilnīgi uzticēties. Tie bieži iekož un ieskrāpē, kad to nemaz nesagaida. Tomēr tādu izturēšanos visbiežāk izsauc pašaizstāvēša- nās nepieciešamība, jo viņus jau bieži mēdz ķircināt. Suns gan tā nedara, jo viņš ir labsirdīgs un jokus saprot. Mēs taču tādus kustoņus, kas ņem ļaunā ķircināšanu, tūliņ nevaram nosaukt par nepatiesiem. īsti nepatiesi kaķi ir reti izņēmumi, kādus mēs atrodam arī starp suņiem, lai gan bez šaubām daudz retāk. Vīrieti kādreiz mēdz nosaukt par „blēdīgu suni", bet sievieti par «viltīgu kaķi". Kas cilvēku padara nepatiesu, tas pats padara ari augstākos kustoņus nepatiesus.

Interesants ir viņu pārošanās laiks. Runcis tad ir ļoti mežonīgs; mātītes, kas viņu uzmeklē, sēž tam apkārt; viņš vidū rūc savu zemo basi, bet mātītes dzied tenori, altu, diskantu un visas citas iespējamās balsis. Koncerts top arvien mežonīgāks. Pa starpām mūzikanti sit viens otram pa seju ar dūrēm; tāpat mātītes, kas tomēr pašas ir viņu uzmeklējušas, nekādā ziņā nepieļauj, ka viņš tām tuvojas. Viss viņam jāiegūst ar cīņu. Gaišās mēness naktīs viņi trokšņo ļaunāk par mežonīgiem nakts vazaņķiem.

Mājas kaķu pārošanās parasti notiek divreiz gadā, pirmo reiz iēbruāra beigās vai marta sākumā, bet otro reiz jūnija sākumā. Piecdesmit piecas dienas pēc pārošanās kaķe laiž pasaulē piecus vai sešus mazuļus, kuri dzimst akli un tikai devītā dienā sāk redzēt. Māte arvien jau iepriekš uzmeklē kādu klusu vietiņu, pa lielākai daļai uz siena augšas vai arī nelietotās gultās, un slēpj mazuļus cik ilgi vien iespējams, sevišķi no runča, kurš mazuļus apēd, tiklīdz tos atrod. Ja māte mana briesmas, tā aiznes kusto- nīšus mutē uz citu vietu; ja viņai tuvojas svešs suns vai kāds cits kaķis, tad viņa ar lielāko niknumu metas miera traucētājam virsū, un pat savam saimniekam labprāt neļauj aizkārt savus mīļotos bērniņus. Turpretim tanī pašā laikā tā citiem kustoņiem parāda tādu līdzcietību, kas viņai var darīt daudz goda. Ir zināmi daudzi piemēri, kur zīdoša kaķe zīdījusi un uzaudzinājusi kucēnus, lapsē- nus, trusēnus, zaķēnus, vāverēnus, žurkulēnus, pat pelēnus; un es pats, zēns būdams, esmu taisījis tādus mēģinājumus ar savu kaķi un atradis tam apstiprinājumu.

Parasti domā, ka kaķi nevar izaudzināt noteiktā virzienā, tomēr tas ir ļoti nepareizi. Pie labas un saprātīgas apiešanās viņš parāda sirsnīgu pieķeršanos cilvēkam. Ir kaķi, es pats tādus zināju, kuri vairākas reizes pārcēlās līdz saviem saimniekiem no viena dzīvokļa uz otru, bez kā tiem ienāktu prātā atgriezties uz veco māju. Citi kaķi, ieraugot no tālienes savu saimnieku, tūliņ skrien tam pretim, pieglaužas klāt un mīlinās ar to, draudzīgi rrtfļ un visādi cenšas tam parādīt savu pieķeršanos. Pie tam viņi ļoti labi atšķir pazīstamus no svešiem un pacieš no pirmajiem, dažreiz ari no bērniem, neticami daudz pārestību, zināms gan ne tik daudz kā visi suņi, tomēr ne mazāk par dažu labu no pēdējiem. Citi kaķi ļoti īpatnējā veidā pavada savus saimniekus, kad pēdējie pastaigājas pa pagalmu, dārzu, lauku vai mežu; es pats zināju divus runčus, kuri ļoti laipnā veidā pavadīja pat savas saimnieces viesus, tiem līdzejot desmit vai piecpadsmit minūtes, bet pēc tam tie atvadījās ar pieglaušanos un laipnu ņurdēšanu un griezās mājup. Kaķi sadraudzējas ari ar citiem dzīvniekiem. Ir zināmi daudzi draudzības gadījumi starp suņiem un kaķiem, kuri pilnīgi runā pretim pazīstamājam sakāmam vārdam. Par kādu kaķi tiek stāstīts, ka tam ļoti paticis, ka viņa draugs suns to nēsājis mutē apkārt pa istabu; par citiem kaķiem ir zināms, ka tie visiem spēkiem palīdzējuši saviem draugiem suņiem plēsties ar citiem suņiem un ka suņi tāpat tos sargājuši kaķu cīņās.

Daži kaķi parāda ārkārtīgu gudrību. īsti putnu mīļotāji tādus kaķus nereti tā izmāca, ka tie sava saimnieka spārnotiem draugiem nedara nekā ļauna. Gibels (Giebel) novēroja, ka viņa skaistais runcis, saukts Pēteris, vairākkārt atnesa mutē atpakaļ no pagalma kādu cielaviņu, kura vairākas reizes bija iztikusi brīvībā, bet kuru minētais pētnieks parasti turēja istabā, — zināms, pie tam viņš tai nenodarīja nekādu kaiti. Gluži līdzīgs gadījums man tapis zināms no manas dzimtenes sādžas. Tur kāda putnu drauga kaķis, par lielu prieku savam saimniekam, bija atnesis atpakaļ pirms daudzām dienām nozudušu un sāpīgi nožēlotu sarkankrūtīti, kuru viņš bija ne tikai pazinis, bet arī tūliņ noķēris, gribēdams ar to sagādāt savam saimniekam prieku.

No tā visa ir redzams, ka kaķi pilnā mērā pelna cilvēka draudzību un ka beidzot taču ir pienācis laiks mīkstināt un izlabot netaisnās domas un nelabvēlīgos spriedumus par viņu, saskaņā ar patiesību. Pie tam, kā man liekas, kaķa lietderībai vajadzētu piešķirt lielāku nozīmi nekā to parasti mēdz darīt. Kas nekad nav dzīvojis novecojušā ēkā, kurā žurkas un peles rīkojas pēc patikas, tas nemaz nezin, ko nozīmē labs kaķis. Bet kas gadiem ilgi ir dzīvojis kopā ar šiem mošķiem un redzējis cilvēka pilnīgu nespēcību pret viņiem, un kas ir cietis zaudējumus pēc zaudējumiem un diendienā dusmojies par šiem riebīgajiem grauzējiem, tas, arvien vairāk un vairāk, nāk pie slēdziena, ka kaķis ir viens no mūsu vis- svarīgākiem mājkustoņiem un ka tas tāpēc pelna ne tikai vislielāko saudzību un kopšanu, bet arī pateicību un mīlestību. Pietiek jau ar kaķa klātbūtni, lai apklusinātu uzmācīgos grauzējus un tos piespiestu pat izvākties.

Dažādu sugu peles, sevišķi māju un lauku peles, ir kaķa mīļākais medījums, žurkas medīt neuzdrošinās vis katrs k?ķis, bet lielākais vairums gan; kamēr kaķi vēl jauni un nepiedzīvojuši, tikmēr viņi ķer un nogalina arī cirslīšus, tomēr ēst tos neēd, jo viņiem laikam riebj to muskusa smaka; vecāki palikuši, kaķi tiem ļauj arī netraucēti aizbēgt; pārmaiņas dēļ tie aprij ari ķirzakas, pat čūskas un vardes, ozolvaboles, sienāžus un citus kukaiņus. Viņu medīšanā katrs kaķis parāda tikpat daudz pacietības kā veiklības. Kā jau mācīts plēsējs, viņš, zināms, izdara ari dažu noziegumu. Viņš nočiepj dažu labu putniņu, kamēr tas vēl jauns un nevarīgs;

uzdrošinās uzbrukt diezgan lieliem zaķiem un gandrīz pieaugušām vai nogurušām irbēm, uzglūn arī mājas vistu cālīšiem un pie reizes nododas pat zivju zvejai. Ķēkšai viņš aizdod daudz dusmu, jo viņš savu piederību mājai parāda izlaupot pieliekamos skapjus, kad

vien spēdams. Parasti lietu izšķir lietderības kopsumma, un šinī gadījumā tā stipri pārsniedz visus iedomājamos zaudējumus.

Ir jābrīnās, cik kaķis vai* daudz darīt žurku un peļu iznīdēšanai. Uz Lenca pētījumu un piedzīvo- j umu pamata es noteikti pieņemu, ka ar pelēm bagātos gados katrs gandrīz pieaudzis kaķis caurmērā ikdienas apēd divdesmit peles, un gadā tā tad 7300. Vidēji bagātos peļu gados es rēķinu 3650 peļu, vai peļu vietā līdzīgu daudzumu žurku. Bet kaķi atnes arī citādu labumu. Dažās vietās, piemēram Beļģijā un švarcvaldē, kaķus galvenā kārtā audzina viņu ādas dēļ. švarcvaldes zemnieki visvairāk tur gluži melnus vai viscaur pelēkus (,.zilus") kaķus, ziemā viņus nogalina un ādas pārdod par labām cenām apkārtejošiem uzpircējiem.

Ir tikai nedaudzas kaķu pasugas. Par rasi vārda īstā nozīmē vispār uzskata Angoras kaķi. Tas ir viens no visskaistākiem kaķiem, ievērojams ar savu lielumu un garām zīdveidīgām spalvām, tīri baltas, iedzeltenas, iepelēkas vai arī maisītas krāsas, ar miesas krāsas lūpām un kāju pēdām.

Angoras kaķis

Servals (Felis Serval) pie 50 centimetru skausta augstuma sasniedz 1,35 metrus kopgaruma, no kura apmēram 30 līdz 35 centimetri krīt uz asti. Viņš ir lāsumaini izraibots uz dzeltenbāli pelēka, te gaišāka, te tumšāka pamata. Mēs zinām, ka viņš diezgan bieži sastopams ne tikai Dienvidafrikā, bet tāļu izplatīts arī vakaros un rītos. Viņš medī un žņaudz zaķus, jaunas antilopes, jērus un t. t., bet arī putnus, un tāpēc tas naktīs labprāt dodas uz lopu muižām, lai apciemotu vāji apsargātās vistu kūtis. Tādos gadījumos viņš var nodarīt lielus zaudējumus. Dienu viņš noslēpjas un guļ. Tikai krēslai metoties viņš sāk savas laupītāja gaitas. Tanīs viņš, kā īsts kaķis, pielieto tāpat kā visi pārējie viltību un asprātību, lai piezagtos savam laupījumam un to ar pēkšņu lēcienu dabūtu savā varā. Pilnīgi pieradināts servals jāpieskaita vismīlīgā- kiem kaķiem; viņš ir pateicīgs savam kopējam, seko viņam pakaļ, piekļaujas viņam, glaužas gar viņa drēbēm, maldams kā mājas kaķis, labprāt spēlējas ar cilvēku vai ar sevlīdzīgiem, arī pats ar sevi, un stundām ilgi var nodarboties ar bumbām, kuras nodod viņa rīcībā, vai arī priecājas rotaļājoties pats ar savu asti.

Servala āda zem Āfrikas tīģerkaķa nosaukuma nonāk arī ādu tirgū un to izlieto kažokiem.

Gandrīz visi dabas pētnieki ir vienis prātis, ka 1 ū š i (Lynx) ir jāizdala no pārējiem kaķiem atsevišķā ģintā un tādēļ arī atsevišķi jāapskata. Viņus raksturo vidēji liela galva ar pušķainām ausim, lielākai sugu daļai ir arī labi attīstīta vaigu bārda, no sāniem saspiests, bet spēcīgs ķermenis uz garām kājām, kā arī īsa, pie lielākās daļas pat sarukusi aste. Arī pēdējais apakšdzeroklis nav trim galotnēm, kā kaķiem, bet divām.

Lūši sastopami visās zemes daļās, izņemot Austrāliju, kurā kaķu nav; Eiropā vien ir divas labi atšķiramas sugas. Viņi apdzīvo galvenā kārtā noslēgtus mežus grūti pieejamās vietās, sastopami arī stepēs un tuksnešos un pat apdzīvotos apgabalos. Visi viņi ir tikpat laupīt priecīgi un asinskāri kā leopards un pantera, tikpat nopietni kā lauva un tīģers apdraud mājas un meža dzīvniekus, un jāuzskata par plēsējiem, kuri atnes vairāk ļauna nekā laba. Viņu dzīves veids, medīšanas un laupīšanas veidi ir tomēr citādi un atbilst viņu izturībai un spējām, dažā ziņā pat ievērojami atšķiras no līdzšim apskatītiem radiniekiem, kā vispār visā viņu dabā ir daudz īpatnēja.

Purva lūsis (Lynx Chaus) sasniedz apmēram mūsu meža kaķa lielumu; ķermeņa garums ir 90—100 centimetru, no kuriem uz asti jārēķina "20—25 cm. Bagātajam spalvojumam ir grūti nosakāma brūngani bāli pelēka pamatkrāsa; atsevišķas spalvas pie saknes ir okerdzeltenas, vidū ar melni brūniem gredzeniem, galotnē baltas vai pelēki baltas, šur un tur ar melnas krāsas piejaukumu. Zīmējumu sastāda tumšas svītras, kuras sevišķi skaidri saredzamas uz pakakles, sāniem un kājām. Purva lūsim ir plašs izplatības apgabals. Viņš apdzīvo lielāko daļu Āfrikas, ziemeļu un Rietum- āziju, sevišķi dienvidu un Austrumafriku, Nubiju, Ēģipti, Persiju, Siriju, zemes ap Kaspijas jūru un Indiju. Seniem ēģiptiešiem viņš bija labi pazīstams un viņu tāpat kā māju kaķi iebalzamēja un viņa līķi paglabāja svētā vietā.

Plašie labības lauki, kuri atrodas uz pārplūstošās Nīlas krastiem, ir viņa mīļākās uzturas vietas. Bez tam viņš apdzīvo lielus līdzenumus, kas vairāk vai mazāk noauguši diezgan augstu, asu graudu zāli halfa, un vēlamu mītni viņš atrod arī niedrāju sausās vietās vai niedru biezokņos, kuri saauguši uz kanālu malām un iežogo labības laukus kā sēta.

Viņa laupījuma lielāko daļu sastāda peles un žurkas, kā arī visu sugu mazie zemes un niedru putniņi, sevišķi tuksneša vistas, cīruļi, lauku tātiņi, niedru putniņi u. c. Viņš zog zemniekiem no dārziem vistas un baložus, apstādījumos viņš uzglūn zaķim un tuksneša malās lēcējžurkai. Lielākiem dzīvniekiem viņš neuzbrūk nekad; vismaz neviens fellachs man netika par to nekā stāstījis; viņš vienmēr bailīgi izvairās arī no cilvēka, tiklīdz ka viņu ierauga, un pat tas, kuru es ievainoju, nemēģināja man uzbrukt.

Tuksneša lūsis jeb kara kals (Lynx caracal) ir skaists dzīvnieks; viņa ķermeņa garums ir 65 cm, astes garums

25 cm; no citiem lūšiem viņš atšķiras ar slaidu stāvu, augstām kājām, garām, šaurām noasinātām ausīm, kuras gluži kā pie ģints ziemeļu sugām ir apbalvotas spalvu pušķiem, un ar pieskaņotu tuksneša ģērbu. Viņš ir īsts stepju vai tuksnešu bērns un šiem apga

Karakals jeb tuksnešu lūsis (Lynx caracal)

baliem piemērots. Pēc .apkārtnes, no kuras karakals nāk, viņš ir gaišākā vai tumšākā krāsā; liekas, ka viņa krāsa ir pieskaņota zemes krāsai, tā ka pie viņa ir atrodamas visas tuksneša krāsu nianses — no palsi dzeltenas līdz brūni sarkanai krāsai. Turpretim ziemeļu lūši, kuri dzīvo galvenā kārtā mežos, nes koku un klinšu ģērbu. Karakala izplātības apgabals ir uzkrītoši liels. Viņš apdzīvo visu Āfriku, Priekšāziju un Indiju, un proti tuksnešus tāpat kā stepes.

Starp pārējiem šīs ģints locekļiem pirmo vietu ieņem lūsis (Lynx vulgaris) sava skaistuma, stipruma un spēka ziņā.

Pilnīgi pieaudzis lūsis ir vismaz tikpat stiprs, tikai mazliet īsāks un garākām kājām, kā leopards, kuru mēs dabonam redzēt mūsu zvēru dārzos. Viņa ķermeņa garums bagātīgi sasniedz vienu metru un dažreiz pat 1,3 m, aste 15 -20 cm gaj-a,. skausta augstums sniedzas līdz 75 cm. Viņa svars sniedzas līdz 30 kilogramu, bet var, kā man Norvēģijā stāstīja, sasniegt pat 45 kilogramus. Dzīvniekam ir ārkārtīgi stipra un drukna ķermeņa būve, stipri locekļi, varenas ķetnas, kuras atgādina tīģera un leoparda ķetnas; jau no pirnjā acu uzmetiena redzams viņa spēks un varenums. Ausis ir diezgan garas, noasinātas, un nobeidzas ar slotiņveidīgu 4 cm garu pušķi, kurš sastāv no melnām, cieši kopā saaugušām un uz priekšu izvirzītām spalvām. Uz biezās virslūpas atrodas vairākas rindas stīvu un garu ūsu. Biezas, mīkstas spalvas sedz ķermeni un ļ ie sejas pagarinas par bārdu, kura ir divām galotnēm, nokarājas uz leju pa abām sejas pusēm un kopā ar ausu pušķiem piedod lūša sejai dīvainu izskatu. Spalvas krāsa virspusē ir sarkani pelēka ar bālganu piemaisījumu; uz galvas, kakla, muguras un sāniem ir bieži novietoti sarkanbrūni vai pelēkbrūni plankumi; ķermeņa apakšpuse, kāju iekšpuse, pakakle, lūpas un gredzeni ap acīm ir balti. Dzīvnieka sega vasarā ir iesarkana un īsām spalvām, ziemā garspalvaina un pelēki bālganā krāsā; tomēr krāsa mainas ļoti dažādi, un arī plankumi mainas pie dažādiem dzīvniekiem ievērojamā kārtā. Mātīte atšķiras no tēviņa ar sarkanāku krāsu un neskaidrākiem plankumiem; jaunpiedzimušie lūsēni ir bālganā krāsā.

Mūsu dienās lūsis Viduseiropā ir ļoti rets, kaut gan daudzu kalnāju mežos vēl tomēr sastopams. Sākot no Karpatiem uz austrumiem ir mūsu plēsēja tagadējā dzīves vieta; no šejienes un no Prūsijas robežas uz ziemeļiem un austrumiem viņu sastop vienmēr, visā Krievijā un tāpat Skandināvijā, tanīs apgabalos, kur ir meži, diezgan bieži. Bez tam vēl lūsis apdzīvo, pēc II a d d e s, visu Au- strumsibiriju, kur zeme ir kalnaina un apklāta mežiem, un katru gadu tiek nonāvēts ievērojamā daudzumā.

šis plēsīgais zvērs savai pastāvīgai uzturas vietai izvēlas grūti pieejamas vietas un biezokņus, plašos, noslēgtos mežos, kas bagāti dažādu sugu meža zvēriem. Reti noaugušos mežos lūsis, pēc Nol- kena (Nolcken), kuram mums jāpateicās par šī dzīvnieka labākiem dzīves tēlojumiem, parādas tikai izņēmuma veidā, sevišķi ziemā, kad viņš dodas mežos meklēt zaķus, vai arī vispārēja vajadzība, piemēram meža degšana, viņu spiež izceļot. Pretēji vilkam, kurš gandrīz gadu no gada dzīvo klaidoņa dzīvi, lūsis uzturas il- gākif laiku vienā un tanī pašā apgabalā, bet izstaigā to visos virzienos, vienā naktī noiet jūdzēm tāļu, nereti pa iebrauktiem ceļiem nonāk sādžu tuvumā, iedrošinās apmeklēt pat atsevišķi stāvošas mājas un pēc vairākām dienām atkal atgriežas tanī pašā apgabalā, lai to no jauna izokšķerētu. Lūši vienmēr, līdzīgi savas sugas radiniekiem, dzīvo vientuļi.

Lūsis savās garīgās un miesīgās spējās nestāv iepakaļ ne vienam citam kaķim. Neskatoties uz augstajām kājām, neparasti spēcīgais ķermenis un labi attīstītās maņas raksturo viņu kā ļoti labu plēsēju. Viņš vienmēr iet, ja vajadzība to nespiež, soļos vai kaķa rikšos, bet nekad ne lēcieniem; ja vajadzīgs, tas tomēr lec ļoti labi ar patiesi apbrīnojamiem lēcieniem, kāpelē puslīdz labi un, kā liekas, viegli pārpeld arī pār ūdeņiem. Starp maņām, bez šaubām, visaugstāk attīstīta dzirde.

Agrākie novērotāji salīdzina lūša balsi ar suņa kaukšanu, ar ko tie viņu raksturo ļoti nepareizi. Es esmu dzirdējis tikai sagūstītos lūšus kliedzam, un man jāsaka, ka viņu balss ir ļoti grūti aprakstāma. Viņa ir skaļa, spiedzoši augsta un drusku līdzinās iemīlējušos kaķu balsij. Oskars fon Levis (Oskar von Loewis) par to var ziņot sīkāk. „Man ir bijusi daudzkārt izdevība," saka viņš, „dzirdēt kliedzam ne tikai pieradinātus Kanadas lūšus, bet arī meža lūšus nakts laikā un vientulīgos mežos. Bet nekad lūša balss neatļāva atrast kaut attālu līdzību ar suņa balsi. Viņa kliedziens ir ķērcoši un rūcoši izgrūsti toņi, kuri iesākas augsti un smalki un nobeidzas dobji un dziļi, skaņas vairāk līdzinās lāča rūkšanai. Manu pieradināto un brīvi apkārt skraidošo lūšu kliedziena cēlonis bija vai nu izsalkums vai garš laiks. Ilgstošā malšana un ņurdēšana pa labsajūtas laiku, kad to glaudīja ar roku, bija gluži kā pie kaķiem, tikai rupjāka un spēcīgāka."

Lūsis, pēc Nolkena, ir pilnīgs nakts plēsējs; ar dienas iestāšanos viņš paslēpjas un guļ līdz tumsai, ja neviens viņu netraucē; ar to viņš galvenā kārtā atšķiras no vilka, kurš jau pret pusdienu sāk ceļot no jauna. Savai guļas vietai viņš izvēlas klinšu plaisas vai biezokņus, pie dažiem apstākļiem varbūt pat lielākus koku dobumus, pat lapsu un āpšu alas. Pa dienu viņš ir sastindzis kā statuja, ar vakara iestāšanos atgūst dzīvumu un kustīgumu, bet tikai nakti viņš dodas medībās, paliek tomēr, pēc N o 1 k e n a, bieži stāvam, lai pārliecinātos, kā to dara kaķis, kad grib iet pa klaju lauku, vai tas ir drošs. Cik vien iespējams, viņš mēģina sajaukt savas pēdas. Ziemā viņš to dara, pēc Frauenfelda, Nolkena unRaddes datiem, vienmēr un tādā kārtā, ka arvien un noteikti kāpj pats savās vecās pēdās. Viņa pēdas ar citu dzīvnieku pēdām var sajaukt tikai pilnīgs nezinātājs, jo viņa pēdas, pēc Nolkena, ir ļoti lielas, saskaņā ar nesamērīgi lielām ķetnām. Pēdas pārsniedz liela vilka pēdas; viņas ir uzkrītoši apaļas, jo naga nospieduma trūkst; soļi ir samērā īsi. Tā viņa pēdas izveido pērļu virkni, kuru katrs, kas to reiz redzējis, viegli atkal pazīs. Pēdas jaucot lūsis kāpj savās pēdās pat pa vairāk reižu, to parasti dara pat vairāki lūši, kuri kopīgi iet medībās.

īpatnējais lūša izskats padara viņa kustības uzkrītošas, dažā ziņā tās liekas pat lempīgas. Ja viņam arī trūkst savu radinieku piemīlīguma, tad tomēr veiklībā viņš nestāv tiem iepakaļ un pat, lai arī viņš neskaitas par teicamu skrējēju, kustību izturībā un ātrumā pārspēj savus radiniekus. Ko viņš spēj, to visskaidrāk redz uz jaunuzsnigušā sniega, kur viņš ir uzbrucis savam laupījumam. Diezgan sīkos medību ziņojumos, kurus sniedza sakarā ar pēdējā lūša nošaušanu Harca apgabalā, ir sacīts: „'Visievērojamākā likās zaķa ķeršana naktī uz 17. martu, kas bija skaidri redzāma pēc pakaļējām pēdām. Zaķis bija sēdējis pie kāda jaunu egļu biezokņa, kas atradās blakus lielam klajumam. Lūsis bija no biezokņa, liekas pret vēju, pie viņa pielīdis; zaķis to tomēr vēl laikā ieraudzījis un cik spēdams skrējis pār klajumu. Neskatoties uz to, lūsis viņu panācis jau pēc deviņiem ārkārtīgi lieliem lēcieniem, kuru caurmēra platums bija 13 pēdu. Plēsējs savu medījumu bija viegli panācis un, kā no pēdām redzāms, pat visa līkumu mešana, zaķa parastais glābšanās līdzeklis, nav līdzējusi. Atrada vairs tikai zaķa pakaļdaļu."

Var stādīties priekšā diezgan pareizu ainu par to, kā lūsis medī. Cik spēdams labi slēpdamies, šim nolūkam izmantodams katru priekšmetu, viņš lien dažreiz zemu saliecies, savam medījumam klāt, tad uzlec ar vienu vai vairākiem lieliem lēcieniem uz to, saķer laupījumu, iekosdamies tam pakausī, iecērt dziļi nagus, tur laupījumu cieti un pārkož ar saviem asiem zobiem tam kakla artērijas.

Kā laupījums lūsim liekas noder katrs dzīvnieks, kuru tas kautkā var pieveikt. No mazākiem zīdītājiem vai putniem līdz stirnai un briedim vai mednim — neviens dzīvs radījums nav no viņa drošs. Lielākos meža zvērus viņš ciena noteikti vairāk, nekā mazos; ar peļu ķeršanu, kā liekas, viņš nemaz nenodarbojas: vismaz Nolkens nekad nav varējis redzēt no viņa vienādām, vilktām pēdām, ka tas būtu nodarbojies ar peļu ķeršanu. Neievērojot to, es tomēr ticu, ka arī pelīte, kura viņa ceļu krusto, no tā neizbēg. Lai lūša veiklību izmēģinātu, es saviem koptiem lūšiem svie- au priekšā vairākas reizes dzīvus zvirbuļus, žurkas un peles, un nevienā gadījumā netiku novērojis, ka kāds no šiem dzīvniekiem būtu bijis diezgan veikls no plēsēja nagiem izbēgt. Skrejošu zvirbuli tas saķer tik pat droši no gaisa, kā bēgošu peli. Lūsis uzbrūk savam laupījumam ar vienu vienīgu lēcienu un reti kad sit tam vairāk par vienu reizi. Parasti pēc sitiena tas medījumu acumirklī sagrābj zobos un pēc dažiem acumirkļiem nobeidz. Tagad sākas rotaļāšanās ar laupījumu, kā to dara kaķis, žurku vai putnu tas ar baudu aplūko, rūpīgi apošņā un ar ķetnu šurp un turp svaida. Pa rotaļāšanās laiku lūsis taisa dažādus lēcienus, kuri pie viņa citā laikā nav novēroti, omulīgi ošņā un visu laiku vēcina ar īso astes galu, kurš viņam palīdz izteikt sajūtas. Par ēšanu viņš domā tikai vēlāk, pat tanīs gadījumos, kad ir ļoti izsalcis.

Ar lieliem meža kustoņiem nabagos, bet maziem meža dzīvniekiem bagātos ziemeļos lūsis ir samērā maz kaitīgs; turpretim mērenās zemes joslās viņu nīst kā mednieki, tā arī gani, jo viņš ne tikai daudz vairāk dzīvnieku nožņaudz nekā barībai vajadzīgs, bet no dažiem laupījumiem uzlok tikai asinis un apēd gārdākos kumosus, kamēr visu pārējo atstāj vilkiem un lapsām par laupījumu. Te viņš ļoti reti atgriežas atpakaļ pie maitas, kamēr, pēc Nolkena, meža dzīvniekiem nabadzīgajā Vidzemē to viņš dara ļoti labprāt un pat tā aizraujas, ka zināmu laiku uzturas laupījuma tuvumā. Arī maju lopiem tas nodara maz zaudējumu, jo vakaros lopus sadzen kūtīs, un tā viņam nav izdevības no ganāmpulkiem iegūt sev laupījumu. Gluži citādi tas ir ganāmpulkiem un meža dzīvniekiem bagātos apgabalos. Šveices Alpos lūsis, pēc šinca (Schinz), uzglūn āpšiem, murkšķiem, zaķiem, trušiem un pelēm, pielien mežos stirnām un kalnos ģemzēm, pārsteidz medņus un citus putnus un laupīdams iebrūk aitu, kazu un teļu ganāmpulkos. Labākos stirnu barus var iznīcināt viens pats lūsis, jo viņš no naidīgām mednieku lodēm prot vienmēr laikā izvairīties. Pēc B e c h s t e i n a, lūsis nonāvēja vienā naktī 30 aitu, pēc Šinca, kāds cits neilgā laikā 30—40 galvu, pēc Č u d i, vēl kāds cits, kurš 1814. gadā dzina savas nelietības Suntāles kalnos, vairāk kā 160 aitu un kazu. Tādēļ nav brīnums, ka mednieks tāpat kā gans pūlas šādu lūsi iegūt pēc iespējas ātrāk.

Janvāra un februāra mēnešos abi dzimumi dzīvo kopā; vairāki lūšu tēviņi tad bieži skaļi brēkdami cīnās mātītes dēļ. Desmit nedēļas pēc pārošanās mātīte dzemdē kādā dziļi paslēptā alā, paplašinātā āpšu vai lapsu alā, zem pārkārušās klints, koku saknēm un līdzīgās paslēptās vietās divus, augstākais trīs bērnus, kuri ir zināmu laiku akli; vēlāk māte tos baro ar pelēm un maziem putniņiem, tad māca tos medīt, lai tie būtu pienācīgi sagatavoti vēlākai plēsēju dzīvei.

šīs sugas sagūstītie dzīvnieki skaitas par patīkamākiem no visiem kaķiem. Ja viņi nonāk kopēju rokās, nebaudījuši jaunībā rūpīgu audzināšanu, tad gan viņi ne katrreiz parādas no patīkamās puses, bet arvien tomēr vērš uz sevi vispārēju uzmanību.

Visiem zvēru dārzu turētājiem par nožēlošanu lūši nepieder pie tām kaķu sugām, kuras labi iztur gūstā, bet bieži prasa pat visrūpīgāko kopšanu. Slikts laiks viņiem daudz gan nekaitē, ja viņi atrodas visu laiku sausā midzenī un ir pasargāti no caurvēja; viņi uzstāda daudz augstākas prasības barības ziņā, nekā citi viņu lieluma kaķi, ēd tikai vislabāko gaļu un prasa pārmaiņas pasniegtā barībā, lai justos labi uz ilgāku laiku. Arī pie ļoti rūpīgas kopšanas viņi pēkšņi nobeidzas, un to mana tikai nedaudzas stundas iepriekš no viņu citādās uzvešanās; visi piedzīvojuši zvēra dārzu turētāji skaita viņus par ļoti jūtīgiem dzīvniekiem, kuri ātri aiziet bojā. Gluži citādi tas ir, ja sagūstītam lūsim dod lielāku brīvību. Mums jāpateicas L e v i m par ievērojamu, tikpat patīkamu kā pamācošu ziņojumu, par gūstā turēto lūša kaķi.

,.Pietika dažu mēnešu, lai mans jaunais lūsis iemācītos noteikti atšķirt savu vārdu — Luci. No daudziem suņu vārdiem, kurus es medībās saucu, viņš vienmēr atšķīra savu un priekšzīmīgi paklausīja saucienam. Viņa dresūra bija bez kādām pūlēm izdevusies tik pilnīgi, ka pašās mežonīgākās, kaislīgākās, bet aizliegtās zaķu, putnu vai aitu medībās viņš apstājās, ja mans draudošais uzsauciens to sasniedza, kaunīgi metās pie zemes un līdzīgi suņiem, sagaidīja soda vietā žēlastību. Ka bises šāviens stāv sakarā ar viņa ēstgribas apmierināšanu, to viņš mācījās drīz saprast. Ja tas bija pa tāļu prom, lai dzb'dētu saucienu, tad pietika bises rībiena, lai viņu ataicinātu šurp cik ātri vien tas varēja steigties. Viņa domāšanas spējas man bija sevišķi jāatzīst novērojot viņa enerģisko zaķu un baložu medību paņēmienus. Šo dzīvnieku gaļu tas kā pazinējs ļoti prata cienīt.

Luci brīvprātīgi, pat ar patiku pavadīja mani visās rudens medībās, sekojot uz pēdām. Ja mūsu priekšā izskrēja kāds nabaga zaķis vai mūsu tuvumā nokļuva kāds, kuru vajāja dzinēju suņi, iesākās visstraujākās medības. Neskatoties uz neaprakstāmo uztraukumu tādos gadījumos, viņam vienmēr bija tikdaudz apķērības, lai novērtētu savu ātrumu un izturību attiecībā pret zaķa spējām, pie tam, kā vismaz rādījās, pareizi.

Parasti saka, ka kaķi neesot spējīgi un neesot viņu dabā pierast pie zināmām personām, izpildīt viņu pavēles un viņām paklausīt. Cik tas ir pareizi attiecībā uz māju kaķi, te nav no svara. Bet ka lūsis izturās pret cilvēkiem citādi, to pietiekoši pierādīja šis mans no mazotnes uzaudzinātais lūsis. Viņš paklausīja tikai mana brāļa vai manai balsij un izrādīja ievērību tikai attiecībā pret mums. Kad mēs uz vienu dienu aizbraucām pie kaimiņiem, tad neviens nevarēja Luci pievaldīt. Vai tad ikvienai neapdomīgai vistai, ikvienai bezrūpīgai pīlei vai zosij! Tumsai metoties tas rāpās uz dzīvojamās mājas jumta un tur atpūtās, pieslējies pie skursteņa. Kad vēlu vakarā vai naktī rati pieripoja pie mājas trepēm, dzīvnieks dažos lēcienos nolēca no jumta uz trepēm. Ja es to nosaucu vārdā, tad pieķērīgais radījums metās gar stabiem lejā un lielos lēcienos steidzās man pie krūts, lika savas stiprās priekšķepas man ap kaklu, stirpri ņurdēja un, pēc kaķu paraduma, piegrūžot savu galvu Un to berzējot, sekoja mums tad līdzi istabā, novietojoties pa nakti uz dīvāna, gultā vai pie krāsns. Vairākas reizes tas gulēja ar mums vienā gultā un vienreiz savam saimniekam, guļot šķērsām pār viņa kaklu, izsauca uztraucošus sapņus un lietuvēna sajūtu.

Viņa goda un kauna jūtas arī bija attīstītas ievērojami. Par +o liecina sekoša īpatnēja aina, kuru es novēroju caur muižas logiem. Lielais dīķis bija ledus segu klāts, tikai vidū bija izcirsts āliņģis zosīm, un pēdējās to bija apsēdušas lielā barā. Mans lūsis to ieraudzīja kārām acīm. Ledum pieplacis viņš slīdot virzījās turp, savu asti kārē ātri šurp un turp kustinot. Modrīgie Kapitola

glābēji palika nemierīgi un staipīja kaklus, redzot tuvojamies draudošās briesmas. Tagad mūsu kaislīgais medinieks pietupās un metās kā iesviests, ar izplestām ķetnām, izbiedētās sabiedrības vidū, nenojaužot, kādā viltīgā elementā karsti kārotais laupījums atrodas. Cerēdams satvert ar katra ķetnu vienu zosi, lūsis iegāzās vēsā ūdenī, jo visi spārnotie bija ātri izlēkuši no āliņģa ārā vai veikli palīduši zem ūdens. Es jau domāju, ka uz spoguļdzidrā ledus sajukušās zosis ir pazudušas. Bet lūsis, atmetis domas par nabaga putniem, ūdenim pilot, ar nolaistu galvu, izrādot kaunu katrā kustībā, neskatoties ne pa labi. ne pa kreisi, aizlīda caur neaizsargātiem putniem projām un noslēpās uz daudzām stundām vientuļā vietā. Bads, medību kāre un iedzimtā asinskāre nevarēja apspiest apkaunojumu par neizdevušos uzbrukumu.

Visraksturīgākais vilciens pie Luci bija kvēlošais naids pret viņai radniecīgo mājas kaķi. Līdz ziemas sākumam visi kaķi Pan- tenes muižā bija izskausti. Tie tika saplosīti ar riebīgu niknumu."

šo plēsīgo dzīvnieku medī četrejādi: ar labu ēsmu sataisītās dzelzs lamatās, ar pievilināšanu, ar dzinējiem un ar medību suņiem. Lamatu likšana ir nedroša lieta, jo lūsis, kaut ietura vienu, izdevīgu taku, klejo tomēr par tāļu apkārt, lai varētu cerēt uz drošiem panākumiem, ari bieži ļoti uzmanīgi izvairas no slazdiem. Medības ar medību suņiem ir saistošākas un drošākas. Tām ir vajadzīgs labs, cik iespējams stiprs un ātrs zaķu suns. Ja viņam vēl piemīt īpašība dzīt klusu, tad tas apmierina visas lūšu medībām vajadzīgās prasības. Bet arī labos apstākļos medības ne vienmēr izdodas vienlīdz labi. Lūsis prot mest cilpas, skriet pretējā virzienā, nolēkt sānis; viņš skrien arī pa pusnogāzušos koku stumbriem, noskrien visgarām kokam un beidzot ar varenu lēcienu metas sānis krūmos un pielieto vēl neskaitāmus citus savas mākslas paņēmienus, lai suni pieviltu. Ja medību suns ir lēns, tas viņam parasti izdodas, kaut ari viņš pats soļo ne sevišķi ātri. To viņš dara tikai tad, ja tam uz papēžiem ir ātrs suns, kurš viņam nedod miera. No lēnāka bēgt viņš pavisam nesteidzas. Viņš gluži labi apziņas savu pārspēku un savus briesmīgos ieročus un izvairas no suņa īsti tikai mīļā miera dēļ. Tikai ātra suņa vajāts, viņš parasti izšķiras atstāt biezokņus.

Lūša āda pieder pie skaistākām un dārgākām ādām, kaut ari mati ir trausli un pēc ilgākas lietošanas lūst.

Lūša gaļa skaitījās un skaitās vēl tagad visur par garšīgu medījumu.

..Arī Vidzemē," man raksta Oskars f o n L e v i s, ..daudzi ļaudis, ne tikai strādnieku kārtas, bet arī 110 labākām aprindām, labprāt ēd lūša gaļu un pat to ciena. Viņa ir maiga un gaiša, līdzīga vislabākai teļa gaļai, un viņai nav nekādas meža zvēru piegaršas; drīzāk to varētu salīdzināt ar medņa gaļu." [2] ).[1] Nav jāaizmirst, ka šie dati attiecas uz pag. gadsimteni, kad lūši pie mums bija biežāk sastopami nekā tagad.

Eiropas dienvidos lūša vietā stājas drusku nespēcīgākais radinieks — pardeļlūsis (Lynx pardinus).

Tālākā šīs dzimtas suga ir p o l ā r l ū s i s (Lynx canadensis), viens no Amerikas svarīgākiem ādu zvēriem, lielākais no turienes lūšiem. Pilnīgi izaudzis tēviņš sasniedz 1,15 meti-us kopējā garuma,

no kura apmēram 13 centimetri jārēķina uz asti; skausta augstums' viņam ir apmēram 55 centimetri, tā tad viņš ir drusku mazāks par mūsu lūsi. Spalva ir garāka un biezāka nekā radiniekiem Eiropā, bārda un ausu pušķi vairāk attīstīti, atsevišķās spalvas galotnē citādi krāsotas nekā pamatā. Noteicošā krāsa ir brūngani sudrabpelēka.

Polārlūša izplatības apgabals sniedzas pār Amerikas ziemeļiem uz dienvidiem līdz Lielajiem ezeriem, uz rītu līdz Klinšu kalniem. Viņš dzīvo mežainos apgabalos. Vispār viņa dzīves veids saskan ar mūsu lūša dzīves veidu. Blakus sarkanlūsim, (Lynx ru- fus), kurš arī piemājo Amerikā, polārlūsis ir derīgākais meža kaķis, jo viņa āda atrod pielietojumu daudzos gadījumos.

*

Pēc lūšiem apskatīsim medību leopardus jeb gepardus, īpatnēju locekli saitē starp kaķiem un suņiem. Galva vēl ir kaķu, kaķus atgādina arī garā aste, bet viss pārējais ķermenis ir suņveidīgs, sevišķi suņveidīgas izskatās garās kājas, kuru ķepas var saukt par kaķa ķetnām tikai pa pusei. Te vēl ir atrodama visa ierīce nagu ievilkšanai un izlaišanai, bet attiecīgie muskuļi ir tik vāji un bezspēcīgi, ka nagi gandrīz vienmēr stāv ārā un nodilstot kļūst neasi, kā tas ir pie suņiem. Zobi visumā līdzinās citu kaķu zobiem, bet ilkņi ir saspiesti kopā kā suņu ilkņi, šim starpstāvoklim atbilst mūsu dzīvnieku garīgā būtība: sejas izteiksme vēl ir kaķiem līdzīga, bet suņa omulība runā jau iz acīm, kuras izteic lēnprātību un labsirdību. Daži pētnieki izšķir divas, citi pat trīs sugas un proti: citu jeb Āzijas gepardu (Cynailurus jubatus), fahadu jeb Āfrikas medību leopardu un plankumaino gepardu (Cy- nailurus Soemmeringii). Visu sugu vai pasugu dzīves veids, parašas un izturēšanās ir galvenos vilcienos tie paši.

Čita ir sastopams visā dienvidrietumu Āzijā un ir, uz ko norāda viņa krāsa un augums, īsts stepes dzīvnieks, kuram savu uzturu nākas sagādāt mazāk ar spēku, kā ar izveicību. Geparda barība galvenā kārtā ir vidēji lieli un mazākie atgremotāji, kuri viņa apvidū dzīvo, un tos viņš prot pieveikt ar lielu izveicību. Viņa āt- tums im izturība nav visai lieli, un antilope, kuru tas vajā, atstātu jau pēc īsa skrējiena viņu tāļu aiz sevis, ja čita nelietotu gudrību un viltību, lai piekļūtu klāt savam medījumam. Tikko viņš ierauga pulciņu antilopu vai briežu ganāmies, tas pieplok zemei un kā čūska lien klusi, bet veikli, slēpjoties no medījuma modrīgām acīm. Turklāt viņš ievēro visas pēdējā īpatnības un, piemēram, nekad nelien pa vējam, guļ arī klusu un nekustēdamies, tiklīdz pulciņa vadonis paceļ savu galvu lai pārliecinātos par drošību. Tā viņš piezogas apmēram uz divdesmit metriem klāt, notriec medījumu ar ķetnām zemē un satver uz skausta. Pēc īsas pretošanās, pie kam viņš tomēr var tikt vilkts līdz dažus simtus soļu, tas ir pieveicis savu upuri un kāri dzer kūpošās asinis.

Tādai dzimtai viltībai un medību spējai vajadzēja krist acīs viņa dzimtenes vērīgākiem iedzīvotājiem un uzmudināt tos pamēģināt dzīvnieka medību mākslu izlietot priekš sevis. Ar vienkāršu dresuru gepards ir kļuvis par sevišķi labu medību zvēru, kurš savos apstākļos gan nestāvēs pakaļ vislabākam medību vanagam. Dodoties tādās medībās gepardam uzliek galvassegu un iesēdina viņu ļoti vieglos divriteņu ratos, kādi vietējos apstākļos ir parasti. Atsevišķi mednieki ņem viņu gan arī aiz sevis uz zirga. Nobraucot medību vietā mēģina medījamo dzīvnieku pulciņam tuvoties, cik tas vien ir iespējams. Kā visur, arī visbailīgākie Āzijas dzīvnieki ļauj ratiem tuvoties sev daudz vairāk, nekā ejošiem cilvēkiem. Tādēļ līdz ar gepardu ir iespējams piebraukt pulciņam uz divi līdz trīs simti soļiem. Tiklīdz mednieki ir pietiekoši tuvu, tie noņem citam galvassegu un dara to uzmanīgu uz viņa medījumu.

Tiklīdz brašais dzīvnieks tos ir ieraudzījis, viņā pamostas visa mednieka uguns, un viņa dabīgā viltība un gudrība parādās visā pilnībā. Izveicīgi, neredzami un nedzirdami viņš nolec no ratiem, pielien jau aprakstītā kārtā pulciņam klāt un vienu no dzīvniekiem norauj pie zemes.

Man piederēja gepards, kurš bija tik pieradināts, ka es droši varēju to kā suni vadāt saitē apkārt un ar viņu pastaigāties pa ielām. Cik omulīgs un patīkams bija mans Džeks, par to liecina se- košais. Dažas vācu dāmas, kuras pašulaik atradās Aleksandrijā, bija atnākušas apskatīt manus savāktos dzīvniekus, bet nebija mani sastapušas mājās un tā tad nebija varējušas apmierināt savu vēlēšanos. Es apsolīju viņām vismaz dažus no maniem zvēriem aizvest pie viņām, un šo joku reiz arī patiesi izdarīju, kad zināju, ka dāmas patlaban ir sapulcējušās. Es varēju uz Džeku pilnīgi paļauties un drīkstēju tam arī kaut cik uzticēties. Es iegāju attiecīgā mājā, vedot viņu saitē sev līdz, nomierināju izbijušos apkalpotājus, kuri redzēja mani ar briesmīgo plēsēju nākam un gribēja jau sacelt troksni, un uzkāpu mierīgi mājas otrā stāvā. Nonācis pie vajadzīgās istabas es pa pusei pavēru durvis un lūdzu atļauju ienākt vedot sev līdz savu suni. Tas tika atļauts, un Džeks ērti iegāja iekšā. Skaļš kliedziens apsveica bezvainīgo dzīvnieku un izsauca viņā lielu izbrīnēšanos. Izbiedētās sievietes mēģināja glābties kā vien iespējams un savā izmisumā salēca uz liela apaļa galda, kurš stāvēja istabas vidū. Bet tas tikai pamudināja Džeku darīt to pašu, un iekams nabadzītes apķērās, Džeks atradās viņu vidū, ņurdēja visai omulīgi un draudzīgi pieglaudās te vienai, te otrai. Tad, zināms, bailēm bija drīz gals. Drošākā no sievietēm iesāka skaisto zēnu glaudīt, un drīz visas pārējās sekoja viņas piemēram. Džeks kļuva to sevišķs mīlulis un, kā rādījās, bija ne mazumu lepns uz savu izcilus stāvokli.

Mūsu zooloģiskos dārzos un dzīvnieku tirgotavās gepards reti dzīvo ilgāku laiku. Viņš neuzstāda barošanas ziņā augstākas prasības, bet ir maigāks un neizturīgāks nekā tāda paša auguma radinieki tanī pašā dzimtā.

Suņu dzimta

Otrā plēsēju dzimtā mēs apvienojam suņus (Canidae). Ir jau aizrādīts, ka viņi sava ķermeņa uzbūvē nemaz tik stipri no kaķiem neatšķiras, kā to varētu domāt viņus pavirši aplūkojot. Neskatoties uz to, ka viņos noteikti izteicas viņu īpatnējais ārējais izskats un iekšējā uzbūve, kā arī viņu dzīves veida īpatnības un ierašas, tomēr pie abām dzimtām var nomanīt daudzas vienādas pazīmes. Augumā suņi pa lielākai daļai nesasniedz to lielumu, ko iepriekšējās dzimtas lielāko sugu priekšstāvji; līdz ar to tie arī nav apbalvoti ar tādu spēku un nav tik briesmīgi kā šie vispilnīgākie no plēsējiem. Viņu augums ir kalsnējs, galva maza, purns smails un nobeidzas ar strupu degunu, kakls ne visai stiprs, ķermenis sānos ievilkts un atbalstās uz tievām augstām kājām, kas nobeidzas nelielām ķepām; aste īsa un bieži apklāta kuplām spalvām. Priekškājām parasti pieci, pakaļkājām četri pirksti, pie kuriem piestiprināti stipri nagi ar neasiem galiem; šos nagus tie nevar ievilkt kā kaķi. Acis ir lielas un stiprai gaismai' vairāk pieejamas nekā kaķu acis; ausis parasti smailākas un lielākas nekā pie iepriekšējās dzimtas, pupu skaits pie krūtīm un vēdera lielāks. Stiprajos žokļos parasti atrodas 42 zobi; viņu skaits gan var svārstīties no 40—44. Zobi sadalās šā: seši priekšzobi, pa vienam ilknim, augšā trīs un apakšā četri starpzobi yn pa trīs dzerokļiem katrā žokļa pusē.

Visā savā būtībā suņi ir tā veidoti, ka viņi nav piemēroti gaļas barībai vien, un mums jānāk pie slēdziena, ka viņi tāpēc ir arī mazāk asinskāri un plēsīgi nekā kaķi. Patiesībā taisni šaī ziņā viņi visvairāk atšķiras no kaķiem. Mežonībā, asinskārē un slepkavošanas tieksmē viņi noteikti paliek iepakaļ kaķiem un viņi uzrāda vairāk vai mazāk izteiktu labsirdību. Suņa sejas izteiksme visbiežāk ir laipna, un nekad te nebūs sevišķi uzkrītoši izteikta tā spītīgā pašpaļāvība un tas plēsīgums, ko mēs redzam kaķa sejas izteiksmē.

Jau senākos ģeoloģiskos laikos suņi, vismaz Eiropā, bija plaši izplatīti zīdītāji; ir arī noteikti zināms, ka viņi uz zemes lodes ir parādījušies jau samērā agri. Tagadnē viņi ir izplatīti pa visu apdzīvoto zemes lodes daļu, un lielākā daļā apgabalu ir ļoti bieži sastopami. Vientuļi, klusi un maz apdzīvoti apgabali, vienalga vai tie ir kalnāji vai līdzenumi, plaši drūmi meži, biezokņi, stepes un tuksneši ir viņu galvenās uzturēšanās vietas. Nedaudzi dzīvo pāriem vai pa vienam, jo pat to sugu priekšstāvji, kur mātīte un tē- viņš zināmu laiku turas kopā, zināmos apstākļos savienojas lielākos baros; un var pat apgalvot, ka visi suņi bez izņēmuma ir sabiedriski dzīvnieki.

Suņi nav gandrīz nemaz mazāk kustīgi kā kaķi. Viņu neasie nagi tiem gan neatļauj kāpelēt, un tāpēc viņi ir saistīti pie zemes. Viņi neprot arī tik tāļu un augstu lēkt kā kaķi; visur citur viņi gan nestāv zemāk par kaķiem, drīzāk gan daudzējādā ziņā tos pārspēj. Viņi ir labi skrējēji, kas apdāvināti ar apbrīnojamu izturību, peldēt viņi prot visi bez izņēmuma un pa daļai te viņi pat lieli mākslinieki; viņu starpā sastopami pat īsti ūdens draugi, piem., suņi, kas ar lielu patiku spēlējas pa ūdens viļņiem. Ejot viņi tāpat kā kaķi atspiežas uz pirkstu galiem, bet viņu gājiens ir šķībs, jo viņi kājas neliek taisni uz priekšu kā kaķi.

Maņas pie visiem suņiem ir augstu attīstītas. Dzirde diezin vai ir vājāka kā kaķiem, bet osme turpretim ir attīstījusies līdz apbrīnojamai pilnībai; arī par redzi var apgalvot, ka tā ir labāka nekā kaķiem, jo nakts suņiem viņa līdzīga kaķu redzei, bet dienas suņiem viņa to ievērojami pārsniedz.

Vēl vairāk izcilus stāv suņu garīgās īpašības. Jau zemāk stāvošās sugas uzrāda ievērojamu izmanību un viltību, dažreiz pat uz drošsirdības rēķina, kas citiem suņiem piemīt tik lielā mērā. Augstāk stāvošie suņi, tas ir, taisni tie, kam ir satiksme ar cilvēku vai, labāk sakot, kas viņam ir nodevušies ar miesu un dvēseli, pierāda mums dienu no dienas, ka viņu garīgās spējas ir sasniegušas tādu attīstības pakāpi, kā ne pie viena cita dzīvnieka. Pieradinātais suns un brīvi dzīvojošā lapsa darbojas ar saprātīgu apdomu un rīkojas pēc iepriekš labi pārdomāta plāna, savas rīcības iznākumu jau iepriekš pietiekoši labi paredzēdami, šis saprāts ir suni uz visciešāko staistījis ar cilvēku un nostādījis viņu pāri pār visiem citiem dzīvniekiem; jo nevajag aizmirst, ka sims pieder pie plēsīgiem dzīvniekiem, kas paraduši valdīt pār citiem radījumiem un kas tomēr aiz patiesas saprašanas padodas cilvēka augstās attīstītam garam. Arī pie savvaļā dzīvojošām sugām ir novērojams šis augsti attīstītais saprāts, kp redzam tai uzmanībā, apdomībā un neatlaidībā, ar kuru viņi savus nodomus izved. Tikai vislielākais bads var viņu izturēšanos grozīt. Pie tam suņi ir ļoti piemīlīgi, iabprāt rotaļājas un joko, ir mundri un priecīgi, labsirdīgi un samērā maigi, lai gan nav noliedzams, ka te tāpat kā visur, ir arī izņēmumi.

Barība galvenā kārtā sastāv no dzīvnieku valsts vielām, sevišķi no zīdītājiem un putniem. Svaigu kautu medījumu viņi neēd ar lielāku kāri kā maitu, liekas pat, ka pie visām sugām ir sevišķa mīlestība uz pēdējo. Bez tam tie ēd arī abiniekus, zivis, gliemežus, vēžus, kukaiņus vai arī medu, augļus, lauka un dārza augus, pat koku pumpurus, augu atvases, saknes, zāli un sūnas. Daži ir ļoti badīgi un nonāvē vairāk nekā viņi spēj apēst; tomēr asinskāre nekad neparādas tik šausmīgos apmēros kā pie dažiem kaķiem vai caunēm, un nav neviena tāda suņa, kas ar prieku apreibinātos pie sava upura asinīm.

Suņi ir vaislīgāki par kaķiem; mazuļu skaits sasniedz to robežu, kāda vispār pie zīdītājiem-ir novērojama. Caurmērā jāpieņem, ka suņi atnes četri līdz deviņi mazuļus, bet ir zināmi tādi izņēmuma gadījumi, kur viena māte laiž pasaulē uzreiz astoņpadsmit un pat divdesmit trīs mazuļus. Gadās arī, ka tēvs vai cits šīs sugas vīriešu kārtas priekšstāvis seko kādas kuces pēcnākamiem ar nolūku tos nogalināt un apēst, ja vien tas viņam i" iespējams: visbiežāk tas notiek pie vilkiem un lapsām, kas zināmos apstākļos nesaudzē pat savus ciltsbrāļus. Tomēr pie lielākās sugu daļas sabiedrība ir jaunajiem labvēlīga. Mātes par viņiem rūpējas ar lielu pašuzupurēšanos un pašaizliedzību.

Pateicoties tam, ka dažas suņu sugas ir sastopamas ļoti lielā skaitā, arī zaudējumi, ko visa suņu dzimta nodara cilvēkam, ir visai ievērojami, un tāpēc cilvēkam kaitīgās sugas tiek bez žēlastības vajātas. Turpretim mazākās sugas, kas izķer kaitīgos grauzējus un kukaiņus vai arī noēd maitas un citus netīrumus, atnes ievērojamu labumu un bez tam vēl dod cilvēkam lietošanā savu ādu un zobus. Ja nu mēs gribam salīdzināt šos zaudējumus ar to labumu, ko mums šī dzīvnieku dzimta atnes, tad te nevar nemaz būt šaubu, kas no abiem ir pārsvarā, jo viena grupa vai labāk sakot, viena suņu suga, mūsu uzticamie mājas suņi, atnes cilvēkam tik daudz neatsveramu un neaprēķināmu pakalpojumu, ka zaudējumi, ko nodara pārējie .šīs dzimtas locekļi, salīdzinot ar minētiem nopelniem, nemaz nav vērā ņemami.

Kā tā saucamie pirmsuņi aprakstītas vairākas savvaļas suņu sugas. Tādas ir kolsums Indijā, buanzu Kašmirā, jamaina Japanā un Alpu suns Vidusāzijas kalnājos. Tie visi ir apmēram vilka lielumā, bet spalvas krāsa tiem dažāda. Viņi parasti medī baros un ir bīstami lielākai tiesai savvaļas dzīvnieku, paretām pat cilvēkam. Daži no tiem jaunākos laikos gan tapuši reti.

Par tuvākiem šo pirmsuņu i-adiniekiem mēs uzskatam vilkus (.Lupus). Pēc Greja (Gray), viņi atšķiras no iepriekšējiem ar savu vidējo lielumu, galvu ar stipri smailo purnu un nevisai acīs krītošu starpību žokļu uzbūvē; žokļos atrodas 42 zobi.

Vilks (Canis lupus) pēc izskata līdzīgs lielam kalsnējam sunim, kas asti nes nolaidis un ne gredzenā uz augšu izliecis. Pamatīgāk novērojot mēs atrodam šādu starpību: ķermenis ir kalsnējs, . vēders ievilkts, kājas ļoti liesas ar šaurām ķepām, aste, kas pārklāta garām spalvām, nokarājas līdz pat pēdām; purns, salīdzinot ar resno galvu, liekas izstiepts un smails; platā piere nolaižas uz leju slīpi; acis novietotas greizi un ausis vienmēr vērstas uz augšu. Spalva ir mainīga, skatoties pēc tā, kādas zemes vilks apdzīvo, kā spalvas īpašību tā arī krāsas ziņā. Ziemeļu zemēs spalva ir gara, rupja un bieza, visgarāka tā ir ķermeņa apakšējā daļā un ļoti kuplajā astē; uz kakla un sānos tā ir bieza un stāvus sacelta. Dienvidus apgabalos vispār vilku spalva ir īsāka un rupjāka. Spalvas krāsa parasti ir gaiši pelēki dzeltena ar melnas krāsas piemaisījumu; apakšpusē tā pieņem gaišāku nokrāsu un bieži liekas balti pelēka. Vasarā spalva pieņem vairāk sarkanīgu, ziemā vairāk dzeltenīgu nokrāsu; ziemeļu zemēs viņa ir vairāk baltā, dienvidos — melnganā nokrāsā. Pieauguša vilka ķermeņa garums ir 1,6 metri, no kā uz asti nāk 45 centimetri; augstums pie skausta ir apmēram 85 centimetri.

Vēl šodien vilks ir ļoti plaši izplatīts, lai gan no viņa apdzīvotie apgabali ir stipri mazāki nekā tas bija agrākos laikos. Viņu var sastapt gandrīz visā Eiropā, lai gan apdzīvotākās vietās tikai kalnājos. Spānijā viņš ir parasta parādība ne tikai visos kalnājos, bet arī plašākos līdzenumos, Grieķijā, Itālijā un Francijā viņš arī vēl sastopams bieži diezgan, Šveicē jau retāk, vidus un ziemeļu Vācijā kā arī Lielbritānijā viņš ir pavisam izskausts, bet Eiropas austrumos viņš vēl arvien ir ļoti parasta parādība. Ungārija un Galicija, Kroatija, Kraina, Serbija, Bosnija, Donavas zemes, Polija, Krievija, Zviedrija, Norvēģija un Laplande ir tās zemes, kurās viņš vēl tagad ir sastopams ļoti lielā skaitā. Uz Islandes salas un Vidus jūras salām, kā liekas, viņš nekad nav dzīvojis, Atlasa zemēs turpretim viņš ir sastopams. Bez tam viņš ir izplatīts pa visu ziemeļaustrumu un Vidusāziju; Ziemeļamerikā dzīvo viņam tik tuvs radinieks, ka arī zemes lodes rietumu daļa jāpieskaita apgabaliem, kurus viņš apdzīvo.

Senatnes tautas vilku pazina diezgan labi. Daudzi grieķu un romiešu rakstnieki runā par viņu, daži ne tikai ar riebumu, ko vilks

Lapsa

Vilki

viņos sacēlis, bet ari ar slepenām bailēm no šī dzīvnieka šausmīgām vai spokainām īpašībām.

Vilku atspiež arvien vairāk un vairāk atpakaļ; tomēr viņa pēdējās dienas civilizētā Eiropā liekas būt vēl ļoti tālu. Astoņpadsmitā gadusimtenī šis kaitīgais dzīvnieks netrūka nevienā plašākā mežu apgabalā, un arī deviņpadsmitā gadusimtenī viņu vēl arvien nomedīja tūkstošiem.

Vilki apdzīvo vientuļus, klusus apgabalus un mežonīgas vietas, sevišķi biezus, drūmus mežus, niedrājus ar purvainām un sausām vietām, un dienvidos stepes. Viduseiropā viņi sastopami tikai kalnājos; dienvidos, austrumos un ziemeļos tie apdzīvo mežainus apgabalus visādos augstumos virs jūras līmeņa, pat ne visai lielus krūmāju biezokņus, niedrājus un purvus, niedru mežus, kukuruzas laukus, Spānijā pat labības laukus, dažreiz pat ne visai tālu no apdzīvotām vietām. Vispār no pēdējām viņš nemaz nevairas tik lielā mērā, kā to parasti domā, sargas 110 viņām tikai tik ilgi, līdz bads to šā vai tā nepārliecina un nepiespiež rādīties atklātībā. Pavasaros un vasarās vilki dzīvo pa vienam, diviem vai trim kopā; rudeņos ģimenes turas kopā, bet ziemās tie salasas kopā mazākos vai lielākos baros, skatoties pēc tā, vai apkārtne ir izdevīga klejošanai lielākos vai mazākos pulkos. Ja viņus sastop pa diviem, tad parasti, bet pavasaros bez izņēmuma, tas ir pāris; lielākos pulkos tēviņi vienmēr ir vairākumā. Ja vilki reiz ir savienojušies barā, tad viņi arī visas savas dienas darīšanas veic kopīgiem spēkiem, pabalsta cits citu un vajadzības gadījumā pieaicina citus vilkus ar kaukšanu. Sabiedrībās viņi klejo tikpat ērti, kā vienatnē, seko kalnāju virzienam vairāk nekā piecdesmit jūdžu tālu, pārceļo pār līdzenumiem, kuru caurmērs ir vairāk kā simts jūdžu, ceļo no viena meža uz otru un tādā kārtā pārceļo veselas provinces; tāpēc tie piepeši parādas tādos apgabalos, kur viņi lielāku laiku, dažreiz daudzus gadus nemaz nav manīti. Ilgstošu karu laikā viņi seko karapulkiem; tā, 1812. un 1813. gados šie četrkājainie laupītāji sekoja frančiem no Krievijas līdz pat Reinas zemēm. Jāatzīmē, ka savos medījumu un klejoša- nas ceļojumos vilks noiet no sešām līdz desmit jūdzēm vienā vienīgā naktī. Nereti ziemās, kad sniegs ir ļoti dziļš, vilku sabiedrības sastāda garus pulkus, kur atsevišķie dzīvnieki, kā indiāņi savos kara gājienos, skrien cieši viens aiz otra un pēc iespējas pūlas mīt tanīs pašās pēdās, tā kā pat zinātājam grūti noteikt, no cik galvām sastāv viņu bars. Pret rītu kaut kāds meža biezoknis dod patvērumu šai ceļojošo laupītāju bandai; nākošā naktī tie dodas tālāk vai arī atkapaļ. Uz pavasara pusi, pēc riesta laika, pulks sadaļas, un grūsnējās vilku mātes atkal apmeklē, pēc ticāmiem mednieku apgalvojumiem, parasti viena vilka sabiedrībā, savas agrākās vietas, lai te raidītu pasaulē jaunos vilcēnus un te tos arī uzaudzinātu.

Vilks ir ļoti kustīgs, kas prasa lielu spēku patēriņu, rada ātru vielu maiņu un tāpēc nesamērīgi lielu barības patēriņu; tāpēc šis kaitīgais laupītājs nodara visos tanīs apgabalos, kur viņš parādas, lielus zaudējumus to dzīvnieku starpā, kas viņam pieejami. Viņa iemīļotākais medījums ir māju kustoņi un lielāki dzīvnieki no visām sugām, tiklab segtie ar vilnu kā ari spalvām. Bet viņš apmierinas ari ar mazākiem dzīvniekiem no visām piecām mugurkaulnieku klasēm, ēd pat kukaiņus un nenicina tāpat arī dažādas augu vielas.

Zaudējumi, ko viņš nodara cilvēkam, gan būtu vienmēr ievērojami, bet varbūt tomēr panesami, ja viņš neļautos aizrauties no sava neapvaldītā medību prieka un neapmierināmās asiskāres un nelaupītu vairāk nekā viņam vajadzīgs, lai paēstu. Taisni ar to viņš top par baidekli ganiem un medniekiem, par niknu un bezgala nīstu ienaidnieku katram. Vasarā viņš atnes mazāk zaudējumus nekā ziemā. Bez parastās, mežs viņam dod vēl dažādu citu barību: lapsas, ežus, peles, dažādus putnus un rāpuļus, arī augu barību; no māju kustoņiem viņam par laupījumu krīt tikai sīklopi, kas ganas viņa uzturas vietas tuvumā. Meža dzīvniekus viņš iznīcina lielā mērā, saplosīdams aļņus, staltos briežus, dambriežus, stirnas; savā apgabalā viņš izskauž gandrīz visus zaķus, turpretim lielākiem mājlopiem viņš uzbrūk tikai izņēmuma gadījumos. Viņš uztraukti ložņā ap ganībām un uzglūn gan lieliem gan maziem mājlopiem, bet aizsargāties spējīgiem zirgiem, vēršiem un cūkām, sevišķi ja tie ganas pulkos, viņš iedrošinās uzbrukt gan tikai tad, kad jau ir sabiedrojies barā ar citiem vilkiem. Līdz ar ziemas iestāšanos viņš arvien vairāk tuvojas apdzīvotām vietām, nonāk jau līdz Pēterpils, Maskavas un citu krievu pilsētu pirmajām mājām, ielaužas ungāru un kroatu ciematos, izskrien pat caur tik lielām pilsētām kā Agrama, bet mazākās apdzīvotās vietās un ciemos viņš sarīko īstas medības, kur bieži uzbrūk suņiem, kas viņam ir gārds medījums un ziemā pat vienīgais sādžu tuvumā viegli iegūstamais laupījums.

ŠI laupītāja ielaušanās lopu kūtī ir izņēmuma gadījums, turpretim no viņa apmeklēto apgabalu sādžu iedzīvotāji katru ziemu zaudē labu daļu no saviem suņiem, tāpat kā vilku mednieks kārtīgi vasaras laikā zaudē vairākus no saviem uzticamiem medību biedriem. Ja vilki medī baros, tad viņi uzbrūk arī zirgiem un vēršiem, lai gan tie ļoti labi prot sargāt savu ādu. Kā L e v i s stāsta, tad Krievijā izsalkušu vilku bari uzbrūkot pat lāčiem un tos pēc sīvas cīņas ari pārvarot; vai šinī tik neticamā stāstījumā ir kautcik patiesības, to es atstāju neizšķirtu. Tik daudz ir noteikti zināms, ka vilks medī visu, kas dzīvs, ja tik viņš tic, ka tas viņam ir pa spēkam. Visur un vienmēr viņš tomēr pūlas pēc iespējas ilgāk izvairīties no sadursmes ar cilvēku. Briesmīgie nostāsti, ko mēs atrodam grāmatās un kas papildināti un izpušķoti no mūsu fantazijas, tikai visniecīgākā mērā dibinās uz patiesības. Ka bada mocīts un trakojošs vilku bars uzbrūk arī cilvēkam, nonāvē un apēd to, to, diemžēl, mēs nevaram noliegt; bet tik ļauni, kā mēs sev iztēlojam to apgabalu cilvēku stāvokli, kurus apdzīvo vilki, patiesībā nemaz nav. Nevarīgs bērns vai sieviete, kas nestundā atrodas aiz sādžas, var vienmēr tikt apdraudēti, bet vīrietis, ja viņš arī apbruņots tikai ar rīksti, būs apdraudēts tikai retos gadījumos, kad caur nejaušību savienojas vairāki nelabvēlīgi apstākļi. Atsevišķi vilki baidas uzbrukt pieaugušam cilvēkam, bars jau to darīs drīzāk; no bada mocīti vilku bari var tiešām kļūt draudoši.

Medībās vilks rīkojas tikpat gudri un viltīgi kā lapsa, no kuras īpašībām viņš uzrāda vēl vienu — nekaunību.. Izvēlētam upurim viņš tuvojas ar lielu uzmanību, rūpīgi ievērodams visus medību likumus; bez trokšņa viņš pielien savam upurim pēc iespējas tuvāk, pielec ar veiklu lēcienu pie rīkles un norauj dzīvnieku pie zemes. Ceļu krustojumos viņš stundām ilgi gaida uz laupījumu, vienalga vai tas ir briedis vai stirna, vai arī Dahurijas stepju alās noslēpies murkšķis; pa pēdām viņš seko nemaldīgi. Kopējās medībās viņš rīkojas saskaņā ar pārējiem bara locekļiem, pie kam viena daļa seko laupījumam, otra pūlas tam nogriezt ceļu un tā viņu sagūstīt. No ganamā pulka, kā to jau senatnē zināja, vilki pūlas vispirms aizvilināt suņus, un tad tik uzbrūk aitām. Ja vilkam dzenas pakaļ, tad viņš jau pie pirmā suņu rējiena mēģina aizmanīties prom, bet viņš noteikti tomēr novēro, cik suņu viņam seko, un ja medību karstumā viens suns noklīst savrūp no citiem, tad vilks tam uzbrūk un bez apdomāšanās to nonāvē.

No iepriekšējiem aizrādījumiem var diezgan labi spriest par to, cik vilks ir kaitīgs. Nomadu tautām un visiem tiem, kas nodarbojas ar lopkopību viņš ir briesmīgākais no visiem ienadniekiem. Ir pat gadījumi, kur viņš nodarbošanos ar lopkopību padara pilnīgi neiespējamu. Tā, vilki izjauca mēģinājumu nodarboties ar tik vērtīgā ziemeļbrieža audzināšanu arī Norvēģijas kalnu dienvidus daļā. Ziemeļbriežus ieveda no Laplandes un viņu pārzināšanu uzticēja la- piem, kas savu amatu tik labi pieprata, ka pēc nedaudz gadiem ganāmie pulki bija no simtiem pieauguši tūkstošos. Līdz ar ziemeļbriežu vairošanos tomēr vilku skaits pieauga tik liels, ka cits nekas neatlika, ka daļu ziemeļbriežu nonāvēt, daļu palaist savvaļā, lai tikai no vilku lāsta tiktu vaļā. Vidzemē 1823. gadā reģistrēts šāds mājlopu skaits, kas kritis vilkiem par upuri: 15,182 aitas, 1807 govis, 1841 zirgs, 3270 jēri un kazas, 4190 cūkas, 703 suņi un 1873 zosis un vistas. Pozenes lielhercogistē 1820. gadā saplosīti deviņpadsmit pieauguši un bērai, un tomēr prūšu valdība iepriekšējos gados bija izmaksājusi 4618 dālderus atlīdzības par nošautiem vilkiem. K o b e 1 s saka, ka pēc valdības aprēķina viens vienīgs vilks, kas klejoja apgabalā starp šlīras un Tegernas ezeriem deviņus gadus, līdz to nonāvēja, ir šinī laikā aiznesis 1000 aitas un saplosījis daudz meža zvēru.

Nav nekāds brīnums, ka šie bīstamie dzīvnieki, sevišķi tur, kur viņi sastopami lielākos vairumos, iedveš bailes ne tikai cilvēkiem, bet arī dzīvniekiem. Zirgi top visaugstākā mērā nemierīgi, tiklīdz tie tuvumā saož vilku; pārējie mājas dzīvnieki, izņemot suņus, metas bēgt, ja tikai viņi jūt šī sava galvenā ienaidnieka tuvumu. Labiem suņiem, liekas, nav lielāka prieka, kā medības uz vilkiem, jo vispār suņi ievērojami ar to, ka viņi vismīļāk dodas taisni bailīgākās medībās. Suns, kas tapis uz vilka pēdām, aizmirst visu, nonāk vislielākās dusmās un neapmierinās agrāk, līdz viņš savu naidnieku nav sagrābis aiz apkakles. Tad viņš vairs negriež vērību uz ievainojumiem un pat uz savu līdzbiedra nāvi. Vēl mirdams viņš pūias iekosties vilkā. Bet ne visi suņi dodas vilkam pakaļ pa viņa' pēdām, daudzi griežas atpakaļ tiklīdz saož nīstamo vilku. Suņa lielums te mazāk no svara nekā rase un skola, ko viņi ir cauri gājuši. Mazie kvekši bieži vien ir vēl drošsirdīgāki vilka pretinieki nekā lieiie, kuriem trūkst īstās dūšas.

Arī citi māju kustoņi prot pret vilku aizstāvēties. „Dienvid- krievijas stepēs," saka Kols (Kohl), „vilki dzīvo pašu izraktās alās, kas dažreiz ir līdz asi dziļas. Zirgu pulkiem viņi tuvojas ar uzmanību, lūkodami aizvilkt kādu kumeļu, kas no pulka drusku attālinājies, vai ložņā ap atsevišķiem zirgiem, pielec tiem pie rīkles un norauj tos gar zemi. Ja pārējie zirgi mana vilka tuvumu, tie bez apdomāšanās dodas tam virsū un ja viņš nebēg, lec tam virsū ar priekškājām, un ērzeļi viņu sagrābj pat ar zobiem. Bieži vilks tiek nonāvēts jau ar pirmo sitienu, bet dažreiz viņš ātri pagriezdamies pieklūp uzbrūkošam zirgam pie rīkles un norauj viņu gar zemi. Pat daudzu vilku parādīšanās reizē nepiespiež zirgu baru bēgt, pat otrādi: ja vilki paši drīz nedomā par atkāpšanos, tad var notikt, ka zirgi viņus viegli ielenc un nosper." Līdzīgā kļūmīgā stāvoklī nonāk vilks, kad viņš Spānijas vai Kroatijas meža apgabalos mēģina sev iegūt cūkas cepeti. Atsevišķa cūka viņam varbūt kritīs par upuri; turpretim lielāks noslēgts ganāms pulks, kā man Spānijā un Kroa- tijā vienbalsīgi apgalvoja, ir pret vilkiem aizsargāts — vilki pat no viņa bailīgi izvairas. Drošsirdīgie saru nesēji dūšīgi uzstājas par visas kopības labklājību, visi par vienu, un ļauno vilku, kas iedrošinājies tiem uzbrukt, apstrādā trk pamatīgi ar saviem ilkņiem, ka tas pilnīgi aizmirst savas laupītāja tieksmes un domā tikai par to, kā glābt savu visaugstākā mērā apdraudēto dzīvību. Ja viņš palaiž garām izdevīgo acumirkli, tad viņš no saniknotajām cūkām tiek bez žēlastības notiesāts un ar to pašu patiku apēsts, ar kādu vilks būtu ēdis cūkas cepeti. Pat atsevišķas cūkas cīnās uz dzīvību un nāvi, pirms tās vilkam padodas. Andalūzijas mežos, kā man tur uz vietas stāstīja, atrasta kāda stipra mežacūku mātīte, jau tuvu izdzišanai, starp diviem no viņas nonāvētiem vilkiem. Tikai aitas bez gribas padodas ar ticīgo dvēselēm īpatnējo padevību nenovēršamajam liktenim. „Ja vilks ir novērojis," tēlo Kols tālāk, ,.ka ganu un suņu nav tuvumā, tad viņš saķer pirmo labāko aitu un nonāvē to. Pārējās aizbēg divi līdz trīs simts soļus tāļu, saspiežas cieši kopā un vis- muļķīgākām acīm, kādas vien pasaulē atrodamas, skatas vilkam pakaļ līdz viņš nāk un paņem sev vēl vienu no viņām. Tagad viņas paskrien atkal kādus simts soļus tāļāk un sagaida vilku no jauna." Liellopu ganāmiem pulkiem neviens vilks neuzdrošinās tuvoties, jo tad viņam uzbrūk viss bars un mēģina to nobadīt ar saviem ragiem. Vilks mēģina uzbrukt atsevišķiem teļiem un liellopiem un tad cenšas tiem iekosties rīklē tāpat kā zirgiem. Vājākie mājlopi ir zuduši, ja vien tie īstā laikā neatrod sev kādu drošu paslēptuvi, un vilks seko viņiem pār dūkstīm un purviem, pat pār ūdeni.

Vilkam piemīt visas suņa īpašības un gara dāvanas: tas pats spēks un izturība, tāds pat maņu asums un tā pati saprašana. Bet viņš ir vienpusīgāks un, kā liekas, daudz mazāk godīgs nekā suns, bez šaubām un vienīgi tāpēc, ka viņam trūkst cilvēka audzinošā iespaida. Viņa drosme nestāv nekādā sakarā ar viņa spēkiem. Tik ilgi, kamēr viņš nejūt izsalkumu, viņš ir bailīgākais dzīvnieks, kādu vien var iedomāties. Tad viņš bēg ne tikai no cilvēkiem un suņiem, bet arī no govs vai āža, pat no aitu bara, ja šie dzīvnieki noslēdzas ciešā barā un galvas pagriež pret viņu. Ragu skaņas un citi trokšņi, ķēdes žvadzēšana, skaļš kliedziens u. t. t. noved viņu vienmēr pie bēgšanas. Dzīvnieku teikās viņu vienmēr tēlo kā lempīgu un neveiklu vientiesi, kas no lapsas kūmiņa aizvien ļaujas piemuļķoties un piekrāpties: šī aina gan viscaur neatbilst īstenībai. Blēdībā, izmanībā, viltībā un uzmanībā vilks nemaz nestāv zemāk par lapsu, un kur vien iespējams viņš to pat pārspēj. Vienmēr viņš uzturas pēc apstākļiem, pārliek un tad tikai dara un pat prot atrast pareizo izeju arī no kļūmīga stāvokļa. Savam upurim viņš pielien ar lielu uzmanību un viltīgu gudrību, un no medniekiem dzīts viņš rikšo ar lielu apdomību. Ar lielāko uzmanību viņš savos gājienos ievēro katru vismazāko troksnīti. Viņa neuzticība redz katrā virvē, katrā caurumā un katrā nepazīstamā priekšmetā cilpu, lamatas vai paslēptuvi. Tāpēc viņš vienmēr izvairas ieiet sētā pa vaļējiem vārtiem, ja viņš kautkā var pārlekt pār iežogojumu. Piesietus dzīvniekus viņš tāpat aiztiek tikai visgrūtākā brīdī, jo domā, ka te viņam izliktas lamatas. Ja viņš pārliecinās, ka atkāpšanās tam nogriezta, tad viņš pat aitu kūtī ielien bailīgi stūrī, nenodarīdams lopiem neko ļaunu, un bailēs gaida tās lietas, kas nu notiks. Tāda pat ir viņa izturēšanās citos nepatīkamos stāvokļos, kuros viņš savā dzīvē nonāk, piem., ja viņš iekrīt bedrē, kura negaidītā kārtā pārtrauc viņa medības.

Gluži citādi rīkojas vilks, ja viņu mocošs izsalkums dzen medībās. Izsalkums maina viņa izturēšanos un liek viņam aizmirst apdomību un viltību, bet pamudina tikai viņa drošsirdību. Izsalcis vilks ir taisni ārprātīgi pārdrošs un nebaidas vairs itin ne no kā: priekš viņa nav nekāda atbaidīšanas līdzekļa.

Vecākiem vilkiem riesta laiks sākas decembra beigās un velkas līdz janvāra vidum; jaunākiem tas iesākas tikai janvāra beigās un velkas līdz februāra vidum. Mīlas alkstošie tēviņi cīnās tad savā starpā mātītes dēļ uz dzīvību un nāvi. Pēc 63—65 dienu ilga grūs- niecības laika mātīte dziļi mežā kādā aizsargātā vietā dzemdē 3—9, parasti 4 līdz 6 bērnus. Kurzemē viņa, pēc apriņķa mežziņa K a d e s vēstules, dzemdēšanai izvēlas lielos muklājos augstas, bieziem kokiem noaugušas vietas, kuras cilvēkiem un lopiem grūti pieejamas; Eiropas dienvidos viņa dzemdē vai nu pašas izraktās bedrēs zem koku saknēm vai arī paplašinātās lapsu un āpšu alās. Bērni uzkrītoši ilgi, pēc šepfa (Schopff) Drēzdenes zvēru dārzā izdarītiem novērojumiem, 21 dienu ir akli, aug no sākuma ļoti lēni, vēlāk drusku ātrāk, izturas līdzīgi jauniem suņiem, priecīgi rotaļājas savā starpā un dažreiz plosās ar skaļu, tālu dzirdamu kaukšanu un riešanu. Vilku mātīte izturas pret bērniem ar lielu maigumu, līdzīgi labai suņu mātītei, laiza un tīra tos, zīda tos ļoti ilgi, gādā par bagātīgu, dažādam augšanas stāvoklim atbilstošu barību. Jaunie aug vēl trešā dzīves gadā un ap šo laiku top spējīgi tāļāk vairoties. Vecumu, kuru tie vispār sasniedz, rēķina uz 12-—15 gadu. Daudzi no viņiem nomirst bada nāvē; citi mirst no daudzām slimībām, kurām suņi vispār ir padoti.

Ar daudziem mēģinājumiem ir diezgan labi pierādīts, ka no vilka un kuces vai arī no suņa un vilku mātītes ceļas bastardi, kuri spējīgi tāļāk vairoties. Bastardi parasti te nav vidēji starp vilku un suni, un pat viena metuma bērni ir ļoti dažādi. Parasti tie līdzinās vairāk vilkam nekā sunim, lai gan sastopami arī sunim līdzīgi. Neskatoties uz nesaticību, kāda pastāv starp suni un vilku, tie savā starpā pārojas un pat tikpat labi gūstā kā savvaļas dzīvē, bez cilvēku palīdzības.

Vilku iznīcināšanai der visi līdzekļi, pulveris un svins tikpat labi kā viltīgi noliktā inde, noderīgas cilpas un lamatas, rungas un citi ieroči. Labas ir ari vilku bedres, gandrīz 3 metri dziļi caurumi ar apmēram 2,5 metra caurmērā, šādu bedri pārklāj ar vieglu jumtu no sīkiem lokaniem zariem, sūnām un tamlīdzīgām lietām un vidū uzsien ēsmu. Lai vilks nevarētu vietu iepriekš labi pārmeklēt un lai staigājošs cilvēks būtu drošs, tad ap bedri aptaisa augstu žogu. pār kuru, lai laupījumu iegūtu, vajaga lekt.

Bieži apdzīvotos apgabalos uz vilkiem sarīko lielākas medības ar dzinējiem. Kad ierauga vilka pēdas, tad šo kvartālu trīs pusēs, kuras atrodas pa vējam, nostāda šāvējus un uz ceturto pusi nosūta dzinējus. Parasti vilks parādas jau pēc pirmā trokšņa, un ļoti uzmanīgi, pa lielākai daļai lēni rikšodams, iziet uz šāvēju līnijas, kur viņu gaida neviesmīlīga uzņemšana, šādās medībās tikai ārkārtīgi labi šāvēji lieto lodes, lielākā daļa citu mednieku lādē savus ieročus ar lielām skrotīm, kuras Norvēģijā sauc par vilka skrotīm, un labi nomērķējuši šauj uz vilku visi reizē.

Krievijas stepju apdzīvotāji pielieto pavisam citu medību veidu. Viņiem ierocis ir blakus lieta. Iztraucētu vilku mednieki jāšus tik ilgi vājā, kamēr tas vairs nevar skriet, un tad to nosit. Jau pēc pārs stundu šādas trenkāšanas vilka spēki izsīk. Viņš nokrīt zemē, uzsāk no jauna izmisuma pilnus lēcienus, šaujas kādu gabalu uz priekšu un beidzot izmisuma pilns nonāk vajātāja rokās. Kols stāsta, ka zirgu gani esot ārkārtīgi veikli šādās vilku medībās. Viņu ierocis ir nūja ar dzelzs pogu galā. To viņi sviež uz vajāto vilku, pat zirgam visātrāk skrejot, ar tādu spēku un veiklību, ka ienaidnieks parasti smagi ķerts nokrīt.

Ļoti īpatnējs medību veids ir arī lapiem. Tiklīdz kā pirmais sniegs ir uzkritis, bet vēl cietā garoza virs sniega nav sasalusi, visi vīrieši dodas vilku medībās. Viņu vienīgais ierocis ir gara nūja, kuras augšgalā ir piestiprināts ass nazis, tā kā nūju var lietot arī kā šķēpu. Pie kājām tie piesien garas sniegkurpes, ar kurām tie prot ļoti ātri virzīties uz priekšu. Tagad tie uzmeklē vilku un skriedami to sāk vajāt. Vilks iestieg līdz vēderam sniegā, ļoti ātri nogurst un nevar no sniegkurpju skrējēja izbēgt. Vajātājs tam tuvojas arvien vairāk un vairāk, un ja vilks ir izskrējis uz klaja līdzenuma, tad tas ir zudis: to nodur.

Lielākais labums, ko no vilkiem iegūstam, ir viņu ziemas āda, kuru, kā zināms, lieto kā labu kažoku materiālu.

Šakālis (Canis aureus) ir tas pats dzīvnieks, kuru senatnē sauca par tosu un zelta vilku, un laikam arī Simsona stāstos minētā „lapsa", kuru dižais milzis izlietoja, lai aizdedzinātu filisteru labību. Viņa nosaukums ir cēlies no persiešu vārda „sje- chal", kuru turki pārgrozījuši par ,.šikalu". Arabi viņu sauc par „dibu" jeb kaucēju — labāka vārda arī mēs viņam nevarētu dot. Austrumzemēs viņu pazīst viscaur :i par viņa darbiem runā ar to pašu labpatiku, ar kādu mēs pieminam lapsu.

šakāļa kopgarums sasniedz 90—95 centimetrus pie 65 —70 cm ķermeņa garuma, 30 cm astes garuma un 45—50 cm skausta augstuma, viņš ir stiprs, uz augstām kājām un īsu asti, viņa purns ir asāks nekā vilkam, bet strupjāks nekā lapsai; kuplā aste nokarājas uz leju līdz papēžiem. Ausis ir īsas; spalvas pamatkrāsa ir netīri pelnu pelēka vai pelēki dzeltena, mugura un sāni melnākā krāsā. Par šakāļa dzimteni ir jāuzskata Āzija. Viņš ir izplatīts sākot

no Indijas un Ceilonas pa. Āzijas rietumiem un ziemeļrietumiem, Eifratzemē, Arabijā, Persijā, Palestlnā, Mazāzijā, sastopams arī Ziemeļafrikā un Morejā, Turcijā kā arī dažos Dalmāeijas apgabalos.

Pēc sava dzīves veida šakālis ir starploceklis starp vilku un lapsu. Pēdējai viņš līdzinās vairāk nekā pirmajam. Pa dienu viņš kaut kur nolien; pret vakaru tas uzsāk savus medību ceļojumus, skaļi kauc, lai pievilktu citus savas sugas locekļus, un tad visi kopā klejo apkārt. Viņš loti mīl

sabiedrību, lai gan iziet medībās arī viens. Viņu varbūt var saukt par pārdrošāko un uzmanīgāko no visiem suņiem. Viņš nemaz nebaidas no cilvēku nometnēm, bieži bezkaunīgi iespiežas sādžās, pat sētās un dzīvokļos un ņem visu, ko tik atrod. Ar šo uzmācību viņš ir daudz nepatīkamāks un nepanesamāks nekā ar savu slaveno naktsdziesmu, kuru tad mēdz vilkt ar apbrīnojamu izturību. Tiklīdz kā iestājusies īstā nakts, tūliņ jau dzirdama daudzbalsīgā, augstā mērā žēlā kaukšana, kura līdzinās mūsu suņu kaukšanai, bet ir daudzpusīgāk izteikta. Liekas, ka šī kaukšana der galvenā kārtā citiem tās pašas sugas locekļiem par zīmi: šakāļi sakaucas un tā salasās kopā. Katrā ziņā kaukšana nav jāuzskata par dzīvnieka skumju izteiksmi, jo šakāļi kauc arī pie bagātīga mielasta, lielas maitas tuvumā un līdzīgos apstākļos tik žēli un skumji, ka liekas, ka viņi vismaz astoņas dienas nav dabūjuši neviena kumosa. Tiklīdz kā viena balss paceļas, citas velk līdz, un dažreiz atgadas, ka no atsevišķi stāvošas mītnes var dzirdēt visbrīnišķīgāko mūziku, jo skaņas nāk no visām debess pusēm. Dažreiz šī kaukšana ļoti baida, jo viņa līdzinās dažreiz palīgā saucieniem vai arī cilvēka sāpju skaņām.

Ilgstošais šakāļu naktsdziesmu izpildījums dažreiz paliek nepanesams; viņi, ja gadas gulēt zem klajas debess, pilnīgi sabojā nakts mieru. Nevar ņemt austrumzemju iedzīvotājiem ļaunā, ka viņi nīst šo bieži sastopamo dzīvnieku un savu naidu izsaka šausmīgos lāstos.

Šakālis (Canis aureus)

Nīst arī citus šakāļu darbus. Aprobežotam labumam, ko tie atnes, nav nekāda samēra ar to postu, kuru tie nodara. Derīgi viņi ir ar to, ka noēd maitas un iznīcina visādus mūdžus, galvenā kārtā ķer peles, bet kaitīgi ar savām bezkaunīgām palaidnībām.

Viņi apēd ne tikai visu, kas baudams, bet zog ari visādas neēdamas lietas no mājas un sētas, telts un istabas, kūts un virtuves, un paņem līdz visu, kas vien viņiem iepatīk. Prieks zagt viņiem laikam ir tikpat liels kā viņu ēdelība. Vistu kūtīs viņi spēlē mūsu lapsas kūmiņa lomu, nonāvē ar caunes kāri un laupa, ja nu ne ar lapsas viltību, tad vismaz ar lapsas bezkaunību. Pie izdevīgiem apstākļiem tie dažreiz uzbrūk arī atsevišķiem ganāmpulka dzīvniekiem, jēriem un kazām, vajā mazus meža dzīvniekus un laupa augļu dārzos un vīna kalnos. Jūras krastos viņi barojas no beigtām zivīm, mlkstmiešiem un līdzīgiem dzīvniekiem. Lielākiem plēsīgiem zvēriem viņi seko baros un iznīcina visas viņu maltītes atliekas; ceļotājiem viņi bieži seko dienām ilgi, pie katras izdevības iespiežas nometnē un zog un laupa te pēc sirds patikas. Dažos apgabalos viņi ir burtiski par zemes postu. Tikai viņu radinieki suņi prot šakāļus turēt iemauktos; šakāļu dēļ suņi ir sastopami visās sādžās lielā daudzumā, un tiklīdz tie izdzird šakāļu kaukšanu, kura ziņo par viņu tuvošanos, suņi metas tiem pretim un tos aizdzen.

šakāļu pārošanās laiks iekrīt pavasarī un ir par pamatu un cēloni tēviņu vistrakākai kaukšanai. Deviņas nedēļas pēc tam šakāļu mātīte dzemdē 5- 8 bērnus labi paslēptā midzenī, baro, sargā un māca tos, līdzīgi vilkam vai lapsai, amatā un izved viņus laukā tikai apmēram pēc diviem mēnešiem. Cerību pilnās atvases jau, šinī laikā no veciem ir iemantojušas gandrīz visu veiklību, lieliski prot kaukt un diezgan ātri iemācās arī zagt.

Jauni saķerti šakāļi ir ļoti ātri pieradināmi; katrā ziņā tie ir daudz rāmāki nekā lapsas. Viņi pierod pilnīgi pie sava saimnieka, seko viņam kā suns, ļaujas glaudīties un grib būt glāstāmi kā suns, klausa saucienu, luncina draudzīgi asti, kad tos glauda, ar vārdu sakot — uzrāda māju suņa īpatnējās ierašas un paradumus. Pat veci saķerti šakāļi ar laiku padodas cilvēkam, cik rējīgi tie no sākuma arī nebūtu. Pāros turētie vairojas arī gūstā; tie pārojas viegli arī ar piemērotu mājas suni.

Mežonīgais un rupjais pusmežonis nav iedomājams bez suņa (Canis familiaris), izglītotais un kultūrālais apdzīvotāko zemes daļu iemītnieks ne mazāk. Cilvēks un suns papildina viens otru simtas un tūkstošas reizes, cilvēks un suns ir visuzticamākie no visiem biedriem. Neviens cits dzīvnieks visā pasaulē nav cilvēka nedalītās ievērības, draudzības un mīlas cienīgāks par suni. Viņš pat ir cilvēka daļa, nepieciešams tā uzplaukšanai un labklājībai.

Suns ir cienīgs, lai to sīki apskatu un lai neskatoties uz to, ka viņš šķietami ir vispār pazīstams, pieminu viņu te ar prieku un mīlestību. Ikvienam liekas, ka viņš suni pazīst, pat pamatīgi un pietiekoši pazīst, un tikai dabaspētnieks atzīstas, ka viņš, neskatoties uz visiem pētījumiem un salīdzinājumiem, patiesībā par suni zin visai maz un gan nekā noteikta.

Suns līdzi cilvēkam ir izplatījies pa visu zemi. Ciktāl ir izplatījies cilvēku dzimums, atrod arī viņu, un pat pie viszemākām, nekulturālākām un neizglītotākām tautām, viņš ir biedrs, draugs un sargs. Bet nekur zemes virsū to vairs nesastop savvaļas stāvoklī,, bet gan visur pieradinātā, un pie tam cilvēku sabiedrībā, reti kad no tās atradušu. Ne vistumšākā teika, ne rūpīgākie pētījumi nav mums līdz šim snieguši pietiekošas ziņas par viņa priekštečiem: vissvarīgākā mājas kustoņa izcelšanos sedz šķietami necaurredzama tumsa. Nav neviena cita dzīvnieka, par kuru būtu izteikti tik daudzi prātojumi un domas, kā par suni. Pēc vienu ieskata, visas pasaules suņi pieder vienai vienīgai sugai, citi pielaiž vairākus senvecākus. Vieni skaita visus suņus par vilka šakāļa, dingo, doles un buanzu pēcnācējiem, citi domā, ka viņš ir cēlies no to vai citu nosaukto dzīvnieku vairākkārtējas krustošanās, ir dažādu savvaļas suņu maisījums.

„Ja grib māju suni," saka B l a z i u s s, „atšķirt kā sugu no pārējiem vilkiem, tad, pēc Linneja ziņām, vēl tagad nav citas labākas pazīmes, kā uz kreiso pusi liektā aste.

Suņa dabasvēsturiskais liktenis ir līdzīgs cilvēka liktenim. Tam, ka suns ir pavisam padevies un pieslēdzies zemes kungam, ir radušās tādas sekas, kādas mēs nekur citur dzīvnieku valstī neatrodam. Suņa esība ir tik visai sakususi ar cilvēka esību; tāpat kā cilvēkam, sunim, lai visu zemes lodi palīdzētu iekarot un pārvaldīt, ir bijis tādā mērā jāpadodas dažādākiem un pretējāķiem dabas iespaidiem, ka par viņa, tāpat kā par cilvēka pirmatnējo dabas stāvokli mums var sniegt ziņas tikai patvaļīgi prātojumi. Bet tas attiecas tikai uz viņa ķermeņa īpatnībām. Par viņa garīgo būtību balsis nevar dalīties.

Pēc sava ģindeņa, pēc galvaskausa un zobiem suns ir vilks. Bet viņu nav iespējams apvienot ne ar vienu savvaļā sastopamo vilku sugu, ne ari asi nodalīt no pazīstamām vilku sugām.

Jāatzīmē, ka tur, kur nav savvaļā sastopami vilki, arī suns, kā rādās, ir iztrūcis, kaut ari, cik tāļu vien sniedzas senlaiku cilvēka vēsture un viņa izplatība zemes virsū, suns ir visnotāļ sekojis cilvēkam tā sabiedrībā.

Suņa un vilka bastardi ir pazīstami visos krustošanās veidos. Suņa un šakāļa bastardi, pēc novērojumiem brīvā dabā, nav retums.

Ja nu pēc šiem norādījumiem prasa, vai suns ir suga, patstāvīga un nošķirta suga, kā vilks, šakālis un lapsa, tad ir grūti jautājumu atbildēt ar ,.jā". Nav neviena savvaļas dzīvnieka, kurš uzrādītu galvaskausa, visā ķermeņa uzbūvē un absolūtā lieluma attiecībās tādas svārstības. Bet arī tie māju kustoņi, ki^ru sugu pašu par sevi mēs skaitam par neviltoti uzglabājušos, pārmainījušos tikai pieradināšanā un kultūrā, kā zirgs, ēzelis, ragu lopi, kaza un cūka, neuzrāda šādas novirzības, un vēl mazāk var sacīt, ka lielā veidu dažādība saturētu vairākas sugas.

Un tā tad, kamēr šos jautājumus apskata no dabaszinātņu viedokļa, neatliek gan cita izeja, ka atzīt ieskatu, kuram piekrīt Pal- 1 a s s, proti, ka suņa izcelšanās ir meklējama dažādu zemju pinnat- nējo vilku sugu pieradināšanā un krustošanā. Ir skaidrs, ka ar šo ieskatu vislabāk sader tik pat neierobežotā suņu sugu krustošanās savā starpā, kā starp suni, vilku un šakāli. Liela nozīme ir arī lielai savvaļas suņu līdzībai ar šakāli izskatā un krāsā un abpusīgam tuvumam un draudzībai. Ari zirgi savvaļā atkal tuvojas izskatā meža zirgiem. Tās kazas, kuras dzimumu pēc dzimuma lielāko gada daļu klejo brīvi kalnos, kā tas ir Dalmācijā un dažos Italijas apvidos, ļoti līdzinājās savvaļas becoarkazai. Raibiem trušiem, kurus izliek brīvā, dažu gadu laikā mazuļi nav atšķirami no savvaļas trušiem un ir pilnīgi mežonīgi.

Ka šakāļa līdzdalība pie suņa izveidošanās ir laikam vislielākā, par to, man rādās, liecina suņa galvaskausa izveidošnās, un laikam tam nebūs gan vienīgi gadījuma nozīme, ka vecās cilvēces kultūras zemes no Indijas līdz Vidusjūrai gandrīz pilnīgi sakrīt ar šakāļa dzimteni."

Darvins nonāk pie tādām pašām domām kā B l a z i u s s. ,.Mežoņi tur un pieradina dažādus dzīvniekus, protams, visvieglāk sabiedrībā dzīvojošus dzīvniekus, kā piem. suņus. Agrākos laikos, kad cilvēks pirmo reizi ieradās kādā zemē, tur piemājojošie dzīvnieki nesajuta no viņa iedzimtas jeb mantotas bailes, un tā tad laikam ļāvās daudz vieglāk pieradināties nekā tagad. Kad cilvēki pirmo reizi apmeklēja Falklandes salas, lieiais Falklandes vilks (Ca- nis antarcticus) nāca bez bailēm pie Bairona (Byron) matrožiem, kuri ziņkārību noturēja par mežonīgumu un bēdza. Pat jaunos laikos cilvēks, kurš vienā rokā tur gabalu gaļas un otrā nazi, var vēl šos vilkus dažreiz nodurt. Bruņurupuču salās es ar savas bises galu nogrūdu vanagus no zara un sniedzu spaini ar ūdeni citiem putniem, kuri uz tā apsēdās un dzēra. Tāļāk liela nozīme ir tam, ka suņi vairojas gūstā bez pretīguma un grūtībām. Bet taisni nespēja gūstniecībā vairoties ir viens no svarīgākiem kavēkļiem pieradināšanā. Mežoņi piešķir suņiem ārkārtēju nozīmi, un pat puspie- radināti dzīvnieki viņiem ir ļoti noderīgi. Ziemeļamerikas indiāņi krusto savus pusmežonīgos suņus ar vilkiem, lai tos padarītu gan mežonīgākus nekā iepriekš, bet arī dūšīgākus. Gvianas mežoņi gūsta divu mežonīgu suņu sugu mazuļus, lai tos kautcik pieradinātu un izlietotu, kā to dara Austrālijas iedzimtie ar savvaļā pārgājušā dingo mazuļiem. K i n g s man ziņoja, ka viņš reiz esot jaunu savvaļas dingo iemācījis sargāt lopus un atradis dzīvnieku par ļoti noderīgu. No šiem dažādiem ziņojumiem ir droši slēdzams, ka cilvēks dažādās zemēs ir pieradinājis dažādas suņu sugas. Tā būtu pat īpatnēja parādība, ja uz visas zemeslodes būtu pieradināta tikai viena vienīga suga. Dažādu zemju puspieradināto suņu līdzība ar tur vēl dzīvojošām savvaļas sugām, vieglums, ar kādu abas vēl bieži var krustot, vērtība, kādu mežoņi piešķir pat puspieradinātiem dzīvniekiem un daži citi apstākļi, kuri atvieglo viņu pieradināšanu, padara ļoti iespējamu, ka pasaules pieradinātie suņi ir cēlušies no divām vilku sugām, no vilka un kaucējvilka, divām vai trim citām šaubīgām vilku sugām, proti Eiropas, Indijas un Ziemeļamerikas vilkiem, tāļāk vismaz no vienas vai divām Dienvidamerikas suņu sugām, tad vairākām šakāļu sugām un varbūt vēl no vienas vai divām izmirušām sugām."

D i n g o jeb var.agals (Canis Dingo), tā sauktais Austrālijas savvaļas suns, kuru, ņemot vērā viņa dzīves veidu, agrāk arī es skaitīju par vienu no savvaļas suņu pirmsugām, bet tagad, kur esmu redzējis dažādus šīs zem jautājuma stāvošās sugas eksemplārus, varu tikai apzīmēt par savvaļā pārgājušu ganu suni, - - ir pamācošs piemērs par labu novērojumam, proti, ka mājas suņi var palikt pilnīgi mežonīgi. Kā un kad ir notikusi pāriešana savvaļā, to zināms nevar noteikt, bet tas jautājuma izšķiršanai ir diezgan vienaldzīgi, apskatot dzīvnieka vispārējo izskatu, šis izskats ir mājas suņa un ne savvaļas suņa izskats.

Dingo sasniedz apmēram vidēja ganu suņa lielumu. Viņa stāvs ir drukns, galva liela un neveikla, dupenu un strupu degunu, uz augšu stāvošās ausis pamatā platas un galotnē noapaļotas, aste, kura sniedzas līdz papēžiem, kupla, kājas stingras un druknas, jo tās ir tikai niecīga garuma, spalva diezgan vienmērīga, ne pārāk bieza, ne arī plāna un nav pagarināta nevienā ķermeņa daļā. Lielākai daļai no tiem eksemplāriem, kurus es esmu redzējis, krāsa mainas no nenoteiktas bāli dzeltengani sarkanas mazāk vai vairāk pelēkā, gan arī melnganā, žods, rīkle, pavēdere un aste parasti ir gaišāki, augšpuses spalvas parasti tumšākas, jo spalvas, kuras pie saknes ir gaišākas, izveido tumšākus galus. Kaut arī minētā krāsa ir valdošā, tomēr ir sastopami arī, piemēram, dingo melnā krāsā, dažiem ir baltas ķepas un t. t.

Vēl tagad dingo piemājo gandrīz visos biezākos Austrālijas mežos, ar krūmiem apaugušās aizās, parkveidīgo stepju audzēs un arī pašās stepēs. Viņš ir izplatīts pār visu cietzemi un ir vispār diezgan bieži sastopams. Viņu skaita, un pilnīgi pareizi, par ļaunāko ienaidnieku, kāds vien ganāmpulku kopēj iem-iebūvešiem vispār ir, un, lai aprobežotu viņa laupīšanas, pret to ir sarīkoti jau vairāki karagājieni.

Pēc sava dzīves veida un izturēšanās dingo vairāk līdzīgs mūsu lapsai nekā vilkam. Kā pirmā, viņš tur, kur jūtas nedrošs, guļ visu dienu noslēpies savā paslēptuvē un tad tikai nakti staigā apkārt, apdraudot kā laupītājs gandrīz visus pa zemi staigājošos Austrālijas dzīvniekus. Lapsu viņš atgādina arī ar to, ka viņš tikai reti medī lielā sabiedrībā.

Pirms kolonisti sāka sistēmātiski apkarot šo savu ganāmpulku niknāko naidnieku, tie caur viņu pazaudēja apbrīnojami daudz aitu. Apgalvo, ka vienā vienīgā aitu fermā trīs mēnešu laikā dingo nolaupījuši ne mazāk kā divpadsmit simtus aitu un jēru. Vēl lielāki par tiem tiešiem zaudējumiem, kurus nodara plēsīgā zvēra iebrukums, ir netiešie, jo aitas, laupītājam parādoties, skrien projām kā bezprātā, bez kāda apdoma aizbēg stepē un tur krīt par upuri vai nu citiem dingo, vai slāpēm. Bez aitām ,.meža suns" ēd visādus ķenguru un citus lielākus un mazākus krūmu dzīvniekus. Viņš uzbrūk ikvienam dzīvam iedzimtam Austrālijas dzīvniekam ar neaprakstāmu kāri un niknumu, baidas vispār tikai no mājas suņiem. Ganu suņi vai medību suņi un dingo dzīvo mūžīgā ienaidā un sav- starpīgi vajājās ar tiešām nepieredzētu ienaidu. Ja vairāki mājas suņi redz dingo, viņi tam uzbrūk un to saplosa gabalos, pretējais notiek gadījumā, ja dingo uziet nomaldījušos mājas suni. Tomēr atgadās, ka pārošanās laikā dingo kuce piebiedrojas ganu suņiem un ar tiem satiek. ,.Kad es kādu rītu izgāju no savas telts," stāsta kāds vecs Austrālijas krūmu apdzīvotājs, „es redzēju dingo kuci spēlējamies ar mūsu suņiem. Tikko viņa mani ieraudzīja, tā aizgāja. Kāds mūsu suns sekoja viņai un izpalika trīs dienas, bet tad pārnāca stipri saplosīts — acīmredzot viņš bija pamodinājis greizsirdību citos pielūdzējos, kuriem bija lielākas tiesības."

Nereti dingo krustojas ar pieradinātām kucēm. Tās tad dzemdē kucēnus, kuri parasti ir lielāki un mežonīgāki par visiem pārējiem mājas suņiem. Dingo kuce atnesas ar sešiem līdz astoņiem kuceniem, parasti alā vai zem koka saknēm. Briesmu gadījumā viņa nogādā savus mazuļus drošībā. Kādreiz klinšu spraugā uzgāja'dingo kucēnus, bet tā kā mātes nebija klāt, atradējs ievēroja vietu, nolūkā atgriezties drīz un iznīcināt pie reizes visu ģimeni. Kad viņš pēc kāda laika atgriezās, viņš sev par lielām dusmām atrada alu atstātu. Vecā būs saodusi svešā apmeklētāja pēdas un tad padarījusi turpmāku apciemojumu nekaitīgu. Ir novērots, ka dingo ģimene gūstniecībā, tikpat māte kā kucēni, izturas taisni tāpat, kā mājas suņi.

Tagad pielieto visus līdzekļus, lai dingo iznīdētu. Ikviens viņu vajā. To šauj, ķer lamatās un nozāļo ar strichninu. Mazu gaļas gabalu, kurā ievietots šīs šausmīgās indes naža gals, pakaļ- krūmos tā, lai tas karātos pārs pēdas virs zemes. Vēlāk parasti tuvākā apkārtnē atrod nabaga šķelmi, kuram tik smagi ir bijusi jāizpērk sava kāre pēc ēdiena. Ar bisi to nošauj tikai pie gadījuma, viņš ir par biklu un viltīgu, lai biežāk nāktu stobra galā, un arī dzinēju medībās tas prot labi izzagties cauri.

Pāriesim no suņiem, kuri ir pārgājuši savvaļā, uz tiem, kuriem gan nav īpašnieka, bet kuri vēl tomēr atrodas zināmās atkarības attiecībās no cilvēka. Angļi viņiem ir devuši pāriju suņu vārdu, un šis nosaukums pelna, lai mēs to pieņemtu, jo viņi ir tiešām pāriji, nožēlojami, noklīduši, no labākās sabiedrības izstumti dzīvnieki, nabaga radījumi, kuri, neskatoties uz brīvību darīt un nedarīt, kas viņiem patīk, pateicībā laiza to roku, kura viņiem uzliek verdzības jūgu, kuri rādās būt laimīgi, ja cilvēks tos skaita par cienīgiem uzturēties viņa sabiedrībā un viņam kalpot,

Jau Eiropas dienvidos suņu dzīves veids ir pavisam citāds nekā pie mums. Turcijā, Grieķijā un Dienvidkrievijā nevienam nepiederošu suņu bari ielenc pilsētas un ciemus, ienāk gan arī iekšējās ielās, bet nekad ne pagalmos, no kurienes tos mājas suņi tūliņ padzītu. Viņi pārtiek galvenā kārtā no maitām, medī arī pie gadījuma uz savu roku mazākus dzīvniekus, piemēram peles un citus līdzīgus. Es esmu šos dzīvniekus daudzreiz Ēģiptē novērojis un pastāstīšu iespējami īsi to, kas man viņu dzīvē izrādījās sevišķi ievērības cienīgs.

Visas Ēģiptes pilsētas stāv pa daļai uz veco apdzīvoto vietu drupām, tā tad zināmā mērā uz gruvekļiem. īsti gruvekļu kalni platā joslā ieslēdz pa lielākai daļai ari lielākās pilsētas, kā Aleksan- driju vai Kairu, šie kalni tad nu ir tie, kuri pussavvaļas suņiem galvenā kārtā noder par uzturas vietu. Paši dzīvnieki pieder pie vienas vienīgas rases. Tie ir vienādā lielumā ar ganu suni, viņu stāvs ir neveikls, sejas izteiksme pretīga. Viņi savu garo un diezgan kuplo asti parasti nes nokārus. Rupjā izpūrusē spalva ir netīri sarkangani brūnā krāsā, kura vairāk vai mazāk var pāriet pelēkā vai dzeltenā. Citā krāsā, pavisam melni un gaiši dzelteni, tie arī ir sastopami, bet vienmēr dziegan reti.

Viņi dzīvo minētās vietās pilnīgākā neatkarībā, lielāko dienas dalu pavada guļot un nakti klejo apkārt. Katram ir savas alas un pie tam ierīkotas ar īpatnēju rūpību. Katrā ziņā katram atsevišķam sunim ir divas alas, no kurām viena iet uz austrumiem, otra uz rietumiem. Ja kalnu stāvoklis ir tāds, ka viņi no abām pusēm ir pie- ietami ziemeļu vējam, tad dzīvnieki arī dienvidus pusē izrok atsevišķu alu, kuru gan tie tikai izlieto, kad aukstais vējš austrumu un rietumu aiās tiem kļūst nepanesams. Rītos līdz apmēram pulkstens desmitiem viņus parasti atrod caurumā, kurš iziet uz austrumiem. Viņi tur pēc rīta vēsuma sagaida pirmos saules starus, lai atkal sasildītos. Pamazām šie stari viņiem kļūst par karstiem un tādēļ tie tagad uzmeklē ēnu. Viens pēc otra tie pieceļas, rāpjas kalnam pāri un lien uz vakara pusē atrodošos alu, kurā viņi savu miegu turpina. Ja nu pēcpusdienā saules stari krīt arī šinī alā, tad suns iet atpakaļ uz savu pirmo alu un paliek tur guļot līdz saules rietam.

Ap šo laiku kalnos rodas dzīvība, rodas lielāki un mazāki pulciņi, pat bari. Dzirdāma riešana, kaukšana, plūkšanās, kā nu kuru reizi dzīvnieki ir noskaņoti. Lielāka maita tos vienmēr sapulcina lielā skaitā, nedzīvu ēzeli vai nobeigušos mūli izsalkušais pūlis apēd vienā pašā naktī, atstājot tikai lielākos kaulus. Ja viņi ir ļoti izsalkuši, tie nāk pie maitas arī dienā, sevišķi ja tur ierastos viņu nepatīkamākie pretinieki vanagi, no kuriem viņi baidās kā sāņcenšiem savā amatā. Viņi ir augstākā mērā nenovēlīgi barības ziņā un izkaro tālab ar visiem nelūgtiem viesiem sīvas cīņas. Vanagi tomēr neļaujas tik viegli aizdzīties un no visiem maitu ēdējiem izrāda viņiem noteiktāko un drošsirdīgāko pretestību, tāpēc viņiem no vanagiem jācieš visvairāk. Visos apstākļos viņu barības galvenā daļā ir maita, bet tos redz arī kā kaķus glūnot uz skrejošām pelēm viņu alu priekšā, vai arī, kā to dara šakaļi vai lapsas, pielienot vienam vai otram putnam. Ja viņu maitu barība reiz ir izbeigusies, viņi taisa tālus gājienus, ienāk tad pilsētu iekšienē un staigā apkārt pa ielām. Tur viņus cieš, jo tie apēd visus netīrumus, bet tomēr tie ir ne labprāt ieredzēti ciemiņi, un tagadnē gan atgadīsies tikai visai reti, ka daži ticīgi mūhamedāņi, kā tas agrāk esot noticis, tos atcerēsies savos pēcnāves novēlējumos un zināmā mērā rūpēsies par viņu uzturēšanu.

Pārošanās laiks iekrīt taisni tanīs pat mēnešos, kad pārējiem suņiem, vienreiz pavasarī, otrreiz rudenī. Kuce atnesas vienā no savām alām, bet to izrok drusku dziļāku, izveidojot īstu mājokli, kurā pēc kāda laika redz visus kucēnus ar veco jautri spēlējamies. Nereti gadās, ka kuce, kad tuvojas atnešanās laiks, dodas pilsētas iekšienē un tur pilsētas vidū vai vismaz kādā kaut cik aizsargātā kaktā rok bedri, kurā tad savus pēcnācējus raida pasaulē. Gandrīz liekas, itkā viņa zinātu, ka tā drīkst paļauties uz mūhamedāņu iedzīvotāju labdarību un žēlsirdību; un patiešām ir aizkustinoši redzēt, kā šie viesmīlīgie ļaudis rūpējas par tādu suņu nedeļnieci. Es novēroju vairāk nekā vienreiz, ka turku vai arābu augstmaņi, jādami pa tādām ielām, kurās kuces gulēja ar saviem bērniem, rūpīgi nogriezās ar saviem zirgiem pie malas, lai tikai nesamītu jauno paaudzi. Reti gan ēģiptietis ies garām nepiesviedis suņu mātei maizes kumosu, vārītas pupas, vecu kaulu vai ko līdzīgu. Mūha- medāņi ieskata par grēku bez vajadzības nonāvēt dzīvnieku un darīt viņiem pāri, bet arī žēlastība brīžiem iet par tāļu. Piemēram, bieži atrod ielās guļam kraupainus un slimus suņus lielākāc ciešanās, bez kā atrastos līdzcietīga roka, kura padarītu galu viņu bēdīgai dzīvei. Tā es kādā Augšēģiptes pilsētā redzēju uz ielas guļam un mocāmies suni, kuram caur kādu nelaimes gadījumu abas pakaļkājas bija tā sakropļotas, ka viņš tās vairs nevarēja lietot un viņam vajadzēja tās vilkt sev pakaļ, kad tas ar priekškājām mocījās uz priekšu. Bez šaubām visi vietējie iedzīvotāji šo nelaimīgo un nožēlojamo dzīvnieku jau mēnešiem bija redzējuši, bet nevienam nebija ienācis prātā izdarīt viņam žēlastības pakalpojumu. Es izvilku pistoli un iešāvu tam lodi galvā, tomēr man bija kārtīgi jāaizstāv šis mans darbs ļaužu priekšā.

Ja jaunus suņus sagūsta un tura gūstā ilgāku laiku, viņi kļūst pilnīgi par mājas suņiem un tos vispār ieskata par modrīgiem un uzticāmiem dzīvniekiem. Tomēr lielumlielā jauno ielas suņu daļa neatrod sev saimniekus un dodas, kad viņi ir pa pusei izauguši, kopā ar veco brīvībā un dzīvo tur tāpat kā viņu priekšteči.

Savā tiešā dzīves vietā savvaļā pārgājušie suņi ir diezgan bikli un uzmanīgi, īsti no svešādi ģērbta viņi katrā laikā izvairas, tiklīdz tas viņam tuvojas. Ja vienu aizskar, tad saceļas īsts karš. No katras bedres rēgojas ārā pa galvai, un maz minūtēs kalnu virsotnes ir suņiem klātas, kuri uzsāk nepārtrauktu riešanu. Daudz reiz esmu uz šādiem suņiem sarīkojis īstas medības, pa daļai lai viņus novērotu, pa daļai lai izlietotu viņu gaļu, t. i., lai to izliktu vanagu pievilināšanai vai lai ar to barotu savus sagūstītos vanagus un hiēnas, šādās medībās es pietiekoši varēju pārliecināties par dzīvnieku kopdzīvi un kopā turēšanos, un pie tam starp citu novēroju, ka tie jau īsā laikā bija iemācījušies mani pazīt un no manis baidīties. Chartumā, piemēram, man pēdīgi nebija iespējams šādus savvaļas suņus nošaut ar bisi, jo tie vairs neļāva man tuvoties uz četri simti soļiem. Pret svešinieku viņi vispār ir ļoti nedraudzīgi un rej uz to, tiklīdz viņš parādas, bet acumirklī atkāpjas, ja sāk no viņiem aizsargāties. Tomēr nereti lielāks skaits kādam uzbrūk, un tad katrā ziņā ir labi uzmācīgākam iešaut lodi galvā. Ar mūhamedāņiem vai vispār ļaudīm rītzemju uzvalkos viņi dzīvo labā draudzībā, viņi nebaidas nemaz no tiem un nāk bieži viņiem tik tuvu klāt, itkā tie būtu pieradināti. Ar mājas suņiem turpretim viņi dzīvo pastāvīga naidā un ja kāds suns no pilsētas ienāk viņu daļā, tad parasti to tā sakož, ka viņš tikko vairs var kustēties. Arī viena kalna suņi nedzīvo draudzīgi ar otra kalna suņiem, bet acumirklī iesāk plūkšanos ar visiem, kas nav ar viņiem izauguši lieli un nav, tā sakot, kopā ar viņiem koduši.

Konstantinopolē cilvēku attiecības pret suņiem esot gluži līdzīgas. ,.Nešķirams no galvas pilsētas ielām," saka Haklenders (Hacklānder), ..ir priekšstats par viņu pastāvīgiem apdzīvotājiem pussavvaļas suņiem, kurus redz uz viņām neskaitāmos baros. Sultāns Mahmuds pirms kādiem gadiem lika dažus tūkstošus no šiem suņiem aizvest uz kādu kailu klinti netālu no Prinču salām, kur tie cits citu apēda, šī samazināšana taču neko nav līdzējusi, jo šo radījumu auglība ir apbrīnojama; gandrīz uz katra soļa atrod uz ielas dubļos ietaisītas apaļas bedres, kurās guļ maza suņu ģimene, badā gaidīdama tos laikus, kad viņa kļūs patstāvīga un varēs tāpat kā viņas priekšteči padarīt Stambula ielas nepatīkamas un nedrošas."

Drusku labākos apstākļos dzīvo Brazilijas suņi, kurus nesen H e n z e l s mums ir pienācīgi aprakstījis.

šo suņu augums un krāsa ļoti mainās, noteikts rāsas raksturs nav saskatāms. Acīmredzot, viņi ir to lielo suņu badā un trūkumā izvirtušie pēcnācēji, kurus kādreiz ieveda no Eiropas ganāmpulku un nometņu apsardzībai, šo uzdevumu te izpilda arī vēl šodien. Nevienai estancijai nevar aizjāt garām, bez kā nenotiktu jaunu plēsīgu suņu uzbrukums, kuri pat no zirga nebaidas un tā mugurā tīko satvert jātnieku. Viņu galvenais uzdevums tomēr ir sadzīt kopā lopus, kas notiek ik nedēļas reizi. Zemes īpašnieka ļaudis izjāj no rīta ganībās, līdzņemot suņu baru. Ganu īpatnējais, gari stieptais sauciens skan tāli pār ganībām. Visi lopi, kas to dzird, steidzas uz sapulcēšanās vietu, kā to viņi no jaunības ir paraduši. Bet ganību attālās daļās vai mazos mežiņos, kādi ir izkaisīti pār visu zemi, atrodas vēl dažs labs, kurš aiz bikluma vai slinkuma nav klausījis melnā gana saucienu. Te nu sāk darboties suņi; pārmeklējot visas paslēptuves viņi ar savu nikno riešanu izdzen laukā visus dzīvniekus, kur arī tie nebūtu paslēpušies.

Ceļotājam suņi ir nepieciešami. Kad saule slīd uz rieta pusi, noderīgā vietā, tas ir, kur ir atrodami malka un ūdens, uztaisa nakts nometni. Suņi noguļas visapkārt, pēc iespējas pie krūma vai bieza zāles pudura, lai aizsargātos pret nakts dzestrumu vai odu uzbrukumiem, nu ceļotājs, kad viņš savus jājamos un nastu nesējus kustoņus apkopis, tas ir — brīvi izdzinis ganībās, var bez rūpēm nodoties miegam. Uzticamie sargi neļaus tuvoties briesmām, kādas varētu nākt no cilvēkiem vai plēsīgiem zvēriem. Tikai pret klabur- čūskām un jararakām (bīstamākās Dienvidamerikas indīgās čūskas) viņu modrība ir bezspēcīga, tāpat arī pret zagļiem, kuri naktī aizdzen ceļinieka zirgus un mūļus. Tā tad tur, kur ir vajadzīga vienīgi apsargāšana, vislabāk ir izvēlēties parastos nometnes suņus, ja iespējams, resngalvjus, kurus mednieks nicina. Ceļojošam zoologam turpretim suņi ir vajadzīgi kā viņa vislabākie piegādātāji, un tas izvēlēsies tādēļ medību suņus.

Ceļinieka un mednieka sirsnīgā satiksme ar saviem suņiem, pastāvīgā uzmanība, kādu tie viens otram veltī, rada savstarpīgas draudzības attiecības, no kuras labus suņus šķirt var vienīgi nepielūdzama nepieciešamība. Ar ciešām atmiņām par vienu vai otru suni ir saistīta ne mazā daļa no manas kolekcijas, un es nevaru pārskatīt garo koatu galvas kausu rindu vai ocelotu ģindeņus, neatceroties pie daudziem no tiem ainas, pilnas uzvarētāju neapvaldīta cīņas niknuma un uzvarēto izmisušas pretošanās.

Jau bieži es ar izbrīnēšanos esmu novērojis, cik ātri starp suņiem izplātās ziņas, kas priekš viņiem svarīgas. Trūdošu lopu maitu, ja to ir atradis viens vienīgs attālā apgabalā, drīz apmeklēs daudzi. Tā kā suns ir skaudīgs attiecībā uz barību, tad par tīšu ziņošanu nav ko domāt. Es ilgāku laiku dzīvoju kādā mūža meža mājvietā. Apkārt izcirtumā uzceltai saimniecībai atradās daudz krūmāju, kuros ganījās iebūvieša lielais ganāmpulks. Kādu dienu es ar saviem suņiem un diezgan daudziem cilvēkiem sēdēju mājas viesistabā. Te atvērās istabas pakaļdurvis, un Vagabunds, sliktākais no maniem suņiem, klusu ievilkās iekšā. Ar vienaldzīgāko un muļķīgāko seju pasaulē viņš apskatījās pēc labas vietas, bet slepeni viņš vēl reiz pārvilka ar mēles galu pār augšlūpu. Visā sabiedrībā to bija ievērojuši tikai divi — es un mans viltīgais suns. Lēni viņš piecēlās un piegāja klāt ienākušam, kaut gan citādi abi nedzīvoja draudzīgi. Tas tūliņ saprata nolūku. Kā notverts noziedznieks viņš apsēdās un nokāra ausis un galvu. Otrais piegāja klāt, apostīja muti no viena kaktiņa līdz otram, nolieca tūliņ degunu pie zemes un uzmanīgi bet steidzīgi atstāja istabu pa pakaļdurvīm, Es steidzos tam pakaļ, pilns ziņkārības par gadījuma tālāki, attīstību, un vēl redzēju tikai, kā suns, degunu pie zemes turēdams, pazuda krūmos. Kad es viņam sekojot biju pagājis tikko trīssimts soļus, es jau dzirdēju krūmos kaulu krakšķēšanu — viltīgais mielojās pie teļa maitas."

Suņi tikpat labi ir dienas kā nakts dzīvnieki, un šiem abiem laikiem izveidoti vienādi izdevīgi, ari tāpat naktī kā dienu jautri un dzīvi. Viņi medī, ja drīkst, tāpat gaišā dienā, kā naktī, un šim nolūkam apvienojas labprāt lielākās sabiedrībās. Sabiedrība vispār ir viņu dabas pamatvilciens un atstāj noteicošāko iespaidu uz viņu tikumiem. Viņi ēd visu, ko cilvēks ēd, tiklab gaļas kā augu barību, un visu tikpat labprāt jēlu kā sagatavotu. Pār visu labāk viņiem tīk gaļa un pie tam iepuvuse drusku labāk nekā svaiga. Suņa galvenā barība ir kauli, labs gaļas virums, maize, saknes un piens. Tauki un par daudz sāls, turpretim, viņam ir kaitīgi. Viņu var barot un uzturēt veselu arī tikai ar maizi vien, ja tikai viņam tā barību pasniedz noteiktos laikos. Ēdienu viņam nekad nedrīkst dot karstu, tam vienmēr ir jābūt remdenam un to jādod pastāvīgi tīri turētos traukos. Ja vecs suns dienā reiz ir varējis paēst, tad viņš ir dabūjis pietiekoši daudz barības. Labāk tomēr ir viņu barot divas reizes — ja viņam vakarā dod tikdaudz, ka viņš ir pietiekoši paēdis, tad viņš stāv cītīgāk un drošāk savā sarga vietā, nekā ja viņš ir izsalcis, — tad to viegli var piekukuļot, ūdeni suņi dzer daudz un bieži, un pie tam smeļot ar mēli, pēdējo saliecot karotes veidīgi un galu drusku uzliecot uz priekšu. Ari viņu veselības uzturēšanai ūdens ir nepieciešami vajadzīgs.

Zināmos apvidos suņiem ir viņu īpatnējā barība. Kā jau minēts, Kamčatkā un lielākā Norvēģijas daļā viņi ēd tikai zivis, turpretim tur, kur audzē daudz vīnogu, viņi viegli pierod pie šādas barības un tad nodara lielus zaudējumus. Kā to piemin Lenčs, vīnogu audzinātājiem pie Bordo pilsētas ir tiesība nogalināt kādā veidā viņiem patīk ikvienu suni, kurš parādās vīna kalnā bez uzpurņa. Tāpēc tur redz daudz suņu karātavu, pie kurām noziedzniekus pakar. Arī Ungārijas vīna kalnos māju suņi nodarot jūtamus zaudējumus, jo vīna ķekari tur nokarājoties līdz pašai zemei.

Ja suņiem paliek barība pāri, viņi to noglabā ierokot zemē. Kad barība novietota bedrītē, viņi pēdējo aizber. Pie gadījuma viņi atgriežas un izrok noglabāto barību; daudzreiz tomēr gadās, ka viņi savas barības glabātuves aizmirst.

Suns prot ne tikai veikli skriet un peldēt, bet ari kāpelēt, lai gan kāpelēšani viņam ne sevišķi veicas, jo uz slīpām nogāzēm viņš cieš no galvas reibšanas. Viņa gājiens parasti iet īpatnējā slīpā virzienā. Ātri skrienot suns spēj izdarīt lielus lēcienus, bet pēkšņi pagriesties viņš nespēj. Visi suņi prot peldēt jau no dzimšanas.

Visi suņi labprāt daudz guļ, tomēr ar lielākiem starpbrīžiem. Viņu miegs ir ļoti trausls un nemierīgs, saistīts ar daudz sapņiem, kuri izsauc astes kustināšanu, ķermeņa saraušanos, ņurdēšanu un klusu riešanu. Tīrību viņi mīl vairāk par visu: telpām, kur viņi dzīvo, bet galvenā kārtā viņu guļas vietai, katrā ziņā jābūt tīrai. Savus atkritumus viņi labprāt izmet kailās vietās vai arī uz akmeņiem; tos viņi pa lielākai daļai apkārpa ar smiltīm vai arī ar mēs- l'em, kurus tie uzkārpj ar pakaļējām kājām. Suņu tēviņi reti paiet garām akmeņu kaudzēm, krūmiem un stabiem, neapslacījuši tos saviem mīzaliem. L i n n e j s aizrāda, ka to viņi darot sākot jau no sava devītā dzīvības mēneša. Suņa ķermenis svīst ļoti maz, pat tad, ja viņiem ilgi un ātri jāskrien. Sviedri suņiem atdalās uz mēles, tādēļ vini, kad tiem ir karsti, izkar savu mēli no mutes un elš.

Par suņu garīgām spējām var uzrakstīt veselas grāmatas, tādēļ aprakstīt tās īsos vārdos nākas ļoti grūti. Vislabāk man patīk Še'itlina (Scheitlin) sniegtais suņu dvēseles apraksts. „Cik lielas arī nebūtu dažādu suņu rasu ķermeņa dažādības," saka viņš, ,.tomēr garīgās dažādības ir vēl daudz lielākas. Dažas suņu rases ir pilnīgi nespējīgas mācīties, citas turpretim visu iespējamo iemācās gandrīz aumirklī. Dažas rases var ātri pieradināt, citas gandrīz nemaz; tas, ko viena rase neieredz, otrai var būt vispatīkamākais. Pūdelis pats labprāt iet ūdenī, špicis turpretim arvien grib palikt mājā. Dogu var iemācīt uzbrukt cilvēkam, bet pūdeli piespiest to darīt ir neiespējami. Tikai medību suņiem ir ārkārtīgi laba osme; tikai lāču suņi uzbrūk lācim un kož tam pakaļkājās; tikai garais āpšu suns, kuram ķermeņa vidū itin kā trūktu viens pāris kāju, ir tik zems un ar tik līkām kājām, ka tas spēj ielīst

Špicis

āpšu alā. Šo savu darbu taksis izdara ar tādu pat prieku kā miesnieka suns, kad tam jādzen kopā teļi un govis.

Pie medību suņiem sevišķi ciena labu osmi, daudz saprāta un spēju ātri iemācīties un pieķerties savam saimniekam. Ne mazāk saprātīgs un labs sargs ir mājas vai lopu suns. špicis jeb Pome- ranijas suns ir gudrs, viegli iemācāms, mundrs, izveicīgs un nikns. Viņš ir arī labs sargs, bet dažas šīs rases varietates ir ļaunas un viltīgas. Ziemeļu iedzīvotāju suņiem ir raksturīga vispārēja pieķeršanās cilvēkiem, bet savu saimnieku viņi sevišķi nepazīst. Viņi nebaidas no sitieniem, ir nepieēdināmi, bet reizē ar to spēj izturēt arī ilgu badu. Dogas atšķiras ar savu uzticību, bet ne saprātu, viņi ir labi sargi, nikni un drošsirdīgi tie uzsāk cīņu ar mežcūkām, lauvām, tīģeriem un panterām. Savai dzīvībai viņi piegriež maz vērības; tie paklausa ne tikai sava saimnieka vārdiem un rokas mājieniem, bet arī skatieniem. Viņus var viegli pieradināt uzbrukt arī cilvēkiem; viņi nebaidās uzbrukt pat 3—4 cilvēkiem. Viņi nepiegriež nekādu vērību nedz šāvieniem nedz viņiem nodarītām brūcēm; ar citiem suņiem tie nikni kaujas. Dogas ir ļoti stipri un spēj nogāzt pat visstiprāko cilvēku, žņaudz viņu vai arī notur to gulošā stāvoklī tik ilgi, kamēr pieskrien saimnieks. Viņi spēj noturēt uz vietas aiz ausīm pat saniknotu meža kuili. Dogas ir ārkārtīgi paklausīgi. Viņu saprāts ir tomēr drusku lielāks nekā to parasti domā. Viszemāk par citiem suņiem stāv, bez šaubām, mopsis. Viņš ir radies caur garīgu pagrimšanu un pats sevi atjaunot, protams, nespēj. Viņš nesaprot cilvēku un cilvēks viņu. Ne par vienu dzīvnieku mēs tik bieži, kā par suni, nesākām, ka viņam trūkst tikai valodas, lai kļūtu par cilvēku. Ne par vienu dzīvnieku nav tik daudz nostāstu kā par suni. Nostāstos un aprakstos suni tēlo kā saprātīgu, ar labu atmiņu un lielām iedomāšanās spējam apveltītu dzīvnieku. F'ie viņa mēs varam novērot dažas pat tīri tikumiskas īpašības, kādas ir uzticība, maigums, pateicība, mīlestība pret savu saimnieku, pacietība attiecībā pret viņa bērniem un niknums pret sava saimnieka ienaidniekiem. Tādēļ arī nevienu citu dzīvnieku tik bieži neuzstāda cilvēkam par piemēru kā suni. Un cik daudz nostāstu neesam dzirdējuši par suņu spējām daudz ko iemācīties! Suns dejo, sit bungas, iet pa virvi, stāv sardzē, ieņem

āpšu sunis jeb taksis

un aizsargā cietokšņus, šauj no pistolēm, griež cepeša iesmu, velk ratus, pazīst notis, skaitļus, kārtis un burtus. Viņš noņem cilvēkam no galvas cepuri, pienes tam kurpes, līdzīgi kalpam palīdz savam saimniekam novilkt zābākus un kurpes. Viņš saprot cilvēka acu izteiksmi, sejas mīmiku un daudz vēl ko citu.

Neviens suns nav pilnīgi līdzīgs otram nedz miesīgā nedz ga- v'izā. ziņā. Katram ir savi tikumi un netikumi.

Mums jāpieņem, ka suņos mājo dažādas dvēseles, špica dvēsele nav līdzīga pūdeļa dvēselei. Mopsis domā un dara citādi nekā taksis. Mopsis ir muļķis, lēns un flegmātisks. Miesnieka suns ir melancholisks un asinskārīgs, špicis ātrs, dusmīgs un šaursirdīgs un līdz pat nāvei nesaticīgs. Pūdelis vienmēr ir dzīvs un mundrs, viņš mīl sabiedrību un ir draugs ar visu pasauli, dažreiz tas ir uzticīgs, dažreiz atkal neuzticīgs, labprāt arī padodas baudām. Tāpat kā bērns viņš mīl pakaļdarīt, viņa simpātijās pieder visiem bez izņēmuma, turpretim špica simpātijās pieder tikai viņa mājai, miesnieka suņa — tikai kustoņiem, takša — tikai zemes alām, kurta — tikai skriešanai, dogas — savam saimniekam un putnu suņa — tikai putniem. Vienīgi pūdelis sadraudzējas ar visām lietām, ar savu pretstatu kaķi, ar zirgu, ar saviem pavadoņiem, ar savu saimnieku, ar savu māju, ar ūdeni, no kura viņš labprāt nes ārā iesviestos akmeņus, ar putniem, pēc kuriem viņš palecas, lai tos noķertu, ar karietēm un ratiem, aiz kuriem tam jāskrien. Dogas turpretim pazīstami kā sargi, kareivji un slepkavas; viņi gūsta un nožņaudz cilvēkus. Kurtiem un mednieku suņiem ir jau iedzimtas mednieka dāvanas. Cik viegli viņus pieradināt pie meža zvēriem, cik uzmanīgi viņi ir pret šāvienu un katru mednieka norādījumu! Cik labi viņi pazīst katra meža zvēra skaņu un kustības; cik veikls ir putnu suns, kā viņš prot atrastus putnus norādīt un tos saistīt, cik labi viņš zin, kāda kāja tam jāpaceļ vai jāizstiepj atkarībā no tā, kādu putnu viņš ieraudzījis. Daudz ko viņam iemāca pati daba, un cilvēkam nebūt nav viņam jāiemāca viss pārējais — daudz ko viņš iemācās arī pats. Pūdeļi tomēr paši iemācās vēl daudz vairāk. Viņi nedara muļķības, vai arī dara tās tikai tad, kad paši to grib. Citās suņu rasēs vairāk dominē dziņas, bet pūdeļos saprāts. Ar kādu kaislību mednieka suns pieķeras medībām un cik nikni un neatlaidīgi viņš seko meža zvēriem! Ar kādām dusmām doga uzbrūk ienaidniekam! Ar kādu prieku un labsajūtu miesnieka suns ar izkārtu mēli un viltīgām acīm skrien apkārt ap izbijušos teļu baru; cik rupji viņš tiem uzbrūk, ja viņi novirzījušies sāņus, cik vienaldzīgs viņš ir pret viņu sāpēm, liekas pat, ka viņam patīk redzēt viņu sāpes! Ar kādām dusmām putnu suns uzbrūk sašautam putnam, cenšoties viņu nokost! Nevienu no šīm negodīgām un nekaunīgām īpašībām nesastopam pūdelī, ja "tas nav caur nepareizu audzināšanu samaitāts, bet viņa audzināšana atstāta viņa paša ģēnijam. Pūdelis pēc savas dabas ir labs; katrs slikts pūdelis ir no cilvēka padarīts slikts."

Cik daudz mēs vēl varētu sacīt par suņa saprātu! Patiesība bija Zaratustra vārdos, kad viņš teica, ka šinīs dzīvniekos ir apvienots viss dzīvnieciskais godīgums un pilnīgums. Mums jāatzīst, ka suņi ir mūsu visdārgākie draugi no visiem dzīvniekiem. Ar vi- 1.i'em mēs spējam pat sarunāties.

Katrs suns pieņem tās mājas noskaņu, kurā viņš dzīvo. Ja viņš dzīvo pie saprātīgiem cilvēkiem, arī viņš ir saprātīgs. Suns kļūst par iedomīgu nerru, ja viņa saimniekam sava tukšā galva jāpiepilda ar iedomātu lepnību. Suns ir laipns pret katru, ja viņa saimnieka mājā valda saticīgs gars. Suns kļūst par drūmu vientuli, ja tas dzīvo noslēgtā vecpuišu vai vecmeitu sabiedrībā. Suns spēj iejusties visdažādākos apstākļos un arvienu nodoties cilvēkam ar visu savu dvēseli, šis viņa augstais tikums diemžēl parasti netiek atzīts un tādēļ vēl tagad zem izteiciena „kā suns" saprot negodīgu uzvešanos, lai gan šo izteicienu būtu jālieto pavisam pretējā nozīmē. Suņu vispārīgās spējas paceļ tos augstāk par pārējiem dzīvniekiem. Uzticība pret cilvēkiem padara tos par cilvēku neaizvietojamu draugu. Viņi pilnīgi pieder savam saimniekam. Nereti suns spēj pat sevi upurēt sava saimnieka labā. Paklausība, ar kādu tas izpilda katru sava saimnieka pavēli, gatavība izpildīt pat visgrūtākos darbus, pastāvīgā cenšanās kalpot un darīt labu savam saimniekam visādos apstākļos — tās ir īpašības, kas sunim dara slavu un godu. Ja suni nolamā par līdēju un astes luncinātāju, tad nevajag piemirst, ka šādu sevis pazemošanu un līšanu viņš izrāda tikai pret savu saimnieku un labdari. Attiecībā pret sveš- nieku viņš katrā acumirklī prot ieņemt stāvokli un, ja vajadzīgs, parādīt arī zobus.

Savā starpā suņi dzīvo ne sevišķi draudzīgi. Ja satiekas divi sveši suņi, viņi vispirms viens otru aposta, pēc tam atņirdz zobus uz uzsāk cīņu, ja viņu starpā negūst pārsvaru citas maigākas jūtas. Tādēļ vēl jo vairāk ievērības cienīgas ir tās patiesi dziļās draudzības attiecības, kādas dažreiz novērojamas starp viena dzimuma suņiem, šādi draugi nekad neķildojas, viņi cenšas būt arvien kopā un vajadzības gadījumā savstarpīgi izpaiīdzas. Dažreiz suņi līdzīgu draudzību noslēdz arī ar citiem dzīvniekiem. Dažreiz izrādās par nepareizu pat parastais sakāmais vārds: „dzīvo kā suns ar kaķi".

63 dienas pēc pārošanas suņu mātīte dzemdē kādā tumšā vieta 3—10, parasti tomēr 4—6 kucēnus. Retos gadījumos viņa dzemdē

Pūdelis

pat pāri par 20 kucēnu. Kucēni piedzimst ar attīstītiem priekšzobiem, bet akli, un paliek tādi 10—12 dienas. Māte tos ļoti mīl. zīda tos, apsargā, aplaiza, sasilda, aizstāv un pārnēsā tos no vienas vietas uz otru. Nesot viņa saņem tos ar saviem zobiem pie mīkstās kakla ādas. Viņas mīlestība pret saviem pēcnācējiem ir tiešām aizkustinoša. Ir pazīstami nostāsti, kas rada ne tikai lielu cienību, bet pat apbrīnošanu. Tā Bech- š t e i ll s atstāsta sekošu gandrīz neticamu gadījumu. ..Kāds

Valterhauzenas aitu tirgotājs katru pavasari

Eichsfeldē iepirka aitas. Viņa suns to katrreiz pavadīja šinī 18 jūdzes garā ceļojumā. Reiz sunim svešumā piedzima 7 kucēni, tādēļ aitu tirgotājs bija spiests to atstāt. Bet lūk, pusotras dienas pēc savas atgriešanās viņš atrod 3uņu māti ar visiem saviem septiņiem kuceniem pie savas mājas durvīm. Kucēnus viņa bija nesusi vienu pēc otra pa gabaliņam uz priekšu; tādēļ viņai viss garais ceļa gabals bija jānoskrien 13 reizes. Neskatoties uz spēka zaudējumu un lielo nogurumu, grūto darbu viņa bija izvedusi līdz galam."

Ar jauniem suņiem jāapietas kā ar bērniem, bet nevis kā ar norūdītiem vergiem. Visi viņi bez izņēmuma ir uzcītīgi un spējīgi skolnieki, drīz viņi sāk uzmanīgi reaģēt uz katru sava skolotāja vārdu un izpilda visu daudz labāk aiz mīlestības nekā no bailēm. Cilvēki, kas māca suni ar pātagu un spieķa sitieniem, ir neveikli mocītāji, bet nevis saprātīgi dresētāji. Kas jau no bērnības nav pieradis dzīvniekus mācīt, dara vislabāk, ja viņš dresēšanu uztic kādam lietpratējam šinī nozarē.

Sen-Bernaras suns

Ar divpadsmit gadiem suns ir jau sirmgalvis. Vecums parādās ne tikai miesīgi, bet arī visa suņa uzvešanās rāda, ka viņš ir kļuvis vecs. Uz pieres un uz deguna mati paliek sirmi, āda zaudē savu gludenumu un skaistumu. Zobi top neasi vai izkrīt. Dzīvnieks kļūst flegmātisks, slinks un vienaldzīgs pret visu to, kas viņu agrāk vai nu iepriecināja vai arī izsauca viņā nepatīkamas sajūtas. Daži suņi vecumā zaudē gandrīz pilnīgi arī savu balsi. Nereti vecumā viņi kļūst arī akli. Tomēr ir zināmi gadījumi, kad suņi nodzīvo 20, 26 vai pat 30 gadus, šie gadījumi tomēr ir rets izņēmums.

Ja suņi nenobeidzas no vecuma, tad viņus ieved kapā daudzās slimības, no kurām viņi cieš.

Kā vispareizākā pazīme, kura norāda, ka suns ir vesels, jāuzskata mitrais un aukstais suņa deguns. Ja purna gals kļūst sauss un auksts, acis paliek neskaidras un ēstgribas nav, tad varam būt pārliecināti, ka suns ir slims. Ja viņa veselības stāvoklis nemainas un no laba ārsta izrakstītās zāles drīz nelīdz, izredzes uz izveseļošanos ir ļoti niecīgas, jo nopietnas slimības spēj pārciest tikai nedaudzi suņi. Visādi ievainojumi tiem ātri un labi sadzīst pat bez kādiem palīglīdzekļiem.

Lapsas (Vulpes) atšķiras no pirmsuņiem, vilkiem, šakaļiem, šakaļu radniekiem un māju suņiem ne tikdaudz ar savu zobu iekārtu, kā ar garumā izstiepto ķermeni, gareno, smailpurnaino galvu, parasti ovālām, drusku slīpi stāvošām acu zīlēm, zemām kājām, ļoti garo, kuplām spalvām apklāto asti un mazliet liekto, gandrīz horizontālo, priekšmalā sekli izdoboto pieres kaula uzaču izcilni. Pēc dažu pētnieku domām, šīs pazīmes ir pietiekoši raksturīgas, lai lapsas apvienotu atsevišķā grupā, vienalga, vai tai piešķiram ģintas nozīmi vai arī nē. G r e j s (Grav) piešķir šai grupai pat apakš- dzimtas nozīmi. Lapsu daba un izturēšanās uzrāda dažas īpatnības, kuras pelna sevišķu ievērību, lai gan ierašās un paradumos lapsas līdzīgas citiem suņiem.

Starp mūsu dzimtenes savvaļā dzīvojošiem zīdītāju kustoņiem lapsa .(Canis vulpes), bez šaubām, ieņem augstāko vietu. Gandrīz neviens cits minētās klases priekšstāvis nestāv tik lielā slavā un nav tik plaši pazīstams kā kūmiņš — viltības, gudrības, blēdības un noziedzības simbols. Viņu min sakāmvārdos, viņu slavē teikās, viņu cildina dzejās; kāds no mūsu lielmeistariem turēja viņu pat par tik ievērības cienīgu, ka veltīja tai savu dzejojumu. Citādi nemaz nevar būt: tādas vispārējas ievērības priekšmetam jābūt teicamam radījumam. Un mūsu gudrinieks un meža brālis tāds arī izrādās katrā nozīmē. Viņas garīgo un miesīgo īpašību dēļ mums lapsa jācienī un zināmā mērā pat jāmīl. Tomēr kūmiņš nekādā ziņā nebauda mūsu draudzību. Neievērojot visu atzinību, kuru mums iedveš viņa spējas, mēs viņu vajājam un apkarojam, kur vien rodas iespējamība. Gandrīz liekas, ka starp cilvēku un šo kustoni pastāvētu zināma sacensība, itkā cilvēks pūlētos lapsai parādīt, ka viņš, zemes valdnieks, ar savām garīgām spējām tomēr pārspēj lapsu, un itkā kūmiņš no savas puses rūpētos par to, lai savam vajātājam arvien atkal pierādītu, ka viņš par spīti visiem šķēršļiem tomēr prot vēl dzīvot.

Lapsa ir kustonis, kas savā ziņā sasniedzis galīgu pilnību. „Pēc apģērba un iznesības viņa ir skaistāka par saviem radniekiem," saka čudi (Tshudi), „arī smalkāka, uzmanīgāka, spējīgāka aprēķinā, lokanāka, ar plašu atmiņu un vietas sajūtu, spējīga izgudrošanā, pacietīga, apķērīga, vienādi veikla lēkšanā, uzglūnēšanā. līšanā un peldēšanā. Tāpēc mums šķiet, ka viņa apvieno sevī visas slīpētam meža brālim nepieciešamās īpašības. Ja mēs vēl pieskaitām klāt viņas asprātīgo humoru, tad lapsa savā ziņā atstāj uz

mums patīkamu liela virtuoza iespaidu." Katrā ziņā kūmiņš ir lielākais zagļu meistars. Lapsas garīgās spējas ne tikai harmonē ar miesīgām, bet atsver arī dažus ķermeķa apbruņojuma trūkumus. Tāpēc lapsa ir spēcīgāka nekā citi labāk apbruņoti plēsēji. Liekas, nevienam meža kustonim no viņas nav iespējams izbēgt. Viņas viltība, blēdība un veiklība pārspēj visus ātros, stipros un uzmanīgos meža kustoņus. Briesmas viņa ņem vērā, tomēr nebīstas. Visi tīkli, lamatas, cilpas un tamlīdzīgi medību rīki pret viņu maz ko iespēj: katrā ķezā tā radīs sev izeju. Tikai cilvēka, zemes , valdnieka, lielākā viltība un vara, kuru stiprina cits lapsu cilts priekšstāvis — suns, liek šim meža brālim samaksāt ar savu kažoku.

Lapsas garums ir 1,3 metri, no kura droši 40 centimetri krīt uz asti, turpretim augstums skaustā tikai 3o, lielākais 38 cm, svars septiņi līdz desmit kilogramu. Galva ir plata, piere līdzena, purns pēkšņi sašaurināts, garš un tievs. Acis slīpas, bet stāvās ausis pie pamata izplestas un uz augšu saasinātas. Biezās spalvu segas dēļ ķermenis izskatās ļoti resns, bet patiesībā ir neparasti slaiks, ļoti spēcīgs un spējīgs uz daždažādām kustībām. Kājas tievas un īsas, bet aste ir gara un kupla; kažoka spalvas ļoti kuplas, biezas, mīkstas, un krāsas ziņā tās patiesi var saukt par pilnīgām. Lapsas un pārējo viņas grupas priekšstāvju ģērbs teicami piemērots viņu plēsēju dabai. Ar savu bāli pelēksarkano krāsu lapsa maz atšķiras no zemes, vēl mazāk no dažāda vecuma lapu un skuju koku audzēm, tāpat maz arī no viršājiem, laukiem, akmeņu un klinšu drupajiem. Uzmanīgi uz priekšu lienošu lapsu grūti saskatīt, jo viņu sedz līdzīgā apkārtnes krāsa. Radniecīgu sugu lapsām ir vairāk vai mazāk vienāda krāsa, kura mainās tikai atkarībā no vietas, piemērojoties pēdējās īpašībām.

Lapsa kūmiņš apdzīvo mūsu puslodes ziemeļdaļas lielāko tiesu. Viņa sastopama visā Eiropā, Ziemeļafrikā, Rietumāzijā un Ziemeļ- āzijā. Nav vietas, kur viņas pavisam nebūtu; dažos apgabalos viņa pat bieži sastopama.

Savas nometnes viņa allaž izrauga ar lielāko uzmanību. Tās ir dziļas, parasti sazarotas alas klinšu spraugās, starp saknēm vai citā izdevīgā vietā; galā tās nobeidzas ar ērtu paplašinājumu. Ja vien iespējams, tad viņa nerok alas pati, bet apmetas vecās, atstātās āpšu alās, vai dzīvo tanīs kopā ar āpsi, neievērojot pēdējā nepatiku uzturēt draudzību ar citiem kustoņiem. Visas lielākās lapsu alas sākumā ir ietaisītas no āpša. Ja vien iespējams, tad lapsa rok alu kalna nogāzē tā, lai ejas vestu uz augšu, bet tomēr nenonāktu par tuvu zemes virsmai. Gluži līdzenos apgabalos alas paplašinājums bieži atrodas tuvu zemes virsmai. Rudens un ziemas laikā viņa labprāt, sevišķi ja apgabals ir līdzens, apmetas samestos akmeņu blāķos, un zināmos apstākļos tai par mitekli un atnešanās vietu noder vecs caurs vītols vai ozols. Lietus gāzē, vētrā, aukstā laikā, riesta laikā, arī vasarā pa lielo karstumu vai kamēr lapsai ir mazuļi, šis laupītājs parasti mājo savā alā; labā laikā lapsa izklejo visu savu novadu un atpūšas katrā piemērotā vietiņā, parasti biezoknī, niedrājā, labībā, grīšļājā un t. t.

Lapsa labāk medī naktī nekā dienā, tomēr dažreiz arī saulainā laikā, sevišķi ja vieta ir klusa. Ja pieturas sals un dziļš sniegs, liekas, viņa atpūšas tikai rīta stundās, jo jau no pulkstens desmitiem priekšpusdienā viņu redz klaiņājot pa laukiem. Tāpat kā suns viņa ļoti ciena siltumu. Skaistā laikā viņa noguļas uz veca koka stumbra vai akmeņa, lai pagozētos saulītē un patīkamā mierā nosapņotu dažu stundiņu. Ar krēslas iestāšanos vai jau pēcpusdienas stundās viņa sāk savas zagļa vai laupītāja gaitas. Ārkārtīgi uzmanīgi viņa lēnām zogas uz priekšu, laiku pa laikam lūkodamās apkārt un ozdama gaisu. Savā ceļā viņa mēģina pastāvīgi slēpties un tāpēc aizvien izraugās izdevīgas vietas starp bieziem krūmiem, akmeņiem, garām zālēm un t. t. Lapsa griež vērību uz visu un pamana vismazākos sīkumus jau tad, kad citi dzīvnieki tos vēl nemaz nenojauš. Te viņai teicami palīdz attīstītās maņas: viņa dzird, redz un ož ārkārtīgi smalki un ar pārsteidzošu attapību un gudrību prot izmantot katru iegūto novērojumu. Viltība un izlikšanās ir viņas dabas otrā puse. Uz medībām ejoša lapsa izskatās miermīlīga un tomēr noteikti ir viens no bīstamākiem plēsējiem, kas mūsu apgabalos vēl atrodami.

Viņa medī visus dzīvniekus, sākot no jaunām stirnām līdz pat vabulēm, bet sevišķi peles, kuras ieņem galveno vietu viņas azaidā. Viņas acīs nav žēlastības ne vecam, ne jaunam. Viskai- slīgāk viņa vajā zaķus un trušus. Tā iedrošinās pat piezagties stirnas vai dambrieža teļam, pamanījusi to uz mirkli mātes neapsargātu, lai gan tā zin, ka kustonīša māte, to ieraudzījusi, laupītāju padzīs, vai panākusi, to tā samīs savām stiprajām priekškājām, ka projām būs jāvelkas stīviem kauliem. Viņa ne tikai izposta uz zemes perējošu putnu ligzdas, aprijot olas un mazuļus, bet mēģina piemānīt pat vecus, veikli lidojošus putnus, kas nereti viņai tiešām izdodas. Viņa peld un brien pa muklājiem un purviem, lai piekļūtu ūdens malā perējošiem putniem; ir zināmi daži gadījumi, kur lapsa nokodusi pat gulbjus. Bez tam viņa uzbrūk mājputnu bariem un nakts laikā iezogas savrup stāvošu zemnieku māju sētās. Ja viņai ir laba paslēptuve, tad viņa pat gaišā dienā lien pēc mājputniem. Patiesi bīstama top lapsa, kad tai ir mazuļi. Pēdējos viņa nespēj pieēdināt ar pelēm un tāpēc gandrīz bez izņēmuma baro viņus ar lielākiem kustoņiem.

Lapsu tēviņi tik ļauni nerīkojas, bet vairāk ķer dažādus mazus zvēriņus un mīl tikai retumis kādu pārmaiņu. Lielos dārzos un vīna kalnos lapsa droši ir biežāks viesis nekā to parasti domā. Šeit viņa ķer sienāžus, ozolvaboles, un to kāpurus, sliekas un t. t., vai meklē saldos bumbierus, plūmes, vīnogas un citas ogas. Viņa klejo arī gar strautu, lai pārsteigtu kādu skaistu foreli vai kādu muļķa vēzi; jūrmalā viņa izēd zvejniekiem tīklus un mežā iztukšo mednieku tekas. Visāda veida kukaiņi: vaboles, lapsenes, bišu kāpuri, mušas un t. t. ietilpst viņas parastā vasaras barībā. No visa tā redzams, ka viņas galds gandrīz vienmēr bagātīgi klāts, un tikai, uznākot ļoti dziļam sniegam, kas apgrūtina medības, viņa nonāk trūkumā, šinī laikā lapsa ēd visu, ko dabon; līdzīgi daudziem suņiem, viņa tagad pat labprāt ēd cauru gadu pieejamās maitas, vecus sakaltušus kaulus, pat pussatrūdējušus ādas gabalus. Ja lapsa ir pa daļai apmierinājusi izsalkumu, tad ar noķerto laupījumu viņa pirms tā nogalināšanas ilgi un nežēlīgi spēlējas.

Medījot lapsai pašas drošība stāv pirmā vietā, bet vēlēšanās un iegribas otrā, un tāpēc tā izglābjas no visādām vajāšanām.

Tā nekad neuzdrošins rādīties modrīgu suņu apsargātā pagalmā, vai ar biedēkļiem nostādītā aplokā. Juzdamās pilnīgi droša, viņa izturās pavisam citādi. Tad viņa no uzmanīgas pārvēršas reti bezkaunīgā. Gaišā dienas laikā viņa ierodas pagalmā, iedzīvotāju acu priekšā saķer vistu vai zosi, visiem redzot bēg un mierīgi savā nodabā aiznes laupījumu, pat ja suņi dzenas tai pakaļ. Tikai visnepieciešamākā vajadzības gadījumā viņa pamet grūti iegūto laupījumu un parasti tad vēlāk atgriežas apskatīties vai tas vēl nav aiznesams. To pašu drosmi viņa parāda pat dažos gadījumos, kad tai nepieciešams uz ātrāko aizbēgt. Tā kāda lapsa, kuru medību metienā dzina suņi un kura jau divreiz bija dzirdējusi skrotis svilpojam, bēgot ķēra slimu zaķi un to nesa kādu gabalu. Kāda cita lapsa, kuru medībās izcēla dzinēji 110 ielenkta lauka, mednieku acu priekšā sakampa un nokoda ievainotu zaķi, vēl ieraka to sniegā un tad izbēga caur mednieku un dzinēju ķēdi. šinīs gadījumos var pieņemt, ka uzliesmojusē, nesavaldāmā laupīšanas un slepkavošanas kāre dara lapsu nedzirdīgu un neredzīgu pret visām briesmām: ka viņa tās nebūtu pratusi pienācīgi novērtēt, gandrīz nav pieņemams, jo citi gadījumi runā tam pretim. Kādreiz ļaudis gūstīj^ siena šķūnī ienākušu lapsu un gribēja to nosist rungām un dakšām. Laimīgi izbēgusi draudošam liktenim, lapsa, priecīgi projām skriedama, pamanīja uz tuvējās pļavas zosis. Itkā izsmiedama tos, kas tīkoja pēc viņas dzīvības, viņa ātrumā nokoda divas zosis un vienu no tām paķēra sev līdz. Tādas ainas no šī kustoņa dzīves, tādi atta;:ības pierādījumi notikumā neieinteresētai personai var sagādāt jautrību un likt sajust zināmu cienību pret šo gudro kustoni. Kaut šis veiklais laupītājs savās dēkās nogalina vairāk, nekā patiesībā spēj apēst un kaut arī viņš pie katras izdevības izlej daudz putnu asinis, tomēr tas nemazina manu cienības sajūtu pret viņu: viņš taču ir plēsīgs zvērs, kuram nav nekādas nojautas par cilvēku jēdzieniem ,.mans" un ,.tavs", un ..pašuzturas cīņa" viņam tāpat jāiztura kā cilvēkam vai kādam citam radījumam.

Lapsa skrien ātri, nenogurstoši, izmanīgi un ļoti veikli. Viņa prot klusu piezagties, nedzirdami vilkdamās pa zemi, bet arī tecēt, skriet un taisīt ārkārtīgi tālus lēcienus. Pat labi medību suņi tikai retumis spēj viņu panākt. Ātri skrejot viņa tura asti atstieptu taisni atpakaļ, kamēr soļos ejot aste tai velkas gandrīz pa zemi. No ūdens viņa nemaz nebaidās, bet viegli un ātri pārpeld upes Elbes platumā; arī kāpelēšanā viņa izrādās diezgan veikla, jo dažreiz viņu sastop kokos, pat piecu metru augstumā no zemes. ..Man zināmi daži gadījumi," min E. fon Homeijers (Homeyer), ka lapsa, kā aiz brīvas dziņas, tā arī vajāta, kāpj kokos. Parasti tam viņa izvēlas no vēja pagāztus kokus, kas pie 45 līdz 50 grādu slīpuma atraduši atbalstpunktu. Bet biezoknī viņa kāpj arī stāvos kociņos, trīs līdz četrus mētras augstu, izņemot no putnu ligzdām mazuļus." Ka viņa izlieto caurus kokus kā dzemdēšanas vietu, to mēs redzēsim tālāk. Lapsas balss izteicas īsā riešanā, kas nobeidzas ar stiprāku un augstāku spiegšanu. Pieaugušas lapsas „rej" tikai pirms vētraina laika, negaisā, lielā salā un riesta laikā; turpretim lapsēni kliedz un rej, tiklīdz tie izsalkuši vai garlaikojas. Dusmās vai draudošās briesmās lapsa rūc vai kauc; sāpju skaņas dabon dzirdēt vienīgi kad to ķērusi lode vai skrošu šāviens tai sadragājis kaulu; citādi ievainota tā stūrgalvīgi klusē. Ziemu, sevišķi sniegā un salā, viņa skaļi un žēli kliedz; bet visvairāk to dabon dzirdēt riesta laikā.

Kūmiņš nepieder pie sabiedriskajiem kustoņiem un ar to atšķiras no pirmsuņiem, vilkiem un šakāļiem. Viņa medī gandrīz vienmēr viena pati. Lapsa arī ar citiem dzīvniekiem draudzējas vai biedrojas ļoti maz. Tomēr dažkārt novērots, ka lapsas draudzējušās pat ar savu nāvīgo ienaidnieku — suni, kaut gan tas noticis tikai retos izņēmuma gadījumos. Ari viņas attiecības pret tās kaimiņu āpsi nevar uzskatīt par draudzīgām, jo kūmiņam nekādā ziņā nerūp pats āpsis, bet gan tikai tā mājoklis. Lapsa paņem pēdējo savā īpašumā, mazākais pa daļai, āpsim neko daudz nejautājot. Lapsa tūliņ apmetas jaunajā dzīvoklī, no āpša neaizņemtās alas daļās. Ja āpsis neatrod par labāku izvākties, tad viņa mājo kopā ar to vienā alā. Par tik dažādu līdziemītnieku draudzīgu sadzīvi nevar būt runas, pat gluži otrādi. Kāda lapsa, ziņo virsmežzinis Hoffmans, iebēga no dzinējiem āpša alā un bija jāizrok. Tā kā uznāca nakts, tad alas priekšā sakūra uguni un rakšanu turpināja otrā dienā. Izrokot vairākas bedres, beidzot atrada nevis lapsu, bet tikai tās galvu, kaudzīti izplūkātas vilnas un smiltīs svaigas asinis. Alas iemītnieki, saniknoti par ziemas guļas traucēšanu, barbariskā kārtā bija piemērojuši savas mājas tiesības un aprijuši kūmiņu, kuram nebija vairs nekāda glābiņa.

Aprīļa beigās vai maija sākumā mātīte apbēmojas. Viņas mazuļu skaits svārstās starp trim un divpadsmit, visbiežāk migā atrod četrus līdz septiņus lapsēnus. Pēc Pagenštechera pētījumiem viņi dzimst ar aizvērtām acīm un ausīm. Viņi izskatās ārkārtīgi neveikli, izrādās visai nevarīgi un 110 sākuma attīstās ļoti lēnām. Agrākais četrpadsmitā dienā viņi atver actiņas un ap šo laiku arī visi zobi ir izlīduši. Māte apietas ar viņiem ļoti maigi un pirmās dienās viņus nemaz neatstāj, vēlāk tikai uz īsu laiku dziļā krēslā, un baiļodamās cenšas slēpt viņu uzturas vietu. Pusotra mēneša pēc dzimšanas mazie glītie ar sarkanpelēku vilnu apklātie jaunie zagļu junkuri uzdrošinās klusā stundā izlīst no alas, lai pagozētos saulītē un parotaļātos savā starpā vai ar iztapīgo māti. Pēdējā bagātīgi piegādā tiem barību, jau no paša sākuma dzīvus kustoņus: peles, putnēnus, vardes un vaboles, un māca cerību pilniem audzēkņiem ķert, mocīt un aprit minētos kustoņus. Sasnieguši zināmu lielumu, mazie labā laikā no rītiem un vara- ros mīl gulēt alas ieejas priekšā un sagaidīt mātes atgriešanos: ja tā ilgi kavējas, tad viņi sāk riet un ar to dažreiz paši sevi nodod. Jau jūlijā mazie pavada māti medībās, vai ari medī paši uz savu roku, dienā vai krēslā mēģinādami uzklupt zaķēniem, pelītēm, putniņiem vai citiem kustonīšiem vai kaut arī tikai vabolei. Viņiem, saka č u d i, ir jau visa mātes daba. Garenais, smailais purns naigi seko pa zemi kustoņu pēdām, smalkās austiņas stāv stāvus, mazās, pelēkžaļās, uz sāniem zibšņojošās actiņas asi pārskata apkārtni, kuplā astīte seko klusi zemi skarošām pēdām. Te jaunais mednieks pakāpjas ar priekškājām uz ameņa un ošņā gaisu, te viņš krūmos pieplok pie zemes, gaidīdams ligzdu putnu pārnākšanu, te liekulīgi nevainīgs viņš nostājas kalnos pie kūts, lai ķertu nakti mundrās peles, kas šņakarē pa siena smalkumiem. Jūlija beigās jaunie lapsēni galīgi atstāj alu un dodas līdz mātei uz labības laukiem, kas viņiem sola bagātas medības un dod pilnīgu drošību. Pļaujai beidzoties, viņi uzmeklē biezus krūmus, vir- šājus un niedrājus, pa šo laiku izvērsdamies par krietniem medniekiem un gudriem meža brāļiem, un beidzot vēlā rudenī pilnīgi atšķiras no mātes, lai izmēģinātu laimi paši uz savu roku.

Noķertus jaunus lapsēnus viegli var uzaudzēt, jo viņi apmierinās ar parasto kucēnu barību un labprāt zīž, ja labas dabas kuce tos laiž pie saviem pupiem un ņem savā gādībā. Ja ar viņiem daudz nodarbojas, tad tie ātri pierod un iepriecina ar savu mundrumu un veiklību.

Dzīvu lapsu ķer ar visāda veida lamatām, bet visbiežāk gan tā saucamos gulbja kaklos un šķīvja dzelžos vai arī tā saucamās mākslīgās alās.

Ir tīri neticami, saka V i n k e l s, cik uzmanīgi lapsa izturās tādās vietās, kur viņai ierīkoti slazdi. Man bija kādreiz laime būt par aculiecinieku, kad kādā aukstā ziemā tika uzstādītas dzelzis kādai lapsai. Tikko sāka tumst, kad attecēja arī kūmiņš, bada dzīta. Uzticīgi un bez rūpēm viņš uzlasīja attālākos kumosus; tiklīdz kādu apēdis, viņš omulīgi atsēdās un vēdināja ar savu asti. Jo tuvāk viņš nāca tai vietai, kur atradās dzelzis, jo uzmanīgāks tas tapa, jo ilgāk viņš apdomājās, līdz iedrošinājās kumosu ņemt, un jo biežāk skraidīja ap šo vietu. Katrā ziņā ne mazāk kā desmit minūtes viņš palika nekustoši stāvot tā kumosa priekšā, kas atradās uz lamatām, skatījās uz to ar neaprakstāmu kārumu, bet neuzdrošinājās to tomēr aiztikt, līdz bija trīs līdz četras reizes ap- skrējis laukumam apkārt. Beidzot, kad viņam likās, ka tam nekas nedraud, viņš piegāja atkal pie lamatām, izstiepa priekškāju pēc kumosa, bet nevarēja to vēl sasniegt. Atkal pauze, kuras laikā viņš, kā iepriekš, acis nenolaidis skatījās uz kumosu, kas atradās uz lamatām. Beidzot viņš kā izmisumā ātri ķēra pēc tā, un tai pašā acumirklī lamatas sažņaudza viņa kaklu.

Daudzajiem iznīdēšanas līdzekļiem jaunākā laikā pievienojusies arī inde. Ar to aukstās ziemās apkaisa maitu vai arī gaļas gabalus, ko izliek tādās vietās, kur lapsas mēdz staigāt, un panākumi pa lielākai daļai ir nodrošināti. Nabaga šķelmis, ne jau bez apdoma, bet bada dzīts, uzlasa šos kumosus un dažus acumirkļus vēlāk ir jau pagalam. Tālāk par trīsdesmit līdz astoņdesmit metru no tās vietas, kur bija inde, neviena lapsa netiek; bet neviena nepaliek arī uz vietas; lielākā daļa paiet astoņus līdz desmit metrus tāļu un tad nokrīt.

Bez civēka lapsai ir vēl diezgan daudz citu ienaidnieku. Ne tikai vilks viņu ķer un apēd, bet ari suņiem ir pret viņu tik liels naids, ka tie vismaz to saplēš. Ievērības cienīgs ir tas apstāklis, ka grūsnējas un zīdījošas lapsu mātītes vīriešu kailas suņi saudz un pat nevajā. Pārējie zīdītāji nevar kūmiņam neko darīt, bet starp putniem viņam ir'vairāki ļoti ievērojami ienaidnieki. Vanags bez kādas apdomāšanās aiznes jaunos lapsēnus, klinšu ērglis pat pieaugušas lapsas, lai gan viņam dažreiz pie tam iziet bēdīgi, č u d i atstāsta tādu gadījumu. ,.Kāda lapsa kas skrēja pār gle- čeri, tika zibeņa ātrumā saķerta no klinšu ērgļa un uznesta augstu gaisā. Plēsējs drīz vien iesāka neparastā kārtā kustināt spārnus un pazuda aiz kādas kalnu muguras. Novērotājs uzkāpa līdz tai vietai un, viņam par lielu brīnumu, bultas ātrumā paskrēja garām lapsa: kalnā otrā pusē viņš atrada mirstošo ērgli ar pārkostām krūtīm. Lapsai bija izdevies pastiept kaklu, saķert laupītāju aiz rīkles un to pārkost. Ar labpatiku viņa devās no cīņas vietas prom, bet laikam gan nespēja visu mūžu aizmirst šalcošo ceļojumu pa gaisu." Pārējās dzīvnieku klasēs lapsai nav tādu ienaidnieku, kas viņai varētu būt bīstami, bet gan tādi, kas viņu apgrūtina, kā piemēram, blusas. Ka viņa rūpīgi mazgājoties sadzenot blusas sūnu kušķī, ko viņa turot zobos, un kušķi tad prom aizsviežot no šiem nepatīkamiem viesiem atbrīvojoties — ir pasakas.

Par īstu kūmiņa attēlu var uzskatīt pelēko jeb sudraba lapsu (Canis cinereoargentatus), lai gan ne viņa, bet kāda cita Ziemeļamerikas suga liekas būt lapsas vietniece rietumos. Pelēkā lapsa atšķiras no mūsējās ar drusku augstākām kājām un samērā īsāku asti un tikko sasniedz sava radinieka apmērus. Viņas garums ir 1,05 līdz 1,1 metri, no kā apmēram 40 centimetri ir astes garums; augstums pie skausta ir apmēram 30 centimetri. Viņas galvenā spalvas krāsa ir īpanēji lāsaini pelēka, kas sastādās no melnas un sudraboti pelēkas krāsas un pārklāj pieri, pakausi, vaigu pakaļējo pusi, galvas vidu un visu virspusi. Atsevišķās spalvas ir pie saknes baltas, tāļāk melnas un pret galu ar platiem baltiem gredzeniem. Vaigi un pakakle ir dzelteni balti, ausis un kakla sānu daļas pelēki dzeltenīgas, apakšējās ķermeņa daļas dzeltenīgi baltā krāsā; pār krūtīm iet tumša krūšu lenta; uz priekškājām ir melna svītra; pēdīgi aste ir virspusē melna, apakšpusē rūzgani sarkana un. galā pelēka.

Pēc O d i b o n a (Audubon) ziņām pelēkā lapsa ir sastopama vairāk Ziemeļamerikas dienvidus nekā ziemeļu štatos; uz ziemeļiem no Maines viņa liekas nemaz vairs nav sastopama. Jaunajā Anglijā un Kanadā viņa ir ļoti reti sastopama, Pensilvanijā un Ņu- džersijā apmēram tikpat bieži kā sarkanā lapsa; dienvidus štatos turpretī, izņemot Virģinijas kalnājus, viņa ir vienīgā lapsu suga, un Floridā, Misisipi un Luizianas štatos viņa pat ir neparasti bieži sastopama. Uz rietumiem viņa izplatās līdz pat Kalifornijai.

Ir grūti pasacīt, kādā ziņā pelēkā lapsa atšķiras no mūsu lapsas kūmiņa un viņa radiniekiem. Man pazīstamie tēlojumi, starp kuriem 0 d i b o n a apraksts ieņem izcilus vietu, līdzinās mūsu lapsas dzīves aprakstam tā, kā viena ola otrai. Neskatoties uz viņas augstākajām kājām, pelēkā lapsa nevarot tik ātri un izturīgi rikšot kā kūmiņš, vai kā Amerikas sarkanā lapsa jeb ātrā lapsa; visā pārējā viņa ar savu izturēšanos un uzstāšanos gan no saviem radiniekiem, kā liekas, sevišķi neatšķiras. Grūti pieietami un lielākiem plēsējiem necaurejami biezokņi un klinšu aizas ar iedobumiem un plaisām ir viņas dzīves vietas; uzturas vietas apkārtnē ar jūrmalu sākot un beidzot ar zemnieku sētu ir viņas medību apgabals.

Karolinā pelēkā lapsa atnesas pēdējās marta vai an pirmajās apriļa dienās, ziemeļu štatos drusku vēlāk. Apmēram trīs mēnešus mazuļi paliek mātes apsardzībā un izklīst, tiklīdz ir jau tapuši tik patstāvīgi, ka var iesākt dzīvot to vientuļo dzīvi, kādu dzīvo viņu vecāki. Arī tad, kad tie ir jau pilnīgi izauguši, viņus tomēr var \iegli atšķirt no vecajiem, jo viņi ir samērā mazāk apdomīgi; sevišķi viegli tos ir atšķirt medībās, kuras sarīko ar suņiem: viņi tikai visļaunākā gadījumā meklē glābiņu ilgstošā bēgšanā, bet visbiežāk gan glābjas piemērotākos kokos, kamēr piedzīvojušās vecās lapsas bieži vien prot ar visādu mākslu un viltību palīdzību izbēgt no sava nāvīgā ienaidnieka. Attiecībā uz medībām un citiem iznīcināšanas līdzekļiem par pelēko lapsu var sacīt to pašu, ko par mūsu lapsu.

Noķerta pelēkā lapsa izturas galvenos vilcienos tāpat kā viņas radinieks, Eiropas lapsa, tomēr viņu nekad nevarot pilnīgi pieradināt un vienmēr viņa uzglabājot nepārvaramu tieksmi pēc brīvības.

Arī dzīvnieku valstī labās dzimtās ir sastopami izdzimuši locekļi; arī te ir radinieki, kas miesīgi stāv ļoti tuvu» bet garīgi viscaur atšķiras. Tāds novirzījies dzīvnieks ir ledus lapsa, mūsu kūmiņam tuvu stāvošs radinieks, kas tomēr tikumos un dzīves veidā no viņa uzkrītoši atšķiras: tas ir vientiesīgākais un tai pašā laikā uzbāzīgākais, muļķīgākais un tomēr art viltīgākais no visiem lapsas cilts piederīgiem. Ne no viena dzīvnieka es savos daudzgadīgos ceļojumos neesmu bijis tā pārsteigts un novests tādā izbrīnā, kā taisni no ledus lapsas. Neviens man pazīstams zīdītājs, putns, un neviens mugurkaula dzīvnieks vispār liekas tik stūrgalvīgi nepieturas pie reiz ierastā un neviens tik ietiepīgi nelaiž pār galvu visus piedzīvojumus kā šī ziemeļu lapsa, šī mūsu lapsas vistuvākā radiniece, kur mēs zinām, ka lapsa tik pārsteidzošā kārtā prot iedzīvoties katros apstākļos un uz labāko prot izmantot savus piedzīvojumus.

Ledus, polāro jeb klinšu lapsu (Canis lago- pus), pateicoties viņas strupajam un resnajam purnam, īsajām apaļīgajām ausīm, zemajām kājām, ķepām, kas tāpat kā viss pārējais' ķermenis pārklāts biezu spalvu, ļoti kuplai biezai astei un sevišķai krāsai, - Grejs (Gray) pieskaita Leucocyon apakšģintai. Viņa ir mazāka nekā mūsu lapsa, apmēram 95 centimetrus gara, no kā bagātīga trešdaļa nāk uz astes rēķina. Vasarā tā nes zemes vai klinšu krāsas apģērbu, ziemā turpretim viņas apģērbs ir sniega krāsā vai arī tumšs.

Kā jau nosaukums rāda, ledus lapsa apdzīvo polāros apgabalus vai tādas zemes, kur ir daudz ledus, tikpat Vecā kā Jaunā Pasaulē; uz salām viņa sastopama ne retāk kā uz cietzemes. Jāpieņem, ka viņa izplatījusies pa visu zemes lodes ziemeļu apgabalu ar ledus kalnu palīdzību; vismaz ledus lapsa ir bieži redzēta peldam pa jūru uz šiem dabīgajiem plostiem vai ari viņu bieži sastop kā vienīgo cietzemes zīdītāju un pārsteidzoši lielā skaitā uz salām, kas atrodas tāļu no citām; tā tad būtu jāpieņem, ka te viņa ir kādreiz ieceļojusi. Aiz brīvas gribas viņa gan neiet pāri par 60. grādu ziemeļu platumā uz dienvidus pusi; kā izņēmums viņa zemākos platuma grādos sastopama tikai Sibirijā. Visos apgabalos, kur tā mājo, viņa ir ļoti bieži sastopama, visbiežāk tomēr uz salām, no kurienes ta nevar tik viegli izceļot. Tāpēc tāļu ziemeļos dzīvojošās tautas to ļoti labi pazīst.

Tikai pirms negaisa un tādās vietās, kur viņa nejūtas īsti droša, ledus lapsa noslēpjas alās vai klinšu plaisās vai arī izrok sev zemē alas; no šīm paslēptuvēm viņa uzdrošinās iziet tikai naktī, lai tad dotos meklēt sev medījumu. Uztura ziņā viņa nenicina neko un ņem par labu katru barību, ko dod dzīvnieku valsts. Starj) zīdītājiem viņai krīt par laupījumu visi tie, kurus viņa var pārspēt; vismīļāk gan viņa medī peles. Lem- mingu ceļojumus tā pavada jūdzēm tāļu un seko tiem pat pār upēm un jūrām, tā kā pat apgalvo, ka bieži vien ceturtā daļa no šo racēju peļu gājiena krītot tai par upuri. No putnu klases priekšstāvjiem tā medī sniega vistas, lauku tātiņus, jūrmalas un ezeru putnus, ja tik viņa tiem var piekļūt klāt; sevišķi kaitīga viņa ir putnu perēkļiem. Uz špicbergenas salas, pēc Ņūtona, viņa sastopama ļoti lielā skaitā. „Mēs viņu bieži redzējām," saka jau pieminētais pētnieks, „klinšu tuvumā, uz kurām perēja alkas, un ari visu laiku dzirdējām viņas riešanu. Viņa patiesībā ir visbriesmīgākais ienaidnieks visiem uz salām dzīvojošiem putniem, un bailes no viņas liekas galvenā kārtā iespaido perēšanas vietu izvēli. Ko viņa medī tad, kad jūras putni salu atstāj un tur paliek tikai sniega vista, tas priekš manis ir viens no visgrūtāk atbildamiem jautājumiem. Lielākā ledus lapsu daļa tur tomēr paliek, un tās esot ziemā tikpat dzīvas un darbīgas kā vasarā. Uz špicbergenas neaug nekādas ogas, kas varētu uzturēt tās dzīvību, un pie atklātās jūras viņa nemaz netiek. Jāpieņem, ka viņa sev pārtikas krājumus ir sagādājusi jau vasarā. Varētu būt, ka tam nolūkam ir noderējuši gliemeži, kuru čaulas es lielā vairumā atradu uz kāda šļūdoņa morēnas."

Polarlapsa (Canis lagopus)

Ledus lapsu bieži sastop sabiedrībās, lai gan viņu starpā nevalda sevišķa vienprātība; bieži starp viņām notiek asiņainas cīņas, kas priekš skatītāja ir ļoti uzjautrinošas. Viena pie tam ķer otru, nosviež to pie zemes, min ar kājām un tur viņu tik ilgi cieti, līdz viņa domā, ka nu ir. diezgan ilgi to kodusi. Pie tam cīkstoņi brēc tāpat kā kaķi, turpretim kad viņi paliek nepacietīgi, tie kauc skaļā balsī.

Šo dzīvnieku garīgās spējas nebūt nav mazas; bet neskatoties uz to, pie viņu izturēšanās var novērot vislielākās pretrunas, un bieži vien ir jāšaubas par to, kā novērtēt vienu vai otru viņu darbību. Izmanību, viltību, izveicību, īsi sakot saprātu, uzrādīja visas lapsas, kuras tika novērotas; turpat varēja arī novērot tādu muļķīgu pārdrošību kā ne pie viena cita dzīvnieka.

Pilnīgāko un saistošāko aprakstu par šiem dzīvniekiem ir devis jau pagājušā gadu simtenī pazīstamais jūras braucējs S t ellers; es turu par lietderīgu, te viņa ziņojumu atstāstīt.

„No četrkājainiem cietzemes dzīvniekiem uz Bēringa salas dzīvo tikai klinšu jeb ledus lapsa, kas bez šaubām te atnesta ar peldošo ledu; barodamās no tā, ko jūra izmet, viņa te ir savairojusies neaprakstāmi lielā skaitā. Māsu uzturēšanās laikā uz šis salas es esmu pamatīgi iepazinies ar šī dzīvnieka dabu, kurš nekaunībā, viltībā un blēņošanās kārē tāļu pārsniedz parasto lapsu. Viņas ielauzās mūsu mitekļos tik dienā kā naktī un zaga visu, ko spēja aiznest, pat tādas lietas, kas tām pilnīgi nederīgas, kā nažus, spieķus, maisus, kurpes, zeķes, cepures u. t. t. Ar nesaprotamu mākslu viņas prata no mūsu pārtikas mucām novelt slogus, kas bija līdz pudu smagi, un izzagt no turienes gaļu, tā kā mēs vainu no sākuma nemaz neiedrošinājāmies tām pierakstīt. Ja mēs dīrājām kādu dzīvnieku, tad bieži notika, ka pie tam mēs nodūrām ar mūsu nažiem divas līdz trīs lapsas, jo viņas gribēja mums gaļu no rokām izraut. Ja mēs kaut ko labi aprakām un vēl noslodzijām ar akmeņiem, tad viņas ne tikai to atrada, bet līdzīgi cilvēkiem ar plecu palīdzību nobīdīja akmeņus nost un zem tiem gulēdamas palīdzēja pie tam viena otrai ar visiem spēkiem. Ja mēs ko noglabājām gaisā, kāda staba galā, tad viņas parakās zem tā, līdz stabs apgāzās, vai arī viena no viņām kā pērtiķis vai kaķis uzlīda augšā un tur noglabāto nosvieda ar lielu izveicību un izmanību zemē. Viņas novēroja visu mūsu darbošanos un sekoja mums vienmēr, lai mēs darījām ko darīdami. Naktīs, kad mēs gulējām uz lauka, viņas novilka mums no galvas naktscepures, kā ari izvilka cimdus, bebru segas un ādas, uz kurām mēs gulējām, mums no apakšas. Ja mēs uzgulāmies uz tikko nonāvētu bebri, lai to no viņām aizsargātu, tad tās noēda viņu gaļu un iekšas zem mums. Tāpēc mēs gulējām ar kokiem rokās, lai varētu tās sist un aizbaidīt, tiklīdz viņas mūs uzmodina.

Kur vien ceļā mēs neapsēdāmies, tās jau uz mums gaidīja un dzina mūsu klātbūtnē visādus nedarbus, palikdamas arvien nekaunīgākas; ja mēs mierigi sēdējām, tad viņas pienāca pavisam tuvu klāt un noēda siksnas no mūsu pašu taisītām kurpēm, un, ja mēs to ļāvām, apēda pat kurpes. Ja mēs izlikāmies guļam, tad viņas mums pie deguna paošņāja, vai mēs esam dzīvi vai pagalam; ja mēs aizturējām elpu, tad viņas ķēra mūs pie deguna un gribēja jau iesākt ēst. Pie mūsu pirmās ierašanās tās, kamēr mēs izrakām kapus, noēda mūsu miroņiem degunus un roku un kāju pirkstus, taisījās jau klāt ari mūsu vārgajiem un slimajiem biedriem, tā kā grūti bija tās aizdzīt. Bez koka rokās neviens nevarēja izdarīt savas dabīgas vajadzības. Katru rītu mēs redzējām šos nekaunīgos dzīvniekus skraidelējam ap jūrmalā gulošiem jūras lauvām un jūras lā- Žiem, tos apošņājot, vai nav viņu starpā kāds nedzīvs; ja viņas tādu atrada, tad sākās sadalīšana, un viņas visas bija nodarbinātas ar gaļas pramvilkšanu.

Tā kā viņas mums nedeva miera ne dienu ne nakti, tad mēs galu galā bijām par viņām tā sadusmoti, ka sitām nost jaunas un vecas, darijām tām pāri, kur vien varējām un pūlējāmies tās visnežēlīgākā kārtā iznīdēt. Kad mēs rītos uzmodāmies, tad pie mūsu kājām vienmēr gulēja divas vai trīs nosistas lapsas, un es varu sacīt, ka tai laikā, kamēr es uz šīs salas uzturējos, esmu nositis ne mazāk kā divi simti šo dzīvnieku."

Jūnija vidū vai beigās mātīte alā vai klinšu spraugā atnesās deviņiem līdz desmit, pat divpadsmit mazuļiem. Savu mājokli lapsas mātītes vismīļāk ierīko kalnos vai to malās. Viņas mīl savus mazuļus ārkārtīgi, pat par daudz, jo vēlēdamās viņus pasargāt no briesmām, tās tos īstenībā pat nodod: tiklīdz viņas ierauga cilvēku, kaut arī iztālīm, tās sāk riet kā suņi, laikam ar nolūku atturēt ļaudis no sava mājokļa. Ja tās mana, ka mājoklis ir uziets, viņas mazuļus mutē aiznes apslēptākā vietā. Ja bērnus nonāvē, mātes vainīgiem seko lielā niknumā dienām un naktīm daudzas jūdzes un, kā saka S t ell e r s, neatlaižas agrāk, kamēr nav savam ienaidniekam nodarījušas nepatikšanas vai pašas nav nosistas.

Leduslapsas medī pa daļai, lai viņas iznīdētu, pa daļai, lai iegūtu viņu ādu. Jo ādas ir tumšzilākas, jo viņām tirdzniecībā ir lielāka vērtība, un starp tumšām un gaišām izšķir apmēram piecas pakāpes. Ķeršana ir īpatnēja. Dziļā sniegā lapsas izrok caurumu un dzīvo tā dibenā. Tas ir laiks, kad ostjaki un samojedi viņas medī visvairāk. Kur viņas var sasniegt, tur šie ļaudis tās ar platu ziemeļbrieža raga lāpstu izrok ārā, tūliņ saķer aiz astes un, lai viņas nonāvētu,, sit tās ar galvu pret zemi. Mednieks ļoti drīz mana, vai šādā caurumā lapsa atrodas vai nē. Viņš pieliek ausi pie izejas un ja dzīvnieks iekšā kustas, norok ar lāpstu sniegu nost. Gulošu lapsu tas uzmodina un viņa žāvājoties un šķaudot nodod savu klātbūtni. Zemē izraktu alu priekšā liek gan arī tīklus un cilpas.

Ļoti piemīlīgas lapsiņas mājo Āfrikā un Āzijas pierobežas daļās. šiem visas suņu dzimtas un sevišķi lapsu ģintas punduriem ir ļoti gracioza ķermeņa būve. Spalva ir pelēki dzeltena. No saviem radiniekiem viņas atšķiras īpaši lielām ausīm, kuras divām no viņām tālu pārsniedz visus parastos mērus, bet ari pārējo šīs grupas sugu ausis ir ievērojami lielākas par citu lapsu ausīm.

Viņas apvieno atsevišķā ģintā un sauc par lielausu lapsām jeb fenekiem, kaut ari viņu zobi ir līdzīgi citu lapsu zobiem un tādēļ šo dalīšanu var apšaubīt. Katrā ziņā tā ir noteikti norobežota un viegli pazīstama apakšģinta.

Piemīlīgākais un skaistākais no šiem tuksneša laupītājiem ir feneks jeb tuksneša lapsa (Canis Zerdo), kurš tuksnesim ir pat vēl vairāk īpatnējs nekā gacele. Jāiedomājas lapsas seja, tāda pat kā mūsu kūmiņam, maiga un smalka, izteiksmē blēdīga un viltīga, šinī sejā izceļas pārs neparasti lielu acu, sejas abās pusēs atrodas varenas ausis, tik lieliskas ausis, ka līdzīgas nav atrodamas ne tikai visā lapsu ģintā, bet laikam gan visā suņu dzimtā. Neparasti maigās piemīlīgās kājiņas nes slaido ķermeni, kurš nobeidzas ar resnu, garu un kuplu asti. No visa dzīvnieka acumirklī ir redzams, ka viņam vajaga būt tikpat izveicīgam, cik veiklam, un viņa maņu ļoti lielā pilnība ir nomanāma jau viņa ārējā izskatā.

Dažreiz krēslā dzird klusu spiegšanu, kuru nevar labi aprakstīt, un, ja palaimējas, redz mūsu feneku lienam starp smilšu pauguriem, spraugām vai ielejās pa zāli, ārkārtīgi apdomīgi, ārkārtīgi uzmanīgi, glūnot, skatoties, ošņājot un klausoties uz visām pusēm. Neko šis slīpētais laupītājs nepalaiž garām nepamanītu. Pēdējais siseņa vakara lēciens ir sacēlis tik lielu troksni, ka feneka lielās ausis to ir labi pamanījušas, un piemīlīgais stāvs vairāk aiz ziņkāres nekā izsalkuma dzīts pielien klāt, lai siseni nobeigtu. Vai arī izveicīga ķirzaka ir pakustējusies, un acumirklī parādas feneks, lai redzētu, kas notiek. Vai tam tuksneša cīrulim, kuram gadas sēdēt tā ceļa tuvumā, kuru feneks staigā. Viņš ir pazudis, ja tas tikai vienreiz pakustina spārnu, viņš ir nāvei lemts, ja tas liek atskanēt kaut vienai vienīgai skaņai! Vai arī tuksneša vistai, — taisni viņai lapsa seko viscītīgāk! Fenekam nevajaga saķert daudz: viens pats medījums sniedz viņam garšīgu cepeti, no kura pietiek viņam un arī varbūt viņa izsalkušai saimei. Vajaga redzēt viņu lienam, kad šī klaidoņa smalkais deguns ir saodis tuksneša vistu virkni! Varbūt tikai viena vai otra ir krustojusi taku, pa kuru klejo šis novada zaglis, bet ar to pietiek. Rūpīgi iesākas sekošana pa pēdām, un ar zemei tuvi pieliektu purnu turpinās tālāk bez skaņas, nedzirdami. Feneks labi pazīst tuksneša vistas un viņa redze ir labāka nekā parastam ceļotājam. Viņš neļaujas maldināti es no līdzīgas krāsas akmeņiem vai zemes kaudzēm, jo viņa deguns un ļoti labā dzirde runā līdz savu vārdu medījuma meklēšanā. Cik arī niecīga nebūtu tā skaņa, kuru tuksneša vista izdod, kad viņa sakārto savu spalvaino ģērbu, cik maz redzama arī nebūtu kāda rūpju pilna tēviņa kustība, kurš ari pusmiegā vēl gādā par savu drošību, un cik arī neievērojama, nebūtu mums nenojaušamā smaka, kāda paliek uz vistas ietā ceļa: fenekam viņa nepaiet garām. Lūk! viņš ir pilnīgi pārliecinājies un tagad velkās klāt, lienot gandrīz uz vēdera, nemanāms ne acīm ne ausim. Tur, aiz beidzamā krūma viņš apstājas. Kā viņam kvēlo acis, cik izplestas un uz priekšu saliektas ir ausis, cik kāri viņš ož pēc jau nogurušā un miegainā putna, kurš sapņo esam drošībā. Viss viņa stāvs ir dzīvs, un tomēr nekāda kustība nav novērojama. Visa lapsas dvēsele atspoguļojas viņas sejā, un tomēr tā ir tik sastingusi un tikpat mierīga, kā viņa pati, kas vairāk atgādina veidojumu no tuksneša smilts. Te pēkšņs lēciens, īsa spārnu kulšana: tuksneša vistai ir beigas. Ātri traucas augšup citas, sasitoties atskan viņu spārni. Viņas maldās naktī nedroši apkārt un pēc īsa laika atkal atkrīt zālēs, varbūt nemaz nezinot, kas tas ir bijis par nakts apciemojumu, kas viņas izbaidījis.

Feneks ir vismazākā no visām lapsām. Kopā ar savu apmēram 20 centimetrus garo asti viņa garums sasniedz lielākais 65 centimetrus un pie skausta tas nav augstāks par 20 centimetrierti-. Viņš apdzīvo Āfrikas ziemeļus, bet ir sastopams tikai īstos tuksnešos un pie tam līdzenumos,-kuri ir bagāti ar ūdeni un kuriem ir vairāk stepes izskats, kaut ari viņi nevai- uzrādīt īsto stepju bagātību.

Kā lapsas, tā ari feneks ierīko savu mājokli zem zemes. Feneks prot meistariski rakt. Viņa priekškājas pie tam'strādā ātri, ka to kustībām acis nevar sekot, šai veiklībai viņam dažkārt ir jāpateicas par savas dzīvības glābšanu, jo, kad viņu vajā, viņš tieši ierokas zemē. Arābu jātnieku pavadībā es kādreiz sekoju tuksneša lapsai, kura skrēja nelielā atstatumā no mums, un ar izbrīnu es redzēju, ka viņa pēkšņi bija pazudusi mūsu acīm. Bet es pazinu viņas paņēmienus, un viņas viltība šoreiz viņai slikti pakalpoja. Es nokāpu no zirga, raku viņai pakaļ, un maniem pavadoņiem gavilējot izvilku pārsteigto dzīvnieku dzīvu no viņa slēptuves.

Dienā feneks guļ savā alā. Pie tam viņš saritinājas kamolā un gandrīz apslēpj savu galvu zem kuplās astes, tikai ausis paliek brīvas.

Gūstniecībā feneka sabiedrība ir dzīva un augstākā mērā uzjautrinoša, sevišķi tad, ja viņš jauns ir nonācis cilvēka rokās. Viņš ļoti drīz pierod un uzticās savam saimniekam. Daži periodi tā, ka viņi seko cilvēkam, staigā šurp un turp un vakarā atgriežas savā krātiņā. Mani gūstekņi mīlēja siltumu pār visu, un bieži gadījās, ka viņi vēl kvēlojošos kamīna pelnos apdedzināja spalvas un ķepas, negribēdami savu vietu atstāt. Pie saprātīgas apiešanas un labas kopšanas feneks gūstniecībā var izturēt ilgi. Šos īstos kvēlojošās Saharas dēlus vajaga sevišķi sargāt no saaukstēšanās, jo viņi no tās sasirgst ar kādu acu slimību, kura gandrīz vienmēr beidzas ar nāvi. Visumā ņemot — feneks ir patīkamākā lapsa visā pasaulē.

Par pārejas locekli no suņiem uz radniecīgām hiēnām skaita hiēnu suni, kurš ir viena no ievērojamākām sugām suņu dzimtā un pie tam ar skaistāko ādas zīmējumu. Viņš ir arī paaugstināts par atsevišķas ģintas priekšstāvi, kaut arī viņa zobi nav droši atšķirami no citu suņu zobiem un arī galvas kauss pamatos līdzinājās suņu galvas kausam.

Hiēnu suns (Lycaon pictus) sasniedz garumā no 1,35 līdz 1,50 metrus, no kuriem 35 līdz 40 centimetri nāk uz asti; augstums pie skausta ir 70 līdz 75 centimetri un svars no 30 līdz 35 kilogramiem, tā tad viņam ir pamaza vilka vai vidēji liela miesnieka suņa lielums; augumā viņam ir lielāka līdzība ar pēdējo. Nevarēs gan atrast divus šos suņus, kuru ādas zīmējums būtu pilnīgi vienāds, tikai uz galvas un pakauša zīmējumam ir zināma pastāvība. Balts, melns un okerdzeltens ir pamatkrāsas. Hiēnu suns ir izplatīts plašā Āfrikas daļā. Viņš ir īsts stepju dzīvnieks, raibs apģērbā un dzīvs garā. Suņa īpatnības viņā izteicas galvenā kārtā. Viņš ir dienas un nakts dzīvnieks un mīl lielas sabiedrības, tādēļ viņu vienmēr atrod savienojušos pulciņiem vai bariem, no trīsdesmit līdz četrdesmit īpatņu lieliem.

Gordons Kamings (Gordon Cumming), ļoti cītīgs mednieks un labs novērotājs, iepazinās Kapanas kolonijas ziemeļos ar stepju suņiem visos sīkumos. Kad tas reiz apslēpies pie avota uzglūnēja medījumam, viņš redzēja pieskrienam asinīm notecējušu gnū, kuļ-u vajāja četri izraiboti suņi. Gnū metās ūdenī, apstājās un grieza suņiem pretim pieri. Visiem četriem galvas un pleci bija asinīm klāti, viņu acis spīdēja kārīgā slepkavošanas priekā un viņi gribēja patlaban uzklupt savam medījumam, kad Kamings no savas divstobrenes viena stobra nošāva gnū, no otra vienu suni. Trīs atlikušie suņi nesaprata, no kurienes nelaime ir nākusi, un apstaigāja apkārtni apskatīdamies un pārliecinādamies. Tad Kamings aizšāva otru, un visi trīs aizsteidzās projām, šie suņi, viņš stāsta, kolonijas iekšienē medī pulkos, kur viņu skaits kāpj līdz sešdesmit, pie tam ar nepiedzīvotu izturību, tā ka viņi nokausē un pārspēj pat lielāko un stiprāko antilopi. Bifeļiem, cik es zinu, tie neuzdrošinās uzbrukt. Viņi seko medījumam, līdz tas vairs tāļāk nespēj, acumirklī tad norauj viņu zemē un apēd nedaudzās minūtēs. No cilvēkiem viņi baidas mazāk par jebkuru plēsīgu dzīvnieku. Mātītes audzina savus mazuļus lielās alās, kuras tās rok tuksnešainos līdzenumos. Ja cilvēks tuvojas alām, tad suņi aizbēg projām, neaizsargājot savus mazuļus. Postījumi, kādus viņi nodara būru ganāmpulkiem, ir neticami; viņi parasti nonāvē un sakropļo vairāk aitu nekā var apēst.

Kādreiz Kamings skaidrā mēneša naktī bija apslēpies kāda dīķa tuvumā, nošāvis kādu gnū un aizšāvis hiēnu, un bija iemidzis, nepielādējis savu bisi. Pēc kāda laika viņu uzmodināja savādas skaņas; tas sapņoja, ka viņu ielenc lauvas, pamodās ar skaļu kliedzienu un redzēja, ka to ielenc visapkārt pūlis mežonīgu suņu, ņurdot un zobus klabinot. Viņi ausī jās un izstiepa uz viņu kaklus. Pa to laiku ap četrdesmit dzīvnieku liels bars drusku lielākā atstatumā lēkāja šurp un turp, otrs bars ēda kādu meža zvēru, ķildodamies un plūkdamies. Kamings sagaidīja, ka arī viņu saplosīs, uzlēca ātri kājās, vēcināja savu apsegu un uzrunāja mežonīgo sapulci skaļā balsī. Tas palīdzēja. Dzīvnieki atvilkās tāļāk atpakaļ un rēja, cik vien varēja. Kamings sāka lādēt šauteni, bet viss pūlis bija pazudis, pirms viņš varēja dot uguni. Vēl tanī pašā naktī sanāca piecpadsmit hiēnas un mielojās pie meža zvēra, un otrā rītā no pēdējā bija atlikušies vairs tikai lielākie kauli.

Kāds izveicīgs un krietns angļu mednieks apliecina, ka dzīvnieku labā osme un medību spējas esot patiesi apbrīnošanas cienīgas. Šo savvaļas suņu bars pārspēj pat vislabāk apmācītos lapsu suņus, šiem medījums ļoti bieži izbēg, bet savvaļas suņiem tas gadas ārkārtīgi reti vai nemaz. Mūsu mednieks ir tanīs domās, ka savvaļas suņiem var piešķirt augstāko atzinību par viņu medību spējām, un izsakas, ka viņu spējas minētā virzienā esot tiešām ārkārtīgas. Dzīvnieki vienmēr ir ļoti uzmanīgi, kad viņi tuvojas meža vērsim, zebrai vai citam spēcīgam dzīvniekam. Toties uzmācīgāk un drošāk viņi uzbrūk neaizsargātam atgremotāju pūlim. Kā rādās, viņiem sevišķi patīk nokost vēršiem astes, un ar to viņi dzīvniekus ne tikai sāpīgi ievaino, bet arī sagādā tiem vēlākā laikā lielas neērtības. Pie tam hiēnu suņi nav uzmanīgi savu zobu pielietošanā — dažreiz viņi nokož vēl vairāk par asti.

No jaunības audzināti hiēnas suņi drīz pierod pie noteiktas personas, pie sava kopēja, pie viņu mītnes pastāvīga apmeklētāja, un savam draugam ierodoties izrāda savu prieku tā, kā to nedara neviens cits plēsīgs zvērs no tiem, kurus es pazīstu. Varbūt nav iespējami, bet vajaga būt ļoti grūti viņus pieradināt; ja tas būtu

iespējams, tad no viņiem iznāktu ļoti noderīgi palīgi medībās. Viņi neder par mājas un istabas dzīvniekiem, jo bez viņu košanas kaislības tiem vēl ir kāds trūkums, — viņi, kā to ļoti pareizi saka H e i g l i n s, izplata nepanesamu smaku, vēl nepatīkamāku nekā

hiēnas.

Slepkavošanas un laupīšanas kāre, nežēlīgums, asinskāre, viltība, ļaunprātība ir parasti tas mazākais, ko cilvēks pieraksta hiēnām; viņš parasti raksturo tās, kā līķu zaimotājas un miroņu racējas un tā modina redzamu riebumu visu dabas pazinēju un novērotāju prātos. Līdz šim zinātne nav paspējusi šo nepatiesību izklaidēt, un tā, par spīti visiem izskaidrojumiem, ir uzglabājusies no seniem laikiem svaiga un dzīva.

Ir tikai nedaudzi dzīvnieki, ziņas par kuriem būtu izpušķotas tik daudzām pasakām un dīvainām teikām, kā stāsti par hiēnām. Jau senajie ir stāstījuši par viņām visneticamākās lietas. Apgalvoja, ka suņi pazaudējot balsi un prātu, tiklīdz kā sastopoties ar hiēnas ēnu; apgalvoja, kā šausmīgais plēsonis taisot pakaļ cilvēka balsij, lai cilvēku piemānītu klāt un tad piepeši tam uzbruktu un to nogalinātu; ticēja, ka viens un tas pats dzīvnieks apvieno sevi abus dzimumus, pēc patikas var mainīt savu dzimumu un parādīties te kā tēviņš, te atkal kā mātīte. Visievērojamākais pie šīs lietas tomēr ir tas, ka šīs pasakas ir atradušas atbalsi visās tautās, kuras hiēnas ir pazinušas. Sevišķi daudz teiku par šiem dzīvniekiem ir arabiem. Arābi ir pilnīgi pārliecināti, ka cilvēki, kuri bauda hiēnu smadzenes, top traki, un tādēļ tie aprok nogalinātā dzīvnieka galvu, lai ļaunajam burvim atņemtu iespēju uz burvībām. Tie ir pat pilnīgi pārliecināti, ka hiēnas nav nekas cits kā pārvērsts burvis, kas dienā staigā apkārt cilvēka izskatā, bet naktī uzliek hiēnas masku, visiem ticīgiem par postu. Mans kalps arabs sirsnīgi un noteikti vairākas reizes mani brīdināja, lai uz hiēnām nešauju, un stāstīja šausmu pilnus nostāstus par pārvērsto elles garu spēku.

Plankumains hiēna (Hyaena crocuta)

Teika un pasaka arvien meklē savus tēlus. Dzīvniekam, par kuru ir stāstīts un ticēts tik daudz brīnišķu lietu, savā ārējā izskatā ari jāuzrāda kas īpatnējs. Pie hiēnām (Hyaenidae) tas apstiprinas. Viņas līdzīgas suņiem, bet ari viscaur atšķiras no viņiem; viņas ir ierindotas suņu dzimtā, bet stāv atsevišķi. Viņu

izskats nav patīkams, bet gan atbaidošs. Visas hiēnas ir nejauka izskata, jo viņas tikai atgādina tās būtnes, kuras mēs pazīstam pilnīgā nobeigtībā. Ķermenis ir drukns, kakls resns, galva stipra un purns spēcīgs un neglīts. Eīkās priekškājas ir garākas par pakaļkājām, kādēļ mugura ir nolaidena; kājām ir četri pirksti. Ausis ir neglītas un apklātas retām spalvām; acis ir šķības, nemierīgas, nepatīkami dzirkstī un ar atbaidošu izteiksmi. Resnais, liekas, stīvais kakls, kuplā aste, kura nesniedzas līdz pēdu locītavai, un garās, retās, rupjās spalvas, kuras uz muguras ir pagarinātas cūkas sariem līdzīgās krēpēs, un beidzot drūmā tumšā krāsa: viss tas, kopā apvienots, atstāj ļoti nepatīkamu iespaidu. Turklāt visas hiēnas ir nakts dzīvnieki; viņām ir pretīga, nedaiļskanīga, spiedzoša un tiešām atbaidošiem smiekliem līdzīga balss; viņas ir kāras, rijīgas, izplata nejauku smaku un viņām ir tikai nedaiļas, gandrīz klibojošas kustības un visā viņu būtībā ir kaut kas dīvains: ar vārdu sakot, nav iespējams tās saukt par skaistām.

Hiēnu izplatības apgabals ir ļoti liels. Viņas sastopamas Dienvidāzijas un Rietumāzijas lielākā daļā līdz Altajiem; sevišķi bieži tās sastopamas visā Āfrikā, tādēļ arī šo zemes daļu var uzskatīt par viņu īsto dzimteni. Dienā viņas gadās redzēt tikai tad, ja tās caur gadījumu izbiedē; no laba prāta neviena hiēna neatstāj savu paslēptuvi. Ir iestājusies jau pilnīga nakts, kad hiēnas domā uzsākt savus laupīšanas gājienus. Bieži apdzīvotos apgabalos viņas reti uzdrošinās pienākt cilvēku tuvumā; reti apdzīvotos apvidos tās savos nakts ceļojumos pārdrošā kārtā parādas pat ciematos. Apmēram stundu pēc saules rieta visvientuļākos kalnu un mežu apgabalos, stepē un pat tuksnesī var sadzirdēt gan pa vienam gan veselās sabiedrībās apkārtklejojošo dzīvnieku kaucienus. Vi- dusafrikas mūža mežos, un sevišķi Zilās Nīlas krastu mežājos šie kaucēji sastāda īstu kori, jo tiklīdz viena hiēna iesāk savu šausmīgo nakts dziesmu, citas acumirklī piebiedrojas. Parastās jeb svītrainās hiēnas kauciens ir ļoti neglīts, bet nav tik pretīgs, kā to attēlo. Mani un visus manus ceļa biedrus šie kaucieni arvien visaugstākā mērā uzjautrināja. Viņi ir ļoti dažādi. Aizsmakušas skaņas mainas ar skaļām, spiedzošas ar murkšķošām vai ņurdošām. Plankumainās hiēnas kauciens turpretim skan kā šausmas iedvesoši smiekli, smiekli, kurus ticīgā dvēsele un dzīvā fantazija pieraksta velnam un viņa elles biedriem — īsts elles ņirgāšanās smē- jiens. Kas šīs skaņas dzird pirmo reizi, tas nevar atkratīties no zināmām baismām, un prāts tūliņ uztver, ka te meklējams galvenais pamats dažādām teikām par mūsu dzīvnieku. Ir ļoti iespējams, ka hiēnas ar savas naktsdziesmas palīdzību sakaucas kopā, un tik daudz ir skaidri zināms, ka mūzika acumirklī apklust, kolīdz kaucējs atrod kādu ēsmu. Sevišķas parādības, kuras rada dzīvniekā izbrīnu vai bailes, švītrainā hiēna arvien uzķer ar kaucienu, bet plankumainā apsveic ar saviem smiekliem. Tā, kad mēs Jaungada naktī 110 1850. uz 1851. g. mūža mežos pie Zilās Nīlas bijām iededzinājuši lielu ugunskuru, lai kā varēdami svinētu šos svētkus, stāvā krasta augstumos parādījās svītrainā hiēna, panācās labi uz priekšu, tā kā no uguns apspīdēta viņa kļuva visiem redzama un iesāka raudošu kaukšanu, tomēr palika stāvot uz vietas un skatījās ugunī. Tikai atbilde, kuru mēs devām trokšņainu smieklu veidā, aizdzina hiēnu atpakaļ meža tumsā. Hiēnas kauciens ir taisni nešķirams no nakts mūža mežā, jo viņš dod galveno noskaņu, kuru pavada citas balsis, — pārējie nakts un meža dzīvnieki, kā lauva, panters, elefants, vilks un pūce dažreiz tikai piebalso hiēnu nebeidzamai naktsdziesmai.

Kamēr vien turpinās nakts, apkārtklaiņojošie dzīvnieki ir pastāvīgā kustībā un tikai pret rītu viņi atgriežas atpakaļ savās atpūtas vietās. Pilsētās un sādžās viņi, pēc maniem novērojumiem, reti kad ienāk pirms pulkstens 10-tiem naktī, bet tad gan bez kādām bailēm, pat suņus neievērodami. Sennaras pilsētā pie Zilās Nīlas es reiz, no kādām viesībām mājās atgriezdamies, ap pusnakti satiku lielu hiēnu sabiedrību un noturēju dzīvniekus, kuri bija pielaiduši mani sev ļoti tuvu, par suņiem, līdz spiedzošās aizsmakušās skaņas, kuras viena no hiēnām izgrūda, norādīja man, ar kādiem viesiem man darīšana. Viens vienīgs akmeņa sviediens tās aizbaidīja, pēc kam tās kā tumši gari izklīda uz visām pusēm pa pilsētas ielām.

Savos ceļojumos hiēnas vadās tikpat labi no osmes kā dzirdes un redzes. Smirdoša maita parasti salasa kopā divas vai vairākas hiēnas, šos riebīgos radījumus pievilina arī iežogotie aitu, kazu un liellopu pulki; ar viltīgiem skatiem, nepatīkami zaļgani dzirkstošām acīm viņas ložņā ap iežogojumiem, caur kuriem nevar ielauzties, un viņu kaukšana rada iežogotos mājas dzīvniekos lielas bailes, šo apgabalu modrie suņi aizdzen viņas vienmēr bez lielām pūlēm; viņi ir labi izmācīti un acumirklī metas uz to pusi, no kuras viņu apsardzībā nodotiem draud briesmas. Nekad nav gadījies, ka hiēna drošsirdīgiem sargiem turētos pretim; viņa katru

Svītraina hiēna (Hyaena striata)

reizi no bara bēg, bet pēc īsa laika atnāk atkal atpakaļ. Tiklīdz viņa ir saodusi laupījumu, tā apklust, un nu sīkiem riksišiem, cik lēni vien varēdama, jo līst viņa neprot, nāk arvien tuvāk un tuvāk, skataš, klausas un ošņā ik reizes, kad apstājas, un katru acumirkli ir gatava atkal aizskriet. Plankumainā suga ir drusku dūšīgāka nekā svītrainā, bet samērā ar viņu augumu vēl tomēr nožēlojami bikla un bailīga. Hiēnas uzbrūk tikai dzīvniekiem, kuri nemaz ne- aizsargājas, sevišķi aitām, kazām, antilopēm, jaunām cūkām un tamlīdzīgiem, un ari tiem parasti tikai no sāniem. Vērsi vai zirgu viņas saplosa ārkārtīgi reti, un diezgan bieži gadas, ka pat dūšīgs ēzelis viņas aizdzen. Viņas nodara postu tikai vājāko mājas dzīvnieku starpā. Te toties zaudējumi, kurus tās atnes, ir ļoti ievērojami.

Hiēnas ir maitu ērgļi starp zīdītājiem, un viņu rijība ir patiešām apbrīnojama. Pie ēsmas tās aizmirst katru apdomu un zaudē pat savu vienaldzību, kuru tās parasti izrāda. Bieži redz, ka hiēnas pie maitas iesāk niknas cīņas; tad sākas ķērkšana, spiegšana un smiekli, tā kā māņticīgais patiešām var sākt ticēt, ka visi elles velni pasprukuši vaļā. Ar maitu notīrišanu hiēnas ir derīgas; tomēr posts, kuru tās nodara, gan pārsniedz šo nelielo labumu, jo maitas novāktu arī citi daudz labāki darbinieki no putnu un kukaiņu klasēm. Hiēnas lielākā vai mazākā skaitā seko karavānēm pa stepēm un tuksnešiem, itkā tās zinātu, ka viņām šādās reizēs taču atkritīs kāds laupījums. Izsalkumu tās apmierina arī ar dažādu dzīvnieku pārpalikumiem, pat ar sausām ādām.

No laupījuma, kuru hiēna sagrābusi, viņa vairs nav aizdzenama; kas viņai nonācis zobos, to tā vairs neatdod. Daudz reiz dzird strīdamies, vai hiēnas uzbrūk arī cilvēkiem vai nē. Svītrainā hiēna to noteikti nedara, bet plankumainā gan uzbrūk bērniem vai gulošiem pieaugušiem cilvēkiem un aizvelk tos; viņa ir tik spēcīga, ka gluži viegli var aiznest lielu cilvēku. Pieaugušiem vīriešiem tā uzbrūk ārkārtīgi reti, kāpēc arī neviens no šā dzīvnieka fiziskā spēka nebīstas.

Ap to laiku, kad var iegūt visvairāk medījumu, kas Āfrikas iekšienē ir lietus laikmeta sākumā, bet ziemeļos sakrīt ar pavasara, hiēna kādā pašas izraktā vienkāršā bedrē vai klinšu alā dzemdē uz kailas zemes 3—7 bērnus, kurus māte, kamēr tie mazi un vāji, maigi mīl un aizstāv ar lielu varonību, bet vēlāk, kad bērni paaugušies, briesmu brīdī tos mazdūšīgi atstāj. Agrā jaunībā sagūstītas hiēnas var viegli pieradināt; viņas dzīvo gūstā ļoti labi un ilgi.

Zaudējumu dēļ, kurus šie plēsīgie zvēri nodara, ieceļotāji eiropieši, kā ari dažas citas tautas, hiēnas pastāvīgi un rosīgi vajā. Viņas šauj, ķer slazdos un bedrēs, indē un ķer dzīvas.

Muhāmedaņi nelieto nevienu hiēnas daļu, jo tie uzskata šo dzīvnieku par nešķīstu. 'l\tksnesī dzīvojošās kara kārās ciltis ieskata pat par pazeminošu ielaisties ar hiēnām cīņā, un katrs ierocis, ar kuru šis dzīvnieks nonāvēts, ar to šo karotāju acīs ir tā sabojāts, ka tālākai lietošanai skaitas par nederīgu. Tāpēc rietumu arabi, kā stāsta ž i l s ž e r ā r s, lieto pret hiēnām pavisam dīvainu ieroci, kuru gan laikam neviens cits nav lietojis: proti, viņi saņem pilnu sauju mitra dūņu vai līdzīgu vielu un nostājas guļošas hiēnas- priekšā. izstiepj savu roku un saka, dzīvnieku izsmiedami: „Skaties, mans kustonīt, kā es tevi gribu izgreznot ar šo hennu!" Tiklīdz hiēna pieceļas, viņi iemet tai dūņas acīs, pēc tam uzmet hiēnai segu, sasien to vēl pirms tā atjēgusies, un aizgādā tad viņu uz sādžu; te to nodod sievām un bērniem, kuri hiēnu nomētā akmeņiem.

Plankumainā hiēna jeb tīģeru v i l k s, kā to sauc kaplandieši (Hyaena crocuta), atšķiras no biežāk pie mums zvērnīcās redzamās svītrainās hiēnas un no vienkrāsainā jūrmalas vilka ar savu spēcīgo ķermeņa būvi. Uz gaiši pelēka vairāk vai mazāk palsa pamata dzīvnieka sānos un uz ciskām redzami brūni plankumi. Galva ir brūna, vaigi un galvas virsus iesarkani, aste brūni gredzenota, ar melnu galu; ķetnas ir bālganas. Dzīvnieka ķermeņa garums ir 1,30 metru ar 80 cm lielū skausta augstumu.

Plankumainā hiēna apdzīvo Dienvidafriku un Austrumafriku no Labās Cerības raga priekškalniem līdz 17. ziemeļu platuma grādam, un tur, kur viņa bieži sastopama, tā pilnīgi izspiež svītraino hiēnu. Abesinijā un Austrumsudanā viņas abas dzīvo kopā vienās un tanīs pašās vietās, uz dienvidiem plankumainā hiēna sastopama arvien biežāk un beidzot tikai vienīgi tā. Abesinijā viņa ir parasta un sastopama pat kalnos līdz 4000 metru virs jūras līmeņa. Viņas dzīves veids ir līdzīgs viņas radinieku dzīves veidam; no planķu- mainās hiēnas, tās spēka un lieluma dēļ, baidas daudz vairāk nekā no svītrainās, un laikam arī tādēļ plankumaino hiēnu uzskata par nelaimi nesošu un apburtu būtni. Arabi viņu sauc par m a r a f i l u. Daudzi novērotāji vienbalsīgi apgalvo, ka viņa tiešām uzbrūkot cilvēkiem, sevišķi gulošiem un nogurušiem. ..šo dzīvnieku nekaunība," apgalvo Fričs, ,,naktī ir ārkārtīgi liela; un ja arī zināmi tikai nedaudzi piemēri, kur hiēnas ir uzbrukušas pieaugušiem cilvēkiem, tad mums ir vairāki piemēri par viņu uzbrukumiem bērniem un zirgiem. Laupīšanas kāri un drošsirdību tā tad šiem dzīvniekiem nevar pilnīgi noliegt."

Plankumainā hiēna ir tā hiēnu suga, ar kuru teikas visvairāk nodarbojas. Daudzi sudanieši apgalvo, ka burvji tāpēc pieņemot hiēnu izskatu, lai varētu naktīs klejot apkārt, par postu un samaitāšanu visiem ticīgiem. Plankumainās hiēnas nejaukais izskats un drausmīgi smejošās balss skaņas būs bijušas par pamatu šādam spriedumam. Arī mēs esam spiesti atzīt šo hiēnu par tiešām nejauku. No visiem plēsējiem viņa bez šaubām ir pati neglītākā un pretīgākā parādība; tam vēl pievienojas viņas garīgās īpašības, lai dzīvnieks tiešām taptu nicināms, šī hiēna ir muļķīgāka, ļaunāka un rupjāka nekā viņa svītrainā radiniece, kaut gan tā ar pātagas palīdzību ir drīz līdz zināmam mēram pieradinama. Stundām ilgi viņa guļ vienā un tanī pašā vietā kā koka gabals; tad tā piepeši uzlec kājās, raugas neticami muļķīgu skatu sev apkārt, beržas gar krātiņa sienu un laiku pa laikam izgrūž savus atbaidošus smieklus, kuri, kā mēdz teikt, cilvēkam iet caur kauliem.

Seglainā hiēna jeb jūrmalas vilks (Hyaena brunnea) atšķiras no pārējiem radiniekiem ar garām, rupjām, platām, uz abām pusēm nokārušamies muguras krēpēm, šis dzīvnieks sastopams Āfrikas dienvidos un parasti tikai jūras tuvumā.

Svītrainā hiēna (Hyaena striata) ir mums no zvēru būdām vislabāk pazīstamais loceklis. Tā ka viņa dzīvo mums vistuvāk, tad tā visbiežāk tiek atvesta uz Eiropu; viņu izdresē dažādiem paņēmieniem un tad rāda zvēru būdās, šis dzīvnieks ir ļoti pazīstams un tādēļ viņa apraksts diezin vai ir vajadzīgs; aprobežosimies tikai ar nedaudziem vārdiem. Spalvas ir rupjas, stīvas un diezgan garas, dzeltenīgi balti pelēkā krāsā, no kuras izdalas melnas šķērssvītras.- Krēpju gali ir melnā krāsā, pakakle ir nereti pilnīgi melna, aste te vienkrāsaina, te svītraina. Galva ir resna, purns samērā tievs, lai gan vēl vienmēr diezgan neveikla izskata; uz augšu stāvošās ausis ir lielas un pilnīgi kailas. Jaunie dzīvnieki ir līdzīgi veciem. Parastais ķermeņa garums ir viens metrs vai arī mazliet vairāk vai mazāk.

Svītrainās hiēnas izplatības apgabals iet no Sierra Leones šķērsām pār Āfriku un gandrīz visu Āziju, austrumos līdz Alta- jiem. Viņa apdzīvo Ziemeļafriku, Palestīnu, Siriju, Persiju un Indiju, tāpat arī lielāko daļu Dienvidafrikas; nekur viņas nav retas, neapdzīvotos apgabalos pat ārkārtīgi bieži sastopamas; bet viņas ir no visām hiēnām vismazāk kaitīgas un tādēļ arī no viņām nekur sevišķi nebaidas. Viņu dzimtenē ir parasti tik daudz maitu vai vismaz kaulu, ka izsalkums tās reti spiež uz pārdrošiem uzbrukumiem dzīviem kustoņiem. Viņu mazdūšība pārsniedz visas robežas, tomēr viņas ienāk ari sādžās un Ēģiptē pieiet vismaz ļoti tuvu pie sādžām. Uz maitu, kuru mēs izlikām, lai varētu uz tās nošaut maitu ērgli, katru nakti nāca hiēnas un tapa mums nepanesamas. Kad mēs gulējām zem klajas debess, viņas līda klāt atdusas vietai, un mēs bieži tās nošāvām no savām guļas vietām pat neuzcel- damies.

Nedaudzas dienas pēc mūsu iebraukšanas Hartumā mēs nopirkām divas jaunas hiēnas par vienu marku vācu naudā. Dzīvnieciņi bija gandrīz tik lieli kā puspieaudzis taksis un apklāti ar ļoti mīkstu, smalku un tumši pelēku vilnainu spalvojumu un. lai gan ilgāku laiku bija uzturējušies cilvēku sabiedrībā, tomēr ar ļoti sliktām ierašām. Tikai ilgāka audzēšana, kurā nācās vairākkārt pielietot arī stingru pērienu, padarīja tās saprātīgas.

Pēc ceturtdaļgada, rēķinot no hiēnu iegūšanas dienas, tās varēja uzskatīt par pieradinātām. Kā mazliet uzbāzīgi suņi, abas hiēnas lēca simtām reižu pie manis stāvus, spiedās caur kājām un ošņāja manu seju un rokas. Mūsu sētā es varēju visur ar viņām staigāt apkārt, nemaz nebaidīdamies, ka viena vai otra meklēs glābiņu bēgšanā. Vēlāk Kairo pilsētā vieglā saitiņā es tās vadāju apkārt, visiem ticīgiem Kairo iedzīvotājiem par lielām šausmām. Viņas bija man tā pieķērušās, ka bez uzmudinājuma mani dažreiz apmeklēja, ja kāds no maniem kalpiem aizmirsa kūts durvis aiz sevis noslēgt. Es dzīvoju otrā stāvā, kūtis atradās apakšstāvā. Tomēr tas hiēnas nebūt netraucēja; viņas pazina trepes ļoti labi un nāca arī bez manis istabā, kura es apdzīvoju. Svešiem tas bija tikpat pārsteidzošs kā nepatīkams skats, mūs pie tējas galda redzot sēžam. Katram mums pie sāniem bija hiēna, un tā sēdēja tik saprātīgi un mierīgi, kā pie galda mēdz sēdēt labi audzināts suns, kad tas lūdz pēc barības.

Viņas kaislīgi m!lēja cukuru, bet ēda arī maizi, sevišķi tādu, kuru mēs tējā samērcējām, ar lielu labpatiku. Viņu parastā barība bija suņi, kurus mēs tām nogalinājām.

Savā starpā mani gūstekņi bija ļoti draudzīgi. Dažreiz abas hiēnas kā suņi ilgi rotaļājās viena ar otru, ņurdēja, kvekšķēja, rukšķēja, lēca viena pār otru, pieplaka viena pēc otras pie zemes, plosījās, kodās u. t, t. Ja viena no otras bija prom ilgāku laiku, tad katru reizi bija liela gavilēšana, kad tās sanāca kopā; ar vārdu, viņas diezgan skaidri pierādīja, ka arī hiēnas var karsti un sirsnīgi mīlēt.

Viverras jeb līdejkaķi

V i v e r r u jeb l ī d ē j k a ķ u dzimta (Viverridae), pie kuras mūs noved zemes vilks, atšķiras no visiem līdz šim minētiem plēsējiem ar savu gari stiepto, tievo un veltenisko ķermeni un savām zemajām kājām. Kakls šiem dzīvniekiem tievs un garš, galva pagarināta, garā aste pa lielākai daļai nokarājas. Acis parasti mazas, ausis gan lielākas, gan mazākas, kājas ar četriem vai pieciem pirkstiem; daudzi viverru dzimtas priekšstāvji spēj arī savus nagus ievilkt. Blakus anusam atrodas divi vai vairāki dziedzeri, kas atdala īpatnējas, tikai retumis patīkami smaršojošas vielas. 'Atdalītās vielas dažreiz uzkrājas dziedzeru maisiņā.

Vispār viverras ir līdzīgas mūsu caunēm, kuras ,iņi aizvieto Vecās Pasaules dienvidus zemēs. No otras puses viverras loti atgādina kaķus; viņas mēs varam pat uzskatīt kā šo divu grupu starplocekļus.

Viverru izplatība ir stipri ierobežota. Viņas apdzīvo, izņemot kādu Amerikas sugu, Vecās Pasaules dienvidus daļu. tā tad galvenā kārtā Āfriku un Āziju. No šīs dzimtas Eiropā sastopamas divas sugas, kas dzīvo tikai Vidusjūras apgabalā; viena no tām dzīvo tikai Spānijā. Dažas viverras dzīvo neauglīgās, sausās, augstās vietās, tuksnešos, stepēs, kalnos vai arī mazākos Āfrikas un Āzijas mežos. Citas dod priekšroku auglīgiem līdzenumiem, sevišķi upju krastiem vai bieziem krūmājiem. Dažas tuvojas cilvēku mītnēm, citas atkal slēpjas visdziļākos meža biezokņos. Dažas dzīvo kokos, citas atkal uzturas tikai uz zemes. Klinšu plaisas un aizas, koku iedobumi un alas, kuras viņas vai nu pašas izrok vai kuras viņas tikai pārņem savā īpašumā, krūmāju biezoknī u. t. t. ir viņu mīļākās mītnes un atpūtas vietas.

Lielākā daļa no viverrām ir naiktsdzīvnieki. bet mazākā daļa dienas dzīvnieki, kuri, izņemot dienas vidu, cauru dienu, kamēr saule spīd, klejo apkārt un meklē barību. Savā midzenī viņas atgriežas tikai tad kad saule ir norietējusi. Slinku, flegmātisku un tūļīgu dzīvnieku starp viverrām ir ļoti maz. Lielākā viņu daļa ātruma un veikluma "ziņā ir pilnīgi līdzīgas visveiklākiem plēsējiem. Dažas viverra grupas ir pazīstamas kā īsti pirkstgājēji, citas turpretim ejot atspiežas uz visu pēdu. Dažas sugas spēj kāpelēt, lielākā daļa tomēr ir saistīta pie zemes. Starp viverrām īstu ūdensdzīvnieku nav. Neskatoties uz viņu veiklumu, viverru kustības tomēr ir daudz vienmērīgākas un pārdomātākas, tādēļ arī pievilcīgākas nekā caunu kustības. Pirmā vieta kustību veikluma ziņā bez šaubām piekrīt genetām. Laikam nav neviena zīdītāja, kas tik veikli čūskveidīgi līstu pa zemi kā šīs grupas mazie slaidie dzīvnieciņi. Palmu caunu gaita ir daudz savādāka, lai gan viņas ir ne mazāk kustīgas un izveicīgas kā pārējās sugas. Viņām vislabāk piestāv šai grupai dotais Jīdējkaķu" nosaukums, jo neviens no man pazīstamiem šīs grupas priekšstāvjiem nelien tik veikli un apdomīgi, kā palmu caunes. Ātrums, ar kādu viverras lec uz savu laupījumu, ir liels un neizprotams pretstats viņu parastam lēnam gājienam.

Viverrām no maņas orgāniem vislabāk laikam attīstīta osme. Viņas tāpat kā suņi aposta katru priekšmetu. Ar deguna palīdzību viņas iepazīstas ar visu, kas tām ceļā gadās. Otro vietu pēc savas attīstības pakāpes ieņem redze. Cibetkaķi laikam redz tikpat labi dienā kā naktī. Mangusi redz dienā labāk nekā naktī un, cik zināms pēc novērojumiem viņi redz ari uz lieliem attālumiem. Liekas, ka dzirde pie visām grupām diezgan vienmērīgi attīstīta, bet viņas attīstības pakāpe ir daudz zemāka nekā redzes un osmes attīstība.

Viverru gara spējas nedrīkstam novērtēt par daudz zemu. Visām šīs dzimtas sugām, kuras esmu pētījis gan brīvībā, gan gūstā, ir bijis daudz saprāta un lielas spējas uz mācīšanos. Ātri viņas prot pareizi novērtēt viņām- izrādīto laipnību; pēc nedaudz dienām viņas prot atšķirt savu kopēju no pārējiem ļaudīm. Ar savu priekšzīmīgo uzvešanos viņas izsaka pateicību par savu kopšanu. Nav daudz tādu dzīvnieku, kurus būtu vieglāk pieradināt kā viņas.

Pret citiem dzīvniekiem viņas izturās dažādi. Vienas sugas dzīvnieki savā starpā parasti dzīvo ļoti draudzīgi, bet dažādu sugu priekšstāvji nikni uzbrūk viens otram un kaujas uz dzīvību un nāvi.

Tikai cibetkaķi un paldu caunes atdala stipru bizama vai mus- kusa smaku. Jau minētie dziedzeri atdala taukainu vai ari eļļainu, ķepīgu, stipri smaršojošu vielu, šī viela uzkrājas dziedzeru maisiņā, no kurienes tā laiku pa laikam tiek izdalīta uz āru. Kā liekas, šīs vielas atdalīšana stāv sakarā ar seksuālo darbību.

Tāpat kā citiem plēsīgiem zvēriem, arī viverrām mazuļu skaits ir stipri svārstīgs. Cik līdz šim ir zināms, viverru mazuļu skaits svārstās starp vienu un sešiem. Mazuļus ir viegli pieradināt pie cilvēka. Mazuļi gūstā ir tikpat labsirdīgi un uzticīgi, cik vecie dzīvnieki nikni, mežonīgi un plēsīgi. Gūstu viņi viegli pārcieš, tādēļ dažos apvidos gūstā tur lielā skaitā vairākas viverru sugas, lai tādā ceļā vieglāk iegūtu dziedzeru dārgo atdalījumu. Citas sugas ar sekmēm lieto peļu un žurku ķeršanai. Gūstā šīs sugas baro ar jēlu gaļu. piena maizītēm un augļiem.

Vispār labums, kuru viverras mums dod, ir lielāks nekā nodarītie zaudējumi. Viņu„ dzimtenē nodarāmās laupīšanas nebūt nav tik lielas. Labumu, kuru viņas dod iznīcinot kaitīgus dzīvniekus, visi ir spiesti atzīt.

Cibetkaķim jeb civetai (Viverra Civetta) ir apmēram vidēja suņa lielums, bet pēc izskata tas vairāk līdzinās kaķim; pēc savas vispārējās uzbūves viņš ieņem vidusstāvokli starp kaķi un cauni. Galva ir apaļa, plata, ar asu purnu; ausis asas un īsas;

acis šķības, ar apaļu redzokli. Ķermenis stiepts, bet ne sevišķi, tādēļ dzīvnieks pieder pie visresnākām šis dzimtas sugām. Aste vidēji gara vai apmēram pusķermeņa garumā; kājas vidēji garas; visa pēda pārklāta ar vilnu. īsā spalva diezgan bieza un rupja. Garās krēpes, kas stiepjas pa muguras vidu no kakla līdz pat astei, dzīvnieks spēj sacelt. Uz skaistās pelnupelēcīgās, dažreiz ari iedzeltenās ķermeņa pamatkrāsas stipri atdalās apaļie un stūrainie melnibrūnie plankumi. Ķermeņa garums ir 70 cm, bet astes garums 85 cm; ķermeņa augstums pie skausta 80 cm.

Āfrika, galvenā kārtā viņas rietumu daļa, un proti Augšgvi- neja un Lejasgvineja ir civetas dzimtene.

Gandrīz to pašu, ko es teicu par civetu, var attiecināt arī uz īsto jeb Āzijas cibetkaķi (Viverra Zibetha). šo sugu ilgāku laiku uzskatīja par Āfrikas cibet'kaķa pasugu. Āzijas cibet- kaķis atšķiras no pēdējā ne tikai ar krāsu un zīmējumu, bet ari ar zināmiem novirzi jumiem ķermeņa būvē. Viņa galva ir smailāka, ķermenis tievāks un ausis garākas par civetas ausīm. Mati nevienā vietā nerāda krēpes. Ķermeņa pamatkrāsa ir tumši dzel- tenibrūna; no tās atdalās liels skaits cieši viens pie otra novietotu plankumu tumši sarkanrūzganā krāsā. Pieauguša dzīvnieka ķermeņa garums ir 75 cm, bet astes garums 40 cm; ķermeņa augstums pie skausta 30 cm. Āzijas cibetkaķi apdzīvo galvenā kārtā Indiju un viņas salas. Malajieši cibetkaķi izplatījuši tāļāk. Brīvībā un gūstā viņš dzīvo tāpat kā iepriekš pieminētā viverru suga. Dienā viņš ir miegains, bet naktī ļoti mundrs.

G e n e t a (Viverra Genetta) ir vienīgais Eiropā sastopamais cibetkaķis. Kopā ar mangustu tie ir vienīgie šīs dzimtas priekšstāvji Eiropā. Vispār genetai ir daudz līdzības ar jau iepriekš aprakstītām sugām, arī ķermeņa krāsa viņai ir tāda pati. Viņas ķermeņa garums sasniedz 50 cm, astes garums 40 cm, plecu augstums 15—17 cm. Uz zemām kājām atbalstītais ķermenis ir ārkārtīgi slaids, galva maza, uz mugurpusi platāka. Raksturīgs šai sugai ir garais purns, īsās, platās un strupās ausis. Acīm ir tāds pat redzoklis kā kaķim; dienā redzoklis izskatās pēc šauras plaisiņas. Mazais analdziedzeris atdala nelielos daudzumos pēc bizama smaržojošu vielu. īsās, biezās un gludās spalvas pamatkrāsa ir dzeltenīgi pelēka. Gar ķermeņa abiem sāniem stiepjas 4—5 gareniskās rindās novietoti dažādu veidu plankumi. Plankumu krāsa parasti ir melna, retos gadījumos tā ir sarkani dzeltena. Uz astes atrodas 7—8 balti gredzeni, astes gals ir melns.

Šī ārkārtīgi skaistā un reizē ar to arī ļoti plēsīgā, asinskārā, niknā un drošsirdīgā zvēriņa īstā dzimtene atrodas Atlasa kalnos un ielejās. Geneta sastopama bez tam arī Eiropā un galvenā kārtā Spānijā un Dienvidfrancijā. Viņa sastopama ne tikai biezu mežu apaugušos kalnājos un kailās klintīs, bet ari līdzenumos. Viņas vismīļākās uzturēšanās vietas ir mitri apgabali, netālu no strautiem un avotiem, kur atrodas daudz krūmu un klinšainu krauju, šeit vientuļš mednieks dažreiz viņu iztraucē arī dienā. Parasti tomēr, pateicoties savas spalvas krāsas lielai līdzībai ar klinšu drumstalām un kailo zemi, viņām izdodas tik ātri nozust, ka mednieks nepaspēj pat izšaut. Geneta ar- lapsas veiklību izlocās starp akmeņiem, stādiem, zālēm un krūmājiem; pēc nedaudz minūtēm viņa ir jau galīgi nozudusi.

Civetām ļoti tuvu stāv palmu caunes jeb brīnumastes (P a r a d o x u r u s). Viņas tik ļoti atgādina kaķus, ka daži pētnieki uzskata visu viverru dzimtu par kaķu apakšdzimtu; abām grupām tiešām daudz kopēju ārēju un iekšēju pazīmju. Palmu caunes ir puspēdmiņi. Viņu kājas pēdas pakaļējā daļa ir kaila un pārklāta kārpām. Vairākas dzīvnieku sugas asti, no kuras ir cēlies šo dzīvnieku nosaukums, spēj sagriezt gredzenā, šī īpašība tomēr nav sevišķi uzkrītoša.

Palmu caunes dzīvo Dienvidāzijā un uz tuvējām salām, galvenā kārtā uz Sundu salām. Palmu caunes tāpat kā visi nakts dzīvnieki iziet uz medībām tikai tad, kad saule nogājusi. Naktī viņas prot ātri kustēties, labi kāpelēt, veikli ķert putnus un vajāt mazus zīdītājus. Bez gaļas barības viņas ne tikai laiku pa laikam lieto augļus, bet dod tiem pat zināmu priekšroku. Viņu postījumi dārzos un plantācijās ir tikpat neciešami, kā viņu uzbrukumi putnu kūtīm. Sagūstītās palmu caunes bieži nosūta dzīvas uz Eiropu, kur viņas, neprasot nekādu sevišķu kopšanu, spēj gadiem ilgi dzīvot un vairoties. Ievērojot viņu snaudulību, viņas valdzina skatītājus maz. Dažiem cilvēkiem palmu caunes viņu dziedzeru izgarojumu dēļ ir pretīgas.

Uz Javas, Sumatras un Borneo salām un Siāmā Indijas palmu caunes vietā sastopams m u z a n g s (Paradoxurus fasciatus). Viņš ir drusku mazāks un viņa spalvas ir īsākas un rupjākas. Viņa spalvas krāsa ir ļoti mainīga. Cik līdz šim novērots, visiem mu- zangiem raksturīga ir tikai balta vai pelēka svītra, kas stiepjas no pieres līdz ausīm. Kalnu iedzīvotāji muzangu ļoti neieredz, jo viņš bieži uzbrūk viņu putnu kūtīm. Muzangi ēd arī augļus, sevišķi meža palmu augļus. Vismīļāk viņi uzturas kafijas plantācijās tanī laikā, kad nogatavojas kafijas pupiņas, šeit viņus Javas iedzīvotāji arī ķer.

Otrā galvenā grupā, zem „suņkājaino" (Cynopoda) nosaukuma G r e j s (Gray) apvieno sugas ar izstieptu ķermeni un īsām kājām. Pie šīs grupas piederošām sugām pirksti apbruņoti neievel- kamiem, taisniem, brīviem un no sāniem drusku saspiestiem nagiem. Pēdas ir kailas vai maz spalvainas. Spalva sastāv no cietiem, stipriem un gredzenotiem matiem. Aste stipri spalvaina, bez gredzeniem. Viņu uzaču gredzens pa lielākai daļai noslēgts; dažreiz tas nav noslēgts vienā stūrī. Anusa kabatas mazas vai arī to pavisam nav.

Pie šīs grupas pieder mangusti jeb ichneimoni — dzīvnieki, kas kļuvuši ievērojami jau no seniem laikiem, jo viņi ir vispilnīgākie savā grupā un tiešām ievērības vērti.

No visiem mangustiem sevišķu ievērību pelna ichneimons (Herpestes Ichneumon), „faraonu žurka", seno ēģiptiešu svētais dzīvnieks. Herodots vēsta par šiem dzīvniekiem, ka ēģiptieši tos balzamējuši un apglabājuši svētās vietās. Tīri pasakainus varoņdarbus, kā krokodiļu nonāvēšanu, ielienot tiem mutē, vai drošsirdīgu uzbrukšanu čūskām, pieraksta šiem dzīvniekiem arī citi senlaiku rakstnieki. Mūsu dienās ichneimona brīnišķā slava ir izzudusi.

Pieaudzis ichneimons ir lielāks par mājas kaķi. Viņa ķermeņa garums līdzinās 65 cm, bet astes garums ir vismaz 45 cm. Ichneimona spalva ir ļoti īpatnēja. Viņa sastāv no biezām dzeltenīgi rūzganām pūkām, kuras pārklātas 6—7 cm gariem matiem, šie mati ir melni ar dzeltenīgi baltiem gredzeniem un gaiši dzelteniem galiem. Caur to ichneimona spalva iegūst zaļgani pelēcīgu krāsu, kura pilnīgi atbilst ichneimona uzturēšanās vietai.

Faraonu žurka ir izplatīta visā Ziemeļafrikā, kā arī ziemeļrietumu Āzijā: viņa ir atrasta Palestīnā, Ēģiptē un arī Berberu zemē. Nekad tā neatiet tālu prom no līdzenumiem. Viņas īstā dzīves vieta ir niedrām apaugušie upju krasti un niedrāji, kuri atrodas ap dažiem laukiem. Dienas laikā dzīvnieks še uzturas niedru stumbru starpās, kur taisa dziļas un ļoti tīri uzturētas ejas, kuras ved uz dziļi noslēptu, ne visai tomēr plašu alu. Pavasarī vai pirmos vasaras mēnešos še mātīte dzemdē divus līdz četrus mazuļus, kuri ilgi zīd un vēl ilgāk no abiem vecākiem tiek vadāti.

Mūsu dzīvnieks tiešām attaisno savu vārdu „ichneimons", kas nozīmē tik daudz kā „uzokšķerētājs". Savās ierašās un saprātā šis dzīvnieks līdzinās viņam auguma ziņā līdzīgām caunēm, kuru nejaukā smaka, viltība, zaglīgās ierašas un iznīcināšanas kāre tam arī piemīt. Viņš ir augstākā mērā bailīgs, uzmanīgs un neuzticīgs dzīvnieks. Nekad tas neparādās atklātā laukā, bet gan vienmēr velkas apslēpies un ar vislielāko uzmanību. Vietu, kuru tas nepazīst, viņš apmeklē visai norūpējies, tomēr klīst diezgan tāļu apkārt.

Pēc maniem novērojumiem, ichneimons laupīšanā dodas tikai dienas laikā. Rupjā, dzeltenpelēkā spalva, ar kuru apklāts viņa ķermenis, ļauj viņam viegli nesaskatītam pieiet savam medījumam klāt im tā jo viegli iegūt barību. Viņš ēd visu, ko tik vien spēj iegūt, no zīdītājiem ar zaķi sākot un ar peli beidzot, no putniem ar gaili un zosi sākot un beidzot ar niedru putniem (Drymoica). Bez tam tas vēl ēd čūskas,• ķirzakas, kukaiņus, tārpus u. t. t. un, kā liekas, ari augļus. Viņa zaglīgā daba tam sagādājusi lielāko ienaidu un nicināšanu Ēģiptes zemniekos, kuru cāļu un baložu kūtis tas visnežēlīgākā kārtā posta, sevišķi vistu ligzdas, kuras Ēģiptē ierīko līdzīgi savvaļā dzīvojošiem putniem, un taisni tādēļ viņš ļoti bīstams. Tiešu labumu šis dzīvnieks nedara tikpat kā nekādu — ja negribam čūsku iznīcināšanu pierakstīt viņam par pārāk augstu nopelnu.

Vasaras mēnešos reti kad sastop to vienu, bet parasti ģimenes sabiedrībā. Tēviņš iet pa priekšu, viņam seko mātīte un pēdējai atkal nopakaļus nāk mazie. Visi ģimenes locekļi iet cieši viens aiz otra, un liekas, ka šī dzīvnieku ķēde ir viens vienīgs dzīvnieks, līdzīgs ļoti garai čūskai. Pa starpām tēvs apstājas, paceļ galvu uz augšu, lai pārliecinātos par drošību, kustina uz visām pusēm purnu un šņāc kā aizelsies. Pārliecinājies, ka nekādas briesmas nedraud, viņš iet tālāk; pamanījis medījumu, tas kā čūska starp niedrām klusu pielien tam tuvāk, un tad piepeši redz viņu taisām vienu vai divus lēcienus, bieži vien pat jau uzlidojošam putnam vēl pakaļ. Visa ģimene atdarina katru viņa kustību, groza galvu, ostās uz to pašu pusi, tāpat aposta un pārmeklē to pašu peļu alu, kuru ostījis tēviņš, vai arī tikai uzmanīgi to novēro un cenšas, cik tas nu stāv viņu spēkos un cik vien iespējams, mācīties no viņa dažādus medības paņēmienus. Tēviņš apmāca savus mazos sevišķi ķeršanā, piemēram, piegādā tiem mazas dzīvas peles, kuras tad bērnu priekšā palaiž vaļā, lai sagādātu tiem medības priekus.

Ichneimonu medības visu tagadējo ēģiptiešu acīs ir ļoti svētīgs darbs. Vajag tik ieiet sādžā un pateikt, ka grib medīt „nim- su", kā arabi sauc dzīvnieku, tūliņ jauni un veci draudzīgi steidzas palīgā. Zemnieks laukos atstāj arklu un lāpstu, audējs savu darba galdu, zēns pie akas rata atstāj vēršus mierā un ļauj laukiem kalst, gans steidzas ar savu suni — visi nepacietībā gaida, kā līdzēt iznīdēt šo nejauko blēdi un palaidni. Ar šo ļaužu palīdzību ichneimonu nav grūti nošaut. Vajaga tik noiet niedrājā, nostāties tur un ļaut ļaudīm lēni dzīt. Dzīvnieks ļoti labi nomana, ap ko lieta grozās, un meklē, tikko sākas dzinēju troksnis, glābiņu kādā no savām alām; tas tomēr ļoti maz viņam palīdz, jo arabi ar gariem mietiem dzen to laukā no paslēptuvēm, un tā tas ir piespiests meklēt glābiņu kādā citā niedrājā. Ar ārkārtīgu uzmanību viņš pa niedrām dodas turp, laiku pa laikam klausoties un ošņājot, bet dzird dzinējus arvien vairāk tuvojamies, līdz beidzot uzdrošinās skriet pāri vietai, kura to pilnīgi neaizsedz. Ja vieta ir ar- zāli apaugusi, mednieks pēc zāļu stiebru locīšanās novēro, ka ichneimons lien, jo ar strauju kustību dzīvnieks baidās sevi nodot. Ja grib to nogalināt, vajaga šaut no maza attāluma ar rupjām skrotīm; ar savu neticamo dzīves spēju ichneimons panes jo spēcīgu šāvienu un spēj nozust pat vēl tad, kad jau ievainots.

šinīs medībās, skatoties pēc apstākļiem, gadas dažādi pārsteigumi, jo niedrāju biezokņos, kurus apdzīvo ichneimoni, arī citi dzīvnieki dienas laikā meklē sev drošu patvērumu. Man ir gadījies, ka gaidītā ichneimona vietā no niedrāja drāžas laukā šņākdama un rūkdama milzīga meža cūka un sagādā man ne mazumu rūpju, jo mana šautene ir tikai skrotīm lādēta. Kādu citu reizi tika izdzīta hiēna; šakāļi šinīs medībās arī bija bieži sastopami.

Arī gūstā ichneimoni daudzkārt turēti un novēroti. Tie pierod pie cilvēka, spēlējas ar viņu un pat guļ pie tā. Istabā tie gan rada nekārtību, apgāžot priekšmetus un tos saskrāpējot. Toties tie iztīra māju no pelēm un žurkām.

Visi mangusti līdzinās viens otram ar sava ķermeņa uzbūvi, daži arī ar savu uzvešanos. Otra ievērojama suga ir m u n g o jeb mungoss (Herpestes griseus), dzīvnieks, kurš Indijā aizvieto faraona žurku un līdz mūsu dienām uzglabājis savu radnieku slavu. Mungo ir ievērojami mazāks par ichneimonu un gaiši pelēkā krāsā.

Tuvi radniecīgs, pēc auguma tomēr ievērojami mazāks, ir zeltputekļu mangusts (Herpestes javanicus), ļoti piemīlīgs dzīvnieks tumši brūnā krāsā, pa starpām zeltdzelteniem matiem, itkā tam zelta putekļi būtu spalvā izkaisīti, šī suga uz Javas un Sumatras aizvieto 'mungo.

No visiem mangustiem mungo, kurš arī visai ģintai devis nosaukumu, visvairāk noderīgs pieradināšanai, jo tas ir tīrīgs, mundrs un labsirdīgs dzīvnieks. Tādēļ arī viņa dzimtenē to daudzos dzīvokļos var sastapt kā mājas dzīvnieku, kur viņam parādīto draudzību tas tūkstoškārtīgi atmaksā ar savu izcilus pakalpību.

Arī viņš prot, līdzīgi ichneimonam, māju no žurkām un pelēm iztīrīt; tāpat arī dienvidzemju briesmīgiem nezvēriem — indīgām čūskām un skarpioniem — tas ar apbrīnošanas cienīgu dūšu stājas pretīm. Kā īsts mangusts, tas darbojas tikai dienas laikā. Kad pirmo reizi to nones svešā dzīvoklī, tas veikli skraida apkārt un pēc īsa laika sprīža jau ii- izmeklējis visus caurumus, spraugas un citas paslēptuves un ar savu ļoti aso osmi jau drīz vien ir uzmeklējis, kurā alā uzturas viņa medījuma dzīvnieki. Ar lielu neatlaidību tas' seko viņiem, un reti kad tā medības izbeidzas nelaimīgi. Sliktā garastāvoklī šis parasti patīkamais dzīvnieks rāda zobus līdzīgi kodīgam sunim, tomēr viņa dusmas irgi nepastāv. Ai" cilvēku tas ātri sadraudzējas. Jau pēc īsa laika viņš seko savam saimniekam, guļ kopā ar to, ēd no viņa rokas un vispār izturas kā mājas dzīvnieks. Ar radniecīgām sugām, kā pats esmu pārliecinājies, tas satiek labi: nekad viņš nedomā darīt ļauna savam līdzgūsteknim.

Blakus šiem ārzemniekiem mums vismaz jāaizrāda uz mūsu Eiropas mangustu — meloņu jeb m e 1 o n c i 11 o (Herpestes Widdringtonii). šis dzīvnieks spāniešu medniekiem sen bija pazīstams, pirms tās nāca dabaspētnieku rokās. Medības uz viņu skaita par ienesīgām, jo astes spalvas pielieto otu izgatavošanai; tās ļoti meklē un par viņām maksā jo augstu cenu; mednieki šo dzīvnieku tad ari šauj vienīgi viņa spalvu dēļ, bet pārējo ādiņu met prom. Tikai 1842. gadā caur Greju dabūjām zināt, ka ari Eiropā ir sastopams īsts mangusts.

Meloncillo, līdzīgi ichneimonam, dzīvo upju līdzenumos, galvenā kārtā Estremadurā un Andaluzijā. Viņš apdzīvo gandrīz vienīgi niedrājus un vietas, kas apaugušas ar zāli esparto. Dzīvnieka garums sasniedz 1,1 metrus, astes garums ir apmēram 50 centimetru. Vispār īsā spalva muguras vidū paliek garāka, bet gandrīz pilnīgi izzūd pakaklē un ķermeņa apakšpusē, kuri ir gandrīz kaili. Viņu vispārējā krāsa ir tumšpelēka ar gaišākām vietām; deguns, kājas un astes gals ir melni.

Caunu dzimta

Formām un sugām bagātāka par viverru grupu ir c a u ņ u (Mustelidae) dzimta. Ir ļoti grūti dot vispārēju Šīs dzimtas aprakstu; ķermeņa uzbūve, zobi, kāju attīstība te mainās vairāk nekā pie visiem pārējiem gaļēdējiem, un tādēļ var teikt tikai to, ka šī nodalījuma locekļi ir vidēja lieluma vai pat mazi plēsoņi, kuru ķermenis ir ļoti izstiepts un atbalstās uz ļoti īsām kājām, kas apveltītas četriem vai pieciem pirkstiem. Tūpļa tuvumā tāpat atrodas dziedzeri, kā pie vairuma viverru, tomēr šie dziedzeri nekad neatdala smaršīgu vielu, kā pie viverrām; te pieder taisni nejaukākie smirdoņas. Ķermeņa spalva parasti ir ļoti bagātīga un skaista, tādēļ arī šinī dzimtā sastopam vērtīgākos kažoku dzīvniekus.

Caunes apdzīvo visas pasaules daļas, izņemot Austrāliju, visus klimātus un augstumjoslas, ielejas tāpat kā kalnus. Viņu uzturēšanās vietas ir meži un kalnaini apvidi, bet ari brīvi, atklāti lauki, dārzi un cilvēku mājokļi. Vieni ir sauszemes dzīvnieki, citi apdzīvo ūdeni; pirmie prot labi kāpelēt, bet peldēt prot visi. Daudzi

āmrija

Āpsis

no viņiem rok zemē alas vai vienkārši izmanto saviem dzīvokļiem jau gatavas alas; citi izmanto dobumus kokos vai ari vāveres un dažu putnu ligzdas: īsi sakot, šī dzimta prot izmantot visādas vietas, sākot ar klintsspraugām līdz mākslīgi raktai alai, no vienkārša kaktiņa cilvēka dzīvoklī līdz mājoklim koku zaros vai saknēs kādā vientuļā mežā. Vairumam caunveidīgo dzīvnieku ir noteikta dzīves vieta; daudzi tomēr staigā arī apkārt un tikai vajadzības spiesti izvēlas sev dzīves vietu. Daži, kuri dzīvo ziemeļos, iemieg ziemas miegā, pārējie ir darbīgi visu gadu.

Gandrīz visas caunes ir augstākā mērā lunkani, veikli un kustīgi radījumi, ar ārkārtīgi veiklām ķermeņa kustībām. Ejot tie atspiežas ar visu kāju, pie peldēšanas tie izlieto savas ķepas un asti, pie kāpelēšanas, neskatoties uz truliem nagiem, tie ārkārtīgi veikli prot kāpelēt un noturēties līdzsvarā. Jo augstākas ir dzīvnieka kājas, jo drošāki ir lēcieni; jo tās zemākas, jo skrējiens iznāk sīkāks un ūdenī sāk vairāk atgādināt zivs kustības. No cauņu maņas orgāniem osme, redze un dzirde stāv apmēram uz vienas pakāpes, bet ari garšu un tausti var apzīmēt par labi attīstītu. Tikpat labi, kā ķermenis, ir attīstītas ari viņu garīgās spējas. Tie ir gudri, viltīgi, neuzticīgi, ārkārtīgi drošsirdīgi, asinskārīgi un cietsirdīgi dzīvnieki; ar saviem bērniem tie apietas neparasti maigi. Daži mīl sabiedrību, citi dzīvo atsevišķi vai arī tikai zināmu laiku pāros. Daudzi darbojas kā dienā tā arī naktī; vairums šo dzīvnieku tomēr jāuzskata par naktsdzīvniekiem. Tanīs vietās, kultie dzīvo, viņi iziet laupīšanās tikai pēc saules rieta. Viņu barība sastāv galvenā kārtā no dzīvniekiem, maziem zīdītājiem, putniem, putnu olām, vardēm un kukaiņiem. Atsevišķi dzīvnieki ēd arī gliemežus, zivis, vēžus un gliemenes; daži dažbrīd neatteicas ari no maitas, citi pie gadījuma pārtiek arī no augu vielām. Ārkārtīgi liela ir šo dzīvnieku asinskāre. Ja vien iespējams, viņi iegūst daudz vairāk nekā spēj izlietot savai barībai, un dažas sugas pārtiek vai vienīgi no asinīm, kuras tie izsūc saviem upuriem.

Mazuļi, kuru skaits ir ievērojams un, cik zināms, svārstās no diviem līdz desmit, nāk pasaulē akli un ir ilgi zīdāmi un kopjami. Viņu mātes tos rūpīgi apsargā un briesmu brīžos dūšīgi tos aizstāv vai ari vienkārši aizvelk tos citā paslēptuvē, ja vien nejūtas droši. Jaunie dzīvnieki, sagūstīti un rūpīgi uzaudzēti, top augstākā mērā rāmi un ir izmācāmi līdzīgi sunim sekot savam saimniekam un priekš tā medīt un zvejot. Viena suga ir pat palikusi pilnīgi par mājas dzīvnieku un no vecu veciem laikiem dzīvo gūstniecībā.

Ar savu laupīšanas tieksmi un asinskāri daži no viņiem nodara ne mazumu ļauna cilvēkiem, tomēr labums, ko tie atnes, pārsniedz nodarīto ļaunumu.

Grejs, kurš salīdzinoši izpētījis caunes, sadala viņas četrās apakšdzimtās, kurām priekšgalā tas nostāda lauku caunes (Mustelina). Viņu pazīmes ir ļoti izstieptais ķermenis ar vidēja garuma un vienmērīgi resnu asti, īsas kājas ar asiem, ievelkamiem nagiem un nevienāds skaits dzerokļu augšžoklī un apakšžoklī.

šinī apakšdzimtā augstāko stāvokli ieņem meža caune (Martes), vidēja lieluma dzīvnieks, slaidu, garu ķermeni un īsām kājām, priekšā nosmailotu galvu, paasinātu pumu, ar šķērsām stāvošām, reti īsām, gandrīz trīsstūrainām un galā vāji noapaļotām ausīm, vidēja lieluma dzīvām acīm, pieciem pirkstiem un asiem nagiem apveltītām kājām, ar tūpļa dziedzeriem, kas atdala bizam- veidīgu šķidrumu un garmatainu mīkstu spalvu.

Kā lielisks ģints loceklis minama meža jeb koku caune (Martes abietum), tikpat skaists, cik kustīgs plēsonis ar apmēram 55 centimetri garu ķermeni un 30 centimetru garu asti. Spalva ķermeņa virspusē ir tumši brūna, uz purna bālgana, uz pieres un vaigiem tumši brūna, ķermeņa sānos un pavēderē iedzeltena, kājās melni brūna un astē tumši brūna. Biezā, mīkstā un spīdīgā spalva sastāv no diezgan gariem, cietiem matiem un īsas vilnas, kura priekšpusē ir gaiši pelēka, pakaļpusē un sānos iedzeltena.

Meža caunes dzimtene ir visi mežiem apauguši apvidi ziemeļu puslodē. Eiropā to sastop Skandināvijā, Krievijā, Anglijā, Vācijā, Francijā, Ungārijā, Itālijā un Spānijā, Āzijā līdz Altajiem, uz dienvidiem līdz Jeņisejas iztekām. Meža caune apdzīvo lapu un skuju mežus un jo vientuļāks, biezāks un tumšāks mežs, jo biežāki to tur sastop. Viņa ir īsts koku dzīvnieks un kāpelē tik lieliski, ka neviens cits plēsīgs zīdītājs to nepārspēj. Cauru koku, mežbaložu, plēsīgu, putnu un vāveru atstātās ligzdas tā vismīļāk izvēlas par savu uzturas vietu; retāk tā meklē patvērumu klinšu iedobumos. Savā uzturas vietā tā mierīgi pavada visu dienu; naktij uznākot, bieži vien jau pirms saules rieta, tā iziet laupīt un vajā visus radījumus, kurus tā domā spēt veikt. Sākot ar brieža telēnu un zaķi līdz pat pelei neviens zīdītājs nevar no viņas drošs būt. Viņa uzmanīgi piezogas plāt, piepeši uzbrūk un tā iegūst medījumu. Ka viņa, kaut gan reti, uzkrīt ari jaunām un vājām stirnām, ir arī no daudziem mežkopjiem novērots. Mežzinim š ā l a m (Schaal) tika nogādāti divi saplosīti un nobeigušies stirnu teļi; mūsu uzticības vīrs šo nedarbu pierakstīja vājiem suņiem, līdz beidzot apgaitās ejot tas novēroja meža cauni sēžam uz stirnas teļa, kurš ar saviem kliedzieniem to bija pievilinājis; tuvāk apskatot bija redzams, ka tas bija ievainots līdzīgi agrākajiem; virsmežzinis Kogho ziņo par vairākiem līdzīgiem gadījumiem. Tas tomēr gadas ļoti reti, ka meža caune uzdrošinās uzbrukt tik lielam zīdītājam; iemīļotākie dzīvnieki, kurus tā medī, ir un paliek kokos dzīvojošie grauzēji, sevišķi vāvere un miega peles, šo dzīvnieku starpā viņa nodara daudz posta, par ko sīkāk ziņošu, aprakstot vāveri. Ka tā nelaiž garām ari citus zīdītājus, kurus tā domā pievarēt, ir saprotams, jo tas jau ir cauņu dabā. Zaķim tā uzbrūk viņa guļas vietā, ūdens žurku tā vajā pat ūdenī. Tikpat posta, cik tā nodara zīdītāju starpā, tā nodara arī starp putniem. Visām meža putnu sugām. kuras pie mums dzīvo, tā ir lielākais ienaidnieks. Klusi un bez trokšņa tā piezogas viņu guļas vietām, vai tās nu atrodas kokā vai ari zemes virsū; pirms vēl parasti uzmanīgais putns nojauš asinskāro ienaidnieku, jau tas sēž viņam uz skausta un ar dažiem kodieniem sasmalcina kaklu vai pārkož tam lielās kakla artērijas un mielojas pie plūstošām asinīm. Bez tam caune izposta visas putnu ligzdas, uzmeklē bišu stropus un tur izlaupa medu, vai arī ēd augļus, visādas ogas, kuras aug uz zemes, tāpat ēd bumbieres, ķiršus un plūmes. Ja viņai mežā sāk barības trūkt, tā top drošāka; lielā badā tā ierodas pie cilvēku mītnēm, te tā apmeklē vistu kūtis un baložu būdas un nodara tanīs tādu postu, kā neviens cits dzīvnieks, izņemot viņas pašas ģints locekļus. Viņa nokož daudz vairāk nekā var apēst, dažreiz pat visus kūts putnus, paņemdama pie tam līdz vienu vienīgu vistu vai balodi. Tā viņa visiem mazākiem dzīniekiem ir par īstu postu un šie dzīvneki no viņas baidās vairāk nekā no kura katra cita plēsēja. ■

Janvāra beigās vai februāra pirmajās dienās sākas riesta laiks. Novērotājs, kas mēneša gaismā lielā mežā neviļus pamana šo laupītāju, tad var redzēt vairākas caunes trakos joņos drāžamies pa kokiem. Iemīlējušies tēviņi šņākdami un ņurdēdami dzen viens otru, un ja abi ir vienāda stipruma, tad zaros notiek īsta cīņa par godu mātītei. Pēc 9 nedēļām, tā tad marta beigās vai aprīļa sākumā, mātīte dzemdē 3—4 mazuļus kādā ar sūnu izklātā koka dobumā, retāk vāveres ligzdā vai klinšu spraugā. Mātīte gādā par savu ģimeni ar lielu mīlestību un uzupurēšanos un nekad neaiziet tālu no ligzdas, baidīdamās pazaudēt savus bērnus. Jau pēc nedaudzām nedēļām jaunās caunes seko vecajai viņas ceļojumos pa kokiem, mundri un veikli lēkādamas pa zariem; uzmanīgā māte tās arī labi iemāca visos veiklības paņēmienos un brīdina tās no mazākām briesmām, šādus caunēnus var diezgan viegli uzaudzināt, barojot tos- no sākuma ar pienu un baltmaizi, bet vēlāk ar gaļu, olām, medu un augļiem.

Daudzas meža caunes izdodas pieradināt un tās savam saimniekam ir ļoti padevīgas. „Es redzēju kādu cauni," tā stāsta Frauenfelds, „kura sekoja manam brālim vairākas jūdzes tāļu pa meža ceļu no Tulnas uz Vīni, skriedama kā suns brālim pakaļ. Vīnē šī caune ierīkojās malkas kaudzē un te viņa ietaisīja sev migu uz milzīgas vistu un baložu spalvu gubas; tās bija atliekas no laupījuma, ko tā savos nakts ceļojumos bija nomedījusi. Rītiem viņa no sētas devās dzīvoklī, kas atradās pirmajā stāvā, kur tā ar skrāpēšanos un šņākšanu prasīja, lai viņu laiž iekšā. Te viņa vienmēr dabūja savu kafiju, ko tā sevišķi mīlēja, rotaļājās un ķircinājās visjocīgākā kārtā ar bērniem un bezgala mīlēja, ja tai atļāva kādu stundu atpūsties un gulēt klēpī."

„Kāda koku caune," kā G r i š o v s raksta, „bija tik rāma, ka es to varēju ņemt rokā un glāstīt. Mana tēva kabatas viņa parasti pārmeklēja ļoti cītīgi, jo tā bija paradusi tur atrast gārdumus. Mums viņa bieži aizlīda aiz piedurknes, lai pie rokas sasildītos. Kāds melns plušķa sunītis plosījās ar viņu tik labprāt, ka nolūkojoties uz abiem šiem dzīvniekiem varēja no sirds nopriecāties. Abi, sunim skaļi rejot, skrēja šurp un turp, un caune te parādīja visu viņai iedzimto veiklību. Bieži viņa sēdēja sunim uz muguras, kā mērkaķis uz lāča muguras; ja sunim jātnieks vairs nepatika, tad tas viltīgi prata dabūt nost ar to, ka skrēja tik tālu, kā saite, pie ku- ļ-as caune bija piesieta, viņu no suņa muguras norāva nost. Brīžiem tie viens uz otru drusku sadusmojās, tad caune iebēdza kādā mucā un suns tās priekšā gaidīja, līdz viņa rotaļu biedrim būs atkal labs gara stāvoklis. Tas nevilkās necik ilgi, kad caune šķelmīgi apkārt skatīdamās izlīda ārā un iesita sunim pa ausi, dodama ar to zīmi, ka spēlēšanās var sākties no jauna."

Mūsu zvēru dārzu gūstā turētās meža caunes nereti arī vairojas, bet savus mazuļus parasti apēd tūlīt pēc viņu piedzimšanas, pat tanīs gadījumos, ja viņām met priekšā ļoti bagātīgu barību. Tomēr ir novērots arī pretējais, piem. Drēzdenē, un sprostā dzimušās caunes ir izaugušas pat lielas, pie kam māte tās uzcītīgi kopa.

Meža caunes tiek vislielākā mērā medītas, kas notiek nevis tāpēc, lai ierobežotu viņu darbību, bet gan vairāk, lai iegūtu viņu vērtīgo ādu. Visvieglāk viņas ir nošaut svaigā sniegā, jo tad tām var sekot ne tikai pa viņu pēdām sniegā, bet pat pa pēdām uz koka zariem. Meža caunes āda ir dārgākā no visām mūsu zemē dzīvojošo zīdītāju ādām un pēc sava labuma visvairāk līdzinās soboļa jeb Sibirijas caunes ādai. Skaistākās ādas dod Norvēģija, tad seko Skotija; ādiņas ar arvien mazāku vērtību dod šādas zemes: Itālijā, Zviedrija, Ziemeļvācija, Šveice, tataru zemes, Krievija, Turcija un Ungārijā, šo ādu vērtē nevien viņas skaistuma dēļ, bet ari viņas viegluma dēļ.

Akmeņu jeb mājas caune (Martes foina) atšķiras no mežu caunes ar savu drusku mazāko augumu, samērā zemākām kājām, garenāku galvu neskatoties uz īsāku seju, mazākām ausīm, īsāku spalvu, gaišāku spalvas krāsu un ar baltu rīkli. Pieauguša tēviņa kopējais ķermeņa garums ir 70 centimetri, no kuriem drusku vairāk par trešdaļu nāk uz astes rēķina. Pelēkbrūnā spalva, starp kuras sariem spīd cauri vienādi krāsota baltganā vilna, ir uz kājām un astes tumšāka un uz ķetnām pāriet jau tumši brūnā krāsā.

Akmeņu caune ir sastopama gandrīz visās taīs pašās zemēs un apgabalos, kur sastop mežu cauni. Viņa vispār gandrīz visur biežāk sastopama nekā mežu caune, un pienāk cilvēka mājas vietai daudz tuvāk nekā pēdējā; var pat sacīt, ka ciemati un pilsētas ir viņas vismīļākā uzturas vieta. Atsevišķi stāvoši šķūņi, kūtis, dārza mājas, veci mūri, akmeņu gubas un lielāki malkas blāķi ciematu tuvumā ir šī mūsu mājputnu vislielākā ienaidnieka parastās dzīves vietas. ,.Mežā", saka Kārlis M i ll e r s, kas tās ļoti pamatīgi novērojis, „viņas paslēptuve ir gandrīz vienmēr cauri koki; šķūnī viņas ala ierakta dziļāk vai seklāk sienā vai salmos, un tā iet līdz pat sienai, šīs ejas viņa rada vielu, pa daļai nobīdot sānis, pa daļai to pārkožot. Zem siena vai salmu krājumiem, parasti ēkas mūra stūrī, vai pie kāda baļķa, viņa ierīko savai ģimenei mājokli, kas ir vienkāršs iedobums šaī vispār mīkstajā apkārtnē, bet kas kopā ar to rada ieapaļu paslēptni, kura parasti izklāta putnu un dzīvnieku spalvām, vilnu vai arī liniem."

Mājas caunes dzīves veids un ierašas ir bieži tādas pašas kā mežu caunei. Visādās miesas kustībās viņa ir meistars un ir tikpat -dzīva, izveicīga un izmanīga, tikpat drošsirdīga, viltīga un asinskāra, kā pēdējā. Savos medību ceļojumos viņa ir vienlīdz pārdroša un viltīga, drošsirdīga un izmanīga. Neviena baloža ligzda tai nav par augstu: viņa to sasniegs, un lai arī tas būtu jāpanāk kaut pa visgrūtākajiem aplinkus ceļiem. Caurums, pa kuru viņa var galvu izbāzt, ir pietiekošs, lai pa to izietu cauri arī viss ķermenis. Uz veciem jumtiem viņa paceļ pat kārniņas, lai nokļūtu pie sava laupījuma.

Viņas barība ir tāda pat, kā meža caunei; bet viņa ir daudz kaitīgāka par pēdējo, jo tā atrod daudz vairāk izdevības cilvēkam nodarīt manāmus zaudējumus. Kur tik vien varēdama, viņa ielien māju putnu mājokļos un kož tos ar neapmierināmu slepkavošanas kāri. Nereti atrod' 10 12, ja pat 20 gabalu nobeigtu putnu, kurus tā nogalinājusi vienā pašā naktī. Bez tam viņa ķer peles, žurkas, trusīšus, .visādus putnus un, ja medī mežā, vāveres, rāpuļus un abiniekus. Olas ir viņas gārdākais kumoss, bet viņai patīk arī visādi augļi, kā: ķirši, plūmes, bumbieri un ērkšķogas, pīlādžogas, kaņepes un t. t. Caunes slepkavības kāre pārvēršas par īstu trakošanu, un viņas apreibināšanās no savu upuru asinīm, šķiet, faktiski pamatota. Pēc M i ll e r a, caune ir atrasta guļam kādā vistu kūtī vai baložu būdas kaktā pēc tam, kad tā tur sarīkojusi īstas asinsdzīres. "Pirms dažiem gadiem," tā stāsta mūsu uzticības vīrs, „Alsfeldas tuvumā tika izlaupīta kāda baložu būda. Visi baloži bija nokosti. Caune, acīmredzot, apreibusi, otrā dienā tika atrasta kādā žogā baložu būdas tuvumā, pie tam īpatnējā truluma un apmātības stāvoklī, tā kā to varēja bez kādām pūlēm un viltības nošaut."

Pat jau veci, sagūstīti dzīvnieki ir zināmā mērā pieradināmi. Keiz Skotijā saķēra akmeņu cauni pavisam dīvainā kārtā. Ilgu laiku nelūgtais ciemiņš bija mājojis kādā kalnu ciematā un tur pie vistu dzimuma nodarījis neizsakāmus kauna darbus. Nebija ciemā nevienas vistu kūts, kur nevaidētu par caunes pārestībām: tad beidzot atrada viņas uzturēšanās vietu. Ar labu suņu palīdzību izdzina to beidzot no vientuļā šķūņa, viņas laupītāju alas, laukā un brīvībā. Velti viņa izmēģināja savu viltību un veiklību, lai no suņiem izbēgtu. Suņi tuvojās tai arvien un arvien vairāk un, kad tā bija nonākusi pie kāda bezdibeņa malas, to gandrīz jau saķēra. Viņa izšķīrās ātri un ar vienu vienīgu pārdrošu lēcienu metās savus 80 metrus dziļā gravā. Lēciens bija tomēr par stipru: lejā caune gulēja kā beigta un nekustējās. Viņas vajātāji bija pilnīgā pārliecībā, ka tā nositusies. Ādas dēļ kāds no vajātājiem nokāpa lejā un pacēla nelaimīgo. Piepeši caune sāka no jauna kustēties un savam ķērājam ar pienācīgu kodienu deva liecību par atgūto samaņu. Sakostais tomēr dzīvnieku nepalaida, bet ar drošu ķērienu saņēma pie kakla un to aiznesa uz mājām. Te ar to apgā-

Akmeņu caune (Martes foina)

jās saudzīgi un pa draugam, un pēc neilga laika tā jau tiešām bija rāma, vai nu augstā kritiena dēļ, vai ari aiz pateicības par dāvāto draudzību.

Mūsu Viduseiropas caunei tuvu blakus atrodas slavenais s o- bolis (Martes zibellina). No tuvu radniecīgās mežu caunes viņš atšķiras ar konveidīgu galvu, lielām ausīm, augstām, stiprām kājām, lielām ķetnām un spīdošu, zīdmīkstu spalvu. „Soboļa galva", piezīmē M i c e 1 s (Mūtzel), „ir vienmērīgi konveidīgā, no kuras puses to arī neapskatītu; viņa ķermenis līdz ar kājām, salīdzinot ar citām caunēm, ir spēcīgs un drukns. Soboļa ausis ir vislielākās un smailākās no visām man pazīstamo cauņu sugām; viņas ir daudz lielākas kā akmeņu caunes ausis, un tāpēc piešķir sejai pavisam īpatnēju izteiksmi. Beidzot, soboļa kājas atšķirās no radniecīgu sugu kājām ar savu garumu un stiprumu, bet ķetnas ar savu lielumu. Dzīvnieka vispārējā izskatā uzkrīt ķermeņa druknais īsums un ievērojamais augstums."

Soboļa āda skaitās par skaistāku, jo biezāka, mīkstāka un vienmērīgāka krāsā ir spalvā, bet sevišķi, jo manāmāka ir tumšbrūnās vilnas spalvas pāreja zilganpelēkā krāsā, šādu krāsu Si- birijas soboļu tirgotāji sauc par „ūdeni", un pēc tās ādiņas novērtē. Jo dzeltenāks ir šis ūdens, jo gaišākas ir saru spalvas, jo arī lētāka ir caunes ādiņa; turpretim, jo vienādākas krāsas un tumšākas ir šīs saru spalvas un ūdens, jo augstāka ir ādiņu vērtība. Skaistākās ādiņas ir uz muguras melnganas, uz purna brūni un pelēki jauktā krāsā, uz vaigiem pelēkas, uz kakla un sāniem iesarkani kastaņbrūnas, kakla lejgalā skaistā olas dzeltenuma krāsā; ausis mēdz būt ar pelēkbaltganu vai gaiši brūnu apmali. Kakla dzeltenā krāsa, kura pēc R a d d e s, dažreiz sabiezē līdz sarkan- oranžai krāsai, pēc dzīvnieka nāves izbalo jo ātrāk, jo spilgtāka tā bijusi.

Pirmējais soboļa izplatības apgabals sniedzas no Urālu kalniem līdz Beringa jūrai un no Sibirijas dienvidus robežas kalnājiem līdz 68 ziemeļu platuma gradam, kā arī ne visai plašā Ziemeļ- Amerikas rietumdaļā, bet tagad ir stipri sašaurinājies. Neatlaidīgā soboļa vajāšana ir to atspiedusi atpakaļ uz biezākajiem Ziemeļ- āzijas austrumu kalnu mežiem, bet tā kā viņam arī te cilyēks kā- rīgi seko, likdams uz spēli pat savu dzīvību, tad viņš ir spiests atkāpties vēl arvien tāļāk un top arvienu retāks. ,.Kamčatkā", saka Stellers, -— ,,pussalu iekarojot bija tik daudz soboļu, ka Kamčatkas iedzīvotājiem nebij ne mazāko grūtību sagādāt soboļu ādas nodokļu nomaksai. Ļaudis smējās par kazākiem, ka tie dodot nazi par soboļa ādiņu. Bija laiki, kad viens cilvēks varēja iegūt pa ziemu bez piespiešanās sešdesmit, astoņdesmit un vēl vairāk soboļu. Tamdēļ no šī apgabala izveda apbrīnojami daudz soboļu un tirgotājs, mainīdams ādas pret uzturas vielām, viegli varēja pelnīt piecdesmitkārtīgi. Ierēdnis, kuiš Kamčatkā dzīvoja, atgriezās no turienes Jakutskā kā bagāts vīrs, mazākais kā 30,000 un vairāk rubļu īpašnieks." šinīs soboļu tirdzniecības zelta laikos Kamčatkā nodibinājās soboļu ķērāju sabiedrības, un kopš tā laika dzīvnieku skaits tā samazinājās, ka S t e 11 e r a laikos, netika vairs izvesta ne desmitā daļa no agrākā saboļu daudzuma. Neskatoties uz to, Kamčatka tomēr ir vēl bagātākā soboļu zeme un daudzo un grūti pieejamo kalnu dēļ dzīvniekus nevar še tik viegli izskaust, kā citos Sibirijas apgabalos. Viņi nevar ari tik viegli no Kamčatkas izceļot, jo viņiem ceļu aizkrusto no trim pusēm jūra, no ceturtās lieli sūnu purvi. Tomēr ari te viņu skaits arvien samazinās un tie atrodami vairs tikai visnepieejamākās vietās.

Soboļa barība galvenā kārtā sastāv no vāverēm un citiem grauzējiem, putniem un citiem līdzīgiem dzīvniekiem; sobolis tomēr nenicina arī zivis, jo slazdos viņu ievilina zivju ēsma. Ciedru rieksti ir viņam ļoti patīkama barība. Riesta laiks iekrīt janvārī, un apmēram pēc divi mēnešiem mātīte dzemdē 3—5 bērnus.

Ikkatru gadu soboļu medības un ķeršana saviļņo visus cilts vīriešus, kas spējīgi nest ieročus, un dzen tirgotājus tūkstošām jūdžu garus ceļa gabalus. Ja medniekam laime, tad viņu sagaida liels ieguvums, bet soboļu medībās tam jāsastopas ar daudz un dažādām briesmām. Piepeši iestājies sniegputenis bieži vien nolaupa viņam ikkatru cerību atgriezties atpakaļ pie saviem draugiem. Tikai vislielākā norūdīšanās un bieži pārbaudītie piedzīvojumi var izglābt mednieku no briesmām, un tomēr ikgadus upuru ir vēl diezgan daudz. Medības turpinās no oktobra līdz novembra vidum vai decembra sākumam. Medību rajonā drošsirdīgie mednieki sadodas nelielās sabiedrībās un katrai sabiedrībai ir savi dzīvokļi; suņiem ceļojumā jāvelk arī ragavas, kur atrodas pārtikas produkti vairākiem mēnešiem. Nu sākas medības, kuras joprojām galvenos vilcienos notiek vēl tāpat, kā to Stellers aprakstījis. Ar slēpēm seko sobolim pa pēdām, kāmēr atrod viņa midzeni, vai arī to pamana; izliek visdažādākos slazdus vai cilpas. Ja soboli otrod kādā alā zemē vai kokā, kur tas ir paslēpies, tad visapkārt izliek tīklu un dzen to no viņa paslēptuves laukā, vai arī nocērt koku un tad bēdzēju nogalina bultām un ar šauteni. Vislabākie ir tie slazdi, kuros dzīvnieku saķerot netiek bojāta āda. Medniekam un viņa biedriem ir vajadzīgas vairākas dienas, lai visus slazdus sarīkotu kārtībā, un tad, slazdus apskatot, tas atrod diezgan bieži, un tas jāsagaida ikkatru dienu, ka kāda pārdroša baltā lapsa vai cits kāds plēsējs ir dārgo medījumu apēdis un atlikuši tikai nedaudzi ādas gabaliņi, lai droši viņam pierādītu, ka viņš būtu varējis nopelnīt tepat četrdesmit, piecdesmit vai sešdesmit sudraba rubļus. Vai arī nabagu pārsteidz visādi negaisi un tad steidzīgi jādomā tikai par to, kā glābt pašam savu dzīvību, nemaz neprātojot par kaut kur lamatās varbūt iekritušo soboļu izņemšanu. Tā soboļu ķeršana īstenībā ir nepārtraukta dažādu grūtību rinda.

Seska (Mustela putorius) ķermeņa garums ir 40 līdz 42 cm ar 16—17 cm. garu asti. Spalva ķermeņa apakšpusē ir tumšbrūna, augšpusē un sānos gaišāka, parasti tumši kastaņbrūna; uz kakla un uz sāniem krāsa ir visgaišāka, jo te spīd cauri dzeltenā vilnas spalva. Pa vēdera vidu velkas neskaidri norobežota sarkanbrūna svītra; smakrs un purna gals, izņemot tumšo degunu, ir iedzel- tenbalts. Spalva ir gan bieza, bet skaistumā ne tuvu nesasniedz caunes spalvu.-

Sesks apdzīvo visu Eiropas un Āzijas mēreno joslu, un sasto- jams pa daļai pat ziemeļu joslā. Izņemot Lapzemi un Ziemeļkrie- viju, viņš ir sastopams visā Eiropā. Āzijā viņu sastop visā ķir- gizu zemē līdz Kaspijas jūrai, un uz austrumiem cauri visai Sibīrijai līdz Kamčatkai. Viņš ir mierā ar kaut kuru vietu, kas sola pietiekoši daudz barības, un tāpēc tas apdzīvo līdzenumus un kalnus, mežus un laukus, visvairāk cilvēku mājokļu apkārtni, sevišķi lielākas zemnieku mājas. Brīvās vietās viņš apmetas dobumainos kokos, klinšu spraugās, atstātās lapsu alās un citos zemes caurumos, kurus tas gadījumā atrod; vajadzības gadījumā viņš pats sev izrok alu. Tīrumos viņš izvēlas augstas labības laukus; bez tam viņš mitinājās zem tiltiem starp pāļiem, vecos mūros, lielāku koku saknēs, biezos dzīvžogos: ar vārdu sakot, viņš prot visur atrast sev mitekli, bet tomēr labprāt izvairas no darba un ļauj labāk citiem dzīvniekiem rakt priekš sevis. Ziemā viņš ierodas ciemos un pilsētās, un te sastopas cīņā ar māju kaķi un māju cauni; viņš apmeklē pie gadījuma vistu un trusīšu kūtis, baložu būdas un citas vietas, kur tad, cilvēkiem ne jau prieku darīdams, attīsta savu darbību, kurā vienīgi viņa dzimtas radinieki to gan sasniedz, bet pārspēt gan nevarēs. Bet no otras puses, viņš atnes arī labumu, un ja zemnieki labi apsargā savas vistas, baložus un trusīšus, tad viņi ar savu viesi varbūt tīri apmierināti; sesks izķer pasakaini daudz žurku un peļu, tīra arī mājas apkārtni no čūskām un neprasa par to vairāk nekā, kā siltu migu siena šķūņa tumšākā kaktiņā. Ir apgabali, kur viņu tipat labprāt ierauga, cik nicina. Lauksaimnieki viņu zināmā mērā aizstāv un tas tiek tik augstu cienīts, ka viņu netur par vainīgu pat tad, ja vistu kūtīs vai baložu būdās ir palikušas kāda bīstama nakts laupītāja asiņainās pēdas.

Bez indīgām čūskām sesks, tāpat kā caune, ēd visus dzīvniekus, kurus tas var pārspēt. Viņš ir visu kurmju, lauku un māju peļu, žurku un kāmju, pat ežu, kā arī visu vistu un pīļu briesmīgs ienaidnieks. Vardes, kā rādās, ir viņa mīļākā barība, jo viņš tās ķer bieži vairumā un savā mājoklī uzkrāj dučiem. Vajadzības gadījumā viņš apmierinas ar sienāžiem un dēlēm. Bet viņš iziet arī uz zveju, uzglūn zivīm pie strautiem, ezeriem un dīķiem, lec pēkšņi ūdenī viņām pakaļ un nirdams ļoti veikli saķer tās. Bez tam

Sesks (Mustela putorius)

viņš ļoti labprāt ēd medu un augļus. Ari viņa asinskāre ir lielaT tomēr n > tik liela, kā caunei. Viņš parasti nenonāvē kūtī, kurā tas ielīdis, visus putnus, bet ņem pirmo, kas pagadās un steidzas ar to uz slēptuvi, bet atkārto savas medības vairāk reizes vienā naktī. Vairāk kā citām caunu sugām viņam ir paradums ierīkot sev krājumus, un nereti atrod viņa alās uzkrātu lielu vairumu peļu, putnu, olu un varžu. Viņa veiklība tam viegli pieļauj sevi vienmēr apgādāt.

Visas seska kustības ir veiklas, ātras un drošas. Viņš prot meistariski pielīst un taisīt nemaldīgus lēcienus, rāpjas, peld, nirst, īsi sakot, izlieto itin visus līdzekļus, kuri tam varētu derēt. Pie tam viņš ir blēdīgs, viltīgs, piesargās, ir uzmanīgs un neuzticīgs, ļoti saprātīgs un, kad tam uzbrūk, drošs, dusmīgs un plēsīgs, tā tad pilnīgi piemērots lielākām laupīšanām. Vajadzības gadījumā viņš, tāpat kā smirdoņi, aizsargājas izšļācot kādu ļoti smirdošu šķidrumu un ar to bieži atbaida suņus, kad tie viņu vajā.

Viņa dzīvība ir neticami sīksta. Viņš bez briesmām nolec no ievērojama augstuma, gandrīz vienaldzīgi panes visādas sāpes un nobeidzas tikai tad, ja ievainojumi ir nesamērīgi stipri.

Seska pārošanās laiks iekrīt martā. Apvidos, kur viņš bieži sastopams, var redzēt, ka tēviņš un mātīte dzenājas no viena jumta uz otru, vai arī, ka divi tēviņi izcīna savas sāncenšu cīņas. Tad viņi visi ļoti skaļi kliedz, nereti iekožas viens otrā un kā kamols noripo no jumta zemē, drusku atlaižas viens no otra un uzsāk deju no jauna. Pēc divu mēnešu ilgas grūsnības mātīte atnes alā vai malkas un žagaru kaudzē četrus līdz piecus, dažreiz arī sešus mazuļus, kas parasti notiek maijā. Māte ļoti mīl savus mazos, ar lielu maigumu rūpējas par viņiem un aizsargā tos pret ikkatru ienaidnieku. Un dažreiz, kad viņa dzird sava midzeņa tuvumā troksni, viņa uzbrūk cilvēkam, ja tas arī viņu nemaz neaizskar. Pēc sešu nedēļu ilgas bērnības jaunie ar veciem iziet uz medībām, un pēc trim mēnešiem tie kļuvuši gandrīz tikpat lieli, kā vecie.

•Jaunus seskus var likt kaķēniem zīdīt un pieradināt, bet no viņiem nav liela prieka, jo iedzimtā asinskāre ar laiku izlaužas uz āru un tad viņi uzbrūk ikvienam nevainīgam mājas dzīvniekam. Vairāki gūstekņi, kuriem jādzīvo vienā telpā, vienmēr nebūt nesatiek savā starpā labi, gluži otrādi, viņi bieži nikni uzbrūk viens otram, cīnās uz dzīvību un nāvi un apēd savus nonāvētos līdzbiedrus, tā kā bieži tikai stiprākais beidzot paliek pāri. Tomēr pie- radināšana un mācīšana pat pie seskiem daudz palīdz.

Brīvē dzīvojošie seski dažreiž izturās pret cilvēku patiešām neprātīgi pārdroši un bērniem var kļūt pat bīstami. „Vernā, kādā Kurhesenes ciematā," stāsta Lenčs, „kāds sešgadīgs puika bija nolicis savu brālīti uz ceļa kanāla tuvumā, lai vieglāk būtu viņu uzraudzīt. Pēkšņi parādījās trīs seski un uzbruka bērnam. Viens iekodās sprandā, otrs galvai sānos un trešais pierē. Bērns skaļi iekliedzās, brālis gribēja nākt viņam palīgā, bet no kanāla piesteidzās citi seski un gatavojās viņam uzbrukt. Par laimi nāca divi vīri no lauka bērniem palīgā, nosita divus seskus, pēc kam pārējie dzīvnieki atkāpās.

Rīgā kāds sesks pa grīdas caurumu ielauzās istabā, uzbruka šūpulī gulošam bērnam, nonāvēja viņu un sakoda tam kreiso vaigu, šnepfentalā sesks uzbruka pat ganam, bet te, zināms, viņam vajadzēja savu drosmi samaksāt ar dzīvību."

Ievērojamo zaudējumu dēļ, kurus dzīvnieks nodara, to gandrīz vispār ļoti stipri vajā. Lai viņu nomedītu, izlieto visus parastos ieročus un slazdus. Visnoderīgākie ir slazdi kastes veidā, kuriem vienos sānos ir aizkrītošas durvis. Tos izliek seskam ceļā un tie iesloga slazdā iegājušo sesku, tiklīdz tas aizskar dēlīti ar ēsmu. Kur peļu daudzums ir par nastu, ir labi sesku atstāt brīvībā un to enerģiju, ko prasītu viņa noķeršana, labāk izlietot vistu kūts izlabošanai un ciešai noslēgšanai.

Seska āda dod siltu un izturīgu kažoku, kuru tomēr viņas pastāvīgās un patiešām neciešamās smakas dēļ vērtē daudz zemāk, nekā to vajadzētu viņas biezuma dēļ. Tikai nesen tā ir nākusi drusku vairāk cieņā un viņu nēsā visjūtīgākās dāmas, nejūtot riebumu. No garām astes spalvām izgatavo otas» gaļa ir pilnīgi nelietojama un to nicina pat suņi.

Zebiekste (Mustela nivalis) sasniedz 20 centimetrus kopgarumā, no kuriem 4,5 centimetri ir jārēķina uz īso astīti. Ļoti izstiepto ķermeni līdzīgi veidotais kakls un galva padara pēc izskata vēl slaidāku, nekā viņš ir. No galvas līdz astei viņš ir gandrīz visur vienādi resns, tikai pieaugušās tukšumos ir drusku tievākas un viņām purns ir drusku smailāks. Ķermeni nes ļoti īsas un tievas kājas ar sevišķi maigām ķetnām, kuru apakšas starp pirkstu uzkalniņiem ir spalvu klātas un kuru pirksti ir apbruņoti tieviem, smailiem un asiem nagiem. Aste ir apmēram tikpat gara kā galva un no pamata uz galotni pamazām kļūst tievāka. Deguns ir strupjš un gareniska rieva to zināmā mērā sadala. Platās un noapaļotās ausis atrodas sānos un tāļu iepakaļ, šķībi gulošās acis ir mazas, bet ļoti ugunīgas. Vidēji gara, gluda spalva sedz visu ķermeni un tikai astes galā viņa ir drusku biezāka. Bez tam ievērības cienīgas ir garās ūsas priekš un virs acīm un atsevišķi sari zem tām. Spalva ir iesarkanbrūnā krāsā, virslūpas mala un visa apakšpuse, kā arī kāju iekšpuses ir baltas.

Zebiekste apdzīvo visu Eiropu un ir sastopama diezgan bieži, kaut arī ne tik lielā skaitā, kā Ziemeļāzijā. Visur viņa atrod noderīgu uzturas vietu, jo viņa visur prot ierīkoties un atrast paslēptuvi, kura tai sniedz drošību pret viņas lielākiem ienaidniekiem. Tā viņa mājo te koku tukšumos, te akmeņu kaudzēs un vecos mūros, te izdobtos krastos, kurmju, kāmju un žurku alās, ziemu būdiņās un šķūņos, pagrabos un kūtīs, zem bēniņiem u. t. t., bieži arī pilsētās. Kur to netraucē, tur viņa pat dienā staigā apkārt, kur viņa mana, ka to vajā, tikai naktī, vai ja arī dienā, tad ļoti uzmanīgi.

Ja uzmanīgi un bez trokšņa iet garām vietām, kuras viņai noder par paslēptuvēm, tad var viegli sagādāt sev to prieku, viņā noskatīties. Ir dzirdama lapās paklusa čaukstoņa un redz mazu, brūnu būtni ātri aizskrienam, kura, tiklīdz tā ierauga cilvēku, kļūst uzmanīga un paceļas pakaļkājās, lai varētu labāk apskatīties. Parasti šim pundurim nemaz nenāk prātā bēgt, gluži otrādi, tas no- raugas pasaulē droši un spītīgi un pieņem patiešām izaicinošu izteiksmi. Ja viņam iet klāt, ir tik pārgalvīgs, ka savukārt tuvojas miera traucētājam un noraugas tanī ar neaprakstāmu bezbailību, itkā gribētu pārliecināties, kas nelūgtajam viesim meklējams. Vairākkārt šis drošais dzīvnieks ir uzbrucis pat cilvēkam vai iekodies garāmejošu zirgu kājās.

Ir pats par sevi saprotams, ka šādam drošsirdīgam mazam radījumam vajaga būt patiešam briesmīgam laupītājam, un tāda zebiekste patiesībā arī ir. Viņa ir pieteikusi karu visiem maziem zīdītājiem, un bieži sarīko viņu vidū šausmīgus posta darbus. No zīdītājiem viņai par upuri krīt mājas, meža un lauku peles, ūdens un māju žurkas, kurmji, jauni kāmji, zaķi un truši. No putniem viņa laupa jaunas vistas un baložus, cīruļus un citus uz zemes dzīvojošus putnus, pat tādus, kas guļ kokos, posta arī viņu līgzdas. kad tās uziet. No rāpuļiem viņa vajā ķirzakas, glodenes un zalkšus, uzdrošinās uzbrukt pat bīstamajai odzei, kaut arī tās atkārtotie kodieni viņu nogalina. Bez tam viņa ēd vardes un zivis, ēd galu visādā veidā, pat savas pašas sugas. Dažādo dzimtu kukaiņi ir viņas gārdums, un kad viņai izdodas vēžus dabūt, tā veikli prot salauzt vēža cietās bruņas. Viņas niecīgais lielums un neticamā izveicība ļoti noder medībās. Varēs gan teikt, ka neviens mazs dzīvnieks nav no viņas drošs. Kurmi viņa uzmeklē tā apakšzemes pilī, žurkām un pelēm viņa lien pakaļ alās, zivīm seko ūdenī, putniem kokos. Viņa skrien sevišķi izveicīgi, rāpjās īsti labi, peld ļoti labi un prot panākt savu medījumu vai izbēgt ienaidniekiem, zibeņātri grozoties un žigli kustoties, vajadzības gadījumā taisot arī diezgan lielus lēcienus. Viņas galvenais spēks meklējams spējā izlīst caur visšaurākām spraugām un caurumiem un iekļūt tā tad visur, bet drosmes kāre slepkavot un asinskāre dara visu pārējo, lai no mazā dzīvnieka iznāktu lielisks laupītājs.

Pārošanās laiks iekrīt martā. Maijā vai jūnijā, tā tad pēc piecu nedēļu ilgas grūsnības, mātītei rodās pieci līdz septiņi, dažreiz gan tikai trīs, bet citreiz arī astoņi akli mazuļi, kurus viņa parasti raida pasaulē kādā caurā kokā vai vienā no savām alām, bet vienmēr tos novieto apslēptā vietā, sagatavojot viņiem guļas vietu ligzdas veidā no salmiem, siena, lapām un līdzīga materiāla. Viņa tos ārkārtīgi mīļo, ilgi zīda un baro vēl pēc tam dažus mēnešus ar mājas, meža un lauka pelēm, kuras viņa tiem atnes dzīvas. Ja viņus traucē, māte tos mutē pārnes uz citu vietu. Briesmās uzticīgā māte sargā savus bērnus ar drosmi, kurai nav robežu. Tikko patīkamie dzīvnieciņi ir pieauguši, viņi bieži dienas laikā spēlējas ar veco, un skats ir tikpat brīnišķīgs, cik skaists, kad šī sabiedrība skraida pa saules apspīdētu pļavu, pie tam pa tādu, kura ir bagāta pazemes ejām, piemēram kurmju alām. Rotaļas ir jautras. No. viena un no otra cauruma raugas ārā pa galviņai, mazās, skaidrās acis ziņkārīgi skatās visapkārt. Ja visur, kā rādās, valda miers un drošība, tie viens pēc otra atstāj alas un skraida apkārt pa zaļo zāli. Te tie viens otru kaitina un ķer un izrāda visu to veiklību, kas raksturo viņu sugu.

Jaunas zebiekstes, kas uzturās vēl pie mātes, ir vecuma ziņā pieradināšanai vispiemērotākās. Ieskats, kuru dabaspētnieki mantojuši kopš Bifona (Buffon), proti, ka mūsu dzīvnieciņš neesot pieradināms, ir dibināti atspēkots, bet pavisam bez pamata viņš nav. Gūstā turētas zebiekstes pieder pie lieliem retumiem, ne tāpēc, ka viņas būtu grūti sadabūt, bet tāpēc, ka viņas tikai retos gadījumos panes savas brīvības zaudēšanu. Es savukārt esmu pielicis vislielākās pūles, lai uzturētu zebieksti pie dzīvības ilgāku iaiku, ierīkojis viņai vispatīkamākās uzturēšanās vietas un devis vispiemērotāko barību, nekādā ziņā nelikdams sajust rūpīgas kopšanas trūkumu, un tomēr neesmu mērķi sasniedzis. Vienu vai divas dienas, dāžreiz arī nedēļām ilgi viss iet labi. bet pēkšņi dzīvnieciņš guļ raustīdamies un locīdamies uz zemes, un drīz pēc tam viņš ir nobeidzies. Pēc manām domām, šī vārguma galvenais cēlonis ir viņas ārkārtīgā kairināmība, — zebiekste, ja tā var teikt, nobeidzas aiz nepatikšanām. Citādi tas ir, ja audzina jaunas, ja iespējams, vēl aklas zebiekstes, liekot viņas zīdīt rāmai kaķenei. No bērnības pie cilvēka pieradušas, viņas top ļoti rāmas, un tad patiesi kļūst par ļoti piemīlīgiem radījumiem.

Labi apkopjot, zebieksti var uzturēt pie dzīvības četrus līdz sešus gadus. Brīvībā viņai vajadzētu sasniegt astoņus līdz desmit gadus lielu vecumu. Diemžēl, neprašas ļaudis daudzreiz vajā Šos mazos, derīgos radījumus un nonāvē tos aiz tīras pārgalvības. Slazdos ar olām, maziem putniem vai pelēm zebiekste ķeras ļoti viegli. Bieži viņu atrod arī žurku slazdos, kur tā nejauši ir nokļuvusi. Vajāšanas vietā krietno dzīvnieku vajadzēja stingri aizsargāt tā labuma dēļ, kas no viņa ceļas. Var droši apgalvot, ka neviens cits dzīvnieks nav tik piemērots peļu medībām, kā zebiekste. Zaudējumi, kurus tā nodara iekļūstot, pie gadījuma, slikti noslēgtā vistu kūtī vai baložu būdā, pavisam nekrīt svarā, salīdzinot ar viņas lietderību. Tomēr cīņa pret visādiem aizspriedumiem ir grūta, un muļķībai tieši patīk arī neievērot prāta pamatojumus. Nepietiek ar to vien, ka pilnīgi pārprot dzīvnieka darbību, nē, arī viņa aprakstus vēl izpušķo dažādām pasakām, šur un tur vēl daudzi domā, ka zebiekste dzemdējot savus mazuļus caur muti, katrā ziņā gan tāpēc, ka māti bieži redz savus mazuļus pārnesām no vienas vietas uz otru, bet te netīši aizmirst mājas kaķi, kurš dara tāpat. Bez tam domā, ka visiem dzīvniekiem, kuriem tā pieskaroties, vai kuriem iekožot, attiecīgās vietās rodoties nelabi augoņi, un sevišķi baidās par govīm, kuras vairāk par citiem mājas dzīvniekiem apdraudot šī pilnīgi bezvainīgā dzīvnieka kodieni. Turpretim citos apgabalos zemnieki tic, ka zebiekstes klātbūtne sētā atnesot mājai un saimniecībai laimi, un šie ļaudis, ievērojot mazā laupītāja labos pakalpojumus, ir patiesību sakot, katrā ziņā labāk izpratuši, nekā tie, kas dedzīgi pieķeras muļķīgajām sievu pasakām.

Tuvākais radinieks ir sermulis, kuru sauc arī par lielo zebieksti (Mustela Erminea), dzīvnieks, kas ārkārtīgi līdzinājās zebiekstei pēc izskata un dabas, bet ir ievērojami lielāks par mazo radinieku. Kopīgais garums sasniedz 32 līdz 33 centimetrus, no kuriem aste atņem 5 līdz 6 centimetrus. Ziemeļos viņš tomēr būs lielāks kā pie mums. Virspuse un puse no astes pamata vasarā izskatās brūnas, ziemā baltas, pirmā gadījumā viņa vilnas spalva ir brūni iesarkana, otrā — balta ar iedzeltenu nokrāsu, un astes gals, sākot no puses, ir vienmēr melns.

Sermulis ir plaši izplatīts Vecās pasaules ziemeļos. Viņš ir atrodams visā Eiropā uz ziemeļiem no Pirenejiem un Salkaniem, un bez tam viņš ir sastopams dienvidos un Vidusāzijā līdz Sibīrijas austrumu krastam. Mazāzijā un Persijā tas arī ir redzēts, pat Himalajos viņš esot novērots.

Tāpat kā zebiekste, arī sermulis labprāt apmetas kaut kurā vietā, un viņš prot visur ierīkoties, cik ērti tas vien iespējams. Zemes dobumi, kurmju un kāmju alas, klints spraugas, mūra caurumi, plaisas, akmeņu kaudzes, koki, neapdzīvotas mājas un simts citu līdzīgu paslēpšanās vietu dod viņam pajumti un patvērumu dienā, kad tas lielāko daļu noguļ savā reiz izmeklētā midzenī, kaut gan reti viņš arī saulei spīdot pastaigājas laukā un pārdroši parādas cilvēkiem. Viņa īstais medību laiks tomēr sākas tikai krēslā. Jau uz vakara pusi viņš kļūst modrs un kustīgs. Ja šinī laikā iet attiecīgām vietām garām, tad nevajaga ilgi meklēt, lai uzietu šo radījumu ar gudrajām acīm un aso prātu. Ja tuvumā atrodas noderīga vieta kur paslēpties, tad var viegli novērot viņa darbību. Nepacietīgs un ziņkārīgs, kāds viņš arī ir, varbūt arī izsalcis un kārs uz medījumu, viņš parādās, papriekšu tikai lai pārmeklētu sava midzeņa tieši tuvāko apkārtni. Nu kļūst redzama visa viņa kustību lokanība, izveicība un piemīlība. Kā zutis viņš izlien caur akmeņiem un krūmu zariem; te tas sēd vienu mirkli nekustīgi, augstu vidū uzcēlis slaiko ķermeni, vēl augstāk, kā to kaķis spēj, kad viņš taisa savu tā saukto kūkumu; te tas uz mirkli apstājas peļu vai kurmja alas, \ai kādas spraugas priekšā un apošņā iekšpusi. Arī tad, ja tas paliek uz vietas, viņš nav mierā nevienu mirkli, jo acis un ausis, pat nāsis pastāvīgi kustas un mazā galva zibe- ņa ātrumā grozās uz visām pusēm.

Ar sermuļa ķermeņa izveicību pilnīgi saskan viņa garīgās īpašības. Viņš ir tikpat dūšīgs, kā viņa mazais brālēns, un viņam piemīt neapvaldāma kāre slepkavot, kurai sakars ar viņa radu asinskārību.

Sermulis medī un ēd gandrīz visus mazos zīdītājus un putnus, kurus tas var pievilt, un nereti uzdrošinājās tuvoties medījumam, kas viņu lieluma ziņā ievērojami pārsniedz. Pastāvīgi viņš atrodas kara stāvoklī ar pelēm, kurmjiem, kāmjiem, trušiem, zvirbuļiem, cīruļiem, baložiem, vistām, bezdelīgām, kuras viņš izvelk no līgzdam, čūskām un ķirzakām, un pat zaķi nav no viņa droši. Lenčs priekš dažiem gadiem redzēja reiz piecus sermuļus sēžam pie dārza žoga uz viena slima zaķa, ar nolūku to nogalināt. Tas pats novērotājs piebilst, ka veseli un lieli zaķi, protams, esot droši no sermuļa, un viņam par upuri krītot vienīgi slimi un jauni, tomēr angļu dabaspētnieki apliecina, ka nekaunīgais dzīvnieks uzbrūkot arī veseliem. H o p e dzirdēja reiz zaķi bailēs kliedzam un tuvojās tai vietai, lai pārliecinātos par cēloni. Viņš redzēja zaķi aizbēgam, kuru. acīmredzot, kāds bija mocījis uz to nežēlīgāko. Šis kāds, piezīdies kā dēle, karājās viņam krūts sānos, un mūsu novērotājs tuvodamies redzēja, ka tas bija sermulis. Zaķis vilka vēl sev līdz savu briesmīgo ienaidnieku un pazuda krūmos; laikam gan viņš vairs netika tāļu. Arī šo novērojumu ir mēģināts apstrīdēt, bet par to nav ko šaubīties, jo to apstiprina arī vairāki citi dabaspētnieki. Kāds sermulis nokodis pat vairākus zaķus.

Ļoti patīkami ir noskatīties kādā no sermuļa mīļākām medībām, proti, kad tas medī ūdens žurkas, šim grauzējam nelabojamais vazaņķis seko ūdeni un virs zemes, un, cik nepiemēi'ots ari nerādās būt sermulim šo žurku īstais elements, beigās tomēr viņu nobeidz. Papriekš plēsoņa izmeklē visas alas. Viņa smalkā osme viņam skaidri pasaka, vai kādā no tām pašulaik atpūšas viena vai divas žurkas, vai arī to tur nav. Ja nu sermulis ir uzodis alu. kura tam apsola laupījumu, viņš dodas tanī iekšā bez kavēšanās, žurkai, protams, nav nekā steidzamāka ko darīt, kā izbailēs mesties ūdenī, un viņa mēģina aizpeldēt caur niedru biezokni, bet tas viņu neglābj no nenogurstošā vajātāja un viņas ļaunākā ienaidnieka. Izcēlis purnu un pakausi virs ūdens, kā to peldot dara suns, sermulis ar ūdra veiklību slīd pa viņam īstenībā svešu elementu un seko bēgošai žurkai ar savu pazīstamo izturību. Tā ir pazudusi, ja viņa neizglābjas caur gadījumu. Rāpšanās māksla tai palīdz tikpat maz kā slēpšanās. Plēsoņa nepārtraukti seko uz pēdām, un viņa plēsīgie zobi ir vienmēr bīstamāki par grauzēja stiprajiem un asi griezīgajiem zobiem. Zināmos gadījumos cīņa tiek izcīnīta pat ūdenī, un veiklais dzīvnieks peld ar nogalināto medījumu mutē uz krastu, lai tur to omulīgi apēstu. V ū d s stāsta, ka daži sermuļi nedaudz dienās esot izpostījuši skaitā bagātu ūdens žurku midzeni.

Pie mums sermuļa pārošanās laiks iekrīt martā. Maijā vai jūnijā mātītei rodas pieci līdz astoņi mazuļi. Parasti vecā sagatavo sev mīkstu gultu kurmju alā, kurai ir izdevīgs stāvoklis, va; kādā citā līdzīgā paslēptuvē. Viņa mīl savus bērnus ar lielu maigumu, zīda tos un kopj un spēlējas ar tiem līdz pat rudenim, jo tikai uz ziemas pusi gandrīz pilnīgi izaugušie mazuļi šķiras no savas uzticamās kopējas.

Sermuli ķer visādiem slazdiem, bieži arī žurku slazdos, kur tie pie gadījuma iekļūst; ja tad pienāk klāt, viņš liek atskanēt griezīgai čirkstēšanai; ja viņu kaitina, viņš lec virsū skaļi kviekdams, bet citādi tikai ar klusu šņākšanu izrāda savas bailes. Parasti vecumā saķerts sermulis nedzīvo ilgi, jo viņš skaišas tikpat ātri kā zebiekste un negrib pierast ne pie krātiņa, ne kopēja, un vai nu barību neņem pretim vai tā uzbudinājās, ka tamdēļ nobeidzas. Es esmu sagūstījis daudzus sermuļus, un tos rūpīgi kopis, bet nekad neesmu varējis kādu no viņiem uzturēt pie dzīvības. Turpretim, ja šīs sugas zebiekstes jaunībā izņem no midzeņa, viņas ļoti labi pierod un sagādā savam kopējam daudz prieka. Dažām esot bijis iespējams atļaut pēc patikas iet un nākt, un viņas esot savam kungam sekojušas līdzīgi sunim.

Sermuļa āda gan nav dārga, bet viņas skaistuma dēļ to tomēr ciena. Agrāk no viņām pagatavotos ģērbus nesa tikai valdnieki, tagad tā ir kļuvusi plašāk pieietama.

Kādā citā ģintī apvieno ūdens seskus jeb nerus (Vison) seskam ļoti tuvu radniecīgu caimi, kura atšķiras no viņa tikai ar drusku platāku galvu, stiprākām īsākām kājām, sevišķi pie pakaļkājām skaidrāk izveidotām plēvītēm pirkstu starpā, ar samērā drusku garāku asti un ar spīdošu, biezu, gludi pieguļošu, īsu un augšā un apakšā vienādi brūnu spalvu. No tām nedaudzām sugām, kuras minētai grupai pieskaita, svarīgākās ir: mūsu ūdens sesks un viņa Amerikas pārstāvis minks.

Mūsu ūdens sesks, kuru sauc arī par d u p u r i un ū d e l i (Mustela Lutreola), sasniedz garumā 50 centimetrus, no kuriem apmēram 14 centimetri nāk uz asti. Ķermenis ir garens, slaiks un īsām kājām, visumā līdzīgs ūdram, galva tomēr vēl slaidāka, kā šim radiniekam, kājas līdzinājās seska kājām, bet pirksti visi, kā jau minēts, saistīti ādas plēvītēm. Spīdošā spalva sastāv no biezas, gludi piegulošas, īsas, diezgan asas, brūnas sarveidīgas spalvas, starp kuru un zem kuras atrodās iepelēka un ļoti bieza viļņveidīga spalva. Muguras vidū, uz pakauša un visvairāk ķermeņa pakaļējā daļā šī krāsa parasti ir tumšāka, arī astes spalva mēdz būt tumšāka par spalvu ķermeņa sānos. Ķermeņa apakšā šī krāsa pāriet pelēkbrūnā. Pie rīkles atrodas mazs, gaiši dzeltens vai iebalts plankums; virslūpai balta priekšējā daļa, bet apakšlūpa balta visgarām.

Gluži līdzīga krāsa ir arī minkām (Mustela vison), kura ādu vērtē daudz augstāk, jo tā ir vilnaināka un mīkstāka. Minks augumā pārspēj mazliet ūdens sesku, bet krāsā viņš tam ir ļoti līdzīgs. Parasti augša un apakša ir tumši riekstbrūna, aste brūni- melna un žoda gals balts.

Pēc savas gaitas ar līko muguru, pēc savas veiklības un spējas izlīst caur vismazākiem caurumiņiem, ūdens sesks līdzinājās caunei. Viņš skrien slikti, nerāpjas arī kokos, bet, tāpat kā ūdrs, ir ļoti veikls peldētājs, kurš var ļoti ilgi izturēt zem ūdens. Pretoties ūdeņiem bagātu straumju straujajiem viļņiem viņš gan laikam jutīsies par vāju, jo lielās upēs to atrod mazāk kā nelielos tekošos ūdeņos. Viņa kopošanās laiks ir februārī un martā, un aprilī vai maijā var atrast pašu alās, kas ietaisītas augstākās, sausākās vietās, starp nogāztiem kokiem vai koku saknēs, akli piedzimušus mazuļus.

ūdens sesks savā dzīves vietā mīl klusumu un vientulību. Lai ar' viņš baidās ļoti no cilvēkiem un prot ļoti veikli aizbēgt, ja tam dzenās pakaļ, dažreiz viņš tomēr apmeklē putnu kūtis un tad, tāpat kā caune un sesks, nogalina putnus, kamēr vien viņi ir un kamēr to neviens netraucē. Bet tas notiek tikai vientuļās zvejnieku mājiņās, un es nekad neesmu dzirdējis, ka viņš būtu ieradies medīt ciematos. Viņa parastā barība ir zivis, vardes, vēži, gliemeži. Laikam gan viņam krīt par laupījumu arī daža laba jauna sloka un dažs niedru cālis.

Viņa ādas vilinošā cena, sevišķi stipri pavairo šī vienmēr retāk paliekošā dzīvnieka vajātāju skaitu. Viņu nomedīt tomēr nav viegli. Izdzīts no sava mājokļa ciņos vai zem izceltām alkšņa saknēm. upuris tūliņ metas ūdenī un pazūd no acīm. ūdenī nošaut to izdodas tikai retumis.

Āmrija jeb tinis (Mustela Gulo)

Āmrija jeb tinis (Mustela Gulo) ir 95 līdz 100 cm garš, uz asti jārēķina 12 līdz 15 cm, augstums skaustā 40 līdz 45 cm. Uz purna spalvas īsas un retas, uz kājām biezas un spīdīgas, uz vidukļa garas un pinkainas, ap ciskām, uz gaišām sānu svītrām un uz astes cietas un ļoti garas. Galvas un kakla virsa brūnimelna ar atsevišķām pelēkām spalvām, mugura, apakša un kājas tumši melnas; starp acīm un ausīm atrodas gaišpelēks plankums, un gar abiem sāniem, sākot no pleciem, stiepjas gaišpelēka svītra. Vilnas spalva pelēka, apakšpusē vairāk brūna.

Āmrija apdzīvo ziemeļzemes. Sākot no Dienvidnorveģijas un Finmarkenas, viņš atrodams visā Ziemeļāzijā un Ziemeļamerikā līdz Grenlandei. Agrāk viņa izplatības dienvidrobeža Eiropā bija jāmeklē vairāk uz dienvidiem, kā tagadr zemeļbrieža laikmetā tā sniedzās pat līdz Alpiem.

Pašlaik viņa uzturēšanās apgabali ir: Norvēģija, Zviedrija, Lapzeme, Lielkrievija, sevišķi apgabali ap Balto jūru, visa Sibiri- ja, Kamčatka un Ziemeļamerika.

Senie dabas pētnieki stāsta par āmriju pasakainas lietas, un tas ir viņu nopelns, ka visās valodās šī kustoņa nosaukumam ir viena un tā pati nozīme.

Viņš nemājo pastāvīgos mājokļos, bet maina tos pēc vajadzības, un naktij iestājoties apslēpjas kautkurā vietā, kas dod patversmi, vienalga, vai tas būtu meža biezoknī, vai klinšu aizā, vai atstātā lapsas alā vai kādā citā dabīgā dobumā. Tāpat kā pārējās caunes, viņš ir vairāk nakts kā dienas kustonis, tomēr savā no cilvēkiem reti apmeklētā dzimtenē viņš ložņā apkārt, kad vien iepatikās, arī dienas gaismā, un tas viņam katrā ziņā arī būtu jādara, jo viņa tēvijā saule vasarā kādu gada ceturksni stāv pie debesīm cauru dienu un nakti.

Ziemā, kuru viņš pavada līdzīgi citām caunēm bez garākas guļas, tas viegli ar savām lielām ķetnām staigā pa sniega virsu un, nebūdams gārdēdis, ved patīkamu un omulīgu dzīvi, nekad neno- nākdams lielā trūkumā. Viņa kustības ļoti savādas, un sevišķi ar savu gaitu tas atšķiras no pārējiem man pazīstamiem kustoņiem. Tinis veļas ("tinas") lieliem lēcieniem, savādi klibodams un kūleņodams. Tomēr viņa gaita pietiekoši ātra, tā kā viņš viegli panāk mazākus zīdītājus un, ilgi vajājot, spēj piekļūt diezgan tuvu arī lieliem. Viņa pēdas sniegā, atbilstot gaitai, sastāv no dziļām alām, kurās viņš ielecis visām četrām kājām. Taisni tāpēc viņa īpatnējā gaita ļoti piemērota vieglai uz priekšu tikšanai, kamēr vajātam meža kustonim grūti jācīnās ar dziļo sniegu. Par spīti savai neveiklībai, viņš prot uzkāpt zemākos kokos. Cieši piespiedies pie stumbra, viņš guļ uz zariem, glūnēdams un gaidīdams, kamēr pa apakšu ies garām kāds meža kustonis. Ar spēcīgu lēcienu viņš uzlec pēdējam uz muguras, ieķeras kaklā, ātri pārkož artērijas un gaida, kamēr tas noasiņo. Osme ir viņa attīstītāka maņa; bet arī redze un dzirde ir asas. Viņa galvenā barība ir ziemeļzemju peļu sugas, sevišķi lemmingi, kurus viņš aprij apbrīnojamos vairumos. Zināmos gados, kad šie kustoņi stipri savairojušies, tinim nav jārūpējas par citu medījumu. Viņš seko arī vilkiem un lapsām to sirojumos, cerēdams iegūt kautko no viņu laupījuma. Bet vajadzības gadījumā viņš arī pats medī lielākus kustoņus.

Mazu, noķertu laupījumu tinis aprij tūlīņ uz vietas ar visu ādu un spalvām, bet lielāku viņš ļoti rūpīgi ierok zemē un tad no tā iet lira azaidu vēl otrreiz. Ievērojot viņa daudzpusīgo plēsēja" darbību, tinis pie visām ziemeļu tautībām nekādā ziņā netiek saudzēts, bet viņu dzenā, vajā un nogalina kur vien spēj. lai gan viņa āda nebūt netiek visur lietota. Zināms, kamčadali viņu vērtē ļoti augstu un domā, ka nevar būt skaistākas ādas par šo.

Eskimoss nogulstas uz vēdera āmrijas alas priekšā un gaida, kamēr tas iznāk laukā, tad tūliņ uzlec kājās, aizbāž caurumu un laiž vaļā savus suņus, kuri gan nelabprāt iet uz tādu medījumu, tomēr viņu aiztur. Tad piesteidzas mednieks, apmet plēsējam cilpu ap kaklu un to nogalina. Norvēģijā un Lap- zemē viņu nobeidz šaujamiem ieročiem. Par spīti savam mazajam augumam, āmrija tomēr ir dūšīgs pretinieks, jo viņš ir stiprs, mežonīgs un spējīgs pretoties. Apgalvo, ka viņam griežot ceļu pat lāči un vilki; pēdējie to laikam vispār neaiztiekot viņa nejaukās smakas dēļ. Cilvēkam viņš pretojas vienīgi, kad nespēj izvairīties. Pamanījis mednieku, viņš parasti glābjas bēgdams, un dzīts uzkāpj kokā vai augstā klints galotnē, kur ienaidnieks nevar tam sekot. Līdzenos, kokiem neapaugušos apgabalos ātri suņi viņu drīz panāk, bet viņš aizsargājas pret tiem dūšīgi un izturīgi, un nikni kož katru, kas gadās priekšā. Viens vienīgs suns viņu nevar uzvarēt, dažreiz arī vairākiem ir grūti viņu veikt. Ja viņš nevar izbēgt saviem vajātājiem uzkāpjot kokā, tad nometas augšpēdu, sagrābj suni saviem nagiem, nogāž to gar zemi un tā sakož, ka pēdējais no nodarītām brūcēm bieži nobeidzas.

Āmrija riesta laiks iekrīt rudenī vai ziemā, Norvēģijā, kā man stāstīja Ēriks, janvārī. Pēc četru mēnešu grūsnības laika, tā tad parasti maijā, kādā vientuļā kalnāju aizā vai biezākā mežā mātīte dzemdē divus vai trīs, reti arī četrus mazuļus siltā midzenī, kuru viņa ierīkojusi vai nu caurā kokā, vai dziļā alā. Grūti uzmeklēt tādu dzemdēšanas vietu; bet ja mazuļus dabon, kamēr tie vēl jauni, tad tos var pieradināt bez lielām pūlēm. Kamēr sagūstītais āmrija ir jauns, tikmēr viņš rādās ļoti jautrs, gandrīz kā jauns lācēns.

Daudzrija jeb āmrija (Gulo borealis)

Āmrijas īstā daba parādas vienīgi viņam līdzīgu radījumu sabiedrībā. Berlines zooloģiskajā dārzā reiz dzīvoja trīs šie zvēri, kuri mūsu būros tik reti sastopami, proti viens vecs un divi vēl nepieauguši, kas bija sagūstīti agrā jaunībā. Tikai ļoti reti redzēja tos uz īsu brīdi atpūšamies; lielāko dienas daļu viņi pavadīja rotaļās, kuras no sākuma, liekas, nav ļauni domātas, bet drīz top nopietnākas, un pie gadījuma pāriet divkaujā, kurā abi varoņi laiž darbā pārmaiņus zobus un ķetnas. Gandrīz nav iespējams attēlot, kā viņi kvekšķ, rūc un kauc viens pār otru veldamies. Te viens atrodas otram mugurā, te uz vēdera, te otrs to nopurina un savukārt nogāž gar zemi. Te viņi uzlec kājās, mēģina sagrābt viens otru zobiem, rausta aiz astes, un no jauna veļas labu gabali; pa zemi. Kad rotaļa un divkauja beidzas, tad tie sīkiem solīšiem dzenas viens otram pakaļ, izmēro būri visos virzienos, izokšķerē visus kaktus un stūrus, izpēta ikkatru atrodamo priekšmetu, apgāž barības un dzeramos traukus un kaitina cienīgās apkalpotājas, kurām jātīra viņu būri, ar savu dziņu nemitīgi pētīt tādas lietas un priekšmetus, gar kuriem tiem nevarētu būt nekādas daļas. Tad tie atkal noskaišas un sāk veco rotaļu, stundām ilgi saistīdami vērīgus novērotājus. Ieraudzījuši uzraugu nesot barību, viņi izturas pavisam citādi. Tad viņi izrāda visu izsalkušu kustoņu nepacietību. Pirmo reiz to novērojot, man pēkšņi tapa saprotams vārds "āmrija". Smilkstēdami, kaukdami, rūkdami, kvekšķēdami, zobus atņirguši un neaizmirzdami viens otru pacienāt pliķiem un citiem draudzības pierādījumiem, viņi kā traki un neprātīgi skrien apkārt pa būri, mezdami kārus skatienus uz gaļu. un ja uzraugs tiem pēdējo nepasniedz, tad itkā izmisuši veļas pa zemi. Tiklīdz tiem iemet kumosu, tā viņi metas uz to ar tādu kāri, kādu es neesmu novērojis vēl ne pie viena cita kustoņa, mazākais pie tik rūpīgi kopta un barota kā viņi. Liekas, cauņu neapmierināmā asinskāre pie viņiem pārvērtusies rijībā. Visu pārējo aizmirsdami, tie kā neprātīgi metas uz gaļas gabalu, sagrābj to zobiem un nagiem reizē un gremo skaļi čāpstinādami, rūkdami un spurkdami tik steidzīgi, rij un rīstās tik kāri, ka nevar vairs šaubīties, ka veco rakstnieku teikām ir savs pamats.

ūdrs (Lutrinae).

Otrā apakšdzimtā apvieno ūdrus (Lutrinae). šeit ietilpstošās cauņu sugas, pēc skaita kādas divdesmit, atšķiras ar garumā izstieptu, plakanu ķermeni, kas atbalstas uz zemām kājām, plakanu galvu ar strupu purnu, mazām uz priekšu stāvošām acīm un īsām, apaļām ausīm, stipri attīstītām peldplēvēm starp kāju pirkstiem, garu, saīsinātu, vairāk vai mazāk plakani saspiestu asti un īsām, cietām, gludām, spīdīgām spalvām. Kājām ir pieci pirksti.

Ūdri apdzīvo upes un jūras gandrīz visās pasaules daļās, izņemot Austrāliju un vistālākos ziemeļus. No ūdens viņi attāļinājas vienīgi piespiesti, bet arī tad viņu vienīgais nolūks ir uzmeklēt citus ūdeņus. Viņi meistariski peld un niras, var izturēt ilgāku laiku zem ūdens, skrien diezgan ātri, neskatoties uz īsajām kājām, ir izturīgi, dūšīgi un droši, saprātīgi un ļaujas pieradināties, bet gandrīz viscaur dzīvo saspīlētās attiecībās ar cilvēku, jo viņi pēdējam nodara tik lielus zaudējumus, ka tos pat niecīgā mērā nevar atsvērt ar viņu vērtīgo ādu.

Eiropā piemājo tikai viena šīs grupas suga, zināmā mērā apakšdzimtas pirmveids, ūdrs (Lutra vulgaris). Tā ir ūdens caune, pilnīgi 1,2 metrus gara, pie kam no šī garuma uz asti jārēķina 40 līdz 43 centimetri. Ķermeni sedz bieza un cieši pieguloša spalva, kas sastāv no rupjām, cietām, spīdīgām tumšbrūnām virsspal- vām; viņas krāsa top drusku gaišāka tikai apakšā un zem kakla. Mūsu ūdrs apdzīvo visu Eiropu un bez tam Ziemeļ- un Centrālāzi- jas lielāko daļu. Viņa izplatības apgabals austrumos iet līdz Amūras grīvai.

ūdrs visvairāk mīļo upes, kuru krasti uz tāliem gabaliem apauguši ar mežu. šeit viņš mājo zemes alās, kas ierīkotas gluži pēc viņa garšas un saskaņā ar viņa parašām. Izeja arvien atrodas zem ūdens līmeņa, parasti pusmetra dziļumā. No šejienes slīpi uz augšu iet apmēram divus metrus gara eja, kura ved uz ērtu midzeni, kas parasti izklāts ar zāli un vienmēr tiek turēts sauss. Otra, šaura eja iet no midzeņa ārā uz krastu un gādā par gaisa apmaiņu. Plūdos, kad ala pārplūst, viņš uzkāpj tuvāk stāvošos kokos vai nobēg cauros stumbros un šeit pavada laiku mierā un atpūtā pēc savām medību gaitām ūdenī.

Nodarīdams lielus zaudējumus, ūdrs kaitina zivju saimniecības īpašniekus un kaislīgos makšķerniekus, tomēr dabas pētniekam viņš ir ļoti pievilcīgs. Viņa dzīves veids ir tik īpatnējs, ka prasa sevišķu novērošanu, un tāpēc nevar nesaistīt dabas mīļotāju, kuru šī dzīvnieka kaitīgā darbība neskar, ūdrs ir visādi interesants: viņa dzīve un darbība ūdenī, viņa kustības, viņa paņēmieni barības iegūšanā un viņa garīgās spējas. Katrā ziņā viņš pieder pie mūsu pasaules daļas interesantākiem kustoņiem. Ka viņš ir īsts ūdens dzīvnieks, to var jau redzēt, novērojot viņu uz sauszemes. īso kāju dēļ viņš iet līzdams, locīdamies līdzīgi čūskai, tomēr diezgan ātri. Uz sniega un ledus viņš bieži šļūc diezgan tāļu, un tad viņam ļoti noder gludā āda, dažreiz jāpiepalīdz arī spēcīgai astei. Platā galva tiek nesta tad nokārta, mugura tikai nedaudz saliekta, un tā viņš slīd un klusi aizsteidzas pa savu ceļu īpatnējā veidā. Tomēr nav jādomā, ka viņš būtu neveikls, jo viņa ķermeņa lunkanība parādās arī uz sauszemes. Savu ķermeni viņš var griest un grozīt neticami viegli un kā vien grib, un ir spējīgs bez grūtībām piecelties stāvus, palikt šajā stāvoklī vairākas minūtes un, nezaudējot līdzsvaru, pagriezties uz priekšu un atpakaļ, grozīties un noliekties un atliekties.

Pavisam citādi viņš kustas ūdenī, savā īstā elementā, uz kurieni viņš bēg pat aiz visniecīgākā iemesla, lai aizmanītos no draudošām briesmām uz naidīgās sauszemes. Viņa ķermeņa uzbūve teicami piemērota peldēšanai un niršanai: čūskai līdzīgais ķermenis, īsām kājām, kuras lielās peldplēves pārvērtušas par spēcīgiem airiem, ar spēcīgo un diezgan garo asti, kuru var lietot kā teicamu stūri, un ar gludo un glumo spalvu apvieno sevī visu nepieciešamo, kas vajadzīgs ātrai slīdēšanai pa ūdeni un viļņu šķelšanai. Laupījuma saķeršanai noder asie, teicamie un spēcīgie zobi, kuri nekad neizlaiž satverto, lai tas arī būtu nezin cik gluds un glums. Dažreiz rodas izdevība, novērot viņa peldēšanu dzidrajos Alpu ezeru vai jūras ūdeņos. Viņš peld tik veikli uz visām pusēm, ka piespiež zivis, kurām viņš dzenas pakaļ, pielikt visus spēkus, ja tās grib no viņa izmukt; un ja viņam laiku pa laikam nevajadzētu uzpeldēt ūdens virspusē, lai ieelpotu gaisu, tad gan grūti būtu atrast tik ātru zivi, kura spētu no viņa aizbēgt, ūdram ir pilnīgi vienalga, vai jāpeld uz augšu vai uz leju, vai jāpagriežas uz sāniem, vai jā- apsviežas atpakaļ; jo ikkatra kustība, kādu vien mēs varam iedomāties, viņam ir viegli izdarāma. Pat ilgāk ūdenī uzturoties, viņa spalva paliek gluda un sausa. Tā vieta ūdenī, kur ūdrs peld, ir viegli nosakāma, jo no turienes pastāvīgi paceļas gaisa pūslīši un visa viņa spalva ir, tā sakot, pārklāta maziem gaisa pūslīšiem. Ziemu, kad ūdeņi ir aizsaluši, tas uzmeklē ledū āliņģus, pa kuriem nolaižas ūdenī un atgriežas atkal, lai ieelpotu gaisu, šādus āliņģus viņš nemaldīgi prot atkal uzmeklēt, un prot tikpat labi atrast arī citus vēl, kuri gadās pa ceļam. Pietiek, ja ālinģis ir tikai tik vien liels, ka viņš varētu izbāzt savu degunu, lai ieelpotu gaisu: tad aizsalušais ūdens krājums ir pilnīgi piemērots, lai viņš te varētu medīt.

Brīvā dabā ūdra balss ir dzirdama daudz retāk, nekā gūstā, kur viņu daudz vieglāk ir uzbudināt. Kad viņš jūtas īsti patīkami, tad viņš klusi irgo; dusmās viņš skaļi spiedz.

Ūdra maņas ir ļoti asas; viņš redz, dzird un saož sevišķi labi. Jau vairāku simts soļu attālumā tas jūt cilvēka vai suņa tuvošanos, un šī parādība pamudina viņu bēgt ūdenī ar vislielāko steigu. Dažreiz viņu var sastapt arī dienā ārpus alas vai ūdens, kad omulīgi izstiepies uz kāda veca koka vai siekstas, viņš gozējas saulē, dažreiz pat tā aizmirsdamies, ka cilvēks var piezagties klāt un to nosist: tas gan tomēr ir retos izņēmuma gadījumos. Parasti tikai pēc saules rieta viņš dodas uz zivju zveju, ar ko nodarbojas visu nakti, vislabāk un visrosīgāk gan mēneša gaismā. Savu medību laikā viņš, pie gadījuma, tuvojas arī cilvēku dzīves vietām, pat līdz nedaudzu soļu attālumam, iziet cauri tām apdzīvotām vietām, kas atrodas pie lielākām upēm, parasti tā, ka cilvēks to nemaz nemana. Ja apstākļi spiež, viņš savu mājokli taisa vecu dzirnavu tuvumā.

Veci ūdri parasti dzīvo vientuļi, vecas mātītes, turpretī, ilgi klejo apkārt kopā ar saviem mazuļiem, vai savienojas ar citiem un tad zvejo kopīgi. Viņi peld pret straumi, un nereti tie upi pamatīgi pārmeklē jūdzēm tālu no savas dzīves vietas; zvejo arī jūdzi apkārt visās upītēs un dīķos, kas ietek galvenā upē, vai atrodas ar to sakarā.

Ūdenī ūdrs ir tas pats, kas uz cietzemes lapsa ar lūsi abi kopā. Seklos ūdeņos viņš zivis sadzen līčos, lai tad viņas tur vieglāk varētu noķert, vai arī plunčādamies sit ar asti vairākas reizes pa ūdens līmeni un baida zivis, kuras salien krasta alās vai zem akmeņiem, kur tad viņas katrā ziņā krīt ūdram par laupījumu. Dziļākos ūdeņos viņš tām uzbrūk no upes dibena un saķer tās veikli aiz vēdera. Nereti tas sēž uz siekstām un akmeņiem un glūn uz laupījumu, un tiklīdz tas jau no tālienes pamana kādu zivi, acumirklī nozūd zem ūdens, dzenas tai ātri kādu gabalu pakaļ un saķer to, tiklīdz tā izbailēs mēģina kaut kur paslēpties. Mazākās zivis viņš norij peldot, galvu drusku virs ūdens paceldams; lielākās viņš mutē saņēmis iznes uz krasta, un tad te tās arī apēd. Ēzdams viņš šo savu glumo laupījumu tura priekškājām, un iesāk ēst no plecu daļas, gaļu noloba sākot no pakauša un iet uz asti, un galvu un asti, kā arī pārējās daļas pamet. Zivīm bagātās upēs viņš ir vēl kārāks, un mielojas tikai ar labākajiem muguras gabaliem. Tad gadās, ka viņš par dienu noķer vairākas lielas zivis un no katras noēd tikai nelielu gabaliņu no muguras. Kaut arī būtu barības pārpilnība.

ūdrs paliek tomēr uzticīgs savas šķiras ierašām. Arī viņš slepkavo, kā es to novēroju pie noķertiem ūdriem, tik ilgi, kamēr vispāri viņa tuvumā kaut kas dzīvs ūdenī ir vēl sastopams, un garām peldoša zivs spēj viņu aizvilināt pat no visgārdākās maltītes un ierosināt uz jaunām medībām. Ja viņam nejauši gadās nonākt mazu zivtiņu barā, tad viņš, cik vien ātri spēdams, ker vienu pēc otras, steidzīgi aiznes viņas uz krastu, nokož, atstāj guļot un dodas atkal ūdenī, lai turpinātu medības.

Lai gan zivis, sevišķi foreles, ir ūdra vismīļākā barība, tomēr viņš ēd arī vēžus, vardes, ūdens žurkas, mazus un pat lielākus putnus.

Noteikta laika, kad ūdri pārojas, nav; jo jaunus ūdrus var sastapt katrā gada laikā". Parasti gan pārošanās laiks iekrīt februāra beigās vai marta sākumā. Tēviņš ar mātīti savstarpēji sasaucas ar stipru un ilgstošu svilpienu, un tad tie savā starpā mīlīgi rotaļājas pa ūdeni. Viņi dzenā viens otru, ķircinās un jokojas. Deviņas nedēļas pēc pārošanās, pie mums parasti maijā kādā drošā vietā, t. i. savā mājoklī, kas uzcelts krastā, zem veciem kokiem vai lielām saknēm un mīksti un silti ar zāli izklāts, mātītei piedzimst divi līdz četri akli mazuļi. Māte viņus ļoti mīl un kopj ar vislielāko rūpību. Pēc apmēram deviņām vai desmit dienām piemīlīgie mazuļi atver savas acis, un pēc astoņām nedēļām māte tos ved uz zivju zveju. Viņi vēl apmēram pusgadu paliek veco uzraudzībā, un pēdējie mazos apmāca labi visās amata mākslās. Trešajā gadā tie jau ir pieauguši, vai, mazākais, viņi ir jau spējīgi vairoties.

Jauni, no midzeņa izņemti un ar pienu un maizi barojot audzēti ūdri var tapt ļoti lēni. Ķīnieši kādai šīs ģints sugai liek zvejot zivis, un pat pie mums dažreiz ūdri izlieto šim pašam mērķim. Pieradināts ūdrs ir ļoti piemīlīgs un patīkams dzīvnieks. Viņš ātri iemācās pazīt savu saimnieku un beidzot, kā uzticams suns, seko tam uz katra soļa. Viņš gandrīz labāk pierod pie piena un augu. nekā pie dzīvnieku barības, un viņu var novest pat tiktāl, ka viņš zivis nemaz neaiztiek.

Lielo postījumu dēļ, ko ūdrs nodara, viņu katrā laikā medī bez žēlastības. Tikai ļoti reti izdodas ūdru nošaut, gaidot uz to. Visbiežāk to ķer šķīvju dzelžiem.

*

smirdoņi.

Nevar sacīt, ka kāds cauņu dzimtas loceklis izplatītu sevišķi patīkamu smaršu; mēs atrodam, turpretim, jau starp tām sugām, kas dzīvo pie mums, arī tādas, kuras sauc par „smirdoņiem" un kuras nes šo vārdu ar pilnu tiesību. Bet kas gan ir mūsu sesks, salīdzinot ar dažiem saviem radiniekiem, kuri dzīvo Amerikā un Āfrikā! Tie ir īstie smirdoņi. Visi Amerikas ceļotāju un dabaspētnieku nostāsti šai ziņā pilnīgi saskan, un mēs nemaz nevaram iedomāties, kādu iespaidu atstāj šo dzīvnieku dziedzeru atdalījumi.

Neviena ķīmiķa virtuve, neviena mēslu bedre, neviens maitu lauks, īsi sakot, neviena tāda smaka uz zemes lodes nav pazīstama, kas stiprumā un neciešamībā varētu līdzināties tai smakai, ko izplata šie ārēji tik glītie smirdoņi un kas var iespiesties kādā priekšmetā nedēļām un mēnešiem ilgi. šo smaku apzīmē ar vārdu „mēra smaka", jo patiesi, ja kādam ir bijusi tā nelaime, nākt tuvākā sakarā ar smirdoni, tad citi no viņa vairas kā no mēra apsēsta. Neskatoties uz viņu mazo augumu, smirdoņi ir cilvēkam spēcīgi un ievērojami pretinieki, jo kuru viņi ar savu briesmīgo šķidrumu apšļāc, tas ir tikpat kā no sabiedrības izstumts, un tie viņam ir uzlikuši tādu sodu, kā neviens cits nevarētu vis uzlikt. Viņi ir spējīgi pat veselu māju padarīt neapdzīvojamu, vai arī ar dārgiem audumiem piekrautu noliktavu padarīt pilnīgi nevērtīgu.

Pēc Greija (Gray), smirdoņi sastāda atsevišķu, apakšdzimtu un atšķiras no saviem tuvākiem radiniekiem āpšiem ar manāmi slaidāku ķermeni, garu, biezām spalvām apklātu asti, lielu, uzpūstu degunu, melnu pamata krāsu un baltām svītrām. Galva, salīdzinot ar ķermeni, ir maza un smaila, deguns uzkrītoši neglīts, kails un resns, itkā uzpampis; acis ar caururbjoši asu skatu, ausis īsas un noapaļotas; īsās kājas nobeidzas vidēji lielām ķetnām. Dziedzeri, kas ataala smirdošo šķidrumu, ir samērā lieli, atveras iekšķīgi, tūpļa zarnā, un tos savelk ar sevišķa muskuļa palīdzību. Katrs dziedzeris ir tukša telpa, apmēram valrieksta lielumā, kuras sieniņas ir pārklātas ar dziedzeru kārtu un kura ārpusē apņemta ar stipru muskulatūru. Tukšā telpa satur dzeltenu, eļļai līdzīgu šķidrumu, kurš muskuli savelkot var tikt aizšļākts vairākus metrus tāļu. Tūpļa tuvumā šis šķidrums izplūst kā tieva, dzeltena strūkla, kura tālāk pārvēršas Smirdonis (Mephitis suffocans) smalkā lietū, tā, kā kad mēs izšļircam no mutes ūdeni un apslakām lielu laukumu. Vecākiem dzīvniekiem un tēviņiem šis briesmīgais šķidrums esot stiprāks, nekā jaunajiem un mātītēm; viņa iespaids esot stiprāks arī vaislošanas laikā.

Par īstiem meža dzīvniekiem smirdošās caunes nevar uzlūkot; stepju apgabalus viņi mīl labāk, kā mūža mežu, Amerikā kampu ap-

gabalus, Āfrikā stepes. Dienas laikā viņi guļ paslēpušies cauros kokos, klinšu aizās un alās, kuras paši sev zemē izrakuši; naktis tie top mundri un jautri lēkā šurp un turp, lai iegūtu sev laupījumu. Viņu parastā barība ir tārpi, kukaiņi, abinieki, putni un zīdītāji; tomēr viņi ēd ari ogas un saknes. Tikai tad, kad tos kaitina, vai kad tie redz, ka top vajāti, un tāpēc nonāk izbailēs, viņi lieto savu apdullinošo šķidrumu kā aizsarglīdzekli pret saviem ienaidniekiem, un šis smirdošais šķidrums ir tiem tāds aizsarglīdzeklis, kāda nav nevienam citam dzīvniekam. Pat visplēsīgākos un asinskārākos kaķus viņi vajadzības gadījumā aptura pienācīgā attālumā no sevis. Atskaitot mēra smaku, kuru viņi prot izplatīt, cilvēkam nekādus ievērojamus zaudējumus viņi nedara; bet dziedzeru atdalījumi pataisa viņus noteikti par visvairāk ienīstiem starp visiem dzīvniekiem.

Dienvidamerikas lielāko daļu apdzīvo Brazilijas smirdoņi s surilho (Mephitis suffocans), kura ķermenis ir 40 centimetru garš, aste 28 centimetri, spalvas krāsa un zīmējums ļoti mainīgi. Biezā, garā un kuplā spalva, kas uz purna ir īsa un no šejienes sākot top arvien garāka, ir uz sāniem trīs, uz muguras četri un astē septiņi centimetri gara. Viņas nokrāsa, pēc H e n z e ļ a, mainas no pelēki-melnas un melni-brūnas līdz spīdoši melnai.

Pa dienu smirdoņi, tāpat kā sesks, guļ pazemes alās, zem klinšu gabaliem vai zem koku saknēm. Līdz ar krēslas iestāšanos viņi do- df.s meklēt sev barību.

Amerikas ziemeļos surilho vietā dzīvo c h i n g a (Mephitis varians). Viņa ķermeņa garums ir 40 centimetri un astes garums ir apmēram tik pat. Spīdošās spalvas pamata krāsa ir melna.

Smirdonis tik labi apzinās savu briesmīgo ieroci, ka viņš nekad nav ne bailīgs, ne tramīgs. Visas viņa kustības ir lēnas. Viņš nevar ne lekt, ne kāpt kokos, bet tikai iet un lēkāt. Ejot viņš min gandrīz uz visas pēdas, izliec muguru un asti nes taisni atpakaļ izstieptu. Viņš rokas zemē, vai arī ošņā pēc kaut kā ēdama uz visām pusēm. Ja ar šo dzīvnieku nejauši sastopas, viņš paliek mierīgi stāvot, paceļ asti uz augšu, apgriežas apkārt un, vajadzības gadījumā, izšļāc savu šķidrumu taisnā virzienā no sevis. Ja suņi viņu uziet, tad, pēc H e n z e ļ a nostāstiem, viņš pārliek asti pār muguru tā, kā to dara sēdoša vāvere, pagriež pakaļu pret uzbrucējiem suņiem un dusmīgs sāk savādi lēkāt tā, kā to dažreiz var redzēt lāču būros. Suņi ļoti labi pazīst sava pretinieka briesmīgo ieroci un tāpēc turas no tā pienācīgā attālumā. Tikai nedauziem ir drosme saķert smirdoņu un to nonāvēt.

Odibons ir personīgi dabūjis pārliecināties, cik briesmīgs ir smirdonis. Viņš saka: „šis mazais, piemīlīgais un pēc izskata pilnīgi nevainīgs dzīvnieciņš ir spējīgs pie pirmā šāviena novest līdz īaēgšanai ikkatru lielībnieku, tā kā tas ar izbaiļu kliedzieniem laidīsies lapās. Es pats, vēl kā mazs skolas puika, esmu šādu nelaimi piedzīvojis. Saule bija tikko kā nogājusi. Mēs ar dažiem biedriem lēni gājārc savu ceļu. Te mēs ieraudzījām ļoti mīlīgu, mums pilnīgi nepazīstami dzīvnieciņu, kas omulīgi ložņāja šurp un turp, tad palika stāvot un mūs uzskatīja tā, itkā viņš kā vecs draugs gribētu pievienoties mūsu sabiedrībai.

Dzīvnieks izskatījās nevainīgs un kārdinošs, un savu kuplo asti viņš turēja pacēlis uz augšu, itin kā aicinādams saķert viņu aiz tās un lai mēs pārnesām to tad savām rokām mājup. Es biju sajūsmināts un pilnīgā svētlaimībā ķēros klāt, un — pač! elleszvērs iešļāca man savu velna sulu degunā, mutē un acīs. Kā zibeņa ķerts, es palaidu nezvēru vaļā un nāves izbailēs laidos prom."

„Mēra šķidruma smaka," saka H e n z e l s par surilho, „ir ārkārtīgi spēcīga un uzmācīga, taču viņas stiprums ir arī pārspīlēts: jo viņa nebūt nav pilnīgi nepanesama. Daži dabū galvas sāpes un sāk vemt, ja smirdonis tuvumā iztukšojis savus dziedzerus; dzīvnieku pētnieku tas tomēr nevarēs atturēt, šo ievērības cienīgo zvēru medīt un gūstīt. Suņi, kad aplaisti ar šo sulu, sāk kašņāt zemi un vārtīties pa to kā traki, lai atsvabinātos no smakas, kas pielipusi pie viņu spalvas. Pirmo surilho, kuru es ieguvu, bija nonāvējis mans apkalpotājs kādā mēness naktī, nemaz to nepazīdams; tad viņa ūdens zābaki bija mazliet apšļirkti. Smaka zābakiem palika nedēļām ilgi, neskatoties uz to, ka zābakus pastāvīgi valkāja un bieži mazgāja. Apmēram pēc sešām nedēļām apkalpotājs apmeklēja kādu savu pazīstamo, kuru viņš sastapa lielākā sabiedrībā. Vispārējo sarunu laikā kāds no klātesošiem sāka ostīt zem galda un paziņoja nama tēvam nepatīkamo atklājumu, ka zem grīdas kāds surilho laikam esot ierīkojis sev dzīvokli. Visi pārliecinājās par šī viesa pareizo uztveri un nolēma, tūlīt uzsākt šī bīstamā miera traucētāja medības. Bet mans apkalpotājs steidzīgi atvadījās, aizbildinādamies ar nevaļu, un jāja mājup.

Kāds šeit dzimis vācietis, kuram nekad nebija bijusi izdevība ar smirdoņi iepazīties, kādreiz mijkrēslī jādams ieraudzīja to, noturēja par jaunu lapsu un nolēca no zirga, lai to tik lēnu saķertu. Smirdonis ļāvās arī mierīgi saķert sevi, bet tanī brīdī, kad vīrs to bija saņēmis rokās un pacēlis, viņš iešļirca tad visu savu dziedzeru saturu krūtīs un uzšļirca arī vestei un kreklam. Nobaidītais steidzīgi ļāva atkal bīstamam radījumam nokrist, uzlēca zirgam mugurā un pilniem lēkšiem devās uz priekšu, lai vismaz ar garām plūstošām gaisa straumēm mazinātu mēra sulas iespaidu uz ožamiem orgāniem. Viņš tomēr nevarēja izturēt, un ar visu ātro jāšanu viņš bija spiests noraut drēbes no sava ķermeņa virsējās daļas tik daudz, cik vien tas bija iespējams, tā kā mājās ieradās pa pusei kails.

Mēra smaka sevišķi stipri iespiežas vilnainās drēbēs, kuras, lai dabūtu atkal tīras, mēdz pakārt dūmos. Laikam šeit iedarbojas nevis dūmi, bet gan karstums, no kam šķidrā viela izgaro.

Smirdoņa dziedzeru sulas smaka, tāpat kā katra maņas uztvere, nav aprakstama, tomēr to var iedomāties kā daudzkārt pastiprinātu seska smaku. Nekairināts, dzīvnieks nesmird nemaz."

Neskatoties uz šausmīgo smaku, smirdonis ir tomēr derīgs. Indiāņi no viņa ādas pagtavo skaistas, mīkstas segas, kuras viņi lieto, kaut gan tās nelabi smird. Lai viņu noķertu, tie izlieto īpašu viltību. Viņi to kairina no tālienes ar garas kārts palīdzību tik ilgi, kamēr viņš atkārtoti šļirkdams savus dziedzerus iztukšojis, tad viņi pēkšņi pieskrien tam klāt un paceļ to aiz astes, šādā stāvoklī viņš nevar būt bīstams, jo nespēj vairs šļircināšanu turpināt. Viens vienīgs sitiens pa degunu viņu uzreiz nonāvē. Pēc tam tiek izgriezti dziedzeri, un gaļu indiāņi ēd.

Gūstniecībā, ja vien rūpīgi sargās smirdoņus izaicināt, viņi savus dziedzerus netukšo. Pēc neilga laika viņi top ļoti rāmi un zināmā mērā pierod pie sava kopēja, kaut gan no sākuma tam tuvojoties pagriež pakaļgalu un paceļ asti jau uz augšu, lai savu ieroci turētu gatavu izšaušanai.

āpšu apakšdzimta (Melinae)

Mūsu āpsim par godu mēs cauņu beidzamo apakšdzimtu saucam par āpšu apakšdzimtu (Melinae) un še apvienojam visus lempīgākos un druknākos šīs dzimtas pārstāvjus, kurus mēs varam uzskatīt kā pārejas locekļus no caunēm uz lāčiem. Viņus raksturo mazā, pakaļā platā, bet pie purna lielāko tiesu snuķveidīgi izstieptā galva, mazās un dziļi gulošās acis, vairāk vai mazāk īsas, iegarenas ausis, resns kakls, īsas, gariem, kašņāšanai derīgiem nagiem bruņotas piecpirkstu kājas ar kailu ķetnas apakšu, aste galvas garumā vai drusku īsāka, un beidzot no īsiem, stīviem matiem sastāvoša spalva, kurā kā galvenā krāsa mēdz būt virsū pelēks un apakšā melns.

Pilnīgākais savtīga, neuzticīga, ļauni untumaina un ar sevi pašu neapmierināta radījuma paraugs ir āpsis. Starp lielajiem Eiropas plēsīgiem zvēriem āpsis ir viens no nekaitīgākajiem, bet tomēr tiek vajāts un ienīsts tāpat kā vilks un lapsa, un neatrod aizstāvēšanu pat pie medniekiem, kas, kā taču zināms, mīl visvairāk tos dzīvniekus, kurus viskaislīgāk medī.

Āpsi apsūdz un nosoda, neapdomājot, ka viņš pēc sava paraduma dzīvo kā pienākas un sitas godīgi un taisni dzīvei cauri. Taisni viņa īpatnējais dzīves veids ir galvenais iemesls, kamdēļ viņu tik stingri nosoda. Par visām lietām viņš ir drūms vientulis, kas baidās no cilvēkiem un kustoņiem, un turklāt tik kūtrs un slinks zēns, kāds tik vien var būt, un visas šīs īpašības nav, protams, piemērotas, lai iegūtu draugus. Man par sevi tomēr jāsaka, ka man viņš patīk labi: par viņa dzīvi un būtību es varu priecāties.

Āpšu (Meles Taxus) ķermeņa garums sasniedz 75 un astes garums 18 centimetrus, bet augstums pie skaustuves apmēram 30 centimetrus. Rudeņos vecākie tēviņi sver līdz 20 klgr. Spalva, kas pārklāj visu ķermeni un apsedz arī ausis, ir diezgan gara, stīva, gandrīz kā sari un spīdoša. Uz muguras viņas krāsa ir baltpclēkās un melnās maisījums, jo atsevišķi mati pie saknes ir lielāko tiesu iedzelteni, vidū melni, bet galā pelēkbalti. Ķermeņa sānos un astē spalva iesarkana, bet ķermeņa apakšā un uz kājām melni-brūna. Galva balta, bet gar abām purna malām stiepjas nespodra melna svītra, kura izplēšās, aiziet pār acīm un baltām ausīm un uz pakauša pakāpeniski izzūd.

Āpsis dzīvo, izņemot Sardiniju un Ziemeļskandinaviju, pa visu Eiropu, tāpat arī Āzijā no Sibirijas līdz Ļenas upei. Viņš dzīvo vientuļi, alās, kuras tas saviem stipriem līkiem nagiem ir izracis mežiem apklātu pakalnu saulainā pusē, ar četri līdz astoņām izejām un gaisa vadiem, un kuru iekšas ierīkotas uz to patīkamāko. Alas galvenā daļa — midzenis, uz kuru ved vairākas ejas, ir tik liels, ka viņā bez mīksta sūnu paklāja ērti var vēl novietoties dzīvnieks pats ar saviem mazajiem. No ejām āpsis lieto tikai nedaudzas, pārējās kalpo ventilācijai vai arī kā bēgšanas ceļi tikai vislielāko briesmu gadījumā. Āpša alā valda vislielākā tīrība un spodrība, un caur to āpšu ligzda atšķiras gandrīz no visu citu zīdītāju līdzīgām pazemes mītnēm. Savas alas āpsis ierīko it sevišķi mežmalās netāļ no laukiem, vai pat lauku vidū uz mežu neapaugušiem pauguriem, bet vienmēr tomēr tās ir klusas un vientuļas vietiņas. Viņš mīl dzīvot apdomīgi un ērti, sargādams vispirms savu patstāvību visplašākā nozīmē. Viņa spēks ļauj tam viegli izrakt alas, un tāpat kā daži citi apakš zemes dzīvojošie dzīvnieki āpsis spēj nedaudzās minūtēs ierakties zemē. Te viņa spēcīgās, krietniem nagiem apbruņotās priekškājas īsti noder. Kad jau pēc neilga laika izraktā zeme viņu sāk traucēt, tas ņem palīgā savas pakaļkājas un spēcīgiem grūdieniem izsviež zemi tāļu prom. Kad ala top vēl dziļāka, viņš dzen zemi, spēcīgi atspiezdamies, uz āru ar visu sava ķermeņa pakaļējo daļu, un tādā ceļā viņam iespējams arī no dziļumiem izdabūt zemi ārā. Midzenis parasti atrodas vienu līdz pusotra metra dziļi zemē, bet ja vieta, kur āpsis alas rok, ir ievērojami stāva, tad midzenis var atrasties līdz pieci metri lielā dziļumā apakš zemes.

Riesta laikā āpsis dzīvo ar savu mātīti kopā, tomēr arvien tikai aprobežotā kārtā; visu pārējo gada daļu viņš apdzīvo savu ligzdu viens pats un nedraudzējas nedz ar savu mātīti, nedz arī ar citiem dzīvniekiem. Vecās, lielās ligzdās viņam gan uzmācas par biedri lapsa; bet abi neko daudz viens par otru neliekas zinis, un tādā gadījumā lapsa apdzīvo augšējās, bet āpsis — apakšējās alas un midzeņus.

Āpša kustības ir lēnas un kūtras; viņš iet smagi un vilkdamies; pat vislabākais skrējiens ir neveiksmīgs: apgalvo, ka labs gājējs varot āpsi panākt. Iespaids no dzīvnieka ir savāds. Papriekš jādomā, ka mūsu priekšā drīzāk gan cūka, nekā plēsīgs zvērs, un man liekas, ka jau zināma viņa ārējā izskata un viņa būtnes pazīšana ir vajadzīga vispirms, ja viņu vispār grib pazīt. Cūku atgādina arī viņa rukšķēšana.

Āpša barība pavasarī un vasaru sastāv visvairāk no saknēm, un proti, no bērzu saknēm, vēlāk arī no trifeļiem un zīlēm, šad un tad viņš izrok arī "pa kameņu un lapseņu ligzdai un ar lielu patikšanu apēd saldās un kāpuriem bagātās šūnas, nepiegriežot saniknoto insektu dūrieniem daudz vērības; viņa asā spalva, biezā āda un zem tās novietotā tauku kārta viņu pilnīgi arī aizsargā no bišu dzēlieniem. Vasarā viņa barības galveno daļu sastāda dažādi insekti, gliemeži un sliekas. Ar priekškāju garajiem un asajiem nagiem āpsis prot ļoti veikli sliekas izrakt no viņu paslēptuvēm un tādā pašā ceļā viņš iegūst arī maijvaboļu un citu kaitīgu kukaiņu kāpurus, kuri dzīvo laukos, pļavās un citās vietās zemē. Rudeņos āpsis ēd dažādus nokritušus augļus, bietes, burkānus un jaunus putnēnus; viņš nesmādē arī mazus zīdītājus, jaunus zaķus, lauku peles, kurmjus u. t. t.; jā, pat ķirzakas, vardes un čūskas viņam labi garšo. Dažreiz āpsis nodara lielus zaudējumus vīnu kalniem, bez kāda apdoma samīda sulīgos vīnogu ķekarus un vārda pilnā nozīmē pārēdas ar šiem saldajiem augļiem. Vispār āpsis ēd maz, un arī ziemai viņš nesavelk savā alā daudz; tad jau vajadzētu arī ligzdas tuvumā atrasties kādam burkānu laukam, lai tas viņam iznāktu ērti. Mānāmus zaudējumus āpsis Eiropā nenodara, katrā ziņā nekad un nekur tik lielus, ka tas labums, ko viņš atnes, ķerdams un patērēdams visādu kustoņu mežos un laukos, nevarētu šos zaudējumus bagātīgi atsvērt. No visām caunēm āpsis ir visderīgākais un drīzāk mežu kopējs, nevis maitātājs. Mežsargs, kurš meklē āpšus iznīcināt, tā tad grēko pats pret sevi un pret to mežu, kuru viņš kopj.

Āzijā āpsis nav tik nevainīgs kā pie mums. „Liekas, ka Au- strum-Sibirijā," saka Radde, "āpsis ir daudz niknāks un asinskārīgāks kā Eiropā. Biežāk apdzīvotās vietās viņš paliek par it īpaši plēsīgu nakts dzīvnieku. Daurijas stepēs ir gluži parasta lieta, ka āpsis no sāniem uzklūp teļiem. Lielākie teļi tiek cauri ar dziļām rētām, bet vājākos laupītājam izdodas pārvarēt. Kad kazaki bija nometušies uz dzīvi pie Amūras, viņu ganāmiem pulkiem, sevišķi līdzenumos virs Būrējas kalnājiem, daudz bija jācieš no āpšiem."

Rudens beigās āpsis ir stipri nobarojies. Tagad viņš sāk domāt, kā pēc iespējas omulīgāk pārlaist ziemu, un sagatavo visu nepieciešamāko savai ziemas guļai. Viņš sanes savā alā lapas un no tām iztaisa biezu un siltu guļas vietu. Kamēr vēl nav iestājies sals, āpsis barojas ar alā sakrāto.. Tad viņš saritinājas, nogulstas uz vēdera, iebāž galvu starp priekškājām un iekrīt ziemas guļā. Bet tā tiek, tāpat kā lācim, bieži pārtraukta. Ja sals nav pastāvīgs, vai arī ja iestājas mērenāks laiks, sevišķi atkusnī un ne visai aukstās naktīs, āpsis uzmostas, dažreiz naktī pat iziet no savas alas nodzerties. Ja laiks ir samērā silts, āpsis jau janvārī vai vēlākais februārī laiku pa laikam atstāj savu alu, lai paraktu saknes, vai arī, ja laime viņam uzsmaida, arī kādu pelīti pārsteigtu un noķertu. Tomēr badošanās ziemā atstāj uz āpsi sliktu iespaidu, un kad āpsis pavasarī atkal iznāk no savas alas dienas gaismā, tad viņš, kas rudenī bija nobarojies smuku vēderiņu, ir liess kā skaida.

Āpši pārojas oktobrī, izņēmuma gadījumos vēlāk. Pēc divpadsmit līdz piecpadsmit nedēļām, tā tad februāra beigās vai marta sākumā, mātīte dzemdē trīs līdz piecus mazuļus rūpīgi izklātā sūnu, lapu, paparžu un garas zāles gultā. Savus mazuļus āpšu māte uzticīgi mīl. Kad viņa tos vairs nezīda, viņa tiem nes alā tārpus, saknes un mazus zīdītājus tik ilgi, kamēr mazie āpsīši paši nespēj sagādāt sev pārtiku. Guļot nedēļnieces guļu, āpšu mātei ir grūti uzturēt alā citādi priekšzīmīgo tīrību, jo neaudzinātie mazie, saprotams. nav vēl tiktāl izglītoti, ka spētu šo augsto tikumu cienīt. Āpšu māte arī še prot atrast izeju. Blakus midzenim viņa izrok sevišķu kameru, kura mazo sabiedrībai noder kā noejas vieta un kur novietojas arī visas tās barības vielas, kuras mazie patērējuši tikai pa daļai.

Pēc apmēram trim līdz četrām nedēļām mazie, ļoti skaistie āp- sēni iedrošinās mātes pavadībā aiziet līdz ieejai un kopā ar māti noliekas arī alas priekšā, lai pagozētos saulītē. Tad viņi savā starpā kā bērni rotaļājas un iepriecina laimīgo novērotāju jo vairāk vēl tamdēļ, ka šinī pievilcīgā izrādē tikai reti var dabūt noskatīties. Mazuļi paliek pie mātes līdz rudenim, pēc tam nošķiras un sāk dzīvot patstāvīgi. Vislabāk viņi ciena vecas āpšu alas, bet vajadzības gadījumā, jārok arī pašiem savas. Tikai retos gadījumos viņu māte pieļauj, ka tie savā dzimtā mājā ierīko otru midzeni un tad šo apakšzemes pili izlieto vēl vienu ziemu kopā ar māti. Otrā gadā jaunie pilnīgi pieauguši un spējīgi vairoties, un ja uzmanīgi paslēpies mednieks neizdzēš ar savu šāvienu viņu dzīvības sveci, tad tie sasniedz savu desmit vai divpadsmit gadus lielo vecumu.

Āpšus ķer ar dažādu lamatu palīdzību, izrok viņus vai arī izvelk viņus, kas ir diezgan šausmīgi, no alām ar sevišķu āķi, kur; līdzinās lielam aizbāžņu viļķim, dzen no alām ar āpšu suņu palīdzību un šauj no alas izlienot. Āpsis spēj izbēgt no draudošām briesmām tikai tad, ja viņam izdodas savā alā tā noslēpties, ka pat suns nespēj to atrast, jo viņa neveiklība ir tik liela, ka bēgšana no suņa viņam neko nelīdzētu. Tamdēļ, ja viņam dzenas alā pakaļ, āpsi; cenšās glābties ar to, ka klusām, bet ar vislielāko ātrumu ierokas dziļāk zemē un tādā ceļā tiešām diezgan bieži izglābjas no vajātājiem suņiem.

Jauni, jaunībā sagūstīti un rūpīgi izaudzēti āpši paliek rāmi un pieķeras, sevišķi ja viņi visvairāk tiek baroti ar augu barību, un tad tos var piedabūt pat tik tāļu, ka tie seko savam kopējam un uz viņa saucienu atgriežas no brīvības savā krātiņā. Berlīnes zoo loģiskajā dārzā dzīvoja kāds āpšu pāris, kurš regulāri sveicināja apmeklētājus un ubagoja no viņiem.

Lāči (Ursidae)

šīs kārtas pēdējā dzimtā apvienoti kustoņi, kuru tēli irams pazīstami un draudzīgi no bērnu dienām. Lāču (Ursidae) ārējais izskats ir tik raksturīgs, ka katrs viņus pazīst no pirmā acu uzmetiena.

Lāča ķermenis ir drukns, vai pat lempīgs, galva ovāla, mēreni izstiepta, ar saasinātu, tomēr parasti taisni nošķeltu purnu, kakls samērā īss un resns; ausis īsas un acis samērā mazas; kājas mēreni garas, priekš- un pakaļkājas piecpirkstainas, apbruņotas lieliem, nekustīgiem, t. i. neievelkamiem un tāpēc galā bieži ļoti stipri nodilušiem nagiem, ķetnu apakšas, kuras ejot skar zemi, visā savā garumā gandrīz pilnīgi kailas.

Lāči sastopami visā Eiropā, Āzijā un Amerikā, tāpat vienā rietumu Ziemeļafrikas daļā. Viņi apdzīvo kā siltākās, tā aukstākās zemes, kā augstus kalnājus, tā arī ledainas jūras apskalotus krastus.

Parastais jeb brūnais lācis (Ursus arctos) ļoti mainās ne tikai spalvojuma un krāsas, bet arī stāva un sevišķi galvas kausa formas ziņā. Vispār biezā spalva, kas ap seju, uz vēdera un kāju pakaļpusē ir garāka kā uz pārējā ķermeņa, var būt garāka vai īsāka, gluda vai cirtaina; viņas krāsa iziet visus starptoņus no melnbrūnā līdz tumšsarkanam un dzeltenbrūnam, vai no melngan- pelēkā un sudrabpelēkā līdz palsam. Purns vairāk vai mazāk izstiepts garumā, piere vairāk vai mazāk plakana, viduklis gan ļoti drukns, gan drusku slaikāks, kājas augstākas vai zemākas. Pie 1 līdz 1,25 metru skausta augstuma lācis var sasniegt 2 līdz 2,2 metru garumu, no kura uz asti krīt 8 centimetri. Svars svārstās no 150 līdz 200 kilogramiem.

Brūnā lāča izplatības apgabals sniedzas no Spānijas līdz Kamčatkai un no Lapzemes un Sibirijas līdz Atlasam, Lībanam un Ziemeļu Himalajiem.

Viņa dzīves vieta ir lieli, nepārtraukti, grūti pieejami vai mazākais no cilvēka reti apmeklēti, ogām un citādiem augļiem bagāti meži. Alas zem koku saknēm vai koku stumbros un kalnu aizās, krēslaini, necaurejami biezokņi un muklāji ar sausām salām dod viņam pajumti un mieru no galvenā ienaidnieka, no cilvēka.

Lācis, lempīgākais un smagākais Eiropas plēsējs, tāpat kā lielākā viņa tuvo radinieku daļa, ir neveikls, muļķīgs zēns. Tomēr viņa kustības izskatās neveiklākas, nekā tās patiesībā ir; jo, par.spīti savai mierīgai gaitai, sirojumos, tiklīdz tas uztraukts, viņš skrien ļoti ātri un var drīz panākt arī cilvēku, kā arī nereti saķert lēnākus meža kustoņus pēc ilgākas vajāšanas. Pret kalnu viņa gaita samērā vēl ātrāka kā līdzenumā, jo šeit viņam teicami noder garās pakaļkājas; turpretim lejup viņš var skriet tikai lēnām, jo citādi tas viegli mestu kūleni. Tikai februārī, kad viņa ķetnu apakšas met ādu, iešana tam neveicas. Bez tam viņš prot teicami peldēt un veikli kāpelēt. Pavisam jauniem lācēniem māte māca jau kāpt kokos; bet šo mākslu viņi iemācās arī paši no sevis, kā es daudzkārt esmu to novērojis pie sagūstītiem lācēniem. Ir jocīgs skats, kad viņi atmuguriski rāpjas zemē: kāpjot tie ķeras pie zariem ar patiesām bailēm un redzams, ka ļoti baidas nokrist. Varenais spēks un stiprie, cietie nagi lācim ļoti atvieglo kāpelēšanu; viņš spēj uzkāpt pat pa stāvām klinšu sienām gadījumā, ja viņš tur atrod kādu pieturas punktu. No ūdens viņš nebīstas nemaz; bieži vasarā viņš to uzmeklē, lai atvēsinātos, un tad labprāt pavada tajā ilgāku laiku. Vajāts, tas droši metas straumē un laiž taisni pāri. No viņa maņām visteicamākā, liekas, ir osme; varbūt tā viņam vislabāk noder laupījuma uzmeklēšanai. Viņš saož cilvēku, kas tam pienācis uz div- līdz trīssimts soļiem, un varot pareizi dzīt pēdas. Viņa dzirde, neskatoties uz īsajām ausīm, ir asa, redze turpretim diezgan slikta, lai gan acis nevar sauķt par vājām; beidzot garša, liekas, īsti labi attīstīta.

Brūnais lacis (Ursus arctos)

Par lāča garīgo dabu vienmēr tiek nodots ļoti labvēlīgs spriedums. Es tādam spriedumam nevaru piekrist. Lācis gan patiesi izskatās komisks, bet viņš nebūt nav labsirdīgs vai laipns, un drošsirdīgs ir tikai tad, kad neredz citas izejas; drīzāk viņš ir garīgi maz apdāvināts, diezgan muļķīgs, vienaldzīgs un kūtrs. Kaķi un suņi visi ir saprātīgāki par viņu. Viņa labsirdība pamatojas vienīgi uz viņa ne visai lielo meistarību laupīšanā, viņa jocīgo izturēšanos noteic galvenā kārtā viņa stāvs. Kaķis ir drošsirdīgs, suns smair:: viltīgs, bet lācis muļķīgs, rupjš un neaptēsts. Zobi noteic viņam aprobežotu barību; tāpēc viņš tikai retumis laupa un turklāt aprobežotā mērā. Bet šis nopelns ir niecīgs un nav skaitāms viņar:\ par labu. Skolai un mācībai viņš padodas tikai mazā mērā, uz patiesu draudzību pret cilvēku viņš nav spējīgs. Barību viņš cier: vairāk kā savu kopēju. Pret pēdējo viņš vienmēr izturas rupji un draudoši.

Jau uz pirmā acu uzmetiena no lāča zobu sistēmas redzam, ka viņš ir visēdējs, kuram jāpārtiek vairāk no augu, kā no dzīvnieku barības. Vislabāk viņu var salīdzināt ar cūku: kā tai, tā arī viņam der viss, kas baudāms. Parasti viņa azaida galvenā barība ir augu vielas, bet mazāki dzīvnieki, sevišķi kukaiņi, gliemeži un tamlīdzīgi, ir pavalgs. Mēnešiem ilgi viņš apmierinājās ar augu barību, pārtiek kā vērsis no rudzu asniem un taukām zālēm, ēd nobriedušu labību, pumpurus, augļus, mellenes, sēnes un tamlīdzīgus augu.-, turklāt izrakņā skudru pūļus un atspirdzinājās ar kāpuriem un vecām skudrām, kuru īpatnējā skābe viņam ļoti patīkama, vai izokšķerē, sevišķi dienvidos, bišstropus, kuri viņam sniedz gārdu, ļot: iekārotu barību.

Kad labībai, sevišķi auzām un turku kviešiem aizmetas graudi, lācis ierodas tīrumos, nometas zemē un sēdus šļūc pa tīrumu uz priekšu un atpakaļ, tā jo ērtāk pieliekdams skaras un vārpas tuvāk mutei, un dažreiz vienā pašā naktī noposta veselu tīrumu; rudens mēnešos viņš iet pēc ciedru riekstiem. Pēc H a d d e s sniegtām ziņām, viņš kāpjot arī ciedru kokos un laužot tiem galotnes, lai iegūtu sēklām pilnos čiekurus. Austrumsibirijas kalnājos viņš izdara tālus ceļojumus no vienas meža daļas uz otru, vai arī no kalniem lejās un vienīgi lapojošo alpino augu, briestošo ogu un mežābolu dēļ. Tikmēr, kamēr viņš var dabūt bagātīgu augu barību, viņš turas pie tās; trūkuma spiests, vai arī kad pieradis pie dzīvnieku barības, viņš top plēsējs vārda īstā nozīmē. Tad viņš uzglūn kaut kuram lielākam dzīvniekam, visvairāk aitām, bet arī vēršiem, zirgiem un visādiem meža zvēriem. Lielākiem kustoņiem viņš uzbrūk no muguras, pēc tam, kad tos nogurdinājis dzenājot apkārt, vai arī mēģina iztrenkāt tos ar savu izbailes modinošo rūkšanu, sevišķi, kad lopi ganās augstākos kalnos, un piedabūt brīvprātīgi gāzties bezdibenī, un tad apdomīgi kāpj lejā un pieēdas. Laimīgs iznākums vairo viņa drosmi un pārgalvību. Viņš izdara lielākus un aizvien tālākus sirojumus, un naktīs pārdroši iet ciematiem vai atsevišķām kūtīm klāt: šeit vēl ērtāk var sadabūt laupījumu. Atsevišķi Alpu lāči ar ievērojamu izmanību izmeklējot uzglūnēšanai tādu vietu, no kuras varot pārredzēt ganības un nojaust izdevīgāko brīdi, kad mesties lopiem virsū. Ja kāds lops atšķīries no pārējā ganāmpulka, tad parasti krīt par upuri lācim, kurš jau glūn un pēkšņi parādas un, lai arī lops būtu diezin cik veikls, dzenā to tik ilgi apkārt, kamēr tas noguris padodas, vai lec bezdibenī.

Reiz palicis pārgalvīgs, lācis iet pie kūtīm un mēģina ielauzt durvis, vai atplēst jumtu, kā tas vairākkārt esot noticis Skandināvijā. Laimīgi iekļuvis kūtī, viņš nokož govi, norauj to no valga, apķer ar vienu priekškāju, bet ar otrās ķetnu ieķeras sijā un ir pietiekoši spēcīgs, lai šādā kārtā iznestu govi pa jumta caurumu.

Tad upuris viegli tiek aizgādāts projām. Te tad viņš pārvar dažnedažādus šķēršļus un, kā tas daudzkārt novērots, spēj ar nogalinātu zirgu vai vērsi ķetnās tikt uz priekšu pat pa tiem bīstamajiem Alpu taciņiem, kur pāri bezdibenim pārlikti blakus divi koka stumbri. Alpos lācis ir ļoti bīstams, sevišķi miglainās dienās, jo tad viņš nemanīts tuvojas ganāmpulkam un var uzklupt mugurā kādai govij. Ja viņš sagrābis kādu govslopu un to pamana pārējie, tad viss ganāmpulks šņākdams un maurodams salasas ap viņu, un dūšīgie vērši noliektiem ragiem metas tam virsū un piespiež to bēgt.

Brieži, stirnas un kalnu kazas no lāča gandrīz vienmēr izbēg, pateicoties savam ātrumam; tomēr Skandinavijas ziemeļos viņš ilgāku laiku dzenās ziemeļbriežiem naigi pakaļ. Viņš uzglūn pat zivīm un seko viņām gar upmalu tāļu gabalu.

Lāču garīgā daba, kā tas saprotams, pilnīgi atkarājas no tās barības, kādu viņi katrā vietā vairāk lieto: lācis-augēdējs ir nedrošs un bailīgs zēns, lācis-laupītājs ir bīstams kā cilvēkam, tā arī tam kustonim, kuru viņš apdraud.

Pirms ziemas iestāšanās lācis ierīko midzeni klinšu starpā vai alā, kuru viņš atradis gatavu, un rok ari pats, vai attiecīgi paplašina; tad arī kādā caurā kokā, bieži arī krēšļainā biezoknī, kur paslēpjas zem vējlauzta koka, vai nolauž ap izraudzīto nometni ap- kārtstāvošos kokus, uzvelk tos sev virsū un tā iztaisa pajumti, zem kuras ļaujas apklāties ar sniegu. Lāču mātes midzenis tiek rūpīgi izklāts sūnām, lapām, zālēm un zariem un patiesi ir kā ērta, glīta gulta. Stiprākam salam iestājoties, lācis apmetas savā slēptuvē un šeit pa aukstāko gada laiku guļ ziemas miegu. Kad īsti lācis ,,liekas uz auss" jeb ievelkas savā midzenī, tas atkarājas no laika apstākļiem un attiecīgā* apgabala klimata. Lāču mātīte apmetas midzenī pa lielākai daļai jau novembra sākumā, bet tēviņš, kā es to pats Kroatijā redzēju no kādām pēdām, klejo apkārt vēl decembra vidū, vienalga, vai sniegs ir jau uzsnidzis un pastāv liels sals, vai nē. Pēc krievu lāču mednieku apgalvojumiem, pirms gulētiešanas lācis sīki pārmeklējot sava midzeņa apkārtni un midzeni mainot, ja dažādos virzienos uzduroties uz cilvēka pēdām. Ja ziemas vidū iestājas atkusnis, tad pat Krievijā un Sibirijā viņš dažreiz atstāj midzeni, lai padzertos vai arī lai ieēstu. Vienmērīgs sals un dziļš sniegs saista lāci pie nometnes, un viņš var gulēt tik cieti un dziļi, ka to neuzmodina pat ne koku ciršana midzeņa tuvumā. Mīkstās ziemās viņa miegs velkas varbūt tikai dažas nedēļas, un maigāka klimata joslās lāči par šādu miegu laikam nemaz nedomā. Tā kā lācis pa vasaru un rudeni parasti ir uzbarojies labi, tad apmetoties ziemas midzenī viņš ir ļoti trekns, un ziemu pārtiek pa daļai no iekrātiem taukiem. Pavasarī tas izskatās ļoti noliesējis, tāpat kā vairms citu ziemas gulētāju.

Lāču mātes grūsnlbas laiks ilgst ap seši mēneši. Pirmās divas nedēļas pēc dzemdībām māte savus mazuļus nemaz neatstāj vienus. Mazie lācēni ir akli četras nedēļas un tikai pēc 2 mēnešiem sāk lēnām staigāt apkārt.

Jauni, apmēram pieci līdz seši mēneši veci lācēni ir ļoti jautri dzīvnieki. Viņi kustās daudz, kustības ir lempīgas, un tāpēc saprotams. ka viņiem pastāvīgi iznāk kaut kas stipri jocīgs. Savu bērna dabu tie pierāda ikkatrā darbībā. Viņi ir augstākā mērā rotaļīgi, bieži aiz tīras pārgalvības rāpjas kokos, plosās kā mundri zēni, lec ūdenī, bez vajadzības un bez mērķa skraida apkārt un dzen simtejādus jokus. Savam uzraugam sevišķu maigumu tie neparāda, drīzāk gan ir vienlīdz draudzīgi pret ikkatru un neatšķir vienu cilvēku no otra. Kas viņiem dod kaut ko ēst, tas ir draugs, kas viņus kaut kā sakaitina, tiek uzskatīts par ienaidnieku, un kur vien iespējams, tie izturās pret to naidīgi. Viņi ir jūtīgi kā bērni; viņu mīlestību var acumirklī iegūt, bet tikpat ātri arī zaudēt. Kā viņu vecāki, tā arī viņi paši ir rupji, neveikli aizmāršīgi, nevērīgi, muļķīgi un aušīgi; bet pie viņiem visas šīs īpašības parādās vēl spilgtāk. Atstāti vieni paši, tie var stundām ilgi darboties, aplaizīdami savas ķetnas, turklāt savādi rūkdami un čāpstinādami. Katrs neparasts notikums, katrs svešs dzīvnieks viņus izbiedē; izbijušies, tie pieceļas un trokšņaini klabina žokļiem. Jau otrā pusgadā tie pieņem veco lāču dabu, top rupji un ķildīgi, moca nespēcīgākos māj kustoņus, lai gan paši ir vēl bailīgi, kož un skrāpē pat saimnieku, un tikai ar pēršanu pie tiem var uzturēt kārtību. Paliekot vecāki, tie top neveiklāki, rupjāki, rijīgāki, kārāki uz slepkavošanu un bīstamāki. Var kaut ko viņiem iemācīt, iedīdīt vienkāršus trikus, tomēr uzticēties viņiem nevar nekad; jo ko viņi darīs, tas nav pie viņiem, tāpat kā pie visiem citiem muļķīgiem radījumiem, iepriekš paredzams, un no viņu varenā spēka, niknuma un slepenās ļaunprātības vienmēr jābīstās.

Lāču medības jāpieskaita pie bīstamām; kaut gan taisni jaunākos laikos piedzīvojuši lāču mednieki noliedz tos šausmīgos piedzīvojumus, par kādiem dzirdam agrāko laiku nostāstus. Mierīgi un aukstasinīgi mednieki apgalvo, ka labam šāvējam šīs medības gandrīz nemaz neesot bīstamas.

Jauns lācēns (Ursus arctos)

Labi suņi ir vienmēr labākie palīgi medniekam. Viņi ne tikai lāci uzmeklē, bet arī tā aizkavē, ka tam nav laika nodarboties ar mednieku. Tikai šaurā spraugā iedzīts, lācis top bīstams pretnieks

Vāvere

Sarkanais degunlācis

cilvēkam; citādi pat ievainots tas steidzīgi aizrikšo savu ceļu. Pavisam citādi izturas lāču māte, ja uzbrūk viņas mazuļiem, pēdējos aizstāvot tā parāda patiesi cēlu drosmi.

Krievi lāčus nogalina ziemas midzenī vai midzeņa priekšā neilgi pēc apgulšanās vai arī ziemas beigās, kas sērsna atļauj iekļūt meža dziļumos. Zemnieks, kurš atradis ziemas midzeni, pārdod tajā guļošo lāci kādam pazīstamam medniekam par divdesmit līdz simts rubļiem. Noteiktā dienā tie dodas uz šo vietu, nostāda divās vai trijās biezokņu pusēs dzinējus, ieņem noteiktu līniju un tad sūta lāča „īpašnieku" līdz ar vairākiem suņiem uz midzeni, gulētāju uzcelt un izdzīt. Dažreiz lācis guļ tik cieši, ka to var piespiest uzcelties tikai ar kārtīm, vai arī ar midzenī mesta un tur uzspridzināta lielgabala šāviena palīdzību. Ja lācis nav gluži tik stūrgalvīgs, tad viņš suņiem atnākot tūliņ atstāj midzeni, ložņā pa biezokni šurp un turp, mēģina vienā otrā vietā izlauzties, bet ar skaļu kliegšanu viscaur tiek atbiedēts atpakaļ, nobīstas, izkārnas no bailēm un lekdams skrien no vienas vietas uz otru, top nikns, pieceļas, lai redzētu visapkārt, nolaižas atkal un skrien virsū kādam medniekam, lai to sagrābtu, beidzot tomēr nokļūst kādam medniekam pa šāvienam un beidz savu dzīvi, nepaguvis nekādu nelaimi nodarīt.

Labums, kas atlec no laimīgām lāču medībām, nav mazs. Div- simts kilogramu gaļas dod skaistu ienākumu; āda ir savas trīsdesmit līdz simts markas vērta. Jauna lāča gaļai ir ļoti smalka, patīkama garša; veca trekna lāča šķiņķis, cepts vai dūmos žāvēts, ir gardums.

Brūnā lāča tuvākais radinieks ir pa visu ziemeļrietumu Ameriku izplatītais pelēkais jeb g r i s l i l ā c i s (Ursus cinereus). Bet pazīstamais Amerikas lācis ir b a r i b a l s jeb melnais lācis (Ursus amerikanus), ļoti plaši izplatīts un samērā labsirdīgs, mazākais nesalīdzināmi nevainīgāks dzīvnieks, nekā pelēkais un brūnais lācis. Vina ķermeņa garums ir augstākais divi metri un skausta augstums drusku pāri par vienu metru. No brūnā lāča vipš atšķiras maz.

Arī baribals, neskatoties uz to, ka viņš izskatās dusmīgs, lempīgs un neizveicīgs, ir tomēr modrs, dzīvs, spēcīgs, kustīgs, izveicīgs un izturīgs dzīvnieks. Viņš skrej tik ātri, ka cilvēks nevar viņu panākt; peldēt viņš prot priekšzīmīgi un kāpšanā viņš ir meistars. Katrā ziņā viņš visās kustībās ir daudz izveicīgāks kā mūsu brūnais lācis, kura īpašības viņam vispār piemīt. Tikai ļoti retos gadījumos viņš uzbrūk cilvēkam, bet visvairāk gan, ieraugot šo savu visniknāko ienaidnieku, viņš bēg, cik ātri vien spēdams, uz mežu; pat ievainots, tas ne vienmēr uzbrūk savam pretiniekam, lai gan arī, neredzēdams vairs nekādas izejas, viņš griež krūti pretī pat acīm redzamam pārspēkam un var kļūt ļoti bīstams.

Viņa galvenā barība ir augu vielas, sevišķi zāle, lapas, pusgatava un gatava labība, ogas un visādi augļi kokos. Bet viņš vajā arī zemnieka ganāmos pulkus un uzdrošinās, tāpat kā brūnais lācis, uzbrukt pat vēršiem. Lauksaimniekam viņš kaitē arvien, vai nu tas būtu sējumus nopostot, vai arī tramdot ganāmos pulkus, un tāpēc tam iet tāpat kā mūsu lācim: viņš tiek bez žēlastības vajāts un visiem līdzekļiem izskausts, tiklīdz ir uzdrošinājies tuvoties cilvēka dzīves vietai.

Visi manis novērotie baribali ievērojami atšķiras no viņa radiniekiem ar savu labo dabu un lēnprātību. Viņi nekad saviem sargiem nerāda savu spēku, un bieži vien atzīst pilnīgu cilvēka virskundzību un ļoti viegli ļaujas apkopties. Labvēlīgi draugu devība baribalus var stipri izlutināt. Viņi zin, ka tos baro, un atgādina raudulīgi lūgdamies tam, kurš būtu piemirsis ko iedot, cik labi pre: viņiem bijuši citi. Viņi pierod tā ubagot, ka neviens nespēj vairs ko liegt, jo lāča stāvoklis ar izplestām rokām ir tik jocīgs un viņa smilkstēšana tik aizkustinoša, ka aizgrābj ikkatram sirdi.

Par baribala Āzijas priekšstāvi jāuzskata apkakles lācis jeb japāņu kuma (Ursus torquatus). Viņš netiek gan lielumā pirmajam līdz, bet līdzinās tam ļoti krāsā.

Leduslāci (Ursus maritimus) tagad uzskata par patstāvīgu ģints priekšstāvi. Pirmie jūras braucēji, kuri par viņu stāsta, noturējuši to par mūsu lāča pasugu, kura spalvai ziemeļi devuši tikai savu īpatnājo sniega krāsu. Šī maldīšanās neturpinājās ilgi. jo drīz vien atrada arī to galveno starpību, kas pastāv starp brūno un leduslāci. Pēdējais atšķiras no iepriekš minētām šīs dzimtas sugām ar slaiko ķermeni, garo kaklu un īsajām, spēcīgajām kājām, kuru ķetnas ir daudz garākas un platākas nekā citiem lāčiem un kuru pirksti apmēram līdz pusei ir savienoti ar stipru peldplēvi. Tēviņa caurmēra garums ir 2,5 metri un nereti vēl par 15 līdz 20 centimetriem garāks, bet svars sasniedz deviņi līdz vienpadsmit, jā. pat sešpadsmit centnerus.

Leduslāča ķermenis ir daudz lempīgāks, bet tomēr slaikāks, kakls manāmi tievāks un garāks kā parastam lācim, galva iegarena, lejup nokārta un samērā šaura, pakausis loti stipri stiepts, piere plakana, purns sākumā plats un galā smails; ausis mazas, īsas un stipri noapaļotas, nāsis plaši atvērtas un rīkle ne tik dziļi šķelta kā brūnam lācim. Kājām ir tikai vidēji gari, resni un līki nagi; aste ir loti īsa resna, strupa, spalvā tikko redzama. Garā, pinkotā un biezā spalva sastāv no īsas vilnas un no gludas, smalkas, spīdošas, mīkstas un gandrīz vilnai līdzīgas saru spalvas, kura uz galvas, kakla un muguras ir visīsākā un ķermeņa pakaļējā galā uz vēdera un pie kājām visgarākā un apklāj arī ķetnu apakšas.

Leduslācis apdzīvo zemes lodes vistālākos ziemeļus, īsto ledus joslu polārā apgabalā. Viņš ir sastopams tikai tur, kur ūdens vai nu lielāko gada da)u, vai arī pastāvīgi, vismaz pa daļai, sasalst ledū. Cik tālu uz ziemeļiem viņš sastopams, tas līdz šim vēl nav izpētīts; bet cik tāļu vien cilvēks ir iespiedies šai nepiemīlīgajā apgabalā, viņš ir leduslāci arvien sastapis kā dzīves spējīgu iemītnieku šinī dzīvībai naidīgajā zemes joslā, kamēr uz dienvidiem, aiz 55 ziemeļu platuma grāda, viņš ir manīts tikai izņēmuma gadījumos. Viņš nepieder tikai kādai no trim pasaules daļām ziemeļos, bet visām ziemeļu zemēm kopīgi. Nevienas citas būtnes nemulsināts un neapdraudēts, vipš par spīti visstiprākajam salam un visšausmīgākajiem, mums grūti iedomājamiem negaisiem klejo bez rūpēm pa sauszemi un pa jūru, pāri ledainajai ūdens segai vai arī pa vaļējiem viļņiem, u'n vajadzības gadījumā sniegs pats ir viņam sega sargs un midzenis. Gar visu Amerikas austrumu piekrasti, ap Batina un

Hudsona jūras līčiem, Grenlandē un Labradorā viņš ir sastopams tiklab uz cietzemes, kā ari uz peldošiem ledus gabaliem, nereti pat baros, kuri skaita ziņā atgādina aitu pulkus. Skorsbejs stāsta, ka vioš kādreiz esot saticis pie Grenlandes krastiem simts leduslāču vienā barā, no kuriem divdesmit izdevies nonāvēt. Eiropā viņa īstā dzimtene ir Spicbergu salas; viņi šīs salas apdzīvo pat visaugstākos ziemeļos, kur ziemeļpola pētnieks Nordenšelds (Nordenskjiold) nav vairs atradis ne roņu alas, nedz arī kādas citas dzīvas būtnes zīmes un nav varējis izskaidrot, kādu medījumu vai barību leduslācis šais apgabalos varētu atrast. Ar tiem kristālā kuģiem, ko pati jūra tam dāvina, proti, ar ledus gabaliem, viņš nereti atpeld līdz pat Islandes ziemeļu krastiem un parādītos biežāk arī pie Lapuzemes vai Nordlandes, ja gar Norvēģijas krastiem ne- plūstu Golfa straume, kura kausē ledu. Āzijā viņa galvenā nometne ir Novaja Zemļas sala; bet arī Jaunsibirijā un pat uz cietzemes viņš ir sastopams, lai gan tikai tad, ja iedzīts ar peldošiem ledus gabaliem. Amerikā viņš visbiežāk sastopams tur, kur cilvēks viņu vismazāk traucē. Tas gan ir tikai mazais, neievērojamais, nicinātais eskimoss, kas tur uzstājas kā zemes valdnieks, bet arī viņš ir pietiekoši spēcīgs, lai izspiestu šo stipro jūras valdnieku.

Leduslāča kustības ir visā visumā lempīgas, bet izturīgs viņš ir vislielākā mērā. Tas sevišķi redzams viņam peldot, kad leduslācis īsti parāda savu meistarību. Ātrumu, ar kādu viņš stundām ilgi un vienādi un bez grūtībām kustas ūdenī, Skorsbejs vērtē uz trīs angļu jūdzēm stundā. Lielā tauku masa te viņam stipri der, jo piešķir vica ķermenim apmēram ūdens svaru. Viņš ir redzēts četrdesmit jūdzes no krasta brīvā jūrā peldot, un tāpēc var domāt, ka viņš var bez briesmām pārpeldēt pār vairāk simtu jūdžu platiem līčiem vai jūras šaurumiem. Tikpat labi kā kustēties virs ūdens, viņš prot arī nirt. Ir novērots, ka viņš iznes no jūras lasi, un tāpēc viņa niršanas spējas katrā ziņā ir apbrīnojamas augstākā mērā. Ka viņš ilgāku laiku pārtiek tikai no zivīm. par to nav nekādu šaubu un no tam var taisīt slēdzienu, ka viņš peld vismaz ar to pašu ātrumu, kā žiglais un izveicīgais ūdrs. Arī uz cietzemes viņš nav nemaz tik neveikls, nevarīgs un lempīgs, kā tas izliekas. Viņa parastā gaita ir lēna un apdomīga, tikai kad viņam draud briesmas vai kad viņu moca izsalkums, viņš skrej lekdams ļoti ātri un viegli aizsteidzas priekšā kaut kuram citam zīdītājam, kas kustas pa ledu, un arī cilvēkam. Tad viņa manas ir sevišķi asas, sevišķi redze un osme. Ja viņš iet pāri lieliem ledus laukiem, tad, kā Skorsbejs stāsta, uzkāpj uz ledus gabaliem un lūkojas visapkārt pēc medījuma. Nedzīvus vaļus vai ugunī iemestu speķa gabalu viņš saož no neticāmi liela attāluma.

Leduslāča barība ir gandrīz visi dzīvnieki, kas apdzīvo jūru un viņa dzimtenes nabadzīgās piekrastes. Viņa milzīgais spēks, kas ir stipri pārāks kā visiem citiem lāčveidīgajiem plēsējiem, un jau minētā veiklība ūdenī ļauj viņam samērā viegli sevi apgādāt. Viegli viņš izlauž saviem spēcīgajiem nagiem āliņģus biezajā ledus segā, lai nokļūtu dziļumā tādās vietās, kuras tam citādi būtu nepieejamas; viņam nav grūti nest līdzi, dažreiz jūdzēm tālu, kādu lielu un smagu jūras dzīvnieku. Dažādu sugu roņi ir viņa vismīļākais medījums, un viņš ir gudrs diezgan, lai iegūtu šos saprātīgos un veiklos dzīvniekus. Ja viņš kādu roni no tālienes ierauga, tad lēnām un bez trokšņa nolaižas jūrā, piepeld pret vēju tam klāt, tuvojas viņam vislielākā klusībā un pēkšņi no apakšas sagrābj roni, kurš viņam arvien krīt par laupījumu. Viņos ledainos apgabalos roņi mīl gulēt āliņģu tuvumā, kuri tiem nodrošina ceļu atpakaļ ūdeni. Šos āliņģus leduslācis, peldēdams zem ūdens līmeņa, prot ārkārtīgi pareizi atrast, un piepēži nežēlīgā naidnieka šausmīgā galva parādās tā sakot nelaimīgā roņa mājas durvīs, vai viņa vienīgajā atkāpšanās ceļā, pa kuru tam būtu iespējams glābties. Sauszemes dzīvniekiem viņš uzbrūk tikai tad, kad tam pietrīkst citas barības; ziemeļbrieži, ledus lapsas un putni tomēr nekad nevar būt no viņa droši.

Kamēr viņu nemoca briesmīgs bads, vai ja viņš netiek kaitināts, viņš cilvēkam labprāt griež ceļu; tomēr šī dzīvnieka iedomātai godbijībai zemes valdnieka priekšā gan nevar daudz uzticēties. B r a u n s (Brown) apgalvo: „Es esmu iepazinies ar daudziem grenlandiešiem, kuriem viņš, kad tie glūn uz roņiem vai tos dīrā. piepeši uzlicis savas ķetnas uz pleciem, šie ļaudis izglābušies tikai izlikdamies par nedzīviem, un pirms kā lācis savu iekāroto upuri papriekš labi apskatījis, viņi to nošāvuši."

Ir ļoti ticams, ka lielāko leduslāču daļa ziemas guļu nepazīst. Vai sals lielāks, vai mazāks, tas viņam ir pilnīgi vienalga: lieta grozās tikai ap to, vai ūdeņi aizsals tais apvidos, kur viņi dzīvo, vai nē. Daži pētnieki saka, ka veci tēviņi, kā arī jaunākas mātītes, kas nav grūsnas, nekad negul/t ziemas miegu, bet vienmēr klejojot apkārt. Tikdaudz ir droš/zināms, ka eskimosi medī leduslāčus cauru ziemu. Katrā ziņā ^emā šie dzīvnieki dzīvo tikai jūrā.

Grūsnējās mātītes ziemu paliek midzeņos un taisni visaukstākos mēnešos viņas dzemdē savus mazuļus. Ir zināms, ka grūsnības laiks ilgst seši līdz septiņi mēneši, un ka mazuļu skaits svārstās no viena līdz trīs; noteiktāku novērojumu vēl trūkst. Pēc ziemeļu tautu nostāstiem, mazie leduslācēni neesot daudz lielāki vai pat ne tik lieli kā trusītis, bet marta beigās vai aprīļa sākumā sasniedzot jau neliela pūdēja lielumu. Daudz agrāk kā brūnā lāča bērni, tie jau pavada savus vecākus viņu ceļojumos. Māte tos uz to rūpīgāko kopj, baro un sargā.

Vaļu zvejnieki un Grenlandes ceļotāji mums ir atstājuši aizgrābjošus nostāstus par leduslāča mātes uzupurēšanos un mīlestību. „Kādu lāceni," stāsta Skorsbejs, „kurai klāt bija divi mazi lāči, vajāja vairāki apbruņoti matroži pa kādu ledus lauku. No sākuma likās, ka viņa lācēnus uzmudina uz ātrāku skriešanu tā, ka pati skrej tiem pa priekšu un vienmēr skatās atpakaļ, kā arī ar dažām īpatnējām kustībām, un ar kādu sevišķu baiļu pilnu skaņu pūlās mazajiem darīt zināmu par draudošām briesmām; bet kad viņa redzēja, ka vajātāji pienāk jau par tuvu, tad mēģināja mazos dzīt, grūst un stumt uz priekšu, un patiešām, visi arī izbēga laimīgi."

Leduslāču medības piekopj ar lielu aizraušanos. Eskimosi, jakuti un samojedi būvē pat sevišķas koka būdas, no kurām viņi leduslāčiem uzglūn, vai arī, kā Zēmans (Seemann) stāsta, izlieto sekošo viltību. Četras collas platu un divi pēdas garu vaļa kaulu tie saliec lokveidīgi, apliek ar roņu taukiem un ļauj tam sasalt.

Tad uzmeklē lāci, paķircina to ar vienu bultas šāvienu, nosviež tauku gabalu un bēg prom. Lācis apošņā šo bumbu, atron, ka tā ir ēdama, norij to un tā dabū galu, jo siltajā kuņģī tauki izkūst, vaļa kauls atliecas un sabojā iekšas. Ka šādas bumbas leduslāči patiešām ēd, par to, liekas, nevar būt nekādu šaubu. K ē n s (Kane) stāsta, ka šie dzīvnieki viņu pieliekamās telpās ēduši visu, ko tikai var iedomāt, — nevien galu un maizi, bet ari kafiju, buras un amerikāņu flagu, un ka vispār viņi nav aiztikuši tikai dzelzs traukus.

Leduslācis aizstāvas ar vienlīdz lielu drosmi un spēku, sevišķi ūdenī, lai gan ūdens ir labākā medību vieta. Ir zināmi neskaitāmi piemēri, kur lāču medības ir beigušās nelaimīgi, un vairāk nekā vienu reizi ievainotais un sakaitinātais lācis ir vienu no saviem uzbrucējiem mierīgi izņēmis no citu vidus un aizvilcis prom. Tā kādu kuģa kapteini, kas savā cilvēkiem pildītā laivā sekoja kādam lielam peldošam lācim, smagi ievainotais dzīvnieks pārrāva pār malu taisni tanī brīdī, kad viņš gribēja izvilkt no lāča krūtīm jau trešo reiz dziļi iedurto šķēpu; tikai pateicoties tūlītējai visu pārējo palīdzībai, izdevās apdraudēto izglābt.

Gluži jauni noķerti leduslāči ļaujas pieradināties un zināmā mērā arī iedīdīties. Viņi atļauj savam saimniekam brīvi tos apmeklēt, un pat dauzās ar to. Tie ir pa lielākai daļai tādi leduslāči, kurus eskimosi pavasarī līdz ar māti izrakuši no sniega midzeņa un kuri vēl pašā agrā jaunībā pie cilvēka pieradināti. Lielākās telpās, ar lieliem un dziļiem ūdens baseiniem, kā tas^>:ad zvēru dārzos lāčiem ierīkots, viņi jūtās samērā labi un stundaVi ilgi rotaļājas ar saviem līdzbiedriem, vai arī ar klučiem, bumbām un citām tamlīdzīgām lietām. Barības ziņā ar viņiem nav grūti. Jaunībā tiem dod pienu un maizi, vecumā gaļu, zivis vai arī tikai maizi, no kuras trīs kilogrami dienā pilnīgi pietiek, lai lāci uzturētu. Pie ļoti labas kopšanas ir iespējams leduslāci uzturēt pie dzīvības vairākus gadus; ir zināms pat piemērs, kur jauns saķerts un Viduseiropā uzaudzēts lācis nodzīvojis gūstā 22 gadus. Būros tas vairojas daudz retāk nekā zemeslācis un arī tikai tad, ja viņa rīcībā ir visas ērtības.

Nonāvēto leduslāci ļoti dažādi izmanto, un ziemeļu tautām viņš ir medību dzīvnieks, kas dod peļņu. Izlieto tikpat labi viņa ādu kā taukus un gaļu. Āda dod lieliskas segas atdusas vietām, bez tam siltus zābakus un cimdus, un pat zoles. Islandes mazās koka baz- nīciņās pie altāra parasti redz izklātas leduslāču ādas, kuras zvejnieki ir iedāvinājuši savam garīdzniekam, lai to ziemā, pa dievkalpošanas laiku, mazliet pasargātu no aukstuma. Visi augsto ziemeļu apdzīvotāji ļoti labprāt ēd gaļu un speķi.

Taukus izlieto apgaismošanai; salīdzinot ar vaļa eļļu, tiem ir tā priekšrocība, ka viņi neizplata riebīgu smaku. No ķetnu taukiem ziemeļtautas izgatavo ļoti cienītu ārstniecības līdzekli, no dzīslām diegus un saites.

mazlāči (Subursina),

Otrā apakšdzimtā mēs apvienojam mazlāčus (Subursina), šīs dzimtas vidēji lielos locekļus, ar vairāk vai mazāk druknu ķermeni, vidēji gadiem locekļiem, taisniem pirkstiem, neievelkamiem nagiem un garu asti. .Jenotu (Procyon) ģints raksturojas seko- šām iezīmēm. Ķermenis ir drukns, galvas daļa pie kakla stipri paplašināta, purns īss; lielās acis novietotas tuvu viena otrai, lielās, noapaļotās ausis pavisam galvai sānos; kājas samērā augstas un tievas; kāju kailām pēdām ir vidēji gari, slaidi pirksti un vidēji stipri no sāniem saspiesti nagi; aste gara, apvalks sastāv no biezām, garām un gludām spalvām.

Jenots (Procyon Lotor) sasniedz, pie 65 cm. ķermeņa garuma un 25 cm astes garuma un 90 cm līdz 1 metram kopgaruma, 30—35 cm skausta augstumu. Apvalks ir dzeiten-pelēks, ar melnu piemaisījumu, jo saru spalvas pie pamata ir brūnas, vidū brūngani- dzeltenas un galā melnas, ar ko tās iegūst loti īpatnēju kopkrāsu. Tā ir, jau no neliela attāluma aplūkota, grūti nosakāmā pelēkumā, kurš tikpat labi pieskaņots mizas krāsai, kā arī svaigu vai sakaltušu zāli apklātai zemei.

Jenota dzimtene ir Ziemeļamerika, un proti, dienvidu daļa tikpat labi. kā ziemeļi, kur viņš vismaz zvērādas dzīvnieku apgabala dienvidus daļā ir sastopams. Apdzīvotos apgabalos tagad viņš ir daudz retāk sastopams nekā agrāk, kas ir pastāvīgās vajāšanas sekas, tomēr arī te tas nav pilnīgi iznīcināts. Zemes iekšienē, sevišķi mežainos apgabalos, viņš sastopams vēl lielos daudzumos. Meži ar upēm, ezeriem un strautiem ir viņa mīļākā uzturas vieta; te viņš gandrīz netraucēts darbojas dienām un naktīm. Parasti viņš iesāk savas medības tikai krēslai iestājoties.

Viņš ir mundrs, skaists dzīvnieks, kas ļoti iepriecina ar savu lielo rosīgumu un kustībām. Vienaldzīgi un lēni staigādams, viņš nokar galvu, uzmet kupru un lied šķībi iedams diezgan lēni savu ceļu; tiklīdz kā viņš izdara kādu uzmanības cienīgu atradumu, piem., atrod kādas pēdas, vai redz rotaļājamies kādu neapsargātu dzīvnieciņu, tūliņ pilnīgi mainas visa viņa izturēšanās. Izspurušās spalvas nogludinās, platās ausis saceļas stāvus, viņš notupstas glūnēdams uz pakaļkājām un lec un skrej nu viegli un veikli tālāk, vai arī kāpelē ar tādu veiklību, kuru grūti pat iedomāties, un ne tikai pa šķībiem un stāviem zariem uz leju, bet pat pa horizontāliem pa zaru virspusi un apakšpusi. Jenots ir jautrs, mundrs, ziņkārīgs, jocīgs, ar tieksmi uz visāda veida jautriem nedarbiem, bet, ja vaja-

Jenots (Procyon Lotor)

dzīgs, arī drošsirdīgs un pie sava laupījuma pārsteigšanas viltīgs kā lapsa. Pret sev līdzīgiem viņš izturas loti labi un pat vecumā ar saviem domu biedriem spēlējas stundām ilgi, gūstā, piemēram, ar katru dzīvnieku, kas vispār ielaižas ar viņu rotaļās.

Jenotc ēd visu. kas ir baudāms, tomēr, liekas, esam liels gārd- ēdis, kurš, ja vien iespējams, prot uzmeklēt to labāko kumosu. Visāda veida augli, kastaņi, meža vīnogas, kukurūza, kamēr vēl vālītes mīkstas, sniedz tam vērtīgus barības līdzekļus, bet viņš uzbrūk arī putniņiem un to ligzdām, prot viltīgi uzglūnēt vistiņai vai balodim, prot meistariski uzošņāt pat vispaslēptākās ligzdas un atspirdzinās ar olām, kuras tas apbrīnojami veikli prot attaisīt un iztukšot tā, kā no olas satura neko neizlej zemē. Nereti viņš tikai tādēļ iet dārzos un dzīvokļos, lai laupītu vistas un postītu vistu ligzdas, un tādēļ arī pie fermeriem tas nav visai labi ieredzēts. Pat ūdens maksā viņam muitu. Viņš veikli ķer zivis, vēžus un gliemežus un iedrošinās jūras bēguma laikā dziļi iepeldēt jūrā, lai sarīkotu dzīres. Dažu vabuļu resnie kāpuri liekas tam īsts gārdums, sienāzī- šus tas ķer ar lielu veiklību un pēc maijvabolēm līdzīgiem dzīvniekiem tas kāpj pat augstāko koku galotnēs. Jenotam ir paraša, savu barību pirms ēšanas iemērkt ūdenī, un te to starp priekšējām ķetnām berzt, itin kā kad to mazgātu. To viņš dara tomēr tikai tad, kad nav sevišķi izsalcis; izsalkumā kuņģa prasības tam neclod laika tik mīļam, rotaļīgam darbam.

Jenotu vajā ne tikai viņa ādas dēļ, "bet to uzmeklē un nonāvē arī aiz tīras medību tieksmes. Ja grib iegūt tikai viņa ādu, tad to viegli var saķert slazdos un'visāda veida lamatās, kurās ir nolikta ēsmai kāda zivs vai arī gaļas gabals. Ne tik vienkāršas ir viņa medības. Amerikāņi viņām nododās ar lielu kaislību un tas būs saprotams, ja mēs šīs medības aprakstīsim. Parasti medī nevis dienā, bet nakti, ar suņu palīdzību un pie lāpu apgaismojuma. Kad jenots savu vientuļo migu ir atstājis un klusiem, nedzirdamiem soļiem slīd pa zemaudzi, pa citādi naktī ļoti kluso mežu, tad jāuzmanās, lai jenotu dabūtu rokā. Kāds labs, piedzīvojis suns uziet pēdas, un viss bars metas pakaļ bēgošam veiklajam lācim, kurš beidzot ar pērtiķa ātrumu uzkāpj kādā kokā un meklē paslēpties visbiezākos zaros. Apakšā, kokam visapkārt nostājas suņi, riedami un kaukdami, augšā omulīgā mierā gul vajātais dzīvnieks, apsegts ar tumšo nakts mēteli. Tad tuvojas mednieki. Lāpas samet kaudzē, salasa sausu malku, sveķainas skaidas un egļu ciekuržus, un piepeši zem kokiem uzliesmo varena uguns, burvīgi apgaismodama apkārtni. Nu rāpjas kokā kāds labs kāpējs un augšā zaros uzņemas suņa lomu. Cilvēks un pērtiķu lācis skraida pamīšus apkārt pa koka galotni, līdz kamēr beidzot jenots uzkāpj uz kāda lokana zara, cerībā no šī zara uzlekt uz kāda cita koka. Viņa vajātājs tam seko, cik tāļu spēj, un piepeši sāk zaru no visa spēka kratīt. Nožēlojamais dzīvnieks turas pie zara cik var, lai to nenokratītu zemē. Tomēr arī tas nelīdz. Tuvāk un tuvāk nāk viņa ienaidnieks, lācis pieliek visas pūles, lai noturētos, bet kļūdains ķēriens — un tas krīt zemē. Šo krišanu pavada suņu gavilējošā riešana, un atkal medības sākas ar atjaunotu kaislību. Tomēr jenots mēģina reiz vai divreiz no suņiem paglābties, un vēl reiz iekāpj kādā kokā, bet beidzot top par savu centīgo četrkājaino pretinieku 'laupījumu un zem suņu zobiem izlaiž dzīvību.

Jauns noķerts, jenots ir parasti ļoti drīz pieradināms. Viņa paļāvība, mundrums, viņam īpatnējais nemiers, nekad neizsmeļamais prieks uz kustēšanos, kā arī komiskā, pērtiķiem līdzīgā izturēšanās padara viņu cilvēkam ļoti patīkamu. Viņš ļoti mīl, kad to glauda, tomēr nekad neuzrāda lielu pieķeršanos. Ar baudu viņš ielaižas uz rotaļām un jokiem, turklāt omulīgi ņurdēdams, kā to mēdz darīt jauni kucēni. Viņa izturēšanās stipri atgādina pērtiķa izturēšanos. Viņš vienmēr prot atrast kaut kādu nodarbošanos un ir ļoti uzmanīgs pret visu to, kas ap viņu notiek.

Medībās nogalinātais jenots sniedz diezgan daudz labuma. Viņa gaļu ēd ne tikai Amerikas pirmatnējie iedzīvotāji un nēģeri, bet arī baltie jenotu kažokus vispār cienī. No saru spalvām taisa labas otes, no vilnas spalvām pagatavoto platmales un jenota asti izlieto kā kakla sildītāju.

Jenotam dabīgi pieslienas deg un lāči (Nasua). Raksturīgākā iezīme ir deguns. Tas ir snuķveidīgi izstiepts, nokārās tāļu pār muti un tam ir asas, uzliektas malas. Ausis ir īsas un noapaļotas, skaidrās acis vidēji lielas, pieci gandrīz pilnīgi saauguši pirksti apbruņoti gariem un asiem, bet maz liektiem nagiem.

Šīs grupas pazīstamākā suga ir braziliešu k o a t i, kurus mēs sauksim par degunlāčiem (Nasua narica); to dzimtene ir Austrumbrazilijā. Koati ķermeņa kopgarums ir no 1—1,05 m, no kura uz asti nāk gandrīz 45 cm, skausta augstums 27—30 cm. Biezā un diezgan garā, tomēr ne pinkainā spalva sastāv no asām, rupjām, spīdošām saru spalvām, kuras astē garākas, un no īsām, mīkstām, mazliet cirtainām vilnas spalvām, kuras sevišķi biezas uz muguras un sāniem. Pamatkrāsa, kura uz muguras mainās no sarkanas līdz pelēkbrūnai, ķermeņa apakšpusē pāriet iedzeltenā.

Mums jāpateicas A caram, Renggeram, Vīdam un Henzelim par pamatīgiem savvaļā dzīvojošo degunlāču aprakstiem. Pēc Vīda (Wied), sabiedriskie koati atšķiras no savrūp- dzīvojošiem ar to, ka pirmie pastāvīgi dzīvo sabiedrībās pa 8 līdz 20 kopā un klejo apkārt, kamēr savrūpie koati ieņem noteiktu apgabalu un satiekas ar sev līdzīgiem tikai pārošanās laikā un pēc apvaislošanās atkal šķiras. Savrūpie koati ietaisa vairākas migas un te vienā no tām, te atkal kādā citā pavada nakti, skatoties pēc tā, vai dzīvnieks klejo pa vienu vai pa otru meža daļu, turpretim sabiedriskajiem nav ne migas, ne noteiktas dzīves vietas, jo tie klejo kā čigāni, dienu skraida pa mežu apkārt un kur tos pārsteidz nakts, turpat arī ielien koka dobumos vai palien zem koķu saknēm, vai arī apmetas koka žuburā un guļ līdz nākošam rītam. Sabiedrība staigā izklaidus, un tad vienmēr dzirdamas īpatnējas, rupjas, pa pusei rukšķošas, pa pusei svilpojošas skaņas, kuras var sadzirdēt jau sen pirms tam, kā ieraugam pašu sabiedrību. Koati pamatīgi pārmeklē ar lapām un zariem apklāto zemi, izokšķerē katru spraugu, katru plaisu, te vienu, te otru degunu redz iegrimstam alā un ošņājam. Nekad sabiedrība nepaliek ilgāk kavējoties pie viena kāda priekšmeta. Savrūpais dzīvnieks turpretim staigā lēnām un klusi, gan arī tāpat pārmeklē ikkatru priekšmetu, bet ārkārtīgi aizdomīgi, un ziedo katram savam darbam daudz laika, jādomā tāpēc, ka tam savā darbā nav jābaidās no sāncenšiem no sugas biedru vidus. Dažreiz redz visu sabiedrību piepeši kāpjam kādā kokā, kuru dzīvnieki ātri pārmeklē un tikpat ātri atstāj vai apmaina pret citu. Savrūpais dzīvnieks šādām medībām kāpelējot ir par daudz slinks un paliek zemē. Pie sabiedrībā dzīvojošiem vispār nekad nevar novērot sevišķu saskaņotību atsevišķo locekļu darbā: katrs rīkojas par sevi, un par saviem līdzbiedriem interesējas tikai tik daudz, lai neatdalītos no kopējā bara, kura priekšgalā, kā liekas, arvien iet vecāki dzīvnieki.

Henzels īpatnības degunlāču dzīves veidā iztulko tā, ka vecie tēviņi, kurus uzskatīja par atsevišķu sugu, sāk dzīvot savrūp. Šie tēviņi zināmā vecumā, kad gane ilkņi sāk nodilt, atstāj baru, kurā tie līdz šim bija atradušies kopā ar mātītēm, un pēc tam atgriežas pie tām tikai pārošanās laikā. Savrūp dzīvojošas mātītes nav nekad redzētas.

Degunlāči ir dienas dzīvnieki. Viņi atdusas nakti, bet no rīta līdz vakaram darbojas nerimstoši. Viņu barība, bez šaubām, ir viss, kas vien dzīvnieku un augu valstī baudāms. Tie labprāt ierodas ari plantācijās, lai postītu kukuruzu, sevišķi, kamēr graudi vēl mīksti. Dažādi sīki dzīvnieki kļūst viņiem par laupījumu.

Pēc Renggera datiem, savvaļā dzīvojošu koatu mātīte oktobri, tā tad Dienvidamerikas pavasari, koka dobumā vai zemes alā dzemdē 3—5 mazuļus; dažreiz mātīte izvēlas ar bieziem krūmiem aizaugušu bedri vai līdzīgu vietiņu. Te tā tura savus mazuļus tik ilgi, kamēr tie viņai visos ceļojumos var sekot. Tam nav vajadzīgs daudz laika, jo bieži veco barā sastop vēl gluži jaunus dzīvniekus, kuriem tikko iznākuši priekšzobi.

Dienvidamerikas un Meksikas baltie apdzīvotāji medī degunlāčus galvenā kārtā medību prieka dēļ. Kopā ar suņu baru tie apstaigā mežus un liek suņiem sabiedrību uzmeklēt. Suņus ieraudzījuši, degunlāči kliegdami sabēg tuvākos kokos, un te viņus var viegli nošaut. Tomēr tie prasa labu šāvienu, ja tos grib dabūt rokā; jo ievainoti, tie nogulstas koku zaru žuburos un tad ir grūti noceļami. Dažreiz vajāts koati nolec atkal zemē un skrejot mēģina izbēgt vai uzkāpt citā kokā, tomēr suņi to ātri panāk un, neskatoties uz visu pretimturēšanos, nokož. Viens vienīgs suns tomēr nespēj degunlāči veikt. Sevišķi savrūpējais koati prot labi izlietot savus asos zobus, viņš pagriežas, kad suns nāk tuvāk, drošsirdīgi tam pretī, kliedz nikni un briesmīgi kož sev apkārt. Katrā ziņā savu ādu viņš pārdod diezgan dārgi un dažreiz padara 5—6 suņus cīņas nespējīgus, iekams padodas pārspēkam. Gaļu labprāt ēd ne tikai iedzimtie, bet ari eiropieši. No ādas indiāņi pagatavo mazas somas.

Piektā šķira Kukaiņēdēji (Insectivora)

Apmēram tāds pat stāvoklis, kādu sikspārņi ieņem starp rokamiem, starp nagainiem pienākas kukaiņēdējiem (Insectivora). Parasti tie ir nedaiļa, pat neglīta izskata zīdītāji, un viņiem ir īpatnēja atsevišķu ķermeņa daļu uzkrītoša sarukšana vai arī tikpat ievērojama to palielināšanās. Viņu ķermenis parasti ir drukns, galva stiepta, deguns pagarināts snuķveidīgi. Locekļi, izņemot asti v.n pie dažām sugām pakaļējās kājas, ir saīsināti, maņas orgāni gan augsti attīstīti, gan panīkuši. Ķermeņa apsega mainas no samta mīkstas ādas līdz dzeloņainam ģērbam ar dažādām pārejas pakāpēm, žokļos atrodas visi trīs zobu veidi, bet priekšzobi dažādām dzimtām un sugām ievērojami mainas, ilkņi dažiem sasniedz uzkrītošu lielumu. Smadzenes ir līdzīgas rokspārņu smadzenēm un ir samērā mazas. Ar šādu ķermeņa izveidojumu stāv saskaņā garīgās spējas un dzīves veids. Kukaiņēdēji ir truli, saīguši, neuzticīgi, vientulību mīloši un ātrsirdīgi dzīvnieki. Lielum lielā daļa dzīvo zemē, rokoties un kašņājoties, vai vismaz uzturoties ļoti apslēptās vietās. Daži tomēr dzīvo arī ūdenī un citi kokos. Ar savu apbrīnojamo darbību viņi ievērojami aizkavē kaitīgu kukaiņu, tārpu, gliemežu un citu zemāku dzīvnieku un pat arī dažu mazo grauzēju savairošanos. Viņi tā tad gandrīz bez izņēmuma ir ļoti derīgi vīna- kalna strādnieki, bet tomēr tikai dabas pazinējs tos pazīst un ciena, lielais pūlis sajūt pret viņiem riebumu.

Skats kukaiņu mednieka atvērtā rīklē mūs tieši pārliecina, ka šie dzīvnieki var būt tikai gaļas ēdēji. Viss norāda uz to, ka zobi ir nolemti pat tādu kukaiņu saķeršanai un turēšanai, kuriem ir cieta čaula, piemēram vabolēm. Kā slavenais franču gastronoms Savarins varēja izteikt domas: „Saki man, ko tu ēd, un es tev teikšu, kas tu esi," tāpat var arī teikt par zīdītājiem: ,.Rādi man savus zobus, un es tev teikšu, ko tu ēd un kas tu esi." Kukaiņēdājs negremo un nesasmalcina ar saviem zobiem. Viņš tikai kož un sadur. Viņa zobu vaiņagi netiek noberzti no augšas, bet uzasināti, zobu robu sāniem ieejot vieniem otros. Vajaga tikai papūlēties salīdzināt kāda maza grauzēja, piemēram žurkas, zobus ar kurmja zobiem, un abus atšķirošās pazīmes būs redzamas ar lielu noteiktību. Cirslīša zobi, ja tos palielinātu līdz lauvas zobu samēriem, patiešām būtu šausmīgs iznīcināšanas ierocis.

Vairāki kukaiņēdāji guļ ziemas miegu un aizietu bojā, ja daba tādā kārtā nebūtu gādājusi par viņu uzturēšanu. Aukstumam iestājoties zemāko dzīvnieku dzīve zināmā mērā apstājas, un tūkstoši un atkal tūkstoši to radījumu, kuri mūsu laupītājiem ir nolemti barībai, snauž vai nu mūžīgo vai vismaz laicīgo miegu. Ar to zeme kukaiņēdājiem kļūst tukša, un tā kā viņi nevar pārceļot, kā to dara putni, tiem zināmā mērā ir jāpaklausa apstākļiem. Viņi nolien visnoslēptākās vietiņās vai arī paši tādas pagatavo un te iegrimst dziļā ziemas miegā, kurš, kā tas mums no augšā teiktā zināms, uz laiku apstādina gandrīz visas dzīvības norises un ar to uzglabā viņu ķermenim līdz jaunai atmodai dzīvības darbību. Guļ tomēr tikai tās šīs rindas sugas, kuras mazāk par pārējām ir laupītāji, tas ir, blakus dzīvnieku barībai ēd arī augu vielas, kamēr tieši viscītīgākie kukaiņēdāji nododas savam amatam kā ziemā tā vasarā. Zem sniega vai zem zemes, tāpat kā ūdens dziļumā, arī ziemā neapstājas dzīvība, uzbrukumi un nonāvēšana.

Pēc šīm piezīmēm mūsu dzīvnieku izplatība ļaujas neteikties jau iepriekš. Viņi ir sastopami galvenā kārtā zemes mērenos apgabalos un ar ūdeni bagātos tropu apvidos; bet tāpat uz ziemeļiem, kā tur, kur karstums rada vispārēju sausumu, sugu skaits ievēro-— jami mazinājas. ūdeņa bagāti yai vismaz mitri meži, birzes, lauki un dārzi ir arī viņu mīļākās dzīves vietas, no kurām viņi gan nekad nešķiras. Tur klusi un bez trokšņa norit viņu medības pa lielākai daļai naktī, bet dažas arī saulei spīdot. Samērā ar viņu lielumu tie ir jāskaita par ļoti rijīgiem dzīvniekiem, un ar to saskan viņ;em visiem piemītošā kāre uzbrukt un tieksme nonāvēt. Daži uzbrūk dzīvniekiem, kuru lielums ir daudz ievērojamāks par viņu pašu lielumu, tā tad viņi šinī ziņā nemaz nestāv pakaļ kaķiem un suņiem. Viņu vairošanās notiek attiecīgās dzimtenes pavasara mēnešos. Mā- zuļu skaits svārstās starp vienu un sešpadsmit. Cilvēka mājturībā visām sugām ir tikai vidēja nozīme. Dažus ēd. citus tur arī gūstā, lai tie iznīcinātu peles; ar to aprobežojas šīs vispār maz ievērotās sabiedrības tiešais noderīgums.

cirslīši (Sorecidae)

Kas caunes starp plēsīgiem dzīvniekiem, tas c i r s l ī š i (Sorecidae) ir starp kukaiņēdājiem. Kā tām, viņiem ir visas īpašības, kuras dara iespējamu īstu plēsīgu dzīvnieku dzīvi, ikvienā zemes lodes apgabalā viņi jūtas kā mājās un izrāda tādu drosmi, asinskāri un nežēlību, kura nestāv nekādā samērā ar viņu augumu.

Cirslīši blakus siksspārņiem ir vismazākie zīdītāji; viņi parasti ir smuidri, galva ir gara, purna daļa izstiepta, zobu sastāvs ļoti pilnīgs un zobi ir ārkārtīgi asi. Ķermeni apsedz mīkstas samtveidī- gas spalvas; uz lūpām un kājām, kā arī uz astes spalva ir stingrāka, uz vaigiem ir garas ūsas, uz kāju sāniem stingri sari. kuri asi norobežojas no kailās kāju apakšas.

Cirslīši sastopami Vecā pasaulē un Amerikā; Austrālijā turpretim viņu trūkst pilnīgi. Viņu lielākā daļa labprāt uzmeklē mitras vietas, daži mitinājās arī ūdenī. Daudzi dzīvo pazemes dzīvi, pie kam viņi vai nu paši rok caurumus un ejas vai arī izlieto jau esošos, aizdzenot pilntiesīgo īpašnieku, vai nu ar labu vai ļaunu. Gandrīz visi uzmeklē tumšas vietas vai ēnu un baidas no sausuma, karstuma, gaismas, ir arī pret līdzīgiem iespaidiem tik jūtīgi, ka

saules staros bieži nobeidzas. Viņu kustības ir ārkārtīgi ātras un veiklas, lai tās būtu kādas būdamas. Tie, kuri tikai skrien, kā bulta aizšaujas projām; peldētāji nav sliktāki par nevienu sauszemes zīdītāju.

Cirslīšu maņām priekšgalā stāv osme, kā nākošā ir sevišķi attīstīta dzirde, acs turpretim ir vairāk vai mazāk sarukusi. Viņu garīgās spējas ir niecīgas, tomēr zināmu saprāta pakāpi nevar noliegt. Viņi ir plēsīgi un asinskāri augstākā mērā un maziem dzīvniekiem patiesi bīstami, kamēr no lielākiem apdomīgi izvairas. Lielāko daļu no tiem mums jāuzskata ne tikai par nevainīgiem un nekaitīgiem dzīvniekiem, bet tie ir jāatzīst par ļoti derīgiem radījumiem, kuri. iznīcinot kaitīgus kukaiņus, mums izdara ievērojamus pakalpojumus. Savu barību viņi, tiešām, iegūst gandrīz vienīgi no dzīvnieku valsts: kukaiņi un viņu kūniņas, tārpi, mīkstmieši, mazi putni un zīdītāji, bet pie gadījuma arī zivis un to ikri, vēži un t. t. — viss tas krīt viņiem par laupījumu. Reti rijīgi būdami, tie apēd dienā tikpat cik paši sver. Neviena pati suga nevar panest badu ilgāku laiku, tālab tie arī neguļ ziemas miegu.

Parasti cirslīši ir auglīgi radījumi, jo viņi atnesas no četriem līdz desmit mazuļiem. Pēdējie atnāk pasaulē kaili un slēgtām acīm, bet attīstas ātri un jau pēc mēneša laika ir spējīgi uzsākt patstāvīgu dzīvi.

Cilvēks mūsu dzīvniekus tieši nevar izlietot, vismaz tikai vienas vienīgas sugas ādu izlieto apģērbiem, un asti, kurai ir stipra cibeta smarša, lieto kā pretlīdzekli pret kodēm, bet gaļu neēd nekur. Toties jo lielāks ir netiešais labums, kādu cirslīši atnes, šo labumu vajaga būt pazinušiem jau seniem ēģiptiešiem, jo tie vienu viņu sugu ir iebalzamējuši un aprakuši ar saviem mirušiem.

Pirmā apakšdzimtā apvieno c i r s l ī š u s (Sorecina) vārda šaurākā nozīmē. Viņi ir dzimtas kodols. Meža c i r s 1 ī t i s (So- rex vulgaris) pieder pie mūsu dzimtenes pazīstamākiem dzīvniekiem. Tas ir drusku mazāks par māju peli, viņa garums sasniedz 11 centimetrus, no kuriem 4,5 centimetri nāk uz asti. Smalkā samtainā kažoka krāsa mainas starp dzīvu sarkanbrūnu un spīdošu melnu.

Meža cirslītis ir sastopams Vācijā, Zviedrijā, Anglijā, Francijā, Itālijā, Ungārijā un Galicijā, laikam arī kaimiņos esošā Krievijas daļā un citās valstīs, tā augstienēs kā zemās vietās, kalnos kā ielejās, laukos, dārzos, ciematu tuvumā vai pašos ciematos un parasti ūdens tuvumā. Ziemā tas ienāk mājās vai vismaz kūtīs un šķūņos. Pie mums tā ir visparastākā suga visā dzimtā. Cirslītis vismīļāk dzīvo pazemes alās un tādēļ labprāt ievietojas kurmja alās vai atstātās peļu alās. Mīkstā zemē tas ar snuķi un spēcīgām priekškājām pats izrok alas, kuras parasti gan stiepjas ļoti sekli zem zemes virsmas. Kā citas viņa dzimtas sugas, arī viņš ir pilnīgi nakts- dzīvnieks, kurš dienā tikai nelabprāt atstāj savu pazemes uzturas vietu. Nekad viņš to nedara pusdienas saules laikā, un patiešām liekas, ka saules starus tam ir ļoti grūti panest. Vismaz pieņem, ka tie daudzie cirslīši. kurus vēlā vasarā uziet ceļmalās un grāvjos, ir tāpēc nobeigušies, ka saules apžilbināti nav atkal varējuši uziet savas alas ieeju.

Cirslītis ir pastāvīgi redzams darbojoties; ar savu snuķi uz visām pusēm ošņādams tas meklē barību, un ko viņš atrod un var pārspēt, tas ir pazudis: tas ēd pat pats savus mazuļus vai paša sugas nobeigušos biedrus. ,.Es bieži," saka Lenčs, „esmu turējis cirslīšus kastēs. Tie gandrīz nav pieēdinami ar mušām, miltu tārpiem, sliekām un līdzīgu ēsmu. Ikvienam ikdienas man vajadzēja dot veselu beigtu peli, cirslīti vai putniņu viņu pašu lielumā. Lai tie ir mazi, tomēr katru dienu viņi apēd savu peli un atstāj pāri tikai ādu un kaulus. Tā es tos bieži nobaroju visai treknus, bet tikko viņiem liek ciest drusku badu, tie nobeidzas. Es esmu arī mēģinājis viņiem dot tikai vienīgi maizi, rāceņus, bumbierus, kaņepes, magones, rāceņu sēklas, kanariju putnu sēklas un t. t., bet viņi labāk nobeidzās badā, nekā tos aizskāra. Ja tie dabūja trekni ceptu kūku, viņi to ēda, kārodami pēc taukiem. Ja viņi atrada slazdos saķertu cirslīti vai peli, tie acumirklī sāka to ēst. Pie labas kopšanas meža cirslītis iztur gūstniecībā mēnešiem ilgi."

Velkers (Welcker) piesēja dzīvam cirslītim pie pakaļkājas stipru diegu un ļāva tam uz lauka līst peļu apdzīvotās alās. Pēc īsa laika no turienes izlīda laukā lielās bailēs lauku pele, bet viņai uz muguras bija cirslītis. Kārīgais plēsoņa bija iekodies ar zobiem sava nāvei nolemtā upura pakausī, pēc lūša parauga izsūca viņai asinis, nonāvēja viņu īsā laikā un apēda.

Meža cirslīša kustības ir ārkārtīgi ātras un veiklas. Pa zemi tas skrien ļoti ātri un izveicīgi, lec diezgan tāļu, spēj uzrāpties gar šķībiem stumbriem un vajadzības gadījumā prot pilnīgi pietiekoši peldēt. Viņa balss ir asa, smalki čivinoša, gandrīz svilpojoša, bet tomēr klusa skaņa, kādu izdod arī šīs dzimtas pārējās sugas. Maņu priekšgalā bez šaubām stāv osme. Bieži gadas, ka dzīvi saķertie, kurus atkal palaiž vaļā, skrien slazdā atpakaļ vienīgi tādēļ, ka tas ož pēc cirslīšiem. Uz savu redzi cirslītis, kā rādās, nepaļaujas, un tāpat viņu dzirdei vajaga būt diezgan vājai, bet smalkais deguns gandrīz pilnīgi atvieto šīs abas maņas.

Maz ir citu dzīvnieku, kuri būtu tik nesabiedriski un izturētos pret sev līdzīgiem tik riebīgi, kā to dara cirslīši; vienīgi kurmis vēl varētu šinī ziņā ar viņiem līdzināties. Pat abi pretējie dzimumi, izņemot pārošanās laiku, nedzīvo savā starpā mierā. Viens cirslītis apēd otru, tiklīdz var piekļūt tam klāt un to pārvarēt. Bieži redz divus no tiem tik nikni nodevušos cīņai, ka tos var saņemt rokām. Kā īsts kamols tie viens otram iekodušies vāļājas pa zemi, viens otru saķēruši ar tādu niknumu, kas būtu visnejaukākā buldoga cienīgs. īsta laime ir. ka cirslīši nav lauvas lielumā: viņi apēstu visu dzīvo uz zemes, un beidzot tiem pašiem būtu jānobeidzas badā.

Grūsnējs cirslītis uzceļ sev vismīļāk mūros vai zem caurām koku saknēm no sūnām, zāles, lapām un augu stublājiem midzeni, ierīko vairākas sānu ejas, mīksti izklāj alu un tur starp maiju un jūliju atnesas pieciem līdz desmit mazuļiem, kuri piedzimst kaili un slēgtām acīm un ausīm. No sākuma māte zīdi savas atvases ar lielu maigumu, bet drīz viņas mīla atdziest un mazuļi uzsāk paši sev sagādāt barību. Kā jau minēts, pie tam pazūd visa ievērība pret brāļiem un māsām, jo ikviens cirslītis jau no mazotnes zem barības nesaprot neko citu. kā visu to gaļu, kuru viņš var iegūt, lai ari tas būtu viņa brāļa vai māsas līķis.

Uzkrīt, ka cirslīšus ēd tikai nedaudzi dzīvnieki. Kaķi viņus nogalina laikam tādēļ, ka notur viņus no sākuma par pelēm, bet tika: nokož, tos neēsdami. Arī caunu sugas tos nicina. Tikai daži plēsīgi putni, kā arī stārķis un krusta odzes viņus nekavējoties un ar labpatiku apēd. Katrā ziņā osmes spējīgo zīdītāju novēršanās ir saprotama, jo cirslīša izgarojumi viņiem iedveš riebumu, šī stiprā muskusam līdzīgā smaka ceļas no diviem dziedzeriem, kas atrodas ķermeņa sānos.

Meža cirslītim pēc auguma, krāsas, izplatības un dzīves veida gandrīz pilnīgi līdzinās pundur cirslītis (Sorex minutus). Tikai lieluma ziņā tas atšķiras no viņa: pundura cirslītis sasniedz tikai 8 centimetrus garumā, no kuriem 3,4 centimetri nāk uz asti.

ūdens cirslītis (Crossopus fodiens) ir dzīvnieks, kura krāsa ir visai dažāda; viņš pieder pie lielākām cirslīšu sugām, kādas pie mums sastopamas. Dzīvnieka kopējais garums sasniedz 11,8 centimetru, no kuriem 5,3 centimetri nāk uz asti. Smalkā, biezā un mīkstā spalva ķermeņa virsdaļā parasti ir melna, ziemā spīdošāka nekā vasarā, bet apakšdaļā pelēki balta vai bālgana.

Kā rādās, ūdens cirslītis ir izplatīts gandrīz visā Eiropā un daļā no Āzijas; piemērotās vietās viņu var visur bieži atrast. Savu ziemeļu robežu tas sasniedz Anglijā un Baltijā, savu dienvidu robežu Spānijā un Itālijā. Kalnos viņš uzkāpj ievērojami augstu, Alpos apmēram līdz 2000 metriem virs jūras līmeņa. Viņš apdzīvo galvenā kārtā kalnainu apvidu ūdeņus un vismīļāk tādus, kur avoti neaizsalst arī pie vislielākā aukstuma, jo tie viņam ziemā ir pavisam nepieciešami, lai tas varētu brīvi staigāt ārā un iekšā, irdenā zemē ūdens tuvumā viņš rok alas pats, bet tomēr izlieto labāk tās peļu un kurmju alas, kuras tas jau atrod priekšā savas uzturēšanās vietas tuvumā.

Apdzīvotās vietās ūdens cirslītis šinī mājoklī parasti pavada visu dienu. Reti viņš peld gar krastu; viņš mīl nokļūt šķērsām no viena krasta uz otru. Ja tas grib pārvietoties strauta virzienā, tad viņš vai nu skrien pa krasta apakšu vai pa strauta dibenu zem ūdens. Tas ir ļoti kustīgs, gudrs un izveicīgs dzīvnieks un katrā ziņā sagādā savam novērotājam prieku. Viņa kustības ir ātras un drošas, izveicīgas un izturīgas.

Ja noslēpjas pie kāda dīķa un novēro cirslīšus tur, kur tie nav iebaidīti, tad viņu darbību var ļoti labi redzēt. Jau agri, vai arī tūliņ pēc saules lēkta tos redz nākam laukā un peldam pa dīķi apkārt. Bieži tie apstājas un plati uzguļas uz ūdens vai arī raugas iz tā pa pusei izcēlušies, tā kā viņu baltā rīkle ir saredzama. Peldot viņi tik stipri airē ar pakaļkājām, ka pēc ūdeņa kustībām varētu sagaidīt daudz lielāku dzīvnieku. Atpūšoties viņi skatas visapkārt un kad mana briesmas, krīt ūdenī kā bultas. Reti mazais nirējs paliek ūdens dibenā ilgi, bet gan parasti drīz atkal parādas virs ūdens līmeņa. Tas ir viņa darbības lauks; te to redz vientuļās klusās vietās visu cauru dienu kustoties.

Samērā ar savu lielumu ūdens cirslītis ir patiešām briesmīgs plēsonis. Viņš ēd ne tikai visādus kukaiņus, sevišķi tos, kuri dzīvo ūdenī, tārpus, mazus mīkstmiešus, vēžus un līdzīgus dzīvnieciņus, bet arī abiniekus, zivis, putnus un mazus zīdītājus. Pele, kuru tas sastop savās alās, ir pazudusi. Cielaviņai, kura neuzmanīgi uzdrošinājās pabūt ūdens tuvumā, viņš pēkšņi uzbrūk ar tādu pašu Kāri, ar kādu lūsis metas uz stirnu, un to nonāvē maz minūtēs; varde, kura nevērīgi lēc gar skrejamo alu, jūt, ka viņa ir saķerta pie pakaļējās kājas, un ka neskatoties uz viņas žēlo brēkšanu, viņu ievelk dziļumā, kur tai drīz ir beigas. Mazas zivtiņas viņš iedzen nelielos līcīšos un ķer savādā kārtā: ūdens cirslītis duļķo ūdeni un apsargā līcīša ieeju; tikko kāda no mazajām zivīm grib tam aizpeldēt garām, viņš metas uz to un parasti viņu noķer. Viņš zvejo, kā teic sakāms vārds, duļķainā ūdenī. Bet ūdens cirslītis uzdrošinājās uzbrukt ne tikai maziem dzīvniekiem, bet arī tādiem, kuru svars pārsniedz viņa paša svaru vairāk kā sešdesmit reizes. Jā, var sacīt, ka nav vairs otra tāda plēsīga zvēra, kurš uzbrūk samērā tik lielam medījumam un to noveic.

Eži (Erinacei),

Eži (Erinacei), kuri sastāda sesto dzimtu, ir tik īpatnēji dzīvnieki, ka pietiks ar visīsāko aprakstu, lai tos raksturotu. Visiem ežiem ir drukns ķermenis, ne sevišķi gara galva, kuras purns ir tomēr pagarināts par snuķi, vidēji lielas acis un diezgan garas ausis, īsas, resnas kājas ar neveiklām ķepām, kurās priekškājās ir arvien pieci pirksti, pakaļkājās arī pieci vai izņēmuma gadījumos četri, īsa aste un kažoks, kurš visā ķermeņa virspusē sastāv no adatām, bet apakšpusē no spalvām. No muskuļiem sevišķi jāpiemin ādas muskulis, kurš saritina eža ķermeni kamolā un ar savām dažādām daļām izplešas gandrīz pa visu ķermeņa virsu.

Kad pirmajos siltajos vakaros, kurus atnes jaunais pavasaris, veci un jauni dodas ārā no pilsētām, lai pa ziemu aizmirstajos dārzos, birstalās un mežos rastu jaunu dzīves svaigumu, uzmanīgāks cilvēks sadzirdēs īpatnēju troksni sausajās pagājušā gada lapās, parasti zem biezākiem krūmiem un dzīvžogiem, un ja tas paliek uz laiciņu kluss, tad viņš atradīs arī trokšņa cēlāju. Mazs, bumbai līdzīgs radījums, ar neparasti rupju kažoku, rokas ārā no lapām, ošņā un klausas un sāk tad savus ceļojumus, iedams vienmērīgiem sīkiem solīšiem. Ja viņš nāk tuvāk, tad var jau saredzēt loti glīto smailo purniņu, kurš piemīlīgā miniatūrā attēlo cūkas snuķi, kā arī skaidru, draudzīgi lūkojošos acu pāri un adatu bruņas, kuras apsedz visu ķermeņa virspusi un sniedzas pat vēl tāļu uz sāniem. Tas ir mūsu mīļais dārza draugs, ezis, gan aprobežots, bet labsirdīgs, godīgs un krietns dzīvnieks, kurš skatas dzīvē bez kādiem ļauniem nolūkiem un, kā liekas, nevar izprast, kā celvēks var būt tik zems un viņu, kam tik lieli nopelni vispārīgās labklājības labā, ne tikai apveltī visādiem lamu vārdiem, bet arī vajā un pat nogalina.

Mūsu ezis (Erinaceus europaeus) ir viegli aprakstams. Viņa ķermenis ar visām savām daļām ir ļoti drukns, resns un īss, snuķis ir ass un priekšā ierobots, mute dziļu griezumu; ausis ir platas, melnās acis mazas. Starp sejas baltajām vai sarkandzeltenajām, abās pusēs snuķim uz virslūpas tumšbrūnajām spalvām rēgojas nedaudzas melnas ūsu spalvas; aiz acīm ir balts plankums. Spalva uz kakla un pavēderē ir gaišsarkani iedzeltenpelēka vai gaišpelēka; adatas ir iedzeltenas, vidū un galotnē tumšbrūnas. Dzīvnieka garums ir 25 līdz 30 cm, aste sasniedz 2,5 cm garuma, skausta augstums ir apmēram 12 līdz 15 cm. Mātīte atšķiras no tēviņa ar drusku ievērojamākiem apmēriem, smailāku snuķi un gaišāku, pelēkāku krāsu.

Eža izplatības apgabals velkas pāri ne tikai visai Eiropai, atskaitot aukstākos apgabalus, bet arī lielākai Ziemeļāzijas tiesai: viņu atrod Sirijā tāpat kā rietumu un austrumu Sibirijā; pēdējā un arī Krimā viņš sasniedz daudz ievērojamāku lielumu, nekā pie mums. Visā Viduseiropā īstenībā ezis nekur nav rets, bet arī nekur to nesastop lielā daudzumā. Bagātākā skaitā tas sastopams Krievijā, kur, kā liekas, sevišķi saudzē to; bez tam tur viņa galvenie ienaidnieki no dzīvnieku valsts, lapsa un ūpis, atrod tik daudz citas barības, ka var viņu atstāt mierā. Lapu meži ar bieziem krūmiem vai pussatrūdējuši koki caurām saknēm, dārzos sevišķi dzīvžogi, lapu un mēslu kaudzes, caurumi mūros, vispār tādas vietas, kur tas var noslēpties, saista viņu pie sevis, un te to arī var ar puslīdz lielu drošību gadu no gada atrast. Ja ezi grib uzturēt savu māju tuvumā, tad galvenā vērība jāgriež uz šādu paslēptuvju ierīkošanu.

Ezis ir jocīgs un patīkams kustonītis, pie tam pēc dabas labsirdīgs un bikls, kurš godīgi un cītīgi darbā un pūliņos pavada sava mūža dienas. Sabiedriskai dzīvei maz piemērots, viņš sastopams gandrīz arvien vienatnē vai augstākais savas mātītes sabiedrībā. Zem visbiezākiem krūmiem, žagaru kaudzēs vai dzīvžogos katrs ezis atsevišķi ierīko savu mitekli, to pēc iespējas ērti iekārtodams, šis miteklis ir liels, no lapām, salmiem un siena uztaisīts midzenis, kurš atrodas tieši zem bieziem krūmiem vai arī kādā alā. Ja gatavas alas nav pie rokas, tad ezis, cītīgi strādādams, izrok pats sev alu un izklāj to lapām. Ala sniedzas līdz 30 cm dziļu zemē un ir ierīkota ar diviem izejas caurumiem, no kuriem viens parasti iziet uz dienvidiem, otrs uz ziemeļiem. Tomēr mājas durvis ezis dažreiz pārstāda tāpat kā vāverīte, sevišķi ja pieturas stipri ziemeļu vai dienvidus vēji. Augstā labībā ezis reti rok sev alu, bet ierīko sev vienkārši lielu midzeni. Mātītes miteklis parasti neatrodas tāļu no tēviņa midzeņa, visbiežāk tanī pašā dārzā. Gadas arī, ka siltajā gada laikā abi eži dzīvo kopā vienā midzenī; maigāki ežu tēviņi pat nemaz nevar no savas daiļās šķirties un arvien dala savu midzeni ar to. Pie tam tie piemīlīgi spēlējas savā starpā, ķircina un dzenā viens otru un pavada laiku viens otra tuvumā, kā jau to samīlējušies aizvien dara. Ja vieta ir gluži droša, tad redz abus ežus spēlējamies arī dienas laikā, apmeklētākās vietās turpretim tie parādas tikai nakts laikā. Kā jau es agrāk minēju, parasti sadzird čaukstēšanu lapās, un tad var ieraudzīt ezi, kurš dodas uz priekšu taisnā līnijā un, kaut gan mezdams sīkus solīšus, tomēr veļas uz priekšu diezgan smagi. Pie tam viņš ošņā ar purnu zemi gluži kā pēdu suns, un katru priekšmetu, kuru ceļā sastop, apošņā ļoti rūpīgi.

Ja mūsu dzeloņainais varonis ceļā dzird ko šaubīgu, tad tas apstājas, klausas un ošņā, pie kam var labi redzēt, ka osme ir viņa smalkākā maņa, sevišķi salīdzinot ar redzi. Nereti gadas, ka ezis uzskrien lomā stāvošam medniekam taisni uz kājām, bet tad pēkšņi apstājas, ošņā un steidzīgi metas bēgt, ja neieskata par izdevīgāku savelties kamolā. No dzīvnieka agrākā izskata tad vairs nekas nepaliek pāri; viņš pārvēršas par olveidīgu bumbu, kura vienā pusē uzrāda nelielu padziļinājumu, bet citādi no visām pusēm ir vienmērīgi noapaļota. Padziļinājums atrodas pretim vēderam, un te savilkti cieši kopā arī purns, visas četras kājas un strupjā astīte. Starp adatām viegli piekļūst gaiss, un tā ezim, pat ilgāku laiku šādā stāvoklī uzturoties, ir viegli elpot.

Saritināšanās kamolā neprasa ezim nekādu pūļu, jo ādas muskuļi, kuri šo darbu paveic, viņam ir tā attīstīti, kā nevienam citam dzīvniekam, un darbojas kopīgi ar tādu spēku, ka cilvēks, rokas pienācīgi aizsargājis, tikko spēj ezi ar varu attīt vaļā. Tādam paņēmienam adatas rada jūtamus šķēršļus. Kamēr dzīvnieks kustas mierīgi, adatu kažoks izskatas tīri gluds, un daudzie simti dzeloņu dakstiņveidīgi guļ viens pār otru; tiklīdz ezis pieņem savu kamola veidu, dzeloņi izplešas uz visām pusēm un izveido ezi par šausmīgu adatu bumbu. Ja izturas mierīgi, tad, pēc ilgāka laika, saritinājies ezis sāk domāt par projāmiešanu. īpatnējā ādas raustīšanās vēsta par kustību sākšanos. Klusu viņš atbīda priekšējo bruņu daļu no pakaļējās daļas, kājas noliek uzmanīgi uz zemes un lēni pastiepj cūkas purniņu uz priekšu. Vēl galvas ādā ir biezas krokas un eža zemā piere liekas izsakam dziļas dusmas; pat mierīgās acis ir dziļi paslēptas zem kuplajām uzacīm. Seja vairāk un vairāk nolīdzinās, tāļāk un tāļāk dzīvnieks izbāž degunu un arvien vairāk tas atspiež atpakaļ arī bruņas, un beidzot uzreiz redz viņa labsirdīgo seju savā parastajā omulīgajā un vientiesīgajā mierā, un šinī acumirklī ezis arī sāk savu ceļojumu taisni tā, itkā tam nekad nekādas briesmas nebūtu draudējušas. Kad viņu uzošņā kāds no tā galveniem ienaidniekiem, kāds suns vai lapsa, tad ezis ātri saritinas un šādā stāvoklī paliek, ko ar viņu arī nedarītu. No vajātāja niknās riešanas vai ņurdēšanas tas vēro, ka tie nopietnā nolūkā grib ķei'ties tam pie rīkles. Ir, protams, vēl diezgan daudz līdzekļu, ezi acumirklī piespiest savu bumbas izskatu atstāt; un tos zin izmantot, par nelaimi mūsu dzīvniekam, ne tikai šķelmis lapsa kūmiņš, bet pat dažs suns. Arī tabakas dūmi, kurus caur adataino segu iepūš degunā, iedarbojas tāpat; jo viņa jūtīgam osmes organam dūmi ir riebīgi: viņš pilnīgi apreibst no tiem, acumirkli izstiepjas, paceļ degunu augstu gaisā un grīļodamies streipuļo prom, līdz daži elpas vilcieni tīra, svaiga gaisa to atkal zināmā mērā atspirdzina, šī saritināšanās ir eža vienīgais iespējamais aizsargāšanās līdzeklis pret briesmām, kurām tas padots.

Ezis nekādā ziņā nav neveikls un lempīgs mednieks, bet prot medību paņēmienus tā izmantot, kā to grūti pat iedomāties. Bez šaubām, viņa barības galveno masu sastāda kukaiņi, un tādēļ arī ezis ir tik derīgs. Tomēr viņš neapmierinās ar šādu tik maz barojošu uzturu un pieteic karu arī citiem dzīvniekiem. Neviens no maziem dziedātāju putniem nav no viņa drošs, un starp zemākiem dzīvniekiem viņš nodara lielu postu. Bez neskaitama daudzuma sienāzīšu, circeņu, prusaku, ozola un mēslu vaboļu, dažādu citu vaboļu un to kāpuru, viņš iznīcina arī sliekas, kailos gliemežus, meža un lauku peles, mazus putniņus un pat lielo putnu bērnus. Nevar ne iedomāties, ka viņš tiešām ir spējīgs saķert mazās veiklās peles; bet viņš prot savu amatu un padara neiespējamo. Es reiz viņu novēroju pie pelu ķeršanas un biju taisni pārsteigts par tā veiklumu. Ezis pavasara laikā skraidīja apkārt pa zemu labību un piepeši palika stāvam pie kādas peļu alas, pie tam visapkārt ostīja un okšķerēja, tad lēni pagriezās pa kreisi un pa labi un beidzot likās pārliecinājies, kurā pusē pele mājo. Te nu lieliski noderēja snuķis. Ar lielu ātrumu ezis izraka peles eju un pēc neilga laika peli saķēra, jo spiegšana no peles puses un omulīga mumināšana no eža puses rādīja, ka tas savu upuri ir patiesi saķēris. Nu man, protams, viņa peļu ķeršanas paņēmiens bija skaidrs; bet kā tas rīkojas, kad piemuļķo veiklos dzīvniekus šķūņos un kūtīs, to es dabūju zināt tikai nesen no sava drauga Albrechta. šī novērotāja koptais ezis skraidīdams apkārt pa istabu pamanīja kādu pārdrošu peli, kura bija iedrošinājusies iziet 110 savas alas. Ar neticamu ātrumu, lai gan ar zināmu neveiklību, viņš šāvās tai virsū un to saķēra, iekams tā vēl paspēja aizbēgt. Ezis uzbrūk arī čūskām, nemaz nebīdamies no to kodieniem un indes. Citiem dzīvniekiem tik vārīgā inde viņam ir pilnīgi nekaitīga. Lai tikai iedomājamies, ka odzes kodiens nonāvē zīdītāju, kurš ir vismaz 30 reizes lielāks un smagāks par ezi; bet mūsu adatainais varonis tiešām liekas ir neuzņēmīgs pret indi.

Nelielais posts, ko ezis nodara, salīdzinot ar atnesto labumu, ir tikko vērā ņemams, jo sevišķi tāpēc, ka pirmais pat nekādā ziņā nav pietiekoši pierādīts. Apgalvo, ka ezis ēdot ļoti kaislīgi vistu olas un protot tās ne tikai ļoti veikli atrast, bet arī ļoti dīvaini izsūkt, no satura neko neizliedams. Ka mūsu dzeloņainais bruņinieks apēd kādu cālīti vai arī var nokost kādu pieaugušu vistu, trusīti vai citu kādu mazu dzīvnieku, ja tik var dabūt, un ka tas izrāda arī lielu prieku pie gadījuma šādu laupījumu iegūt, nevar noliegt. Nesen es saņēmu no Bekera (Becker), kāda Austrumprūsijas ārsta, ziņas par ezi, kurš gaišā dienas laikā ātrā un taišnā skrējienā dzinies pakaļ pieaugušu vistu baram. Bet vistas neizrādīja nekādas bailes no šī ienaidnieka. ..Kad ezis,'" saka B e k e r s, ,.gandrīz jau sasniedza laupījumu, pēc kura tas ilgojās, tad attiecīgā vista ķērkdama pacēlās uz augšu, un sarainais varonis aizvēlās katru reizi 4—5 soļus tāļāk par savu mērķi, kas izskatījās bez gala komiski. Izgrūzdams skaņu, kuru vislabāk varētu salīdzināt ar bērnu stabu- lītes šņākšanu, piekrāptais ezis nikni metās atpakaļ, lai vajāšanu turpinātu un tā vistas pārtrieca pār visu lielo dārzu. Gailis, kuram ezis tomēr neuzdrošinājās uzbrukt, likās, medījuma kārajā laupītājā, kurš savus uzbrukumus atkārtoja vismaz 20 reizes, neredzēja nekā sevišķi bīstama; viņš brīdināja savus apsargājamos tikai laiku pa laikam, citādi nekā neaizstāvēdamies pret miera traucētāju." Ezis ir laupītājs, tomēr nekādā ziņā nav kaitīgs mūsu koptiem un audzētiem dzīvniekiem.

Eža pārošanās laiks turpinās no marta beigām līdz jūnija sākumam. Ezis rādās ļoti uztraukts, kad ir kopā ar mātīti. Viņš ne tikai rotaļājas ar savu mātīti, bet arī izgrūž skaņas, kuras citādi no tā dzirdamas tikai vislielākā uztraukumā. Neaicināti sāncenši iespiežas viņa robežās un padara tam galvu karstu, jo viņa mātīte nekādā ziņā neturas vajadzīgās uzticības robežās. Septiņas nedēļas pēc pārošanās sevišķi tam nolūkam ierīkotā skaistā, lielā un labi koptā migā zem bieziem dzīvžogiem, sētām, lapu un sūnu kaudzēm, vai arī labības laukos mātīte dzemnē 3—5, retos gadījumos arī 8> aklus mazuļus. Jaunpiedzimušie ezēni ir tikko 6,5 cm gari, no sākuma izskatas balti un ir gandrīz kaili, jo adatas ir redzamas tikai vēlāk. Ka tās tomēr ir jau pie dzimšanas, Lenčs to novērojis pie ežiem, kas piedzimuši viņa istabā.

Jaunpiedzimušiem ezēniem ap pumu ir sari, pārējais ķermenis ir bez spalvām; acis un ausis ir aizvērtas. Jau pirmo 24 stundu laikā parādas adatas, 9 mm garas. No sākuma viņas ir pilnīgi baltas, bet jau pēc mēneša jaunais ezis ir pilnīgi veco krāsā. Viņš ēd jau viens pats, lai gan māte to vēl arī zīda. Tikai diezgan vēlu tas sasniedz veiklību saritināties un galvas ādu pārvilkt līdz purnam. Māte jau ļoti agri nes sliekas un kailos gliemežus, kā arī nokritušus augļus kā barību migā un vēlāk savus mazos ved arī vakaros sev līdz.

Pret rudeni jaunie eži ir tik tāļu paauguši, ka var katrs atsevišķi uzmeklēt sev barību un vēl pirms auksto dienu iestāšanās katrs ir sev uzbarojis resnu vēderiņu un tagad domā, tāpat kā vecie, par ziemas dzīvokļa ierīkošanu. Tā ir liela kaudze, kas sastāv no salmiem, siena, lapām un sūnām un iekšpusē ir ļoti rūpīgi izklāta. Uz māju nepieciešamo materiālu ezis nes uz savas muguras un pie tam ļoti dīvainā kārtā. Viņš veļas pa lapām, sevišķi tur, kur tās visbiežāk sakritušas, un tādā kārtā uzdur kravu uz adatām, kas piedod viņam pavisam dīvainu izskatu. Līdzīgā kārtā viņš arī augļus nogādā mājā. To bieži ir apšaubījuši, bet Lenčs to ir redzējis, un pēc šī novērotāja vēl tālāk šaubīties būtu pārkāpums, kurā mēs negribam būt vainīgi.

Pie pirmā stiprā sala iestāšanās ezis ierokas dziļi savā migā un te pavada auksto ziemas laiku nepārtrauktā ziemas guļā. Dzīvnieka bezjūtība, kura jau pie rosīgākām kustībām ir ievērojama, tagad vēl stipri palielinās. Tikai kad ar to ļoti slikti apietas, tas drusku pastreipuļo šurp un turp un tad acumirklī atkal iekrīt atpakaļ savā nāves miegā. Ziemas guļa parasti turpinās līdz martam.

Lai ezi pieradinātu, vajaga to tikai paņemt un nolikt noderīgā vietā. Te viņš ātri pierod un īsā laikā pazaudē visas bailes no cilvēkiem. Barību viņš pieņem tūlīņ, bet arī pats pēc viņas meklē mājā un sētā, vēl vairāk šķūņos un palieveņos.

Mājās turētie eži top nepatīkami ar savu garlaicīgo dauzīšanos pa naktīm. Eža neveiklums redzams pie viņa apkārtklej ošanas, kā arī pie katras kustības. Viņš ir arī netīrs radījums, un ar pretīgo, bizamam līdzīgo smaku, kuru tas izplata, nekādā ziņā nav patīkams, bet viņš iepriecina ar savu draiskulību. Viņš ļoti ātri pierod pie ļoti dažādas barības un tāpat arī pie pilnīgi dažādiem dzērieniem. Viņš ļoti mīl pienu, bet nenicina arī neviena alkoholiska dzēriena un nereti šo labumu ieņem par daudz.

Ezim bez muļķīgiem un nikniem cilvēkiem ir vēl daudz citu ienaidnieku. Suņi viņu nīst savos dvēseles dziļumos un par to vēsta ar nemitīgu un niknu riešanu. Tiklīdz tie ezi atrod, viņi izmēģina visas iespējamības, lai adatu nēsātājam izrādītu sava? dusmas. Bet tas sastingst savā cietēja stāvoklī, cik ilgi arī suņi ar to nenodarbotos, un atļauj tiem aiznest asiņainus degunus. Suņa niknums, liekas, pa lielākai daļai dibināts uz'dusmām, ka tas bruņotam dzīvniekam ne tikai nekā nevar darīt, bet pat pats sev kaitē. Daži medību suņi tomēr adatu neievēro, kad tie grib izgāz; savas dusmas uz ezi. Tā kādam manam draugam bija medību kuce, kura visus ežus, kurus tik atrada, tūliņ nogalināja.

Apgalvo, ka arī lapsa protot ezi atritināt. No citiem eža ienaidniekiem vēl jāmin ūpis un vispēdīgi — bargā ziema. Tā dažā dārzā un mežiņā aiziet bojā vienā pašā ziemā viss metiens. Eža gaļu liekas ēd tikai čigāni un līdzīgi apkārtklejojoši diedelnieki.

*

Kurmis (Talpa europaea),

Kurmis (Talpa europaea), šīs dzimtas un kādas Eiropā ur. Āzijā izplatītas ģintas tips, aprakstāms nedaudziem vārdiem. Ķermeņa garums, ieskaitot 2,5 cm garo asti, ir 15 cm, augstākais 17 cm, skausta augstums apmēram 5 cm. Pie cilindriskā ķermeņa īsās kājas piestiprinātas gandrīz horizontāli; ļoti platās un roka: līdzīgās ķetnas pagrieztas ar virsu, kura pie citiem dzīvniekiem ir iekšējā, vienmēr uz āru un atpakaļ. Starp īsiem, ar platiem, stipri plakaniem un neasiem nagiem apbruņotiem pirkstiem, vidējais ir garākais, ārējie pamazām paliek īsāki un gandrīz pilnīgi viens ar otru savienoti ar plēksnes palīdzību, pat gandrīz saauguši. Mazo un īso pakaļkāju pirksti nav savienoti, un nagi ir smaili ur. nestipri. Acis ir gandrīz magoņu sēklas lielumā un novietotas vidū starp snuķa galu un ausīm, pilnīgi apsegtas galvas spalvām: tām ir arī plakstiņi un tās var patvaļīgi izspiesties un ievilkties atpakaļ, tā tad viņas tomēr var lietot. Mazajām ausīm pavisam trūkst ārējās auss, bet tās vietā ir tikai īsa ādas maliņa, kura arī ir paslēpta zem spalvām un noder dzirdes ejas atvēršanai un noslēgšanai. Vienmērīgais melnais spalvojums ir viscaur ļoti biezs, īss un mīksts, samtveidīgs.

Kurmja izplatības apgabals stiepjas pār visu Eiropu, izņemoi nedaudzas zemes, un sniedzas vēl Āzijas austrumdaļā. Viņa dienvidus robeža Eiropā ir Dienvidfrancija, Lombardi ja un Ziemeļ- turcija. Uz Orknejas un šetlandes salām, kā arī uz lielākās daļas Hebridu salu un Īrijā viņš iztrūkst pilnīgi.

Par savu uzturēšanās vietu kurmis dod drošas ziņas, jo tam vienmēr jāuzber jauni uzrakumi, lai varētu dzīvot, šie uzkalniņi vienmēr norāda uz katrreizējā medību apgabala virzienu un izplatību. Pie savas ārkārtējās rijības viņam medību apgabals vienmēr jāpalielina un tāpēc arī tam vienmēr jāstrādā pie sava pazemes apgabala izbūves. Bez apstājas viņš rok horizontālas ejas nelielā dziļumā no zemes virsas un, lai atbrīvotos no atraktās zemes, tas uzmet pazīstamos ,.kurmja rakumus".

īstā mājokļa iezīme no zemes virspuses ir uzkrītoša lieluma samesta zemes kaudze. Mājokļa iekšpusē ir guļas telpa ar divām koncentriskām ejām tai apkārt. No mājokļa atiet vairākas vienkāršas vai zarotas ejas, kas nobeidzas parastajās skrejalās. Mājoklis atrodas 30—60 cm dziļi zemē. Kurmji apmeklē savu medību apgabalu parasti trīs reizes dienā, agri no rīta, pusdienā un vakarā. Tā viņi skrej sešas reizes dienā no dzīvokļa ārā un pa ejām atkal atpakaļ, un pie šīs izdevības, kad jau aizdomīgā eja ir atrasta, var tos droši saķert nedaudzās stundās.

Rakšana kurmim ir ļoti viegla. Ar stipro pakauša muskuļu palīdzību un varenajām lāpstu rokām viņš urbj ar snuķi irdeno zemi, ar priekškājām kašņā zemes pikas un ar ārkārtēju ātrumu aizsviež tās aiz sevis. Ausis ir spējīgas noslēgties un tādēļ ir pasargātas no smilšu un zemes iekļūšanas. Izkašņāto zemi kurmis atstāj tikko ierīkotajā ejā tik ilgi, līdz kamēr tās daudzums viņu sāk traucēt. Tad tas mēģina iziet uz zemes virsu un visu laiku met ar purnu zemes laukā. Ari te viņš vienmēr ir apklāts ar 12—15 cm biezu irdenas zemes slāni. Vieglā zemē viņš rok ar tiešām apbrīnošanas cienīgu ātrumu. Okens turējis kādu kurmi gada ceturksni lādē ar smiltīm un novērojis, ka dzīvnieks gandrīz tikpat ātri, kā viņš slīd pa ūdeni, racies caur smiltīm ar pumu uz priekšu, zemes sviezdams ar kājām uz sāniem un ar pakaļkājām stumdamies. Vēl ātrāk kurmis kustas savās ejās, kas ir pierādīts ar ļoti skaistiem novērojumiem.

Vispār šī dzīvnieka kustības ir ātrākas, nekā to varētu domāt. Ne tikai ejās, bet arī uz zemes virsas, kur tas nav mājā, viņš skrej samērā ļoti ātri, tā ka cilvēks to tikko var panākt. Ejās viņš skrej tik ātri kā rikšojošs zirgs. Ari ūdenī, kā jau minēts, viņš jūtas kā mājās, un ir zināmi piemēri, kur tas ir pārpeldējis ne tikai plašas upes, bet pat jūras šaurumus. Tā Bruss (Brūce) stāsta, ka pie Edinburgas kādā jūnija vakarā vairāki kurmji aizpeldējuši pa jūru vairāk kā 200 metru uz kādu salu, lai tur apmestos. Nereti atgadās, ka racējs pārpeld pār plašām upēm, un aculiecinieki ir novērojuši viņa dzīvās kustības.

Kurmja galvenā barība sastāv no sliekām un kukaiņu kāpuriem, kas dzīvo zemē. Sevišķi slieku dēļ viņš rok savas lielās un plašās celtnes. Bez tārpiem un kāpuriem tas ēd vēl vaboles, sevišķi ozola vaboles un mēslu vaboles, zemes vēžus un visus pārējos kukaiņus, kurus tas var sasniegt; tas sevišķi ciena gliemežus un simtkājus. Viņa neparasti smalkā osme palīdz tam dzīvniekus uzokšķerēt, un viņš tiem seko lielākā vai mazākā dziļumā, skatoties pēc tā, vai tie paši iet uz augšu vai uz leju. Tas medī ne tikai savās celtnēs, bet ķer dzīvniekus arī uz zemes virsas un dabū maltīti pat ūdenī. Racēja pele vai cirslītis, ķirzaka vai glodene, varde vai odze, ja tās iemaldās kurmja celtnēs, ir zudušas. „Es vairākas reizes," saka Blaziuss, „esmu dabā novērojis, kā kurmis pieveic vardi un to aiz pakaļkājām iestiepj pazemē; pie šīs nelabprātīgās grimšanas nelaimīgais upuris izgrūž skaļu, žēlu kliedzienu." Lenčs ziņo, ka kurmis tāpat izturoties arī pret čūskām.

Kurmja izsalkums nav apmierināms. Viņš ikdienas patērē tik daudz barības, cik pats sver, un neiztur bez ēšanas vairāk par 12 stundām.

Pie sagūstītiem kurmjiem var ļoti labi pārliecināties par viņu maņu asumu. Es lādē ieliku kurmi un lādes dibenu pārklāju ar 16 cm biezu zemes kārtu. Kurmis tūliņ ierakās dziļumā. Nu es zemi cieši saspiedu un vienā stūrītī ieliku smalki sagrieztu jēlu gaļu. Jau pēc nedaudzām minūtēm zeme pacēlās, parādījās smalkais, lokanais purniņš un apēda gaļu. Osme palīdz kurmim barību atrast bez redzēšanas un pieskāršanās, un vada to ar panākumiem pa sarežģītām apakšzemes ejām. Dzirde ir lieliska. Kurmis laikam gan to sevišķi izmanto, lai no briesmām izbēgtu. Kas attiecas uz redzi, tad vispār ir zināms, ka no šīs maņas kurmis vadās, kad peldus laižas pār straumēm.

Jau no līdzšinējā ir redzams, ka kurmis, samērā ar savu lielumu, ir īsts un bīstams plēsēju dzīvnieks. Tam atbilst arī viņa garīgās īpašības. Viņš ir mežonīgs, ārkārtīgi nikns, asinskārīgs, cietsirdīgs un atriebīgs, un taisnību sakot, ne ar vienu radījumu nedzīvo saticīgi, izņemot savu mātīti, bet arī ar to tikai pa pārošanās laiku un kamēr bērai vēl ir mazi. Visu pārējo gada laiku viņš necieš ne viena dzīva radījuma savā tuvumā un vismazāk līdziedzīvotāju savā alā, vienalga, kādas sugas tas arī nebūtu. Ne ar vienu savas sugas īpatni, vai tas būtu tā paša dzimuma vai arī nē, viņš nedzīvo draudzīgi. Divi kurmji, kuri sastopas, izņemot pārošanās laiku, acumirklī uzsāk divkauju, kura, pa lielākai daļai, nes nāvi vienam, bet ļoti daudzos gadījumos arī abiem.

Pārošanās laikā kurmis pa nakti bieži atstāj savu mājokli ur. klejo pa zemes virsu apkārt, lai uzmeklētu citu kurmju pilis ur. nodotu te vizīti. Kurmja mātīte ierīko migu saviem bērniem parasti tādā vietā, kur trīs vai vairākas ejas sanāk kopā, lai briesmu gadījumā būtu pēc iespējas vairāk ceļu bēgšanai. Miga ir vienkārša, mīkstām lapām, zāli un sūnām, salmiem, mēsliem vai citām līdzīgām vielām izklāta kamera. Gandrīz pēc 4 nedēļu grūsnība.? šinī migā mātīte dzemdē 3—5 aklus mazuļus, kuri jāpieskaita vis- bezpalīdzīgākiem no visiem zīdītāju dzīvnieku bērniem. Viņi no sākuma ir kaili un akli un gandrīz tik lieli kā sakaltusi pupa. Bet jau agrā jaunībā viņi uzrāda tādu pašu nepieēdināmību, kā viņu vecāki, un tādēļ aug ļoti ātri. Māte izrāda lielu rūpību savu bērnu pulka uzturēšanā un nebaidās nekādu briesmu, ja tie ir jāglābj. Ja nejauši mātīti ar bērniem izrauj vai izrok no zemes, tad tā mutē aiznes bērnus uz tuvāko alu vai uz kādu sūnu, mēslu vai lapu kaudzi un bērnus tur pagaidām paslēpj tik ātri, cik vien iespējams. Bet arī tēviņš, kā apgalvo, mātītei piepalīdzot, nesot bērniem sliekas un citus kukaiņus, ziņojot par plūdu briesmām un mutē bērnus mēģinot aiznest uz kādu drošāku vietu. Pēc gandrīz piecām nedēļām bērni ir sasnieguši apmēram vecāku puslielumu, bet vienmēr vēl guļ migā un gaida, lai kāds no vecākiem pienes barību, kuru tie ar neticamu rijīgumu saņem un apēd. Viņu pirmie mēģinājumi rakšanā ir ļoti nepilnīgi: viņi beržas bez kādas kārtības sekli zem zemes virskārtas, bieži tik sekli, ka tikko ir ar zemi apsegti un tikai retumis mēģina rakumus uzmest. Jau nākošā pavasarī viņi šo mākslu ir piesavinājušies pilnīgi.

Kurmis neguļ ziemas miegu, kā daži citi kukaiņu mednieki, bet vasaru kā ziemu mūžīgi kustās. Viņš seko sliekām un kukaiņiem, un iet tiem līdzi gan dziļi zemē, gan zemes virspusē.

Nevar noliegt, ka kurmis ar zemesvēžu, ozolvaboles, kāpuru un citu kaitīgu kukaiņu ķeršanu atnes lielu labumu, tomēr slieku iznīcināšana tam jāpieraksta par kaitīgu darbu.

Bez cilvēka kurmim ii- vēl daudz vajātāju. Sesks, sermulītis. pūces un vanagi, krauklis, stārķis uzglūn tam pie rakumiem, mazā zebiekste vajā to pat viņa ejās, kur tas nereti krīt arī odzei par upuri. Tikai lapsa, caune, ezis un minētie putni kurmi apēd. citi ienaidnieki viņu tikai nogalina un atstāj guļam.

Sestā šķira Grauzēji (Rodentia)

Grauzēji nes savu nosaukumu ar vēl lielāku tiesību, nekā plēsēji; vajaga tikai tiem paskatīties mutē, lai jau nešaubami zinātu, kas tie ir. Divi leli graužamie zobi abos žokļos, kuri, liekas, izpilda ne tikai priekšzobu vietu, bet var aizvietot arī ilkņus un starpzobus, ir visiem kopēja iezīme. Tie ir ievērojami lielāki nekā visi pārējie zobi, augšējie vienmēr stiprāki nekā apakšējie, visi lokveidīgi saliekti ; galotnē tie ir plati vai asam kaltam līdzīgi, šie galvenie zobi īsā laikā pie plašas lietošanas novalkātos vai paliktu truli, ja viņiem nebūtu lielākas priekšrocības nekā visu citu zīdītāju zobiem: viņu augšanas laiks nav ierobežots. Zoba sakne atrodas zobu dobumā, kas dziļi ieurbjas žoklī, un tā pakaļējā, vaļējā galā, piltuves veidīgā ieliektnē atrodas spožs dīglis, kas nepārtraukti zobu papildina tik daudz, cik tas no gala nodilst. Zobi abpusēji rīvējas un noslīpējas un tā iegūst savu lielo asumu; abi žokļi var darboties tikai stāvus, šie zobi apvieno visas iespējamības, lai panāktu milzīgo spēka attīstību, kuru prasa no grauzējiem.

Grauzēji ir izplatīti pa visu zemes lodi un sastopami visu platumu un augstumu klimatos, cik tāļu vien sniedz augu valsts. „Mū- žīgā sniegā un ledū," saka Blaziuss, „kur vēl vietām silts saules stars uz nedaudzām nedēļām izsauc īsu un bēdīgu augu dzīvi, klusās, vientuļās Alpu sniegu galotnēs, plašos, neapdzīvotos ziemeļu līdzenumos vēl ir sastopami grauzēji, kas neilgojas pēc skaistās saules. Bet jo bagātāka un kuplāka ir augu valsts, jo raibāka un dažādāka top šīs dzīvnieku šķiras dzīve; viņi neatstāj neapdzīvotu gandrīz nevienu gabaliņu zemes."

Ļoti dažāds ir šo vispār izplatīto radījumu dzīves veids. Ne mazums dzīvo kokos, daudzi uz zemes, vieni dzīvo ūdenī, otri zemē, pašu izraktās alās, vieni krūmos, citi uz klaja lauka. Visi ir vairāk vai mazāk kustīgi zīdītāji, kuri, skatoties pēc dažādām dzīves vietām, vai nu lieliski skrej vai kāpelē, rok vai peld. Pa lielākai daļai asprātīgi, mundri un dzīvi, viņi tomēr liekas nav gudri vai apdāvināti radījumi, kas ir gan bailīgi, bet nav ne uzmanīgi, ne viltīgi. Daži dzīvo pāriem, citi ģimenēs un ne mazums kopā barā; pret citiem dzīvniekiem tie izturas labi, tos neaizskardami. Ļaunumu un viltīgumu, mežonīgumu un bezkaunību, secinātus no pārlikšanas, izrāda tikai nedaudzi. Briesmām tuvojoties, tie ievelkas tik ātri, cik iespējams, savās paslēptuvēs, bet tikai ļoti nedaudzi ir diezgan

gudri, lai vajāšanu ar viltu izjauktu. Visi grauzēji pārtiek galvenā kārtā no augu vielām, saknēm, mizas, lapām, ziediem, dažādiem augļiem, zālēm, miltainiem bumbuļiem, viņi ēd pat koka šķiedras, daudzi vēl pievieno dzīvnieku vielas un top par īstiem visēžiem. Raksturīgi ir tas, ka daudzi grauzēji, būdami par vājiem uzņemties lielākus ceļojumus vai stāties pretim ziemas bargumam, salasa krājumus un tos uzglabā pazemes kamerās. Starp zīdītājiem grauzējus var uzskatīt kā celtniecības māksliniekus, jo daži no viņiem sev ierīko īsti mākslīgus dzīvokļus, kuri jau no seniem laikiem ir radījuši cilvēku apbrīnošanu. Ne mazums šo dzīvnieku ziemu pavada nāvei līdzīgā miegā, sastingst un sevi uztur no vasarā bagātīgi uzkrātiem taukiem, kuri pie ārkārtīgi pamazinātiem dzīvības procesiem tiek nolietoti visai mazā mērā.

Samērā ar grauzēju nelielo augumu viņu nozīme tomēr ir ļoti liela, jo viņi ir mūsu kaitīgākie un bīstamākie ienaidnieki. Ja viņiem nebūtu milzīgs skaits ienaidnieku un tie nebūtu augstā mērā padot: visāda veida sērgām un slimībām, tad tie valdītu pār zemi un to izpostītu. Nepārtrauktais iznīcināšanas karš, kuru pret tiem ved. atrod pretsparu viņu apbrīnojamā auglībā un vairošanās spējās, kuras pat pārāk bieži ņem pārsvaru par iznīcināšanu. Izklausas neticami un ir tomēr patiesi, ka viens pārītis grauzēju gada laikā var dot veselu tūkstotu pēcnācēju. Šādas, tik ārkārtīgi vairoties spējīgas sugas bieži top par cilvēka īpašumu šausmīgākiem postītājiem. Viņas rokas tīrumā un dārzā grauž un kož visādus augus un citus derīgus priekšmetus, laupa dzīvokļos un noliktavās un tā nodara postu, kuru šo dzīvnieku atnestais labums tāļu neaizsniedz. Un tā cilvēks ir spiests pievienoties šo dzīvnieku ienaidnieku baram, un viņš tikai pielieto patmīlīgā stiprākā tiesību, kad tas laiž darbā visus iespējamos līdzekļus, lai tiktu vaļā no šādiem mūdžiem. Patiesu draudzību noslēgt cilvēks var tikai ar nedaudziem šīs bagātās rindas locekļiem un no šiem nedaudziem tikai atsevišķi ir vērti, lai tos pieradinātu. Grauzēji mums ir svarīgāki ar savu ādu un gaļu, nekā ar savām īpašībām, kauču arī te mums tomēr tikai samērā nedaudzi ir derīgi. Un tomēr arī te, laikam gan nodarītais posts tāļu • pārsniedz atnesto labumu.

vāveres (Sciurina),

Pirmā dzimtā mēs apvienojam vāveres (Sciurina), jo mēs viņas pazīstam kā mundrākos un gudrākos un tā tad diženākos grauzējus. Vāveres apdzīvo, izņemot Austrāliju, visu zemes lodi; viņas sastopamas diezgan augstu ziemeļos un arī karstos dienvidos, dzīvo kā dziļumos tā augstumos, dažas sugas tikpat labi kalnos kā līdzenumos. Mežāji vai vismaz koku augi ir viņu iemīļotākās uzturas vietas, un lielākā daļa ir īsti koku dzīvnieki, kamēr daži meklē mājokli pašu raktās pazemes celtnēs.

Vāvere (Sciurus vulgaris) ir viens no nedaudziem grauzējiem, ar kuru cilvēks ir sadraudzējies, un, neskatoties uz dažām viņas nepatīkamām īpašībām, tā ir ieredzēts istabas draugs. ,A.r asti sevi apēnojošā" ir tās grieķu vārda nozīme, un neviļus katrs, kas šī vārda „Sciurus" nozīmi zin, domā par mazo dzīvnieciņu, kā tas sēd augšā, koku augstākās galotnēs.

Vāveres ķermeņa garums ir 25 cm, astes garums 20 cm un skausta augstums 10 cm. Spalvas krāsa stipri mainas vasarā un

ziemā, ziemeļos un dienvidos, un bez tam ir vēl sastopamas arī gadījuma pasugas. Vasarā krāsa ķermeņa virspusē ir brūngani sarkana, galvas sānos ar pelēku piemaisījumu, ķermeņa apakšpusē, no žoda sākot, balta; ziemā ķermeņa virspuse ir brūni sarkanā krāsā, ar pelēki baltu spalvu piemaisījumu, apakšpuse balta. Aste ir ļoti kupla un spalvas uz tās sakārtotas uz divām pusēm ar celiņu pa vidu; ausi grezno pušķis garu spalvu, kāju pēdas ir kailas.

Mūsu vāverīte ir tikpat labi pazīstama grieķiem un spāniešiem, kā sibiriešiem un laplandiešiem. Viņas izplatības apgabals sniedzas cauri visai Eiropai, iet pār Ivaukazu uz Uraliem cauri visai Dien- vidsibirijai līdz Altajiem un Aizāzijai. Kur koki sastopami, un sevišķi, kur koki izveido mežus, tur viņas droši netrūkst; bet viņa nav visur un arī visos gados vienādi bieži sastopama. Augststumb- raini, sausi un ēnaini meži ir viņas vismīļākās uzturēšanās vietas; slapjums un saules gaisma ir viņai vienādi pretīgi. Kad augļi un rieksti jau ir nogatavojušies, viņa apmeklē sādžu dārzus, tomēr tikai tos, kurus tīrumā augoši koki vai krūmi savieno ar mežu. Tur, kur nogatavojas daudz egļu un priežu ciekuržu, tur viņa apmetas uz pastāvīgu dzīvi un ceļ vienu vai vairākus dzīvokļus, parasti vecās vārnu ligzdās, kuras tā mākslīgi pārveido.

Koku dobumus, it sevišķi dobumainus stumbrus, viņa arī lab^- prāt apmeklē un vajadzības gadījumā izveido arī te mājokli. Brīvās ligzdas atrodas cieši klāt pie koka stumbra; ligzdas apakša ir izveidota tāpat kā lielāku putnu ligzdas, bet no virsus tā pārklāta ar žagatas ligzdai līdzīgu lēzenu konusveidīgu jumtu, diezgan biezu, lai pasargātu pilnīgi no lietus iekļūšanas. Galvenā ieeja ir ierīkota no sāniem, parasti austrumpusē, mazliet mazāks caurumiņš bēgšanai ir ierīkots pie paša zara. Ligzdas iekšpusē maigas sūnas vai ķērpji izveido mīkstu paklāju. Ārpuse sastāv no tievākiem vai resnākiem žagariem, kuri ir sapīti.

Mundrais dzīvnieciņš, bez šaubām, ir mūsu mežu galvenais krāšņums. Mierīgā, labā laikā vāvere kustas bez pārtraukuma un cik iespējams kokos, kuri tai vienmēr sniedz barību un patvērumu. Pie gadījuma viņa nokāpj arī no koka stumbra zemē, aizskrej līdz nākošam kokam un kāpj, bieži tikai pa jokam, atkal augšā; bet kad viņa grib, tā var arī zemi pavisam neaizskārt. Viņa ir mūsu mežu pērtiķis, un tai ir tās pašas īpašības, kas atgādina šo untumaino dienvidnieku. Ir zināmi tikai ļoti nedaudzi zīdītāji, kuri ir vienmēr tik mundri un tik īsu laiku paliek vienā un tanī pašā vietā, kā vāverīte. Pastāvīgi viņa. iet no koka uz koku, no galotnes uz galotni, no zara uz zaru, pat uz zemes viņa ir sveša, lēna un neveikla. Nekad viņa neiet soļiem vai neskrej rikšiem un vienmēr lec lielākiem vai mazākiem lēcieniem uz priekšu, pat tik ātri, ka sunim ir grūti viņu panākt un cilvēkam pēc īsas skriešanas no vajāšanas ir jāatsakās. Tomēr viņas īstā veiklība ir redzama tikai kāpelēšanā. Ar neticamu drošumu un ātrumu viņa slīd pa koku stumbriem uz augšu, pat pa visgludākajiem. Garie un asie kāju pirkstu nagi te izdara lielisku pakalpojumu. Viņa iecērtas koka mizā un vienmēr ar visām četrām kājām uz reizes. Tad ar jaunu ieskrējienu taisa nākošo lēcienu un šaujas tāļāk uz augšu, bet lēciens seko lēcienam tik ātri, ka kāpšana uz augšu notiek bez pārtraukumiem un izskatās tā, itin kā kad dzīvnieks slīdētu pa stumbru uz augšu. Kāpelēšanas kustības rada tāļu dzirdamu čabēšanu, kurā atsevišķu lēcienu nevar atšķirt. Parasti vāvere kāpj neapstādamās līdz pat koka zariem, nereti arī līdz pašai galotnei; tad skrej pa kādu horizontālu zaru un no tā gala lec uz kādu citu zaru, no 4—5 metru atstatuma, pie tam vienmēr no augšas uz apakšu. Cik pie lēkšanas vajadzīga ir viņas divrindaini spalvainā aste, tas redzams no nežēlīgā mēģinājuma, kur sagūstītai vāverītei nocirta asti; tad novēroja, ka sakropļotais radījums nevarēja lēkt pat pus tik tāļu, kā agrāk.

Ja vāverīti netraucē, tad viņa savos klejojumos vienmēr meklē barību. Skatoties pēc gada laikiem, viņa ēd augļus vai sēklas, pumpurus, zarus, mizas, ogas, graudus un sēnes. Viņas galvenā barība tomēr paliek egļu un priežu sēklas, pumpuri un jaunie dzinumi. Viņa nokož mūsu skuju koku ciekuržus pie kāta, ērti atsēstas uz pakaļkājām, paceļ ciekurzi ar priekškājām pie mutes, to nepārtraukti groza apkārt un ar saviem lielajiem zobiem nokož vienu zvīņu pēc otras, līdz kamēr parādas sēkla; to tā ar mēli uzceļ un pievada mutei. Sevišķi skaisti izskatās, kad viņai ir pietiekošā daudzumā rieksti, viņas vismīļākā barība. Riekstus viņa vislabprātāk ēd tad, kad tie ir pilnīgi nogatavojušies. Viņa paņem veselu ķekaru, izvelk vienu riekstu, saķer to ar priekškājām un ar neticamu ātrumu riekstu šurp un turp grozīdama, uz šuves ar nedaudziem kodieniem iekož čaulā caurumu, līdz kamēr rieksts sadaļas divos vai vairākos gabalos; tad izloba kodolu un ar dzerokļiem to sadrupina.

Bez sēklām un graudiem vāvere ļoti kaislīgi ēd arī brūklenāju un mellenāju lapas, kā arī sēnes. Augļus tā neciena, un ābolus un bumbierus ēdot pat noplēš sulīgo daļu nost, lai nokļūtu pie sēklām. Diemžēl viņa ir arī liela olu cienītāja, izposta visas ligzdas, kuras tā atrod savos ceļojumos, un nesaudzē arī jaunos putniņus, uzdrošinās pat ķerties klāt veciem; Lenčs kādai vāverei atņēmis pieaugušu pelēko strazdu, kurš nebija vis slims vai nevarīgs, bet tik spēcīgs, ka pēc atbrīvošanas tūliņ aizskrēja projām; arī citi novērotāji šo par nevainīgu uzskatītu grauzēju bieži pienākuši par laupītāju ar slepkavības tieksmēm, kurš nesaudzē nevienu mazāku mugurkaulnieku no pirmajām divām klasēm.

Kad vāverei ir pieejama barība bagātīgā mērā, tā ievāc krājumus vēlākiem, bēdīgākiem laikiem. Dobumainu koku un sakņu spraugās un caurumos, pašas izraktās alās, zem krūmiem un akmeņiem, kādā no savām ligzdām vai līdzīgā vietā vāvere ierīko savu noliktavu un bieži nes uz to no lieliem attālumiem riekstus, graudus un augļu kauliņus.

Ar šo gādāšanu ziemai vāveres izrāda, cik ārkārtēji jūtīgas tās ir pret laika pārmaiņām. Tiklīdz saule sāk spīdēt siltāk nekā parasti, tās karsto pusdienas laiku noguļ savā ligzdā un skraida apkārt pa mežu tikai agrās rīta un vakara stundās; vēl vairāk tās baidās 110 lietus gāzēm, stipriem pērkoņa negaisiem, vētrām un sevišķi sniegputeņiem. Var viegli uztvert, ka viņas nomana laika maiņas tuvošanos. Jau pus dienu pirms nepatīkamā laika iestāšanās tās izrāda nemieru, pastāvīgi lēkājot apkārt pa kokiem un izdodot īpatnējas svilpjošas un klakšķinošas skaņas., kuras parasti dzird tikai lielākā uzbudinājumā. Tiklīdz sāk rādīties pirmie slikta laika vēstneši- tās ievelkas savās ligzdās, bieži pat vairākas vienā ligzdā, un, izejas caurumu negaisa pusē rūpīgi aizbāzušas un omulīgi saritinājušās, ļauj sliktajam laikam aizjoņot tām garām.

Vāveres bieži dienām guļ savā ligzdā; pēdīgi bads .tās tomēr izdzen, un tad viņas vispirmā kārtā apmeklē savu noliktavu, kurā tās uzglabā pārtiku ziemai. Slikts rudenis ir bieži viņām par postu, jo tad tās pārāk agri iznīcina savus ziemas krājumus. Ja tad iestājas kautcik stingrāka ziema, tad liels daudzums vāverīšu iet bojā. Dažas savas noliktavas vāveres aizmirst, pie citām dziļais sniegs traucē piekļūt, un tā notiek, ka mundrie dzīvnieki mirst tieši bada nāvē. Te guļ viena un tur otra beigta savā ligzdā vai, spēkus pazaudējusi, nokrīt no koka galotnes, un meža caunei tad ir vieglāk kā citā laikā atrast savu galveno barību. Ozolu un sarkano skābaržu mežos vāverītes ir vēl vislaimīgākās, jo bez zīlēm un riekstiem, kas karājas zaros, nobiruši augļi izrokami lielā daudzumā arī no sniega, un te vāveres ir arvien labi pārtikušas.

Vāveres sauciens uztraukumā ir diezgan skaļš ,.duk, duk"; labsajūtā vai pie vieglas nepatikas tā izdod savādu skaņu, kuru ar valodas balsieniem nevar labi atdarināt un kufa vairāk līdzinās ņurdēšanai. Sevišķu prieku vai uztraukumu vāvere izpauž ar svilpieniem.

Visas maņas, sevišķi redze, dzirde un osme, ir asas. Par labu garīgai apdāvinātībai runā labā atmiņa, kura raksturo vāveri, kā arī viltība un saprāts, ar kādu tā izvairas no saviem ienaidniekiem. Zi- beņātrumā viņa pieskrien lielākam no tuvējiem kokiem, gandrīz arvien skrien pa stumbru uz augšu no pretējās puses, līdz sasniedz pirmo zarojumu, parādas lielākais tikai ar savu galviņu, piespiežas un slēpjas aiz koka cik vien iespējams un mēģina aizbēgt tik nepamanīti, cik vien var.

Vecākas vāveres pārojas pirmo reizi martā, jaunākas drusku vēlāk. Mātīte šinī laikā pulcē ap sevi desmit un vēl vairāk tēviņu, kuri tad mīlestības lietās izcīna ne vienu vien asiņainu cīņu. četras nedēļas pēc pārošanās mātīte vienā no vislabāk novietotām un vismīkstāk izliktām ligzdām dzemdē trīs līdz septiņus mazuļus, kurus tā maigi mīl un kuri apmēram deviņas dienas ir akli.

Ja vāveru mātīti viņas ligzdā sāk traucēt, tad, kā zēni to ļoti labi zin, tā pārnes savus bērnus uz citu ligzdu, bieži diezgan tāļu prom. Tāpēc, ja grib jaunās vāverītes izņemt, jābūt ļoti uzmanīgam, un nekad nevar apbērnojušās vāveru mātītes ligzdu izmeklēt pirms tā laika, kad bērnus jau var izņemt. Kad jaunās vāverītes izvestas no ligzdas, mātīte un varbūt arī tēviņš vēl vairākās dienas piegādā tām barību; pēc tam vecāku pāris atstāj jauno saimi viņas liktenim un stājas pie otras pārošanās. Mazās vāverītes paliek vēl kādu laiku kopā, jautri spēlējas savā starpā un ātri vien iemaņas veco vāveru parašās. Jūnijā vecajai vāverei jau ir otrreiz bērni, parasti par dažiem mazāk nekā pirmo reiz; un kad arī tie pieauguši tik tāļu, ka var lēkāt pa kokiem kopā ar māti, pēdējā līdz ar jaunajām vāverēm pievienojas sava pirmā metiena bērniem, un tad var redzēt visu baru kopā, dažreiz 12 līdz 16 vāveres, kuras visas dzīvo vienā un tai pašā meža stūrītī.

Vāvere ir ļoti tīrīgs dzīvnieks: tā laiza un tīra sevi bez apstājas. Kā savus tā savu bērnu izkārnījumus tā nekad neatstāj ligzdā vai nakts miteklī, bet arvien nomet lejā pie koka stumbra, šī iemesla dēļ vāvere ir sevišķi piemērota turēšanai istabā, šādam nolūkam izņem no ligzdas jaunās vāverītes, kad tās jau ir pus pieaugušas, un baix> tās ar pienu un baltmaizi līdz tām, pieaugušām, var sākt dot cietāku barību, kā riekstus, sēklas un t. t. Ja mājā ir labas dabas zīdījoša kaķene, tad var tai likt zīdīt mazās vāverītes; tādā kārtā pēdējās tiek pie apkopšanas, kādu cilvēks tām nekad nevar sniegt.

Jaunībā vāverītes ir mundri, jautri un nekaitīgi dzīvnieciņi; viņas ļoti labprāt ļaujas sevi glaudīt un auklēt. Viņas pazīst un mīl savu kopēju un ir zināmā mērā izmācamas; viņas, piemēram, saucienam seko. Diemžēl visas, pat visrāmākās vāveres ar vecuma iestāšanos top ļaunas un niknas, un sevišķi pavasarī, pa pārošanās laiku viņām nemaz nevar uzticēties. Brīvi skraidīt apkārt pa istabu un sētu tām nevar atļaut, jo viņas visu iespējamo aposta, pārmeklē, nogaršo un aiznes, tādēļ viņas tur kādā ar skārdu izsistā būrītī, lai tas par daudz ātri nekristu par upuri asajiem nagiem. Viņai dod barībā daudz cietu vielu, sevišķi riekstus, egļu ciekuržus vai arī koka bumbiņas un koka gabaliņus; taisni tie paņēmieni un tas veids, kā viņa ēd, ir galvenais uzjautrinājums, ko sagūstītā vāvere vispār var sniegt. Graciozi ar abām priekšējām ķepām viņa saķer pasniegto barību, uzmeklē drošu vietu, nosēstas, uzsit asti sev pāri un graužot skatas viltīgi un modri apkārt; pēc noturētās maltītes tā notīra purniņu un asti, pēc kam priecīgi un skaisti pērtiķveidī- giem lēcieniem lēkā apkārt, šīs mundrās kustības un ārkārtējā tīrība ar tiesību viņu nostāda pie vispatīkamākajiem grauzējiem, kurus var turēt gūstā.

Meža caune ir vāverītes visbīstamākais ienaidnieks. Lapsai tikai reti izdodas pie vāverītes pielīst; no vanagiem un lielām pūcēm viņa izbēg tā, ka tanī acumirklī, kad putns tai grib ķerties pie rīkles, viņa ātri skrūvveidīgā līnijā skrej pa stumbru. Kamēr putniem skrejot ir jātaisa daudz lielāks līkums, tikmēr vāverīte sasniedz kādu dobumu vai kādu kuplu galotni, kur var paslēpties. Citādi tas ir, ja tai jābēg no meža caunes. šis slepkavot kārais radījums kāpelē gandrīz tikpat labi kā viņa upuris un vajā pēdējo visur, koku galotnēs tikpat labi kā uz zemes, lien tam pakaļ pat dobumos, kuros vāvere iebēg, vai arī biezsienainākās ligzdās. Bailīgi klakšķinādama un svilpdama vāvere bēg no caunes; veiklais laupītājs dzenas tai droši pakaļ, un abi pārspēj viens otru lieliskajos lēcienos. Vāveres vienīgā iespējamība glābties ir viņa spēja neievainotai lēkt no augstāko koku galotnēm zemē un tad kādu gabalu skriet pa zemi, tad atkal sasniegt jaunu koku un labos apstākļos spēli vēl reiz atkārtot.

Jaunās vāverītes ir daudz vairāk padotas briesmām nekā vecās. Tikko izvestās vāveres, kā es varu apgalvot no personīgiem piedzīvojumiem, var pat veikls cilvēks kāpelējot saķert. Kā zēni, mēs uzmeklējām šādas jaunas vāverītes un kāpām pie viņām kokos. Tiklīdz mēs bijām sasnieguši zaru, uz kura vāvere sēdēja, tā bija jau zudusi. Mēs zaru stipri kratījām uz augšu un leju un izbaidētā vāverīte parasti domāja tikai par to, kā stingrāk saturēties, lai nenokristu. Mēs rāpāmies tāļāk un tālāk uz zara galu, vienmēr to kratīdami, līdz kamēr ar ātru ķērienu varējām dzīvnieku saķert. Viens kodiens vairāk vai mazāk mums nebija toreiz no svara, jo ari bez tam mūsu pieradinātās vāveres mūs bieži ar tādiem apbalvoja. Pēdējās, kad tās bija tikušas vaļā un aizbēgušas, es vienmēr saķēru ar jau minēto paņēmienu.

Cik patīkams šis dzīvnieks arī neizliekas garāmejoša novērotāja acīm, mums vā- verīte tomēr jāuzskata par kaitīgu dzīvnieku. Trūkstot piemērotai barībai tā apgrauž priežu un egļu jaunos dzinumus. Tam vēl jāpieskaita laupīšanas kāre un ligzdu postīšana.

*

lidvāvere (Pteromys).

Dienas vāverēm piebiedrojas naktī dzīvojošā l i d v āvere (Pteromys). Viņa atšķiras galvenā kārtā ar to, ka viņas kājas ir savienotas ar platu lidādu. šis krītamais sirmis dod lidvāverei iespēju viegli izdarīt ļoti ievērojamus lēcienus šķībā virzienā no augšas uz leju. Tas sastāv no cietas ādas, kura ir piestiprināta pie priekšējiem un pakaļējiem locekļiem un abām ķermeņa pusēm; tās virspuse ir apklāta biezu, bet apakšpuse retu spalvu. Kaula piesis pie rokas pamata vēl sevišķi atbalsta lidādas priekšējo galu. Aste der kā stipra stūre un ir vienmēr stipra.

T a g u a n s (Pteromys Petaurista) ir visas dzimtas lielākais loceklis un ar saviem ķermeņa samēriem ir gandrīz līdzīgs māju kaķim; viņa ķermeņa garums ir 60 cm.

Austrumindijas cietzeme ir taguana dzimtene. Taguans dzīvo tikai biezākos mežos un vienmēr kokos, vientuļi vai pārī ar savu mātīti. Dienu viņš guļ dobumainos kokos, naktī nāk laukā un kāpelē un lēkā ar ārkārtīgu ātrumu, veiklumu un drošību pa koku galotnēm vai ar ļoti lieliem lēcieniem uz tuvākajiem kokiem, vienmēr no augšas uz leju. Apgalvo, ka viņa lēcienu ātrums, kā arī vispār viņa kustību ātrums esot ārkārtīgi liels, tik liels, ka acs tam tikko varot sekot. Starp viņa maņām diezgan attīstītas ir dzirde un redze, pārējās ir daudz nepilnīgāk attīstītas. Savā garīgā būtībā viņš ļoti atšķiras no īstajām vāverītēm. Viņam ir daudz mazāk prāta, tas ir vēl bailīgāks un biklāks nekā viņa dienu mīlošie radinieki.

Asapans

No lidvāverēm viena suga dzīvo ari pie mums; tā ir par a- s t ā lidvāvere (Pteromys volans), kas apdzīvo Austrumeiropas ziemeļu daļu un gandrīz visu Sibiriju. Dzīvnieks ir ievērojami mazāks, nekā mūsu vāverite, ķermeņa garums ir tikai 16 cm, astes garums 10 cm, bet arī visām spalvām 13 cm. Biezais un mīkstais zīdveidīgais spalvojums vasarā ķermeņa virspusē ir palsi brūnā

krāsā, lidāda un kāju ārpuses tumši pelēki brūnā krāsā, ķermeņa apakšpuse baltā, aste pie pamata palsi pelēkā, bet galā gaiši rūz- ganā krāsā. Lidvāvere apdzīvo lielākus bērzu mežus vai jauktus mežus, kuros aug kopā egles, priedes un bērzi. Bērzi, kā liekas, ir viņas dzīves vajadzība; uz to norāda arī spalvas krāsa, kura visumā tikpat labi līdzinās bērza mizai, kā mūsu vāverītes krāsa egles un priedes mizai. Lidvāvere aizvienam paliek retāka un ir jau no daudziem apgabaliem, kuros viņa agrāk bija ļoti bieži sastopama, gandrīz pilnīgi izskausta.

Mazākā šīs ģintas suga ir asapans (Pteromys volucella), kas dzīvo Ziemeļamerikā. Viņa ķermeņa garums, ieskaitot 10 cm garo asti, ir tikai 24 cm. šis dzīvnieks dzīvo sabiedrībām mērenās un siltās Ziemeļamerikas mežos.

Murkšķi (Arctomina)

, Murkšķi (Arctomina) atšķiras no īstajām vāverēm ar neveiklāku, druknāku ķermeni, īsu asti un zobu sistēmu.

Murkšķus sastop Viduseiropā, Ziemeļāzijā un Ziemeļamerikā diezgan lielā sugu daudzumā. Lielākā tiesa sugu apdzīvo līdzenumus, citas turpretim taisni attiecīgo zemju augstākos kalnājus. Sausi, mālaini, smilšaini vai akmeņaini apgabali, zālēm bagāti ze- mumi un stepes, lauki un dārzi sastāda murkšķu uzturēšanās vietas, un tikai kalnu murkšķi dod priekšroku pļavām un ganībām virs mežu joslas vai arī atsevišķām aizām un akmeņainām ielejām starp kalnu sniegu robežu un mežu joslu. Visām sugām ir noteiktas dzīves vietas un dzīvnieki nedodas ceļojumos. Viņi ierīko dziļas pazemes alas un dzīvo te kopā lielās sabiedrībās, bieži milzīgā daudzumā. Dažiem, skatoties pēc gada laika vai katrreizējās darbības, ir vairāk nekā viena ala, citi turpretim gads gadā uzturas tai pašā alā. Tie ir zemes dzīvnieki, vēl arvien dzīvi un ātri savās kustībās, tomēr daudz lēnāki par vāverēm; dažas sugas ir pat tieši neveiklas. Zāle, lakstaugi, mīksti dzinumi, jauni augi, sēklas, laukaugļi, ogas, saknes, gumi un sīpoli ir viņu barība, un tikai nedaudzi, kuri prot kauču ar pūlēm uzrāpties kokos vai krūmos, ēd jaunas koku lapas vai pumpurus. Līdz ar augļu nogatavošanos tie sāk ievākt sev krājumus un, skatoties pēc vietas apstākļiem, piepilda savās alās īpašas telpas ar zāli, lapām, sēklām un graudiem. Ziemai sākoties tie ierokas savās alās un ieslīgst nepārtrauktā un dziļā ziemas miegā, kurš viņu dzīvības norises samazina līdz minimumam.

Murkšķu balss pastāv no stiprākas vai vājākas svilpšanas un īpatnējas ņurdēšanas, kura, ja tā ir klusa, izpauž labsajūtu, bet parasti izteic dusmas. No viņu maņām jušana un redze ir vislabāk attīstītas; tā, viņi izrāda arī ļoti smalku laika maiņas priekšsajūtu un pēc tās iegroza savu darbību. Garīgo spēju ziņā viņi vāveres caurmērā pārspēj. Būdami augstākā mērā uzmanīgi un modri, bikli un bailīgi, daudzi no tiem izstāda sevišķu sardzi, lai palielinātu sabiedrības drošību, un ja tiem rodas vismazākās aizdomas, ka tuvojas briesmas, tie mudīgi iebēg savās pazemes paslēptuvēs. Tikai ļoti nedaudzi uzdrošinās stāties pretim ienaidniekam; lielākā t;esa, neskatoties uz saviem spēcīgājiem zobiem, nekad neaizstāvās, un tāpēc par tiem saka, ka tie ir labsirdīgi, lēni un miermīlīgi. Viņu saprāts izpaužas tanī apstāklī, ka tie viegli un diezgan augstā mērā ir pieradināmi. Lielākā tiesa pazīst savu kopēju un top ļoti uz-

Alpu murkšķis

ticīgi, daži pat staigā līdz savam saimniekam, ir iemācami un piesavinājās arī dažus trikus.

Viņu vairošanās ir ļoti ātra. Tie gan apbērnojas caurmērā tikai i'eizi gadā, bet dzemdē uzreiz 3 līdz 10 mazuļus, kuri paši nākošā gadā jau spēj vairoties tāļāk.

Dažu murkšķu ādas izlieto rūpniecībā, tāpat arī ēd dažu sugu gaļu; tos labprāt tur ari kā godīgus istabas draugus. Cita labuma tie neatnes.

Susliki (Spermophilus)

Susliki (Spermophilus) ir šīs apakšdzimtas sīkākie dzīvnieki; tie ir patīkama izskata kustonīši ar samērā slaidu ķermeni, izstieptu galvu, spalvās paslēptām ausīm, īsu, pret galu kuplāku un divrindaini matainu astīti, četriem pirkstiem ar īsu īkšķa atlieku priekškājās un pieciem pirkstiem pakaļkājās, kā arī ar lielām vaigu kabatām, šīs ģintas daudzās sugas pieāer ziemeļu puslodei. Vidus- eiropā sastopamā suga lielā mērā līdzinās pārējām sugām.

Susliks (Spermophilus Citillus) ir piemīlīgs dzīvnieciņš gandrīz kāmja lielumā, bet ar daudz slaidāku ķermeni un skaistāku galviņu, 22—24 cm garš, ar 7 cm garu asti, apmēram 9 cm lielu skausta augstumu un sver apmēram vienu mārciņu. Viņa spalva ķermeņa augšpusē ir dzeltenpelēka, ķermeņa apakšpusē rūzgandzeltena, uz smakra un pakaklē balta.

Susliks sastopams visvairāk Austrumeiropā. Viņu pazīst kā noteiktu Dienvidkrievijas un Krievijas mērenās joslas apdzīvotāju, tāpat tas dzīvo Galicijā, Silezijā, Ungārijā, šteiermarkā, Moravijā un Bohēmijā, Karintijā un Krainā. Ka viņš Krievijā sastopams biežāk nekā Viduseiropā, redzams jau no viņa krieviskā nosaukuma, no kura cēlušies pārējie; poliski to sauc ,.suzel", čechiski „sizel" un vāciski „Ziesel". Senās tautas to dēvēja par Pontijas peli jeb „si- moru". Gandrīz visur, kur susliks sastopams, to aizvien atrod lielā daudzumā, un laukkopībai tādās vietās tas nodara ievērojamus zaudējumus. Sausi apgabali bez kokiem ir viņu uzturēšanās vietas; sevišķi viņi mīl mālainas smilts vai māla zemi, tā tad taisni tādu, kuru sastop tīrumos un plašos zālājos. Jaunākos laikos susliks sevišķi piegriezies dzelzceļlīnijām, kuru uzbērumi viņam atvieglo rakšanu, kā arī lietus laikā sniedz zināmu aizsargu. Bet ja citi apstākļi ir labvēlīgi, tad susliks nebaidās arī no cietas zemes un izrakņā dažreiz to tā, ka vietvietām redzamas alas pavisam tuvu cita pie citas. Susliks aizvien dzīvo sabiedrībām, bet katrs kustonis rok savu alu par sevi, tēviņš seklāku, mātīte dziļāku. Midzenis atrodas 1 līdz iy2 metra zem zemes; tas ir iegareni apaļš ar apmēram 30 cm caurmērā un izklāts sausu zāli. Uz āru ved viena pati eja, kura ir diezgan šaura un izmet dažādus līkumus dažreiz ļoti sekli zem zemes virsmas; izejas priekšā parasti ir samesta neliela kaudzīte zemes. Izeju susliks lieto tikai vienu gadu; tiklīdz rudenī sāk palikt aukstāks, susliks aizber izejas caurumu un no midzeņa rok uz augšu jaunu eju gandrīz līdz zemes virsmai; pavasarī, kad ziemas guļa beigusies, jaunā izeja tiek attaisīta vaļā un tad lietota visu vasaru. Izeju skaits tā tad norāda uz alas vecumu, bet ne uz alas apdzīvotāju vecumu, jo nereti susliks izmanto kāda sava priekšgājēja vēl izlietojamo alu, ja šis priekšgājējs aiz kaut kāda iemesla ir gājis bojā.

Sānu ejas alā noder ziemas krājumu novietošanai; krājumus susliks ievāc rudeni. Alā, kurā mātīte pavasarī, parasti aprilī vai maijā, dzemdē savus 3—8 kailos, aklos un no sākuma diezgan bezveidīgos mazuļus, ir arvien dziļāka par visām pārējām alām, lai mazajiem, maigi mīlētajiem pēcnācējiem sagādātu pietiekoši drošu patversmi.

Nevar būt patīkamākas nodarbošanās, ka agra pavasara dienas pēcpusdienas stundās novērot susliku. Pēc smakas mēs atrodam desmit vai divpadsmit apdzīvotas alas, kuru tuvumā apmetamies. Nepaiet ne desmit minūtes, kad alas izejā parādas visai piemīlīga galviņa, kuras skaidrās acis bez rūpēm skatas zaļajā pasaulē; drīz izvelkas arī pārējais ķermenis, dzīvnieciņš nosēžas, apskatās visapkārt, jūtas drošībā un'ķeras pie kaut kāda darba. Nedaudz minūtēs jau visa sabiedrība ir virszemē, un nu acīm ir ko skatīties. Daži susliki spēlējas, citi tīrās, daži grauž kādu sakni un vēl citi dara citu ko. Te skrej garām kāds plēsīgs putns: skaļš svilpiens, katrs skrej uz savu alu, metas pa galvu pa kaklu caurumā, un mirklī visi susliki ir pazuduši. Bet nepaiet ilgs laiks, un agrākā spēle turpinās atkal no jauna.

Savās kustībās susliks vairāk līdzinās mazam murkšķim, bet ne vāverei. Viņš skrej kūleņiem pa zemi, ātrā ritmā mezdams vienu kāju aiz otras, retumis izdara kādu lēcienu un kāpelē nelabprāt, kaut arī ne pārāk neveikli, tomēr vairāk murkšķa kārtā un ne tā kā vāvere. Arī viņa sēdēšanas veids un balss vairāk atgādina murkšķi nekā vāveri.

Mīksti lakstaugi un saknes, kā piemēram maura sūrenes, āboliņš, labība, pākšaugi un dažādas ogas un sakņaugi sastāda suslika parasto barību. Pret rudeni tas no minētiem augiem sāk ievākt krājumus, kurus tas tāpat kā kāmis stiepj uz māju savās vaigu kabatās sabāzis. Protams, susliks ir bīstams arī pelēm un putniem, kuri taisa savas ligzdas, bet uzbrūk arī vecajiem putniem, ja tie nav uzmanīgi. Savu barību tas tur ļoti graciozi starp prieksķe- pām un ēd pusstāvus, sēdēdams uz pakaļgala. Pēc ēšanas viņš notīra sev purniņu un galvu, tāpat laiza, mazgā un sukā savu spalvu kā ķermeņa virspusē, tā apakšpusē, ūdeni tas dzer maz un parasti pēc ēšanas.

Zaudējumi, kurus susliks nodara, top tikai tad jūtami, kad dzīvnieki savairojas sevišķi lielā daudzumā. Mātīte, kā visi grauzēji, ir ārkārtēji auglīga un aprilī vai maijā pēc 25 līdz 30 dienu ilgas grūsnības dzemdē savā mīkstajā midzenī bagātīgu metienu pēcnācēju. Māte bērnus maigi mīl, zīda, kopj, un pat tad vēl apsargā, kad tie jau ir diezgan lieli un sāk iziet no alas. Bērni pieaug visai ātri; pēc mēneša tie jau ir pusaudži, vēlā vasarā ir tikko no vecajiem atšķirami, rudenī jau pilnīgi pieauguši un nākošā pavasarī spējīgi paši vairoties. Līdz pat rudenim visa saime dzīvo mātes alā; pēc tam katrs jaunais susliks izrok pats sev alu, sanes ziemas krājumus un sāk dzīvot un darboties tāpat kā viņa senči. Ja šai jautrai sabiedrībai nestāvētu uz pēdām vesela armija ienaidnieku, tad viņu vairošanās būtu visai ievērojama, kaut gan auglības ziņā tie vēl neaizsniedz žurku vai peļu auglību. Bet te nu rodas sermulis, zebiekste, sesks un akmeņu caune, vanagi, vārnas, ērgļi, trapes, pat kaķi, suņi un citi pazīstami grauzēju nīdēji, kuri cītīgi medī suslikus. Arī cilvēks top par suslika pretinieku, pa daļai ādas dēļ, pa daļai lai iegūtu dzīvnieka garšīgo gaļu, un medī suslikus ar cilpām un lamatām, izrok tos vai arī izdzen no alas ar ielieta ūdens palīdzību u. t. t. Un tā nu notiek, ka suslika ātro vairošanos kavē vai simts dažādu šķēršļu. Bet visļaunākais ienaidnieks ir un paliek ziema. Vēlā rudenī visas sabiedrības jautrā dzīve beidzas; susliki nu ir ne tikai ārkārtēji apaļi un nobarojušies, bet arī krietni piepildījuši savas noliktavas. Katrs susliks nu ievelkas savā alā, aizbāž tās izeju, rok jaunu izeju un iegrimst ziemas miegā. Bet ļoti daudzi no iemigušajiem reizē ar to sāk snaust mūžīgo miegu, kad iesākas slapjums un aukstums; ūdens iekļūst alas dziļumos un kopā ar aukstumu nobeidz mazos, piemīlīgos radījumus.' Pat vasaras lietus gāzes nonāvē daudzus suslikus.

Susliks ir viegli noķerams. Alās noslēpušies dzīvnieki ar lāpstas palīdzību drīz vien izceļami dienas gaismā, tāpat tos viegli gūsta ar gudru ziņu alas priekšā nostādītās lamatas. Sagūstīts susliks izturas visai piemīlīgi; nedaudz dienu pietiek, lai to pieradinātu pie cilvēku sabiedrības. Jauni dzīvnieki pieradināmi jau nedaudz stundās; tikai vecās mātītes dažreiz izrāda grauzēju niķus un krietni iekož. Labā kopšanā susliks iztur gūstā vairākus gadus un blakus lagzdu pelei ir laikam gan viens no jaukākiem istabas dzīvniekiem, kādu vien var iedomāties.

Atskaitot sibiriešus, čigānus, suslika gaļu ēd tikai nabadzīgi ļaudis, kaut gan šī gaļa ir ļoti laba un garšo apmēram kā vistas gaļa. Arī āda dod samērā mazu pielietojumu kā drēbju iekšpuses materiāls vai arī noder naudas un tabakas makiem.

*

Ziemeļamerikā dzīvojošais prēriju suns (Cynomys Ludovicianus) zināmā mērā saista susliku ar īstajiem murkšķiem. Pieauguši prēriju suņi sasniedz ap 40 cm. lielu garumu, no kura apmēram 7 cm nāk uz asti. Ķermeņa augšpuses krāsa ir gaiši iesar- kanbrūna, jaukta ar pelēku un melnganu, apakšpuses krāsa ir netīri balta; īsā aste ir galā ar brūnu svītru.

Nosaukums ,.prēriju suns", kurš pamazām izplatījies, ceļas no pirmiem šī dzīvnieka atradējiem, vecajiem Kanādas zvērādu medniekiem, kuri šo dzīvnieku tā nosaukuši pēc viņa rejošās balss; ārējā izskatā un rupjākais salīdzinājums neatrastu nekā sunim līdzīga. Prēriju suņa plašās mājvietas, kuras viņu lieluma dēļ sauc par sādžām, atrodas arvien uz drusku zemākām pļavām, uz kurām kāda smalka zālīte izveido brīnumskaistu mauriņu, un reizē sniedz dzīvniekam izdevīgu barību.

Arī prēriju suns guļ ziemas miegu. Kad rudenī paliek vēss, oktobra pēdējās dienās, viņš aiztaisa visas sava mājokļa izejas, lai aizsargātos no aukstā ziemas gaisa, un nododas tad miegam, lai agrāk neparādītos augšzemē, kamēr siltās pavasara dienas to nebūs pamodinājušas uz jaunu, jautru dzīvi.

Neparastu skatu sniedz šāda prēriju suņu sādža, ja palaimējas no sardzes nepamanītam nokļūt tās tuvumā: gandrīz uz katros kaudzītes sēž stāvus, līdzīgi vāverei, mazais dzeltenbrūnais murkšķis; uz augšu stāvošā astīte ir pastāvīgā kustībā, un no tālienes

daudzu tūkstošu smalkās rejošās balstiņas savienojas par īstu dūkoņu. Ja novērotājs tuvojas par dažiem soļiem, tad tas var atšķirt vecāku, piedzīvojušu dzīvnieku zemākās balsis; bet pēkšņi, kā uz burvja mājienu, visa dzīve zemes virspusē ir nozudusi. Tikai šur

Prēriju suns (Cynomys Ludovicianus)

un tur no alas cauruma rēgojas kāda sarga galva, lai ar nepārtrauktu, izaicinošu riešanu brīdinātu savus piederīgos par cilvēka bīstamo tuvumu. Ja tūliņ noliekas pie zemes un nekustīgi un pacietīgi novēro tuvāko apkārtni, tad īsā laikā sardze ieņem savu posteni uz

kaudzītes alas priekšā un atkal ar riešanu paziņo par briesmu izbeigšanos. Skaņas izvilina vienu dzīvnieku pēc otra no tumšajām ejām uz zemes virsu, kur tūliņ atkal sākas šo sabiedrisko dzīvnieku mierīgā darbība. Kāds vecāks sabiedrības loceklis ar ļoti cienīgu izskatu tad apmeklē savu kaimiņu, kas viņu, stāvus uz savas kaudzītes, astīti luncinot, sagaida un apmeklētājam dod vietu sev blakus. Abi nu ar pārmaiņus riešanu liekas viens otram izteicam savas domas un sajftas; joprojām dzīvi sarunādamies tie nozūd miteklī, bet pēc īsa laiciņa parādās atkal, lai izdarītu kopīgu ceļojumu līdz kādam attālāk dzīvojošam radiniekam, kurš, pēc viesmīlīgas uzņemšanas piedalās pastaigāšanās gājienā; gājēji sastop vēl citus, apmainās īsiem, bet skaļiem apsveikumiem, līdz kamēr sabiedrība sadalās un katrs dodas uz sava mitekļa pusi. Var stundām ilgi, bez noguruma skatīties šinī ņudzošā ainā, un nav brīnums, ka te pamostas vēlēšanās saprast dzīvnieku valodu, lai varētu iejaukties viņu vidū un noklausīties viņu slepenās sarunās.

*

Prēriju suņiem cieši pieslienas murkšķi (Arctomys). Kas prēriju suņi ir Jaunai pasaulei, tas pats Vecai pasaulei ir b o b a k s jeb stepju murkšķis (Arctomys Bobac): viņš arī ir līdzenumu apdzīvotājs. Bobaks tikai jaunākos laikos nošķirots no Alpu murkšķa ; viņa ķermeņa garums ir tikai 37 centimetri, ar 9 cm. garu asti. Diezgan biezais spalvojums ir palsi rūzgandzeltens.

Bobaks sastopams no Galicijas pār visu Dienvidkrieviju un Dienvidsibiriju līdz Amūrai un Kašmirai. Te tas dzīvo auglīgās

ielejās, kurās vasaras laikā bagātīga, bet zemu augoša veģetācija apklāj zemi, te tas uzmeklē kailas ielejas un nogāzes. Visur ur. arvien viņš dzīvo sabiedrībās pa daudziem kopā un ar to dažiem apgabaliem piešķir dīvainu izskatu: neskaitāmi mazi pakalniņi, kurus redz Vidusāzijas stepēs, cēlušies galvenā kārtā caur šīs murkšķu sugas darbību. Ar savu mundro dzīvi bobaki saista ceļotāju uzmanību, kamēr stepju iedzīvotājiem un dažādiem dzīvniekiem tie ir svarīgi gaļas dēļ.

Uz Alpu klinšu augstākajiem sabirzumiem, kur neaug vairs neviens koks, neviens krūms, kur vairs neuzkāpj liellopi un tika: retumis uzmaldās kaza vai aita, pat uz mazajām klinšu saliņām lielo glečeru starpās, kur pa visu gadu lielākais uz 6 nedēļām nokūst sniegs saules siltajos staros, atrodas kāda šīs dzimtas sen pazīstama locekļa dzimtene.

Alpu murkšķa (Arctomys Marmota) kopējais ķermeņa garums ir 62 cm., no kuriem 51 cm ir ķermeņa garums. Izskatā un būvē viņš līdzinās saviem radiniekiem. Spalvojums sastāv no īsas vilnas un garām akotu spalvām un ir biezs, bagātīgs un diezgan garš; viņa krāsa ķermeņa virspusē ir vairāk vai mazāk brūni melna: pakausis, astes pamats un visa ķermeņa apakšpuse ir tumši sarkani brūnā krāsā.

Jaunākie pētījumi ir pierādījuši, ka murkšķis dzīvo tikai Eiropā. Viņš apdzīvo Alpu, Pireneju un Karpatu kalnu galotnes, kalnu pļavas, kas atrodas blakus mūžīgam sniegam un ledum, un nolaižas uz leju augstākais līdz koku joslai. Te murkšķim ir paša raktas mazas, vienkāršas un dziļas, lieliski ierīkotas alas, vienas vasarai, otras ziemai; pirmās aizsargā viņu no pārejošām briesmām vai laika pārmaiņu iespaidiem, otrās— no briesmīgās bārgās ziemas, kura te augšā valda 6—8 un pat 10 mēnešus. Vismaz divas trešdaļas gada, bieži vēl vairāk, šis ievērojamais radījums noguļ, jo augstienēs, kur viņš sastopams, tas ir modrs un skraida ap savām alām tikai sesto gada daļu.

Murkšķa vasaras dzīve, pēc čudi, ir ļoti jautra. Ar dienas iestāšanos vispirms nāk laukā no alas vecie dzīvnieki; uzmanīgi tie izbāž galvu, glūn, klausas, tad uzdrošinās lēni izlīst pavisam laukā, paskrej dažus soļus kalnup, nosēstas uz pakaļkājām un kādu laiku ar neticāmu ātrumu ēd zāli. Drīz pēc tam arī jaunie izbāž galvas, izskrej ārā, drusku paganās un stundām ilgi guļ saulē, sēž kā mazi vīriņi un arī rātni spēlējas savā starpā. Ikkatru acumirkli tie ska- tas apkārt un ar lielu uzmanību apsargā apgabalu. Pirmais dzīvnieks, kurš ievēro kautko aizdomīgu, kādu plēsīgu putnu, lapsu vai cilvēku, svilpj caur degunu dziļi un skaļi, pārējie pa daļai atkārto, un vienā acumirklī visi ir pazuduši.

Vasaru murkšķis dzīvo vai nu vientuļi, vai pāros savos vasaras dzīvokļos, uz kuriem ved vienu vai četri metri garas ejas ar sānu ejām un nobēgšanas caurumiem. Midzenis ir mazs. Te murkšķis pārojas, laikam gan aprilī, un pēc 6 nedēļām mātīte dzemdē 2—4 bērnus, kuri ļoti reti atstāj alu, līdz kamēr paaug, un līdz nākošai vasarai mājokli dala ar vecākiem.

Pret rudeni murkšķis izrok daudz zemāk kalnos ziemas dzīvokli, kurš reti kad atrodas dziļāk kā 1,5 m. no virszemes. Ziemas dzīvoklis vienmēr atrodas zemāk kalnos nekā vasaras dzīvoklis, kurš bieži ir pat 2600 metru augstumā pār jūras līmeni, kamēr ziemas dzīvokļi parasti atrodas Alpu augšējo ganību joslā, bieži arī zem koku robežas, šis dzīvoklis ir ierīkots visai ģimenei, kura sastāv no 5—15 galvām un ir ļoti ērts. Vairāk metru garas ejas galā ir plašs midzenis, bieži 8—10 metru dziļu kalnā, kas ir ērta vieta.ziemas gulētājiem. Midzenis pa lielākai daļai ir olas apaļa, cepeškrāsnij līdzīga ala, izklāta ar īsu, mīkstu, sausu parasti sarkani brūnu sienu, ko ikkatru gadu pa daļai atjauno. No augusta šie gudrie dzīvnieciņi sāk zāli kost un žāvēt un mutē nest uz alu, kur bieži tās sanes tik daudz, ka viens vīrs nevarētu visu sanesto sienu uzreiz aiznest prom.

Murkšķa kustības ir visai dīvainas. Sevišķi gājiens ir ārkārtīgi īpatnēja, platsoļaina grīļošanās, pie kam vēders gandinz tieši šļūc pa zemi. īstus lēcienus taisam murkšķus, mazākais savus sagūstītos, neesmu nekad redzējis; priekš tā viņi ir par smagiem. Ļoti dīvains šis dzīvnieks izskatās, kad tas sēž uz pakaļkājām; viņš sēž taisns kā svece un stīvs kā nūja, aste tam stāv taisni no ķermeņa atliekta, priekškājas nokarājas stīvi uz leju, un tā dzīvnieks uzmanīgi skatas pasaulē.

Svaigi un sulīgi Alpu augi, zāles un saknes, sastāda murkšķa barību. Pie viņa mīļākās barības pieder pelašķi, latvāni, vīrceles, Alpu ceļmalītes, āboliņš, ūdensdilles un citi augi, tomēr viņš apmierinās arī ar zaļu, pat sausu zāli, kas atrodas ap viņa mājokli. Ar saviem asiem zobiem viņš ātri nokož pat visīsāko zālīti, paceļas tad uz pakaļkājām un barību tur ar priekškājām, kamēr to, kā vajadzīgs, sasmalcina. Uz dzeršanas vietu viņš iet reti; tas dzer daudz uzreiz, pie tam čāpstina un pēc katra malka paceļ galvu uz augšu, tāpat kā vistas un zosis. Viņa bailīgā uzmanība pa ganīšanās laiku neļauj viņam nevienu kumosu mierīgi norīt; visu laiku tas ceļas uz pakaļkājām un skatas apkārt un nekad neiedrošinās kādu acumirkli atpūsties, iekams ļoti rūpīgi nav pārliecinājies, ka nekādas briesmas nedraud.

Kā lielākā daļa ziemas gulētāju, arī Alpu murkšķi vēlā vasarā un rudenī ir ļoti tauki. Ar pirmā sala iestāšanos viņi vairs neēd, bet dzer ļoti daudz un bieži, tad iztukšojas un nu veselām ģimenēm ievelkas ziemas dzīvokļos. Pirms ziemas miega iestāšanās tie šaurajā ejā 1—2 metru dziļumā iebīda zemes un akmeņus un starp tiem veikli iebāž mālu, zāles un sienu, tā kā eja līdzinās mūrim. Caur šo aizmūrēšanu ārējo gaisu noslēdz, midzenis no ķermeņa siltuma sasilst un tanī turas temperātūra no 8—9 grādi R. Ar sausu, sarkanu sienu aizklātais un visapkārt mīksti izliktais midzenis dod visai sabiedrībai kopēju gultu. Te guļ visa ģimene, tuvu klāt viens loceeklis pie otra. Visi dzīvības procesi ir ārkārtīgi pamazināti; ikkatrs dzīvnieks reiz jau ieņemtā pozā guļ bez kustībām un auksts, nāvei līdzīgā sastingumā, nekas neliecina par dzīvību. Asins temperatūra ir nokritusi līdz tai gaisa temperatūrai, kāda ir alā; dzīvnieks elpo tikai 50 reizes stundā. Agrā pavasarī murkšķi parādas ļoti novājināti pie savu ziemas dzīvokļu ieejas, skatas ar lielu ilgošanos pēc kaut kā baudāma, un tiem bieži ir jānoiet liels gabals, lai uz kādas kalnu šķautnes vai kādā kaktiņā, kur vējš sniegu ir nopūtis, atrastu kādu drusku sažuvušas zāles, šī pārziemojusi zāle ir sākumā viņu galvenā barība, bet drīz parādas arī jauni, svaigi un sulīgi Alpu augi, kas murkšķus apgādā ar spēku un treknumu.

Murkšķa medīšanā un ķeršanā ir dažādas grūtības. Tuvojošos mednieku gandrīz vienmēr pamana kāds sabiedrības loceklis un paziņo to pārējiem ar skaļu svilpšanu. Tad visi saskrej alās un tik drīz vairs neparādas; jau pirms saules lēkta vajaga būt pie alām, ja kādu kustoni grib nošaut. Tomēr maz murkšķu iegūst ar šaušanu. Parasti liek visāda veida lamatas vai arī dzīvniekus izrok ziemas sākumā. Jau senos laikos murkšķus centīgi ķēra un jaunākos laikos nav labāki. Lamatas, cik vienkāršas tās arī nav, vienmēr sniedz labu ienākumu un murkšķu skaitu ievērojami samazina; ar ziemas rakšanu tos iznīcina veselām ģimenēm. Tādēļ arī ar pilnu tiesību daudzos Šveices kantonos murkšķu atrakšana ir pilnīgi noliegta, jo ar to īsā laikā viņus pilnīgi iznīcinātu, kamēr vienkārša medīšana viņiem nekad nav sevišķi bīstama. Vasarā atrakšana ir bez panākumiem, jo pilnīgi modrs dzīvnieks ierokas dziļāk Kalnā ātrāk, nekā cilvēks tam var sekot. Ārkārtējas vajadzības gadījumos murkšķi pret ienaidniekiem aizstāvas drošsirdīgi un noteikti, pie kam tie stipri kož vai arī pielieto savus asos nagus. Kalnu iedzīvotāji murkšķu gaļu ēd.

Gūstam un pieradināšanai vislabāk izvēlas jaunos murkšķus, lai gan ir grūti pie mātes tos saķert, kad tie pirmo reizi iznāk no alas. Viņu barību gūstā sastāda dažādas augu vielas un piens. Ja ar viņiem nodarbojas, tad viņi ātri un augstā mērā top rāmi, ir paklausīgi un izmācāmi, iemācas savu kopēju pazīt, uz viņa saucienu ieņem dažādus stāvokļus, nostājas uz pakaļkājām un tā lēkā apkārt, staigā ar nūju un t. .t. Nevainīgais un paļāvīgais dzīvnieks tad ir jaunu un vecu cilvēku prieks, un viņa tīrības mīlestība un tā glītums sagādā tam daudz draugu.

*

Miega peļu jeb miega žurku dzimta (Myoxina)

Miega peļu jeb miega žurku dzimtu (Myoxina) ierindosim blakus vāverēm. Izskatā un būtībā šie dzīvnieki stāv ļoti tuvu vāverēm. Spalvojums ir bagāts un mīksts. Galvas kauss vairāk līdzinās peļu galvas kausam, nekā vāveru. Kalnainu apgabalu meži, birzes un dārzi ir viņu uzturēšanās vietas. Miega peles dzīvo kokos, retāk viņu pašu izraktās zemes alās. Parasti viņu lielākā daļa guļ visu dienu, un iet barību meklēt tikai rīta un vakara krēslā. Aiz šī iemesla viņas reti un tikai nejauši dabū redzēt. Kad tās reiz ir izgulējušās, viņas ir ļoti kustīgi dzīvnieki. Viņas var lieliski skriet un vēl labāk kāpelēt, bet nevar tā kā vāverītes taisīt sevišķi lielus lēcieņus.

Vidēji siltos apgabalos ar aukstākā gada laika iestāšanos viņas sastingst un ziemu pavada gulēdamas savās ligzdās. Dažas no viņām šim laikam sakrāj barības krājumus un pa laikam pamozdamās tos ēd. Viņu barība sastāv no visāda veida sēklām un augļiem; lielākā daļa ēd arī kukaiņus, olas un jaunus putnus. Miega peles ēdot sēž kā vāveres uz pakaļkājām un ar priekškājām pasniedz barību mutei.

Dažas mīl sabiedrību un dzīvo mazākais pa pāriem kopā, citas ir ārkārtīgi nesaticīgas. Vasarā, skaistā ligzdā mātīte dzemdē 4 -5 mazuļus un audzina tos ar lielu mīlestību. Jaunas saķertas miega peles ir puslīdz pieradināmas; tomēr viņas ne labprāt cieš, kad tās aizskar, bet vecas saķertas nekad neļauj to darīt. Nekādu vērā ņemamu labumu miega peles mums neatnes.

Pie pirmās ģints pieder p a r as t ā miega pele (Myoxus Glis) un viens viņas radinieks. Viņa pieder pie dzīvniekiem, kuri pēc vārda ir daudz labāk pazīstami, nekā no izskata un redzēšanas. Mīksta, diezgan biezā spalva ķermeņa virspusē ir vienkrāsaini pelnu pelēka, te ar gaišāku, te tumšāku, melngani brūnu lāsmojumu, ķermeņa sāni ir drusku gaišāki, un tur, kur muguras krāsa norobežojas no ķermeņa krāsas, brūngani pelēka; ķermeņa apakšpuse un kāju iekšpuse asi norobežojas no ķermeņa virspuses krāsas un ir piena baltas un sudrabspīdīgas.

Eiropas dienvidi un austrumi ir miega peļu īstā dzimtene. Viņu izplatības apgabals stiepjas no Spānijas, Grieķijas un Italijas līdz dienvidus un vidus Vācijai. Ziemeļvācijā, Anglijā un Dānijā tās vairs nav sastopams. Viņas galvenā kārtā apdzīvo kalnu vidus daļas, vismīļāk sausus ozola un sarkano skābaržu mežus. Dienu miega pele pavada paslēpusies te dobumainos kokos, koku alās, klinšu aizās, te zemes alās zem koku saknēm, atstātās kāmju alās, žagatu un vārnu ligzdās; pret vakaru viņa iziet no savām paslēptuvēm, klejo nakti apkārt, meklē barību, atgriežas savā paslēptuvē atpakaļ, lai sagremotu un atpūstos, ēd vēl reiz, un pret rītu, parasti kopā ar mātīti vai citu biedri uzmeklē gulēšanai pagaidu dzīvokli. Savos nakts ceļojumos viņa parādas kā ātrs, dzīvs un veikls radījums, kurš ar vāveres veiklību kāpelē pa kokiem un klinšu sienām, droši ņo zara uz zaru, vai lēc no augstienes dziļumā, un kad ir nonācis uz zemes, tad sīkiem lēcieniem skraida apkārt.

Miega pele

Tikai nedaudzi grauzēji var rijībā miega peles pārspēt. Viņas ēd, cik ilgi spēj. Ozola zīles, sarkano skābaržu riekstiņi, rieksti sastāda laikam viņu galveno barību, bet viņas nenicina arī valriekstus, kastāņus, saldus un sulīgus augļus, un arī dzīvnieku barība, šķiet, viņam taisni nepieciešama; vismaz viņa noslepkavo un apēd katru mazāku dzīvnieku, kuru var sasniegt, izlaupa ligzdas, nokož jaunos putniņus un vispār nereti parādās kā plēsēji.

Pa vasaru, ja tikai laiks nav pārlieku slikts, katru nakti tās skraida apkārt pa savu apgabalu. Savos medību ceļojumos gandrīz katru minūti vienu reizi miega pele, līdzīgi vāverei, nosēstas uz pakaļas un ar priekškājām pievada kaut ko mutei. Visu laiku dzird riekstu kraukstoņu, vai arī izēstu augļu atlieku krišanu, jo tās viņa sviež zemē. Pret rudeni viņa salasa barības krājumus un sakrauj tos savās alās. Ap to laiku viņa pampst no taukiem, tomēr ēd tik ilgi, cik var; tad tā sāk domāt par ziemas mājokļa ierīkošanu. Tagad dziļās zemes alās, spraugās un plaisās, klintīs un vecos mūros, pat dzīļos koku dobumos no maigām sūnām viņa ierīko sev ligzdu un parasti kopā ar vairākiem saviem biedriem, vēl pirms termometrs nav nokritis līdz nullei, saritinas un iegrimst dziļā ziemas miegā; bargos kalnu apgabalos viņa sāk gulēt jau augustā, siltākos līdzenumos tikai oktobrī. Viņa uzrāda visu ziemas gulētāju bezjūtību un ir, varbūt, taisni tā, kura guļ visdziļākā miegā. Viņu var mierīgi no migas izņemt un aiznest prom: viņa paliek auksta un bez kustībām. Tā kā viņas ziemas miegs turpinās pilnus septiņus mēnešus, tad arī tā savu vācu nosaukumu „septiņgulētājs" nes ar pilnu tiesību.

Drīz pēc uzmošanās dzimumi sapārojas, un pēc apmēram 6 ne- nēļas ilga grūsniecības laika kādā koka vai citā dobumā mīkstā migā mātīte dzemdē 3—6 kailus, aklus mazuļus, kuri aug ārkārtīgi ātri, tikai īsu laiku zīž māti un pēc tam meklē paši sev barību. Miega peles ligzda nekad-nestāv brīvi uz kokiem, kā mūsu vāverītes ligzda, bet vienmēr, pēc iespējas, ir paslēpta.

Miega peles daudzie ienaidnieki tai ļoti kaitē. Koku caune un sesks, meža kaķis un zebiekste, ūpis un pūce ir viņas ļaunākie vajātāji. Cilvēks ķer viņu, kur tā ir bieži sastopama, pa daļai gaļas dēļ, pa daļai ādas dēļ.

Miega peli samērā reti tur gūstā. Jau iepriekš var sagaidīt, kā tik liels izēdājs garīgā ziņā nestāv augstu un ka vispār tam nevar būt daudz labu īpašību. Miega peles būtība nav taisni patīkama; vispār viņa ir garlaicīga.

*

Doru peļu (Eliomys) ģints maz atšķiras no iepriekš minētās un galvenā kārtā tikai ar zobu sistēmu. Doru peles jeb lielās lagzdu peles (Eliomys Nitela) ķermeņa garums sasniedz augstākais 14 cm, bet astes garums 9,5 cm. Doru pele pieder galvenā kārtā vidus un Rietumeiropas mēreniem apgabaliem. Francija, Beļģija, Šveice, Itālijā, Vācija, Ungārija, Galicija, Semigradija un Baltijas valstis ir viņas dzimtene. Dažos Vācijas apgabalos, piemēram Harcā, doru pele ir ļoti bieži sastopama.

Doru pele dārzos ir ienīsts viesis, sevišķi tādos dārzos, kur audzina smalkākas augļu sugas. Ar vienu dzīvnieku pietiek, lai izpostītu visu persiku vai aprikosu ražu. Savā nagu palaišanā doru pele izrāda tādu garšu, kura viņai tiešām dara godu. Tā izmeklē tikai labākos un sulīgākos augļus, iegrauž tomēr drusku arī citos, lai tos nomēģinātu, un tādā kārtā saposta daudz vairāk nekā patiesībā noēd. Tikai tie augļi, kas vēlu nogatavojas, ir no viņas nodrošināti, jo tanī laikā tā jau guļ savā midzenī. Tā kā doru pele cilvēkam nodara tikai zaudējumus un neatnes ne Vismāzākā labuma ne ar savu gaļu ne ādu, tad dārzu īpašnieki, kuri no tās visvairāk cieš, to cītīgi vajā un iznīcina.

Dzimtas trešā ģinta (Muscardinus) no abām iepriekšējām atšķiras ar savu zobu sistēmu. Arī ausis šīs ģintas dzīvniekiem ir mazākas nekā iepriekšējiem. Eiropā dzīvo tikai viena šīs ģintas suga, susuris jeb lagzdu pele (Muscardinus avellanarius), skaistākais, piemīlīgākais un veiklākais radījums starp visiem Eiropas grauzējiem, kurš ir tikpat patīkams ar savu graciozo izskatu un skaisto krāsu, kā ar savu tīrīgumu un maigumu. Dzīvnieciņš ir apmēram tikpat liels kā mūsu māju pele: viņa kopgarums ir 14 cm, no kā gandrīz puse krīt uz asti. Biezais un pieguļošais, no vidēji garām, spīdīgām un mīkstām spalvām sastāvošais spalvo- jums ir vienmērīgi dzeltensarkans, apakšā drusku gaišāks, uz krūtīm un pakaklē balts.

Viduseiropa ir susura dzimtene: Zviediija un Anglija liekas sastāda viņa izplatības apgabala ziemeļu robežu, Toskana un Ziemeļ- turcija dienvidus robežu; austrumos tas neiet tāļāk par Galiciju, Ungāriju un Semigradiju. Viņa uzturēšanās vietas ir apmēram tādas pat kā viņa radiniekiem, un arī viņa dzīves veids stipri atgādina aprakstīto miega peļu dzīvi. Zemi krūmi un dzīvžogi, vismīļāk lagzdu krūmu audzes, ir viņa iecienītākās dzīves vietas.

Ir grūti noķert susuri, kamēr tas vēl pilnīgi mundrs, un tikai nejauši viens vai otrs no tiem kādreiz iekrīt lamatās, kuras uzstāda viņu iemīļotākās pastaigāšanās vietās ar riekstiem vai citu barību kā ēsmu. Biežāk tos iegūst vēlu rudenī vai ziemā. Tad tos dažreiz atrod pie koku lapu grābšanas zem sausām lapām guļošus vai arī ligzdā saritinājušos; izvilkti ar darba rīkiem dienas gaismā, susuri nodod sevi ar smalku, pīkstošu skaņu, un kaut cik uzmanīgs strādnieks tos tūliņ pamana, ietin cieši sūnās, nes sev līdz uz mājām un ieliek būrītī vai nodod kādam dzīvnieku mīļotājam.. Ja susuri paņem rokā, tad tas jau ir tikpat kā pieradināts; nekad viņš neuzdrošinās savam gūstītājam izrādīt pretestību vai kost — vislielākās bailēs tas tikai izdod pīkstošas skaņas. Drīz viņš apmierinas ar neizbēgamo, ļaujas mierīgi nest sevi uz mājām un pilnīgi padodas cilvēka gribai; gūstā susuris drīz zaudē arī daļu no sava bikluma, bet tomēr netiek pilnīgi vaļā no iedzimtā kautruma un bailīguma. Viņu baro riekstiem, augļu kauliņiem, sēklām, augļiem un maizi, arī kviešu graudiem. Tas ēd taupīgi un sātīgi, no sākuma tikai naktīs, un nedzer ne piena ne ūdeņa. Susuru lielā tīrība, piemīlīgums un saticība savā starpā, graciozās kustības un jautrā rotaļāšanās padara tos par īstiem cilvēka mīluļiem. Anglijā susurus tur kā istabas dzīvniekus parastos putnu būrīšos un līdzīgi istabas putniņiem pārdod tos arī tirgos.

*

Bebrs

Bebrs, kaut gan dažādā ziņā līdzinādamies līdz šim apskatītiem grauzējiem, tomēr no tiem arī ievērojami atšķiras; tā kā tam ir atšķirības arī no pārējiem savas šķiras locekļiem, tad to jāuzskata par atsevišķas dzimtas (Castorina) priekšstāvi. No Eiropas zemēm viņš vēl visbiežāk sastopams Austrijā, Krievijā un Skandināvijā, sevišķi Norvēģijā. Daudz lielākā skaitā bebrs sastopams Āzijā.

Bebrs (Castor Fiber) ir viens no lielākiem grauzējiem. Pieauguša tēviņa ķermeņa garums ir 75 līdz 95 cm, skausta augstums tikpat liels, ķermeņa svars — ap 20 līdz 30 kilogramu. Ķermenis ir lempīgs un stiprs, pakaļgalā ievērojami resnāks nekā priekšgalā. Kājas ir īsas un ļoti stipras, pakaļējās drusku garākas par priekšējām; kājās i: pieci pirksti, pie kam pakaļkājās pirksti līdz pat nagiem savienoti ar peldplēvi. Aste, kura no ķermeņa nav noteikti norobežota, ir pie pamata apaļa, vidū no augšas un apakšas plakana, līdz 20 cm plata. Iegareni apaļās, gandrīz spalvā noslēptās ausis ir mazas un īsas, no ārienes un iekšienes spalvu apklātas, un var tik tā pieglaustas galvai, ka tās gandrīz pilnīgi noslēdz ausu caurumu. Mazājām acīm raksturīga ir slēdzējplēve; redzoklis ir apaļš. Nāsis ir biezām sienām un tāpat noslēdzamas. Mutes iegriezums ir mazs, augšlūpa plata un vidū iegriezta. Ķermeņa augšpuses krāsa ir tumši kastaņbrūna, kura atsit vairāk vai mazāk pelēkā krāsā; apakšpusē krāsa ir gaišāka.

Ļoti lielie un stiprie, no priekšas plakanie un gludie, šķērsgriezumā gandrīz trīsšķautņainie, no sāniem kaltam līdzīgie graužamie zobi stāv tāļu ārā no žokļa. Siekalu dziedzeri ir uzkrītoši stipri attīstīti, arī garais, iežmaugtais kuņģis ir visai bagāts dziedzeriem. Mīzalu vads un dzimumorgāni atveras taisnajā zarnā. Abu dzimumu dzīvniekiem ir vēdera dobuma apakšdaļā divi īpatnēji, viens no otra šķirti, dzimumorgānos atverošies atdalījumu dziedzeri, kastorsomas jeb bebru šķidruma tvertnes, šo dziedzeru iekšējās sienas atdala tā saucāmo kastoreumu jeb bebru šķidrumu.

Bebrs mūsu laikos dzīvo pa lielākai tiesai pāriem, un tikai klusos apvidos apvienojas lielākās vai mazākās sabiedrībās. Pēc rūpīgas pārlikšanas dzīvnieki izvēlas upi vai strautu, kura krasti tiem sniedz labas ganības un kuri liekas arī sevišķi piemēroti viņu alu, uzbērumu un piļu celšanai. Vientuļi dzīvojoši bebri mājo vienkāršās pazemes alās, līdzīgi ūdriem, sabiedrības turpretim, kuras parasti pastāv no ģimenēm, mēdz ierīkot pilis un vajadzības gadījumos arī uzbērumus, lai ūdeni uzpludinātu un tā līmeni noturētu vienādā augstumā. Alām ir viens vai vairāki ieejas caurumi, pie kam eju garums līdz midzenim svārstās starp 2 līdz 6 metriem; visi ieejas caurumi atrodas zem ūdens un ved uz plašo midzeni, kurš atrodas zināmā augstumā pār ūdens līmeni. Midzenis sastāv no vienas dzīvojamās telpas, kura rūpīgi izklāta smalki saplēstām koku skaidām un der dzīvniekiem par guļvietu, izņēmuma gadījumos arī kā grūsnējas un vēlāk zīdījošas mātītes midzenis. Vientuļos un klusos mežos pazemes alas laikam tiek izmantotas tikai sevišķos vajadzības gadījumos; pastāvīgai dzīvei bebri ierīko sev pār zemi paceltas būves, tā saucāmās pilis, uz kurām iet ejas ar izejas caurumiem vēl dziļāk zem ūdens līmeņa. Pilis ir maizeskrāsnij līdzīgas, no nomizotiem sprunguļiem, zariem, zemes, māliem un smiltīm uzmestas kaudzes, kuru iekšienē bez dzīvojamās telpas atrodoties arī barības noliktavas. Ja upes vai strauta ūdensstāvoklis pa gada laiku ievērojami svārstās vai arī ja upē ūdens nav pietiekoši dziļš, tad bebri taisa šķērsām pār ūdeni vairāk vai mazāk garus un augstus un, skatoties pēc ūdens daudzuma, stiprākus vai mazākus uzbērumus; ūdens tādā kārtā tiek uzpludināts un izveido augšpus uzbērumam ļoti dažāda lieluma dīķi. Morgans jaunākos laikos mūža mežos pie Augšējā ezera krastiem Ziemeļamerikā izpētījis vairāk kā 50 šādus uzbērumus, nofotografējis tos un aprakstījis speciālā darbā par bebri un viņa celtnēm. Daži no šiem uzbērumiem ir 150 līdz 200 metru gari, 2 līdz 3 metru augsti un apakšā 4 līdz 6, augšā vēl 1 vai 2 metrus plati. Viņi celti no kokiem, kas pie 1 līdz 2 metru garuma ir rokas vai kāju ciskas resnumā; viens koka gals ir nostiprināts upes dibenā, bet otrs rēgojas uz augšu. Koki sapīti kopā ar tievāku zaru palīdzību un vēl aizblīvēti niedrēm, māliem un zemi, tā ka straumes pusē rodas gandrīz stāvus uz leju krītoša siena, bet pretējā pusē uzlDērums ir nolaidens. Uzbērumu bebri ne katrreiz velk pār upi taisni, tāpat ne arvien tie ierīko vidū ūdensnoteku; bieži vien uzbērums ir uz leju pavērsta loka veidā. No dīķa, kas rodas augšpus uzbērumam, tiek ierīkotas skrejalas un kanāli, lai būtu vieglāk piegādāt vai atpludināt pa ūdeni būvmateriālus un pārtiku.

Bebru celtnes, kā uzsver tas pats autors, dažās Amerikas vietās atstāj jūtamu iespaidu uz visas ainavas izskatu. Uzbērumi pārvērš mazus strautiņus, kuri līdz tam mierīgi tecēja mežu ēnā, par veselu ķēdi dīķu, no kuriem atsevišķi ieņem līdz 40 akru lielu platību. Dīķu tuvumā, kur bebri nograuž kokus, lai gūtu vajadzīgo materiālu, izceļas mežu kailums, tā saucāmās bebru pļavas, 200 līdz 300 akru lielumā, kuras bieži ir vienīgās no kokiem brīvās vietas pirmatnējos mūža mežos. Dīķu malās ātri vien saviešas kūdru veidojoši augi, un tā visās piemērotās vietās ar laiku izveidojas vairāk vai mazāk plaši kūdrāji.

Visi bebra darbi stāv iekšējā saskaņā ar viņa ieradumiem un vajadzībām, un lai pazītu viņa dzīves veidu, mums jāapraksta viņa darbi. Kā lielāka daļa grauzēju, viņš ir naktīs dai'bīgs, kamēr dienā tas nodarbojas tikai pilnīgi savrūp stāvošos apgabalos, kur ilgu laiku nedabū redzēt nevienu cilvēku. ..īsi pēc saules rieta," saka Meijerinks (Meyerinck), „viņi atstāj savas bedres, skaļi svilpj un ar troksni krīt ūdenī. Kādu laiku viņi peld savas pils tuvumā, pret straumi tikpat ātri, kā pa straumei, un kad tic, ka ir droši, tad parādās ar degunu un pieri vai arī ar visu galvu un muguru virs ūdens. Ja bebrs jūtas drošs, tad tas izkāpj uz sauszemes un atiet 50 vai vairāk soļus no upes, lai gāztu kokus ēšanai vai arī celtnēm. Viņi attālinas no pils peldus līdz 1 jūdzei, bet vienmēr atgriežas atpakaļ tanī pašā naktī. Arī ziemā viņi naktī iet barību meklēt, tomēr dažreiz 8—14 dienas neatstāj dzīvokli un ēd vītola klūdziņu mizas, kuras rudenī ir alā sanesuši un ar tām aizbāzuši izeju uz sauszemi." Zarus, kas pat dažus centimetrus resni, bebrs nokož gluži viegli, veselus kokus tas gāž, vispirms apgrauzdams stumbru gredzenveidīgi, un sevišķi no tās puses, kura pagriezta pret upi, līdz kamēr koks noliecas un iekrīt ūdenī. Viņa darba pēdas sastāv no neskaitāmiem zvīņveidīgiem iegriezumiem, kuri ir tik gludi un asi, itkā izkalti ar kādu tērauda rīku. Atgadās, ka bebrs pat stumbrus cilvēka resnumā apgrauž un nogāž.

Savai barībai un arī attiecīgām būvēm bebrs labprāt izvēlas vītolus, apses, ošus un bērzus, retāk viņš ķeras pie alkšņiem, vīksnām un ozoliem, lai gan arī tie neizbēg no viņa zobiem. Bebrs iziet uz sauszemes tikai, lai gāztu kokus un paganītos, atklātā vietā tomēr ļoti uzmanīgi un pēc iespējas uz īsu laiku. ,,Krēslā," saka D i t - richs n o V i n k e 1 a s, kas novērojis kādu bebru mātīti ar bērniem, „visa ģimene pa ūdeni tuvojās un piepeldēja krastam. Pa priekšu māte viena pati izkāpa malā, vēl asti turēdama ūdenī, pārliecinājās, vai nedraud briesmas un tad iegāja kārklienā. Steidzīgi, pēc savas parašas, sekoja arī trīs jaunie bebri, kuri bija apmēram puspieauguša kaķa lielumā. Tikko tie bija iegājuši kokos, kad tūliņ bija dzirdams šņācošs troksnis, un pēc dažām minūtēm stumbrs jau nogāzās. Nu minētās skaņas kļuva vēl ātrākas un pilnīgākas, jo nu visa ģimene bija darbā; vajadzēja kokam zarus nodzīt un, varbūt arī, turpat uz vietas mizu no tā noēst. Pēc neilga laika parādījās vecais bebrs, nesdams mutē vītola sprunguļa galu. Jaunie bija sadalījušies kokam pa abām pusēm un rosīgi strādāja, lai to ievilktu ūdenī. Pēc īsas atpūtas visa sabiedrība saķēra koku purnos un ļoti ātri un bez apstāšanās peldēja ar laupījumu atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši."

Vēl labāk par šo un citiem ziņojumiem par bebru darbību mani pamācīja sagūstīti dzīvnieki, kurus es kopu. Kad bebri ar apkārtni un rīkošanos ap sevi bija iepazinušies, viņi jau pēcpusdienas stundās iznāca iz alas, lai strādātu. Pie koka stumbra gala bebrs nosēžas zemē un noteiktā vietā gredzenveidīgi grauž koku tik ilgi, līdz tas nogāžas; lai pārgrauztu 8 cm resnu vītolu vai bērzu, ir vajadzīgas 5 minūtes. Tagad bebrs saķer nolaisto koku ar zobiem pie resnākā gala, paceļ galvu un lāčo uz priekšu. Dažbrīd izskatās, itin kā viņš gribētu sviest sev nastu pār muguru; tomēr tas nekad nenotiek. Ja koks ir viegls, tad bebrs viņu aiznes bez apstāšanās līdz • mērķim; ja nasta ir smagāka, tad viņš nes to pa gabalam, pie kam uzkrauto koku ar stipru galvas grūdienu mēģina dabūt uz priekšu. Ar zariem bagātus stumbrus pirms promnešanas bebrs labi apskata, dažreiz arī sadala, un traucējošus zaru galus nogriež, visus koka gabalus vispirms aiznes uz ūdeni un te tos nomizo vai arī uzglabā vēlākam laikam. Pēc tam, kad zari ir nomizoti, bebrs viņus izlieto celtnēm, izceļ kokus no ūdens, aiznes uz tuvējo pili un te liek tos darbā. Par būvkoku pareizu novietošanu nevar būt ne runa. Kebrs gan visas vajadzības pārliek, pa pareizu būvmateriāla slāņojumu un sakārtojumu tomēr nedomā. Daži stumbri guļ horicontāli, citi šķībi, vēl citi stāvu, daži ar vienu galu rēgojas tāļu pār pils sienām, citi ir pilnīgi ar zemi apklāti; tos vienmēr maina, palielina un pārlabo.

Velēnu gabalus vai mālainu zemi bebrs lauž veseliem gabaliem, pielietodams zobus un rokas, saķer tad zemes gabalu zobiem, no apakšas to atbalsta rokām un čāpo nu, iedams uz pakaļkājām un šad tad ar vienu priekšķepu atspiezdamies, uzmanīgi uz celtnes pusi; irdenāku zemi vai smiltis tas sakašņā, sagrābj kopā kaudzītē, piespiež kaudzītei no pakaļpuses abu roku plaukstas un tad grūž zemi uz priekšu, vajadzības gadījumā vairāk metrus tāļu. Asti te dzīvnieks izlieto lielākais līdzsvara noturēšanai, bet nekad ne kā lāpstiņu.

Kā pie lielākās tiesas dzīvnieku, mātīte arī te ir galvenais celtniecības meistars, kamēr tēviņš vairāk materiāla pienesējs un palīgs. Abi strādā visu gadu, tomēr ne arvien ar vienu un to pašu sparu. Vasarā un rudens sākumā tie vairāk spēlējas, nekā strādā pie alas vai celtnēm; pirms sala iestāšanās turpretim tie strādā bez pārtraukuma visu nakti.

Bebru galveno barību sastāda dažādu koku miza un lapas. No visiem koku zariem, ko es saviem sagūstītiem dzīvniekiem devu, viņi vienmēr vispirms izvēlējās vītolu, un tikai kad pēdējo trūka, tad apses, ošus un bērzus, ne visai labprāt alkšņus un ozolus. Viņi ēd ne tikai mizu, bet arī lapas un mīkstas atvasītes, bet ar dažādu patiku. Cietākos zarus bebri nomizo ārkārtīgi graziozi un veikli; viņi tos aptver ar rokām un pastāvīgi groza un mizo tik ātri, ka uz nomizotiem zariem nav redzamas pat zobu nospiedumu pēdas. Bez tam viņi šad un tad ēd arī svaigu zāli, to nokozdami ļoti neveikli; zāles pušķi tie satver rokām un tad dod darbu zobiem.

Bebru pozas ir ļoti dažādas. Sēdot dzīvnieks izskatās kā liela, neveikla pele. Resnais, īsais ķermenis līdz ar vēderu guļ uz zemes, aste viegli skar zemi; kājas ir tikko saredzamas. Lai uzceltos, tad šādā stāvoklī sēdošs bebrs ar astes galu atspiežas pret zemi un nu ceļas lēni vai ātri, kā pats grib, pie tam kājas nemaz nepakustinādams. Viņš var gandrīz, bet tomēr ne pilnīgi, stāvus nostāvēt, un pie tam atspiežas uz pakaļkājām un astes tik droši, ka var viegli, cik ilgi patīk palikt šādā stāvoklī. Ejot viņš liek vienu kāju ap otru; gandrīz pa zemi šļūcošais vēders neatļauj ātras, vienmērīgas kustības. Lielā steigā bebrs taisa arī lēcienus, kuri ļempīgumā un neveiklībā pārspēj visu pārējo man pazīstamo zīdītāju lēcienus; tie ir priekšas un pakaļdaļas pārmaiņus sviešana, ar kuru dzīvni'eks tomēr kustas diezgan ātri uz priekšu, ūdenī viņš metas ar troksni tikai tad, kad to izbiedē, parasti tas klusu ieslīd dziļumā. Peldošs bebrs pakaļdaļu nogremdē tik dziļu, ka virs ūdens paliek tikai nāsis, acis, ausis un muguras vidus, bet astes pamats ir zem ūdens. Viņš guļ uz ūdens, nepakustinādams ne vienu locekli, bieži vēl paceļ astes galu, kurš parasti guļ uz ūdens virsmas, šķībā virzienā uz augšu. Zem ūdens tas var izturēt gandrīz divas minūtes, iekams skābekļa trūkums to spiež iznirt. Viņa balss ir vāja skaņa, kuru pareizāk būtu nosaukt par stenēšanu; šīs skaņas no dzīvnieka ir dzirdamas pie katra uzbudinājuma, un ātri var izmācīties saprast izgrūsto skaņu dažādās nozīmes, jo skaņas stiprums un uzsvars to raksturo.

Par bebra saprāta pakāpi var būt dažādās domās, tomēr tik daudz ir jāatzīst, ka savā šķirā viņš ieņem visaugstāko vietu. Ātrāk kā katrs cits grauzējs viņš pierod pie pārmainītiem apstākļiem un prot tos izmantot sev par labu; vairāk kā jebkurš cits viņa šķiras dzīvnieks tas pārliek, iekams ko dara, secina un taisa slēdzienus. Viņa celtnes nav mākslīgākas kā citiem grauzējiem, bet par vietu viņš rūpējas ar lielu saprātu; bojājumus tas vienmēr ar prātu novērš. „Ka bebrs ir domājošs dzīvnieks un gandrīz saprātīgi ķeras pie darba," vēsta Vītingaueras mežniecības ziņojums, „to apstiprina te novērotie bebra darbi. Strauts, kuiā bebri dzīvo, iet caur dīķi, ko pa vairākiem gadiem reizi izzvejo, šinī laikā visu ūdeni nolaiž un strauts uz dažām dienām paliek sauss. Pie pēdējās ūdens nolaišanas zvejniecības nolūkiem gadījās, ka bebrs, redzēdams ūdens kri- šanos, mēģināja izzināt ūdens mazināšanās cēloni, un pēc tam, kad bija atradis, ka ūdens notek caur slūžām, tas ar niedrām un dūņām tās tā aizmūrēja, ka neviens piliens ūdens vairs nespiedās cauri. Šādā ceļā viņš gribēja ūdeni paglabāt sev." Apskatot šādus darbus, neviens negribēs noliegt bebra secināšanas un pārlikšanas spējas un ai'I saprātīgu darbu. Viņa izturēšanās pret citiem dzīvniekiem ir nelaipna, pret cilvēku viņš ir mazākais atturīgs, bet viņš ātri pierod pie sākumā nepatīkamiem kaimiņiem un padodas sava kopēja virskundzībai. Jauni saķerti bebri var tapt ļoti rāmi. Autori, kuri raksta par bebru dzīvi Amerikā, stāsta par tādiem dzīvniekiem, kas indiāniešu sādžās dzīvojot zināmā mērā kā mājas dzīvnieki un esot ļoti rāmi.

Skatoties pēc bebru dzīves vietas, pārošanās iekrīt ļoti dažādos mēnešos. Vieni sāk to ziemas sākumā, citi februārī vai martā. Pārošanās laikā bebri sāk izmantot savu šķidrumu, ar kura palīdzību tie pievilina citus bebrus. Tēviņš un mātīte viens pret otru izturas, kā tas jau vairākkārt pie sagūstītiem dzīvniekiem ir novērots, ļoti maigi, viens nosēstas otram blakus, vārda tiešā nozīmē apkampjas un tad šūpojas ar ķermeņa augšējo daļu šurp un turp. Pēc vairāk nedēļu grūsniecības sausā alā mātīte dzemdē 2—3 spalvainus, bet vēl aklus bērnus; pēc astoņām dienām pēdējie atdara jau acu plakstiņus, un māte tad vai nu tūliņ vai arī tikai pēc 10 dienām ved savus pēcnācējus sev līdz ūdenī.

Bez cilvēkiem, savvaļā dzīvojošam bebrim ir maz ienaidnieku. Pateicoties savai uzmanībai, viņš bieži laimīgi izbēg arī no veiklākā mednieka. Reiz iztraucēts, tas pie vismazākām briesmām meklē priekš viņa diezgan drošo ūdeni. Apdzīvotos apgabalos bebrim nelīdz arī vislielākā uzmanība: neatlaidīgie mednieki prot viņu pārsteigt, un šis vērtīgais medījums atalgo mednieku tik labi, ka bebri pat tur, kur tie aizsargāti stingriem medību likumiem, tiek iznīcināti.

Daudzo bebru skaits, kuri vēl Eiropā palikuši, gadu no gada sa- mazinas, un arī šos bebrus droši vien gaida viņu brāļu liktenis.

Peles un žurkas

Te mēs vispirms apskatīsim lēcējpeļu dzimtu, kuras priekšstāvji galvenā kārtā apdzīvo Āfriku un Āziju; dažas sugas sniedzas arī pār Dienvideiropu un viena ģints vai apakšdzimta sastopama arī Ziemeļamerikā. Viņas ir sausu, brīvu lauku, zālēm bagātu stepju un sausu smilšainu tuksnešu apdzīvotājas. Uz mālainas vai smilšainas zemes, līdzenumos, retāk uzkalniņos vai arī biezu, kuplu pļavu malās un tīrumu tuvumā lēcējpeles apmetas pašu raktās apakšzemes alās, kurām ir daudzas zarainas, bet pa lielākai daļai seklas ejas, kuras vienmēr nobeidzas ar ļoti daudzām izejām. Dienā tās paslēpjas savās alās, parādās tikai pēc saules rieta un dzīvo jautru dzīvi. Viņu barība sastāv no saknēm, sīpoliem, dažādiem graudiem un sēklām, augļiem, lapām un zāles. Dažas ēd arī kukaiņus, pat mazus putnus, ēd arī maitas un dažreiz apēd pat viena otru. Barību viņas ēd pusstāvus stāvoklī, atspiedušās uz ķermeņa pakaļdaļas un astes un priekšķetnām to pievada mutei.

Viņu kustības ir īpatnējas. Mierīgs gājiens atšķiras no ķenguru gājiena ar to, ka šīs peles, ātri ejot, liek vienu kāju otrai priekšā; bet ātri skrejot, tās virzas uz priekšu lēcienveidīgi, ar spēcīgām pakaļkājām sviež ķermeni uz priekšu, ar divrindaino asti ku- stibas regulē un notur ķermeni līdzsvarā. Pie tam priekškājas viņas liek vai nu pie žoda, vai kā ātri skrejošs cilvēks sakrusto pie krūtīm; tad izskatas, itin kā tām būtu tikai divas kājas. Lielākās sugas taisa milzīgus lēcienus, par šīm visām sugām var teikt, ka viņu lēcieni ir 20 reiz garāki par ķermeņa garumu. Kad lēcējpele ir pilnā skrējienā, tad viens lēciens seko otram, un tiešām redz tikai dzeltenu priekšmetu, kurš ar mazu līkumu kā bulta šaujas pa gaisu. Ar tikpat lielu veiklību lēcējpeles rok zemi, neskatoties uz vājām priekškājām, kurām galvenā kārtā šis darbs jādara. Ganīdamās tās iet, tāpat kā ķenguru, uz četrām kājām, tomēr ļoti lēni un vienmēr tikai uz īsu laiku. Sēdot viņas atbalstas uz pakaļkāju pēdām.

Visas sugas ir asprātīgas, ar ļoti smalku dzirdi un tāļu redzi un tādēļ viegli prot no draudošām briesmām izbēgt. Lēcējpeles ir ārkārtīgi bailīgas un biklas un pie katra traucējuma mēģina cik ātri spēdamas glābties alā, vai arī, ja tas nav iespējams, tad ar apbrīnojamu ātrumu bēg. Sagūstītās lēcējpeles ir cilvēkam visai patīkamas laika kavētājas; ar savu labsirdību, maigumu un nevainīgumu viņas ikkatru iegūst sev par draugu.

Gandrīz visas sugas ir pilnīgi nekaitīgas.

Kā šīs grupas priekšstāvi minēsim tuksneša lēcējpeli, arabu d j e r b o a (Dipus aegyptius); tas ir ļoti patīkams dzīvnieciņš, kura ķermeņa garums ir 17 cm un astes garums 21 cm; ķermeņa virspuse ir iepelēki smilškrāsaina ar melnu ielāsmojumu; ķermeņa apakšpuse ir baltā krāsā. Pār gurnu iet plata svītra. Aste augšpusē ir bāli dzeltena, apakšā bālgana; astes gala pušķis ir balts ar bultai līdzīgu melnu zīmējumu.

*

Neviens cits šīs grupas nodalījums tik pamatīgi mūs nepamāca par to, kas ir grauzēji, kā tas, kurš aptver peles (Murina). šī dzimta ir netikai sugām un ģintīm bagātākā, bet arī visizplatītākā. Viņas locekļi visi ir mazi dzīvnieciņi, bet ar savu skaitu tie pilnīgi aizvieto to, kas lielumā trūkst.

Šīs dzimtas pirmtips, peles (Murina) šaurākā nozīmē, savas uzbāzīgās dzīves un darbu dēļ ir cilvēkam par daudz labi pazīstamas. Starp viņām sastopamas sugas, kuras kopā ar cilvēkiem ir izplatījušās pa visu zemes virsu un mūsu laikos dzīvo arī uz vistukšākajām salām. Nav vēl visai sen atpakaļ, kad notika šo dzīvnieku pasaules ceļojums; daudzās vietās vēl noteikti zin to gada skaitli, kad viņi parādījās pirmo reizi: tagad viņi savu ceļojumu ap zemes lodi jau ir nobeiguši. Nekur cilvēks tiem nepateicas par postošo pieķeršanos, kuru tie izrāda cilvēkam, viņa mājai un sētai ikkatru dienu, bet gan tos nīst un vajā visnežēlīgākā kārtā; cilvēks laiž darbā visus līdzekļus, lai no pelēm atsvabinātos: un tomēr tās paliek padevīgas, uzticīgākas kā suns vai cits kāds dzīvnieks. Diemžēl šie uzticīgie mājas draugi ir šausmīgi zagļi; ar savu aso zobu palīdzību tie prot visur ielīst, un viesmīlīgajam saimniekam sagādā tikai zaudējumus un nepatikšanas. Ar to arī izskaidrojams, ka visas īstās peles sauc tikai par riebīgiem un nejaukiem dzīvniekiem, lai gan patiesībā tas nemaz tā nav, un pa lielākai daļai viņas būtu jāapzīmē par skaistiem, patīkamiem un jaukiem dzīvniekiem.

Vispār peles, kuras ir apvienotas vienā apakšdzimtā, raksturo ass spalvains purns, plata pāršķelta virslūpa un piecās rindās novietotas garas un stipras ūsas, lielas, apaļas, dziļi melnas acis, pār spalvu paceltās ausis un visvairāk gara, kaila, tikai nabadzīgi stīvām spalvām apklāta aste; aste spalvojuma vietā ir apklāta ar četrkantainām zvīņām. Priekškājām ir 4 pirksti un īkšķa kārpiņa, pakaļkājām pieci pirksti. Zobu sistēmā ir trīs dzerokļi katrā žoklī; šie zobi no priekšas uz iekšu paliek mazāki. Spalvojums sastāv no īsām vilnainām pamata spalvām un garām stīvām akota spalvām, kuras izskatās kā,nolīdzinātas. Spalvojuma galvenā krāsa ir meln: brūna un balti dzeltena.

Jau ikdienas dzīvē izšķir divas galvenās grupas — žurkas un peles, un šo iedalījumu ir pieņēmusi arī zinātne, žurkas izskatas lempīgas un nejaukas, peles vieglākas un graciozākas, žurku astē ir 200—260 zvīņu gredzenu, peļu astē tikai no 120—180; žurku kājas ir resnas un spēcīgas, peļu — slaidas un tievas; pieaugušas žurkas ir vairāk kā 36 cm garas, peles tikai 24 cm; žurku augšlējā< ir dalītas šķērskrokas, peļu augšlejās krokas ir sadalītas tikai no otrās sākot un tikai vidū. No tā ir redzams, ka šīs atšķirības redzamas tikai pie diezgan rūpīgas apskatīšanas un tām ir nozīme tikai priekš pētniekiem. Savā dzīvē peles atšķiras no žurkām diezgan uzkrītoši.

Ar diezgan lielu drošību mēs varam pieņemt, ka žurkas, kuras tagad dzīvo Eiropā, no paša sākuma te nav izcēlušās, bet gan ieceļojušas. Kā pierādīts, tad melnā žurka jeb māju žurka kā pirmā atradās Eiropā un Vācijā; viņai sekoja pelēkā žurka jeb c e ļ o t ā j ž u r k a, un beidzot jaunākā laikā tai seko Ēģiptes žurka jeb jumtu žurka. Patlaban abas pirmās žurkas, šur tur arī visas trīs sugas, dzīvo kopā; pelēkā žurka, kā no visām stiprākā, aizdzen un iznīcina abas radinieces un arvien vairāk sāk valdīt viena pati.

Melnās žurkas (Mus liattus) ķermeņa garums ir 16 cm, astes — 19 cm, tā tad kopējais garums ir 35 cm; ķermeņa virspuse ir tumši brūni melnā krāsā, apakšpuse drusku gaišākā, pelēki melnā krāsā. Melni pelēkās spalvas pie pamata uzrāda zaļganu metala spīdumu. Kājas ir peelēki brūnas, no sāniem drusku gaišākas. Uz samērā garās astes ir 260—270 zvīņu gredzenu. Balti bastardi nav visai reti.

Kad šī suga parādījās Eiropā pirmo reizi, noteikti nav zināms. Albertus Magnus ir pirmais zoologs, kurš min šo žurku Viduseiropas dzīvnieku valstī, tā tad tā jau 12. gadu simtenī bija pie mums sastopama. G e s n e r s raksturo viņu kā dzīvnieku, kurš „dažam vairāk pazīstams nekā mīļš"; Otenas (Autun) bīskaps 15. gadu simteņa sākumā izsaka par viņu baznīcas lāstus; Sonders- hauzenā viņas dēļ ieved grēku nožēlošanas un lūgšanas dienu. Ir iespējams, ka viņa ir cēlusies Persijā, kur viņa tagad sastopama neticamos daudzumos.

Līdz pagājušā gadu simteņa otrai pusei viņa Eiropā valdīja viena pati, no šī laika pelēkā žurka sāka viņas apgabalu apstrīdēt. No sākuma kādu laiku abas dzīvoja kopā; pelēkā žurka tomēr ātri ņēma pārsvaru, un melnā žurka pazuda tādā mērā, kādā pelēkā savairojās. Tomēr arī vēl tagad melnā žurka ir izplatīta pa visu zemes lodi, tomēr reti sastopama slēgtās masās, bet gandrīz viscaur vientuļi. Arī viņa sekoja cilvēkam visu zemes joslu klimatos un ceļoja ar viņu pa sauszemi un jūru apkārt visai zemes lodei.

Pelēkā žurka (Mus decumanus) ir ievērojami lielāks dzīvnieks, un proti, ieskaitot 18 cm garo asti, tās ķermeņa garums ir 42 cm; krāsa ķermeņa virspusē un apakšpusē ir dažāda. Ķermeņa virspuse un aste ir brūngani pelēkas, apakšpuse krasi norobežoti pelēki balta, muguras viduslīnija parasti drusku tumšāka par ķermeņa sāniem," kuri vairāk atsit dzeltenīgi pelēkā krāsā. Spalvas ir galotnē brūni pelēkas, pie pamata gaišākas, pa lielākai daļai bāli pelēkas. Astei ir gandrīz 210 zvīņu gredzenu. Ir sastopamas arī baltas žurkas ar sarkanām acīm.

Ar lielu varbūtību var pieņemt, ka pelēkās žurkas pirmdzim- tene ir bijusi Vidusāzija un sevišķi Indija vai Persija. Ļoti iespējams, ka jau Elians (Aelian) būs par viņu domājis, kad tas stāsta, ka „Kaspijas pele" zināmā laikā bez gala lielā daudzumā ieceļojot. Tikai P a ll a s s noteikti apraksta pelēko žurku kā Eiropas dzīvnieku un ziņo, ka 1727. gada rudenī pēc kādas zemes trīces tā lielā daudzumā iebrukuši Eiropā no Kaspijas zemes un rumāņu stepēm. Liels daudzums viņu pie Astrachanas pārpeldēja pār Volgu un ātri izplatījās uz rietumiem. Gandrīz tanī pašā laikā, 1732. gadā, to kuģos aizveda no Indijas uz Angliju, un nu no šejienes tā sāka savu pasaules ceļojumu. Austrumprūsijā viņa parādījās 1750. gadā, Parīzē jau 1753. gadā, un 1780. gadā viņa Vācijā bija viscaur bieži sastopama; Dānijā viņu pazīst tikai apmēram kādus 70 gadus un Šveicē viņa sastopama no 1809. gada. 1775. gadā pelēko žurku aizveda arī uz Ziemeļameriku, un te tā īsā laikā izplatījās apbrīnojami plašā apgabalā. Vispār var sacīt, ka tā mūsu dienās ir izplatījusies pa visām okeānu daļām un sastopama pat uz kailākām un vientuļākām salām.

Dzīves veidā, ierašās un paradumos, kā arī pēc savām atrašanās vietām abas žurkas ir tik līdzīgas, ka, ja vienu apraksta, tad reizē ir attēlota arī otras dzīve. Ja mēs minētu, ka pelēkā žurka vairāk uzturas ēku apakšējās telpās, sevišķi mitros pagrabos un velvēs, novadu grāvjos, slūžās un pie upju krastiem, kamēr melnā žurka vairāk mīl ēku augšējos stāvus, bēniņus un labības klētis, tad ar to jau būtu pieminēts tiklab kā viss, kas abām žurkām nav kopējs. Kā viena tā otra šo parazītu suga ir sastopama visās iespējamās cilvēka dzīvokļu telpās un visās iedomājamās vietās, kuras tai sola barību. No pagraba līdz bēniņiem, no salona līdz atejas vietai, no pils līdz būdiņai — visur tā ir sastopama. Apveltītas visām tām garīgām un miesīgām īpašībām, kas viņas var padarīt par cilvēka ienaidniekiem, tās bez apstājas nopūlas, lai cilvēku mocītu, aplaupītu un kaitinātu, un sagādā tam bez mitēšanās visjūtamākos zaudējumus. No viņām neaizsargā ne žogs, ne siena, ne durvis, ne atslēga; kur tām nav brīva ceļa, tās pašas ierīko sev ieeju; resnākajos ozola dēļos un biezākajos mūros tās izgrauž un izrok sev ejas. Tikai ja pamatmūri ielaiž dziļi zemē, visas starpas starp ķieģeļiem un akmeņiem aizpilda ar cietu cementu un mūrī vēl ietaisa stiklu drumslu kārtu, var justies no viņām diezgan drošs.

Un tomēr šī dzīvokļu postīšana, šī neģēlīgā sienu caurgrau- šana un izvandīšana ir vēl pats mazākais posts, ko žurkas nodara. Daudz lielākus zaudējumus tās atnes meklējot sev barību. Viņām noder viss, kas vien baudāms. Cilvēks neēd nekā tāda, ko ari žurkas neēstu, un tās nepaliek pie ēdiena vien, bet ķeras arī pie tā, ko cilvēks dzer. Trūkst tikai vēl, lai tās sāktu dzert degvīnu. — tad tās piepalīdzētu apēst un nodzert visas barības un baudu vielas, kādas vien cilvēce lieto.

Nebūdamas mierā ar šo jau tik bagāto ēdienu karti, žurkas tikpat kāri uzbrūk citām vielām, pat dzīvām būtnēm. Cilvēka mājturības netīrākie atkritumi vajadzības gadījumā vēl viņām visai labi noder; pat trūdoša maita atrod viņās savus cienītājus. Tās ēd ādu un ragus, graudus un koku mizu, labāk sakot, visas iespējamās augu un dzīvnieku vielas, un ko tās nevar ēst, to vismaz sagrauž. Ir zināmi noteikti gadījumi, kur tās apēdušas dzīvus bērnus, un katrs zemturis būs novērojis, cik kāri tās medī mājas kustoņus. Ļoti treknām cūkām tās izgrauž ķermenī caurumus, zosīm, ja tās guļ ciešā barā, izēd peldplēvi starp pirkstiem, jauna? pīles pavelk zem ūdens un noslīcina; pazīstamajam dzīvnieku tirgotājam Hagenbekam (Hagenbeck) tās pat nobeidza trīs jaunus Āfrikas elefantus, sagrauzdamas šiem milzīgiem dzīvniekiem kāju pēdas.

Ja žurkas kādā vietā savairojas vairāk nekā parasti, tad viņu postu var tikko izturēt. Parīzē četru nedēļu laikā vienā vienīgā lopu kautuvē nosita 16.000 žurkas, un kādā ādu vilkšanas iestādē šīs galvaspilsētas tuvumā tās vienā vienīgā naktī reiz apēda 3o beigtus zirgus, nograuzdamas tos līdz pat kauliem. Tiklīdz viņas pamana, ka cilvēks pret tām ir bezspēcīgs, viņu nekaunība pieaug apbrīnojamā kārtā, un ja par šiem palaidnīgajiem un nekur nederīgajiem dzīvniekiem nebūtu dažreiz līdz nāvei jānosirdas, tad varētu uznākt vēlēšanās smieties par viņu nekaunību, kura iet pār visu mēru. Manos zēna gados reiz mūsu tēva mācītājmājā veselu gadu nebija kaķa, kurš medītu žurkas, bet dzīvoja tikai tādi kaķi, kuri bija spējīgi lielākais peli nokost. Tā žurkas savairojās tā, ka mēs no viņām nekur nevarējām atrast miera un atpūtas. Kad mēs priekšzālē ēdām pusdienu, tās tīri omulīgi mēdza nonākt pa trepēm lējā un pienāca gluži tuvu pie galda, lai redzētu, vai nevar kaut ko paņemt sev. Ja mēs pacēlamies, lai tās aiztriektu, tad tās gan aizbēga, bet acumirklī bija atkal atpakaļ un sāka spēli no jauna. Pa nakti virs griestiem un zem grīdas bija dzirdams tāds troksnis, itkā tur kustētos vesels mežonīgs karaspēks. Visā mājā spokojās žurkas. Tās bija melnās žurkas, tā tad, šā vai tā, tomēr vēl labākā no abām parazītu sugām; pelēkā žurka rīkojās vēl daudz ļaunāk.

Jūrniekiem dažreiz ar šiem grauzējiem ir liels posts. Nav neviena lielāka kuģa, uz kura nebūtu žurku. Uz veciem kuģiem tās nemaz nav iznīdējamas, un jaunajos tās ierodas taī pašā acumirklī, kad ir ieņemta pirmā krava. Kad K ē n s (Kane) savā po- larceļojumā ar savu kuģi 80. platuma grada tuvumā iesala ledū. žurkas uz kuģa valdīja tik plaši, ka nodarīja visšausmīgākos zaudējumus. Nelīdzēja ne žurku ķeršana, ne pamatīga visa kuģa iz- kvēpināšana. Tās sagrauza kažokus, drēbes, zābakus, taisīja midzeņus gultās, segās, noliktos cimdos un cepurēs, apēda pārtiku un ar viltību izvairījās no visām lamatām un vajāšanām. Gudrākais un drošsirdīgākais suns tika nolaists kuģa apakšējā telpā, žurku īstajā mājoklī, lai tur ievestu kārtību; drīz vien tomēr suņa žēlā kaukšana liecināja, ka ne suns pievar žurkas, bet gan žurkas ņēmušas virsroku pār suni. Suni izvilka ārā un atrada, ka nicināmie grauzēji bija nograuzuši sunim ādu no kāju pēdām. Vēlāk pieteicās kāds eskimoss, ka tas žurkas pamazām apšaušot ar bultām; tas bija tik laimīgs, ka Kēns, kurš nošauto medījumu lika vārīt, pa garo ziemas laiku nekad nebija bez svaigas gaļas zupas. Pēdīgi kuģa ļaudis noķēra kādu lapsu un ieslodzīja to kuģa apakšējā telpā; tā tad arī kuģi no žurkām atbrīvoja.

žurkas ir veikli meistari visos ķermeņa vingrinājumos. Tās skrej ātri un veikli, kāpelē lieliski, tiek uz augšu pat pa diezgan gludām sienām, peld meistariski, ar lielu mākslu izdara diezgan tālus lēcienus un arī rokas zemē tīri ciešami.

No žurkas maņām dzirde un osme stāv priekšgalā; sevišķi pirmā ir lieliska, bet arī redze nav slikta, un savu garšas maņu tā pārāk bieži apliecina pārtikas noliktavās, kur žurkas arvien prot uzmeklēt gārdākos kumosus. Par viņu garīgām spējām pēc visa pievestā man nav vairs daudz nekas jāsaka. Prātu tām patiesi nevar noliegt, vēl mazāk viltību un izmanību, ar kuru palīdzību tās izvairas no visdažādākām briesmām.

Pārošanās notiek ar lielu trokšņošanu, pīkstēšanu un bļaušanu, jo iemīlējušies tēviņi sirdīgi cīnās mātīšu dēļ. Apmēram mēnesi vēlāk mātītes dzemdē 5—21 žurkulēnus, kuri ir mazi un patīkami dzīvnieciņi, kas gan patiktu katram, ja vien tie nebūtu žurkas bērni.

Šaurā telpā turētas un labi koptas žurkas top ļoti rāmas, tā kā tās ne tikai var aizskārt un dot bērniem parotaļāties, bet var pat pieradināt iziet no mājas un ienākt atpakaļ, kā arī staigāt pa māju, sētu un dārzu; tās seko savam kopējam kā suņi, nāk uz saucienu klāt un paliek par istabas dzīvniekiem vislabākā nozīmē.

Savvaļā dzīvojot žurkas dažreiz piemeklē visai īpatnēja slimība. Vairāki dzīvnieki saaug savā starpā ar astēm kopā, sastādot tā saucamo žurku ķēniņu, par kuru agrākos laikos bija pavisam citādi ieskati, nekā tagad, kur šādu parādību var diezgan bieži redzēt muzejos. Senāk domāja, ka žurku ķēniņš, zelta vaiņagā, sēž uz troņa daudzu cieši saaugušu žurku starpā un no šejienes pārvalda visu žurku valsti. Tiktāl ir noteikti zināms, ka reizēm var atrast lielu skaitu žurku, kuras saaugušas astēm kopā, un tā ka tās nevar kustēties, tad citas līdzcietīgas žurkas uzņemas viņu barošanu. Domā, ka īpatnēji izsvīdumi no astēm ir par pamatu astu saaugšanai.

Neskaitāmi ir tie līdzekļi, kurus pielieto, lai žurkas iznīdētu. Viņām uzstāda dažāda veida lamatas, un kādu laiku viens vai otrs žurku medīšanas veids arī tiešām drusku palīdz. Ja dzīvnieki nomana, ka tos par daudz stipri vajā, tad nereti tie izceļo, bet atgriežas atkal atpakaļ, kolīdz vajāšana mitējusies. Un kad tie nu reiz no jauna atgriezušies atpakaļ, tie īsā laikā savairojas tik stipri, ka agrākais posts atjaunojas atkal pilnā mērā.

Vispār tomēr nemaz nav nepieciešams, lai kaķis arī tiešām cītīgi žurkas ķertu; viņš aizbaida šos grauzējus jau ar savu staigāšanu pa kūti, pagrabu un pieliekamo kambari, žurkām, redzams, ir augstākā mērā nepatīkami redzēt šo savu galveno ienaidnieku savā tuvumā. Tad tās nevienu acumirkli nav drošas. Nedzirdami kaķis pielien nakts tumsā; neviena skaņa, neviena kustība nenodod viņa tuvošanos, visās alās ieskatās viņa nepatīkami spīdošās zaļganās acis; viņš sēd un uzglūn pie pašām izdevīgākām žurku tekām. un pirms tās vēl labi apskatījušās, tas jau uzbrūk viņām, un saviem smailiem nagiem un asiem zobiem saķer tās tik cieši, ka reti kad ir vēl iespējams izglābties. To nepacieš pat žurka; tā labāk izceļo uz tādām vietām, kur tā var dzīvot mierīgāk. Tā kaķis arvien ir labākais cilvēka palīgs, ja iet runa par šo uzmācīgo viesu aizdzīšanu.

Daudz piemīlīgākas, patīkamākas un graciozākas nekā šie nejaukie garastainie mājas zagļi ir peles, lai arī viņas, neskatoties uz savu skaisto izskatu un dzīvo, patīkamo dabu ir cilvēka ļauni ienaidnieki, un cilvēks viņas vajā ar tādu pašu niknumu, kā viņu lielos un nejaukos radiniekus. Var apgalvot, ka katrs cilvēks būrītī ieslēgtu :;sli atrod par pievilcīgu; pat sievietes, kuras parasti sajūt, gan pilnīgi nepamatotas, bet toties jo lielas bailes, kad virtuvē vai pagrabā kāda pele pārskrien tām pār ceļu, šo pašu pelīti, ja tās viņu tuvāk pazītu, turētu par ļoti skaistu radījumu. Bet tomēr peļu asie graužamie zobi un gārdēdība ir tās divas lietas, kas arī mīksto sieviešu sirdi var pārpildīt ar dusmām un atriebību. Ir ļoti nepatīkami vienmēr baidīties par visiem pārtikas līdzekļiem, pat tad, kad tie atrodas aiz atslēgas vai aizšautnes; pat jā- sirdas, ka nav mājā nevienas vietas, kur viens pats esi valdinieks un kur tevi neapgrūtina uzbāzīgie mazie ciemiņi. Tā kā peles visur prot iespiesties, pat tādās vietās, kuras ir pat žurkām nepieejamas, tad tās ir sacēlušas pret sevi īstu vajāšanas karu, kurš diezin vai kādreiz var beigties.

Viduseiropā dzīvo četras īstas peles: māju pele, meža pele, lauku jeb svītrainā pele un mazā jeb pundur p e 1 e.

Māju pele (Mus musculus), šķiet, ir jau no senākiem laikiem uzticīgākais cilvēka draugs. Jau Aristotels un P 1 i - nijs viņu piemin; Albertus Magnus to pazīst jau labi. Patlaban tā ir izplatīta pa visu zemi.

Ar lielu ātrumu viņa skraida, lieliski kāpelē un lec diezgan tāļu, un bieži ilgāku laiku tā izdara vienu lēcienu pēc otra. Pie pieradinātām pelēm var novērot, cik ātri viņas izdara visas kustības. Ja liek pelei iet uz augšu pa slīpi izstieptu saitiņu vai pa nūjiņu, tad, tiklīdz tā baidās nokrist, tā tūliņ ātri aptin asti ap saiti, līdzīgi īstajiem tinastainiem, tādā kārtā iegūst līdzsvaru un skrej tāļāk; ja viņu uzliek uz ļoti lokana stumbra, tad viņa kāpj pa to uz augšu līdz pašai galotnei, un kad stumbrs noliecas, tā pakaras uz stumbra apakšējās puses un lēni nokāpj lejā, nekad nenoreibdama.

Ļoti patīkamas viņas ir dažādās pozās, kuras tās ieņem. Jau mierīgi sēdot viņas atstāj ļoti patīkamu iespaidu; ja tās uzceļas, līdzīgi citiem grauzējiem, atspiezdamās uz pakaļdaļas un tīrās un mazgājas, tad viņas ir taisni apburoši dzīvnieciņi. Pele var nostāties uz pakaļkājām kā cilvēks un pat dažus soļus iet. Pie tam viņa tikai šad un tad mazliet atbalstās ar asti. Arī peldēt viņa prot, lai gan ūdenī iet tikai vislielākās vajadzības gadījumā.

Māju peles maņas ir lieliskas: viņa dzird visklusāko troksnīti, saož asi un no liela attāluma, arī redz labi, varbūt vēl labāk dienā nekā naktī. Viņas garīgā būtība padara to tam, kas dzīvnieku dzīvi mēģina izprast, par īstu mīluli. Viņa ir labsirdīga un godīga un pilnīgi atšķiras no saviem ļauniem un ķildīgiem radiniekiem — žurkām; viņa ir ziņkārīga un visu pārmeklē ar vislielāko rūpību; viņa ir jautra un gudra, drīz vien novēro, kur to saudzē, un te ar laiku tā pierod pie cilvēkiem, ka pēdējo acu priekšā skraida šurp un turp un nodarbojas ar saviem mājas darbiem, itin kā to nekas netraucētu. Būrītī pele pēc nedaudz dienām top laipna; pat vecas peles top ciešami rāmas, un jaunās sagūstītās peles pārspēj ar savu labsirdību un godīgumu lielāko daļu citu grauzēju, kurus var gūstā turēt.

Visas mūsu mājas draudzenes patīkamās īpašības diemžēl zaudē daudz ko viņas kārības dēļ. Ir grūti iedomāties kārāku radījumu, nekā māju pele, kura var rīkoties bagātā pieliekamā kambarī. Viņa vienmēr uzmeklē labākos kumosus un ar to visspilg- tāki pierāda, ka viņas garšas maņa ir lieliski attīstīta. Asie graužamie zobi to padara par nīstamu. Kur viņa kaut ko baudāmu saož, tur tā prot ieeju atrast, un viņa nebēdā par to, ka viena vai vairākas naktis ir nopietni jāstrādā; tā izgrauž pat cietas un stipras durvis. Ja viņa atrod daudz barības, kas tai sevišķi pa zobam, tad viņa savās paslēptuvēs sanes vēl krājumus un ar skopuļa steigu domā par savu bagātību pavairošanu.

Zaudējumi, ko māju peles nodara, apēzdamas barības krājumus, nav visai lieli; galvenais posts ir tas, ka tās neganti sagrauž dārgas lietas. Bibliotēkās un mūzejos peles dzīvo lielos daudzumos, un ja viņu postīšanas prieks visiem spēkiem netiek apturēts, tad viņas nodara ārkārtīgi lielus zaudējumus.

Māju pele vairojas ārkārtīgi ātri. 22—24 dienas pēc pārošanās viņa dzemdē 4—6 bērnus, nereti arī 8 bērnus, un gada laikā droši 5—6 reizes, tā ka gada laikā tiešo viņas pēcnācēju skaits ir vismaz 30 galvu.

Tikko piedzimušie pelēni ir ārkārtīgi mazi un pilnīgi caurspīdīgi, ātri tomēr pieaug, jau starp sesto un septīto dienu dabū spalvas, bet tikai 13. dienā atver acis. Tie paliek vēl tikai pāris dienu migā; tad iet vieni paši barību meklēt. Māte ar saviem bērniem apietas ar lielu maigumu un iet viņu dēļ pat briesmās.

Pats ļaunākais māju peles ienaidnieks ir un paliek kaķis. Vecās celtnēs šim četrkājim cītīgi palīdz arī pūce, uz lauka vēl sesks, zebiekste un cirslītis izdara lielus pakalpojumus, katrā ziņā lielākus, nekā visāda veida lamatas.

Meža pelei (Mus silvaticus) ir pa lielākai daļai tās pašas māju peļu īpašības. Pirmā, izņemot visaugstākos ziemeļu apgabalus, ir izplatīta visā Eiropā un Vidusāzijā un uzkāpj kalnos līdz 2000 metru augstu pār jūras līmeni. Viņa dzīvo mežos, meža malās, dārzos, retāk arī plašos klajos laukos, un ziemā labprāt nāk mājās, pagrabos un pieliekamās telpās.

Lauku pele (Mus agrarius) ir ierobežota uz mazāka izplatības apgabala nekā viņas radniecīgās sugas: viņa dzīvo staro Reinu un Rietumsibiriju, Ziemelholšteinu un Lombardiju. Vidus- vācijā viņa visur bieži sastopama; augstos kalnos viņas trūkst. Viņas uzturēšanās vietas ir labības tīrumi, mežmalas, klaji krūmāji, ziemā labības stirpas vai šķūņi un kūtis. Rudeni labību kuļot redz to veseliem bariem bēgam pa rugājiem. Pallass stāsta, ka Sibirijā viņa dažreiz uzsāk ārkārtējus ceļojumus. Savās kustībās viņa ir daudz neveiklāka, pēc dabas daudz labsirdīgāka, bet muļķīgāka nekā viņas radinieces.

Mazās pelītes visas ir skaisti un piemīlīgi dzīvnieciņi un arī gūstā izturas ļoti patīkami. Tomēr peļu dzimtas vismazākais lo ceklis, pundurpele (Mus minutus), viņas visādā ziņā pārspēj. Tā ir kustīgāka, veiklāka, mundrāka un glītāka par visām citām pelēm. Viņas garums ir 13 centimetru, no kā puse krīt uz as*!. Spalvas krāsa ir mainīga. Parasti spalvojums ir divkrāsains: ķermeņa augšpuse un aste dzelteni brūnsarkanas, apakšpuse un kājas asā norobežojumā baltas.

Mūsu pundurītis ir sastopams sākot no Sibirijas cauri visai Krievijai, Ungārijai, Polijai un Vācijai un sniedzas līdz Francijai, Anglijai un Italijai; tikai izņēmuma veidā šī pele dažos apgabalos nav sastopama. Viņa dzīvo visās ielejās, kurās ir labi attīstīta laukkopība, un nekādā ziņā ne ikreizes tīrumos, bet labprāt niedrēs, purvos, doņu audzēs un t. t.

Savās kustībās pundurpele atšķiras no visām citām šīs dzimtas sugām. Neskatoties uz savu mazo augumu, tā skrej neparasti ātri un kāpelē ar vislielāko meistarību, veiklumu un graciozumu. Tā skrej un kāpelē pa krūmu vissīkākiem zariem, pat pa zāļu salmiem, kuri ir tik vāji, ka kopā ar to noliecas pie zemes; gandrīz tikpat ātri tā kāpelē arī pa kokiem, pie kam savu graciēzo astīti tā arvien prot veikli pielietot kā tīteņasti. Arī peldēšanā tā ir piedzīvojusi un pat nirt prot veikli. Tādā kārtā tā var dzīvot ikkatrā vietā.

Savu vislielāko veiklību pundurpele tomēr parāda citā virzienā. Viņa ir māksliniece, kādus starp zīdītājiem var reti sastapt, — māksliniece, kura spēj sacensties ar apdāvinātākiem putniem: tā būvē ligzdu, kas skaistuma ziņā pārsniedz visu pārējo zīdītāju ligzdas un midzeņus. Glītā celtne tiek taisīta tik īpatnējā kārtā, itkā pundurpele būtu noskatījusies savu mākslu no niedru putniņa. Ligzda, skatoties pēc vietas apstākļiem, atrodas vai nu starp 20 līdz 30 niedru vai grīšļu lapām, kuru galotnes ir tā sapītas kopā, ka tās aptver visu celtni, vai atkal tā karājas pusmetra līdz 1 metru augstu pār zemi brīvi kāda krūma zaros, pie niedras salma vai līdzīgā vietā, kāpēc izskatās, itkā ligzda būtu pakārta gaisā.

Ligzda pēc sava veida visvairāk līdzinās ieapaļai olai, piemēram lielai zoss olai, kurai tā ir līdzīga arī lieluma ziņā. Ārējais ietērps arvien pastāv no pilnīgi sašķeldrinātām niedru vai grīšļu lapām, kuru stublāji kalpo par ligzdas pamatu. Ligzdas iekšiene ir izklāta niedru skarām, vilku vālīšu pūkām, spurdzēm un dažādu augu ziedu sastatiem. No vienas puses ligzdā ieiet mazs cau-

Pundurpeles (Mus minutus)

rumiņš, un ja pa šo ieeju aptausta ligzdas iekšpusi, tad var manīt, ka tā ir no augšas un apakšas vienmērīgi gluda un viscaur mīksta un maiga. Atsevišķās daļas ir tik cieši savā starpā sarežģītas un saaustas, ka ligzda patiešām turas pilnīgi stingri. Ja salīdzinām putnu veiklos knābjus ar šīs peles daudz mazākā mērā derīgiem darba rīkiem, tad pundurpeles ligzda jāuzlūko ar īstu apbrīnošanu un jānostāda augstāk par daža laba putna ligzdu.

Katru ligzdiņu galvenā kārtā sastāda tā paša auga lapas, kurā ligzda ierīkota. Šī apstākļa dēļ ligzdas āriene ir gandrīz pilnīgi tai pašā krāsā kā pats augs. Pundurpele katru savu atsevišķu pili izlieto tikai bērnu audzēšanai, un šis darbs ilgst gluži īsu laiku; bērni arvien ir jau izvesti, pirms lapas ap ligzdu ir paguvušas novīst un pieņemt uzkrītošāku krāsu.

Ja laime kādam ir labvēlīga un tam izdodas nokļūt pie pundurpeles ligzdas tad, kad māte pirmo reiz izved savus bērnus ārā, tad tam ir izdevība novērot vispievilcīgāko ģimenes dzīves ainu no visas zīdītāju dzīves. Cik veikla arī nebūtu jauno peļu saime, drusku tai tomēr jāmācās, un mazās pelītes vēl arī par daudz ir pieķērušās mātei, lai varētu uzreiz doties tālajā, briesmu pilnajā pasaulē. Viena pelīte nu mēģina kāpelēt pa vienu, otra pa kādu citu stiebru; viena uzrāpjas mātei uz muguras, cita vēl grib zīst; viena mazgājas un tīra sevi, otra atradusi kādu graudiņu, kuru tā glīti saņēmusi priekškājās un grauž; kāda pastarīte vēl rīkojas pa ligzdas iekšieni, kamēr kāds dūšīgāks un uzņēmīgāks tēviņš jau aizgājis vistālāk un varbūt jau mēģinās peldēt pa ūdeni: ar vienu vārdu, visa ģimene ir visdzīvākajā kustībā, un vecā pele omulīgi noņemas pa vidu, te palīdzēdama, te saukdama, vadīdama un visu sabiedrību apsargādama.

Šo darbību var ļoti ērti novērot, ja visu ligzdiņu paņem līdz uz māju un novieto sīkā drāšu pinuma būrītī. Pundurpeies ir viegli uzturamas ar kaņepju sēklām, auzām, bumbierēm, saldiem āboliem, gaļu un mušām; katras pūles, kuras viņām ziedo, tās tūkstoškārt atmaksā. Patīkami ir noskatīties viņās, kad tām ielaiž mušu; visas pelītes lieliem lēcieniem dzenas tai oakaļ, saķer to ar ķepiņām, pieliek pie mutes un nogalina to ar tādu kāri un steigu, it kā te lauva būtu uzbrucis kādam vērsim; tad tās savu medījumu graciozi tur priekškājās un sāk ēst. Mazās pelītes ātri pierod pie cilvēka, kaut gan vecākas palikušas top atkal biklākas, ja ar tām sevišķi bieži un uzcītīgi nenodarbojas.

Pēdējā ģints, kuru varam minēt, ir kāmju peles (Criceti), mazāk vai vairāk neglīti, augumā visvairāk lieli dzīvnieki ar šķeltu lūpu, lieliem vaigu maisiem un pa trim dzerokļiem katrā žoklī.

Kopā ar apmēram divpadsmit citiem, ķermeņa būvē un raksturā līdzīgiem dzīvniekiem mūsu kāmis sastāda ļoti pazīstamu ģinti Cricetus, kuras galvenās pazīmes ir neveiklais druknais ķermenis ar ļoti īso, plāniem matiem klāto asti un īsiem locekļiem, no kuriem pakaļkājām ir pieci, bet priekšējām — četri pirksti, un īkšķim ir viena kārpa. Zobu ir sešpadsmit — divi pāri uzkrītoši lielu grauzējzobu un katrā rindā pa trīs dzerokļi. Labības lauki mērenās Eiropas un Āzijas auglīgajos apgabalos ir šo dzīvnieku uzturēšanās vietas, še viņi rok dziļas mītnes ar vairākām kamerām, ko rudenī piepilda barības krājumiem, un te tad viņi pavada savu dzīvi, kuras priekus un bēdas mēs mācīsimies pazīt, apskatīdami parasto kāmi.

šis, miesās īsti glītais, bet garīgi toties jo nejaukais, ļaunais un uz košanu niknais radījums (Cricetus frumentarius) sasniedz apmēram 30 cm kopgarumu, no kuriem uz asti nāk apmēram 5 cm. Ķermeņa virsdaļa parasti gaiši brūndzeltena, bet, pateicoties saru spalvas melniem galiem, atsitas pelēkā krāsā.

Auglīgie labības lauki, sākot no Reinas un līdz Obei, nodrošina kāmim mājokli un pārtiku. Vācijā viņa nav dienvidus un dienvidus rietumu apgabalos un provincēs, tāpat nav arī Austrumu un Rietumu Prūsijā, bet turpretim bieži viņš sastopams Tiringā un Saksijā. Kā liekas, tad viņa labklājības galvenais noteikums ir mēreni cieta, mēreni mitra un turklāt auglīga irdne. Viņš grib, lai tās mītnes, ko viņš. rok, būtu izturīgas uz ilgāku laiku, un tāpēc izvairās no smilšainiem apvidiem; bet viņš nevēlas arī rakdams par daudz pārpūlēties, un tāpēc ļoti cietas un akmeņainas zemes ir no kāmju kolonijām glābtas. No kalniem un mežiem viņš izvairās, tāpat viņam nepatīk arī ūdeņiem bagāti ze- mumi. Bet kur viņš dzīvo, tad tur to var dažreiz sastapt neticami lielos pulkos.

Viņa mītne ir viena liela dzīvojamā kamera, kura atrodas i līdz 2 m dziļi, un slīpa izejas un stāva ieejas ala. Dzīvojamā kamera savienota ejām ar pārtikas noliktavām. Mītnes tiek celtas dažādi, skatoties pēc dzimuma un vecuma, — jaunajiem kāmjiem tās seklākas un īsākas, mātītei stipri lielākas, vecajiem tēviņiem vislielākās. Kāmja būvi var pazīt viegli pēc zemju čupas, kura atrodas izejamās alas priekšā un parasti apkaisīta salmiem un sēnalām. No kamerām dzīvojamā ar gludajām sienām ir vismazākā, pastāvīgi arī pildīta smalkiem salmiem, visbiežāk ar salmu makstīm, un tamdēļ mīksta, šinī kamerā saiet trīs alas — ieejamā, izejamā un vēl viena no noliktavas. Noliktava pilnīgi līdzinās dzīvojamai kamerai, ir ieapaļa vai olveidīga, velvēta, iekšā gluda un pret rudeni galīgi piepildīta graudiem. Jaunie kāmji ierīko tikai vienu noliktavu, turpretim vecie, un proti, tēviņi, kuri krāj cauru vasaru, rok trīs līdz piecas tādas magaziņas un še tad arī var atrast tikpat daudz augļu krājumu.

Par spīti savam šķietamam ļempīgumam kāmis ir diezgan veikls dzīvnieks. Viņa ložņīgā, ežam diezgan līdzīgā gaita, velkot vēderu gandrīz pa zemi, sastāv no sīkiem soļiem. Saskaities viņš kustas straujāk, un tad var taisīt arī diezgan garus un augstus lēcienus. Meistariski viņš prot rakt. Ja viņu ieliek traukā ar zemi, tad tas ķeras bez kavēšanās pie darba. Viņš lauž zemi priekškājām, vai arī, ja tā par cietu, priekškājām un zobiem, rausdams to vispirms zem vēdera, tad pakaļkājām izrušina laukā un izsvaida. Savām priekškājām kāmis rīkojas apbrīnojami veikli un prot tās izlietot gluži kā rokas. Ar priekškāju palīdzību viņš piegādā barību pie mutes, tura un groza vārpas, no kurām grib izlobīt graudus un noglabāt savos vaigu maisos, un ar kāju palīdzību viņš sakārto arī savu uzvalku. Ja kāmi pārsteidz, tad acumirkli viņš paceļas uz pakaļkājām un ļauj priekškājām nokārties uz leju. parasti vienai drusku zemāk.

Tā sastindzis un asu skatu viņš uzlūko miera traucētāju, acīmredzot, būdams gatavs izdevīgā gadījumā mesties tam arī virsū un laist darbā savus zobus.

Kāmis jeb urvilka (Cricetus frumentarius)

Kāmja augstākās maņas šķiet puslīdz vienādi attīstītas; vismaz nav manāms, ka kādu vienu viņš būtu sevišķi attīstījis vairāk par citām. Garīgās īpašības nav īsti piemērotas, lai padarītu viņu cilvēkam mīļu. Visā viņa būtībā ir dusmas tik stipri pārsvarā, ka nezin vai kaut ko līdzīgu varēs atrast pie kāda cita tik niecīga grauzēja, izņemot varbūt žurkas un lemmingus. Aiz visniecīgākā iemesla tas spītīgi nostājas uz atgaiņāšanos, rūc dziļi un dobji ar visu iekšieni, griež zobus un klabina apbrīnojami ātri un stipri. Tikpat liela kā dusmas ir arī viņa drošsirdība. Viņš aizstāvas pret ikkatru dzīvnieku, kurš viņam uzbrūk, un tikmēr, kamēr vien var. Pret neveikliem suņiem viņš bieži paliek kā uzvarētājs; vienīgi gudrie pin- čeri māk viņu saņemt kā vajag un tad sakrata gandrīz uzreiz līdz nāvei. Visi suņi ienīst viņu gandrīz tikpat stipri kā ezi. ,.Līdz ko viņš mana," tā saka Z u l c e r s (Sulcer), „ka kāds suns vēlas ielaisties ar viņu darīšanās, tas iztukšo vispirms savus vaigu maisus, ja tie bijuši piedzīti graudiem, tad sāk trīt zobus, berzēdams tos ļoti ātri, elpo dusmīgi aizgūdamies ātri un trokšņaini, ko var pielīdzināt guloša cilvēka krākšanai, un piepūš tamlīdz vaigu maisus tā, ka galva un kakls sapampst daudz resnāki kā ķermeņa pakaļ- daļa. Tad paceļas augšup un šādā .stāvoklī lec uz sava ienaidnieka pusi, un ja pēdējais sāk atkāpties, tad viņam netrūks arī drosmes to vajāt, lecot tam pakaļ līdzīgi vardei. Viņa lempīgās un sparīgās kustības tad izskatās tik jocīgas, ka gandrīz nav iespējams atturēties no smiekliem. Suns citādi nevar dabūt virsroku, kā vien piekļū- dams no muguras. Tad viņš sagrābj to tūlīt aiz pakauša vai muguras un sakrata līdz nāvei." Kāmis aizstāvas nevien pret suni, bet uzbrūk pārdroši arī cilvēkam, pat tad, ja cilvēks negrib nemaz to aiztikt. Nereti gadās, ka ejot mierīgi gar kādu kāmja mītni uzreiz

ierauga kādu satrakotu zvēru drēbēs ieķērušos. Tāpat arī zirgiem viņš iekožas, bet ar plēsīgajiem putniem, kuri to pacēluši no zemes, viņš cīnās vēl arī gaisā. Ja viņš reiz iekodies, tad neatlaižas, lai kaut to nosit.

Ka tik straujš un dusmīgs dzīvnieks var būt nepanesams, tas ir saprotams. Mazie kāmji arī nevar vairs palikt pie mātes, kolīdz paauguši lielāki; tēviņš nokož mātīti, ja pēdējā sadodas ar viņu kopā tad, kad nav pārošanās laiks. Gūstā kāmji tikai reti sadzīvo savā starpā mierīgi, vecie laikam nekad. Jaunie, kuri vēl nav gadu veci, cieš viens otru vairāk.

Saprotams, ka citus mazākus dzīvniekus viņš necieš pat ne tik vēl kā sev līdzīgos, viņš sāk tos vārda pilnā nozīmē medīt; jo viņa pārtika sastāv lielu daļu arī no dzīviem radījumiem. Sīkus putniņus, peles, ķirzakas, glodenes, zalkšus un kukaiņus viņš ēd ar lielāku patiku nekā augu barību, un ja kāmim iemet būrītī dzīvu putnu, tad viņš zibeņa ātrumā pielec tam klāt, pārkož vispirms spārnus, tad ar vienu vienīgu kodienu galvā nonāvē to un nu mierīgi apēd. Augu valsts gan dod viņam pārtiku no visa, kas vien kaut kā bau- dams. Viņš ēd zaļos barības augu asnus un citas zāles, ēd pākšaugus, burkānus, kartupeļus, arī dažu zālaugu saknes, kā arī augļus, vienalga, vai tie gatavi, vai nē. Gūstā viņš ēd arī dažādu ceptu barību, kā cepumus un maizi, ēd sviestu, sieru u. t. t., vārdu sakot, viņš pierāda, ka ir īsts visēdējs.

Arī kāmis ir ziemas gulētājs. Viņš atmostas, tiklīdz zeme at- kususi, bieži jau februārī, droši martā. No sākuma viņš savas aizbāztas alas vēl netaisa vaļā, bet dzīvo savā mītnē klusu un ēd krājumus noliktavā. Vecie tēviņi pret marta vidu, vecās mātītes apriļa sākumā taisa vaļā ieejamo alu. Nu viņi sāk meklēt pārtiku uz lauka, velk mītnē arī tikko izsētus labības graudus, kurus rūpīgi salasa. Drīz vien jaunie augi sāk viņiem patikt labāk par graudiem, un nu viņi sāk uzmeklēt šo barību, vai arī paķer pie gadījuma kādu neveiklu putniņu, kādu pelīti, kādu vaboli, kādu kāpuru, kas viss ir patīkams laupījums. Ap šo pašu laiku kāmis sāk rūpēties par jaunas mītnes rakšanu, kurā viņš domā pavadīt vasaru, un tiklīdz tā gatava, tad sāk pāroties. Vasaras mītne parasti ir tikai 30, augstākais 60 cm dziļa, un midzenī ierīkota mīksta ligzda, kurai blakus tanī gadījumā, ja apkārtnē daudz labības sējumu, tiek izrakta viena kamera. Apriļa beigās tēviņi dodas uz mātīšu midzeņiem un, kā šķiet, pavada ar tām dažas dienas mierīgā kopdzīvē; abi parāda pat tik daudz zināmas pieķeršanās viens otram, ka nostājas blakus, ja gadās, ka vienam vai otram jāaizstāvas.

Pirmreiz maija beigās, otrreiz jūlijā mātīte atnes savā mīksti un silti izklātā pērklī seši līdz astoņpadsmit mazuļu, šie nāk pasaulē kaili un neredzīgi, bet ņem jau līdz savus zobus, aug arī ārkārtīgi ātri. Tikko piedzimuši, kad nokaltuši sausi, viņi izskatās sarkani gandrīz kā asins, un ir dzirdams, ka viņi kunkst tāpat kā kucēni. Otrā vai trešā dienā viņi dabū smalkas pūkspalvas, kuras drīz tomēr top biezākas un apklāj visu ķermeni. Apmēram astotā vai devītā dzīvības dienā atveras acis un tie nu sāk ložņāt apkārt pa pērkli. Māte parāda saviem pēcnākamiem daudz mīlestības, ļauj arī, ka zīdīšanai pieliek svešus bērnus, kaut arī tie nebūtu vienādā augumā ar pašas bērniem, četrpadsmitā dzīvības dienā jaunie kāmji sāk jau rakt, un tiklīdz viņi to spēj, tad nelaipnā vecā sāk jau d - māt, ka nu tiem jātop patstāvīgiem, t. i. viņa tos vienkārši padzen no savas mītnes un piespiež pašiem uz savu roku rūpēties par savu iztikšanu. Tas, liekas, nav arī mazajiem kāmēniem tik grūti; jo jau piektajā vai sestajā dienā, tikko ar spalvu apauguši un vēl gluži akli, viņi jau smuki prot saķert priekšķetnās kviešu graudu un 1ais: darbā savus asos zobus.

Kad lauki sāk dzeltēt un graudi nobriest, tad kāmjiem daudz darba pie pļaušanas. Viens kāmis savelk savā mītnē, ja vien tas iznāk pa spēkam, līdz vienam centneram graudu. Liekas, ka visvairāk viņam patīk linu pogaļas, cūku pupas un zirņi. Kāmis, kurš apmeties kādā linu laukā, labprāt citu neko neievāc, kā tikai linu pogaļas; līdzīgi tas ir zirņu laukā; tomēr viņš prot labi orientēties arī par citiem lauku augļiem. Ir novērots, ka vecie tēviņi, kuriem laika diezgan, graudus izlasa un nogulda slāņiem daudz rūpīgāk nekā kāmja mātītes, kuras pēc pēdējās atnešanās visā ātrumā izrok vēl mītni un tur viņām tad jāpiepilda noliktava. Tikai tur, kur kāmis netiek nemaz traucēts, viņš izdara savu pļaušanas darbu pa dienu; parasti viņa darba laiks ir pirmā nakts puse un agrs līts pirms saules lēkta. Viņš noliec ar priekškājām garos salmus, ar vienu kodienu nogriež vārpas, saņem tās ķetnās, pārs reizes paberž un ir nevien izberzis graudus, bet arī turpat jau noglabājis tos savos vaigu maisos, šie lielie maisi tiek piedzīti pilni līdz malām: dažreiz viņš pārnes mājā ar vienu gājienu līdz 50 gr. graudu. Tāds graudiem piedzīts kāmis izskatās bezgala jocīgs un ir visneveiklākais dzīvnieks pasaulē. Droši to var ķert tad rokām; jo piedzītie maisi neļauj kost; bet nedrīkst dot viņam laiku, jo citādi viņš graudus izber un nostājas uz atgaiņāšanos.

Oktobra sākumā, kad paliek jau auksts un lauki tukši, kāmis sāk nopietni domāt par ziemas dzīvokļa ierīkošanu. Vispirms viņš aizdzen ar zemi cik vien cieši iespējams izejamo alu no kameras līdz pašai augšai, tad aizmūrē ieejamo alu, un proti, 110 iekšas uz ārieni, dažreiz ne gluži līdz pašai virsai. Ja iznāk vēl laika vai arī ja viņam bail no aukstuma, tad tas rok vēl dziļāku midzeni un dziļākas labības noliktavas un novieto savus krājumus še. Guļas vieta ir ļoti maza un tiek izklāta vissmalkākiem salmiem. Tagad slinkais savādnieks nobarojas tauks un beidzot liekas saritinājies gulēt. Pa rasti viņš guļ uz sāniem, galvu piespiedis pie vēdera starp pakaļkājām. Spalva atrodas pilnīgā kārtībā, tomēr mazliet uzbozta. Locekļi auksti kā ledus un grūti saliecami, ja saliec ar varu, tad atsprāgst tūlīt atpakaļ agrākā stāvoklī, tāpat kā beigtiem dzīvniekiem; acis aizvērtas, bet izskatas tīras un dzidras, tāpat kā dzīvam, un aizveras arī pašas, ja atver. Viss dzīvnieks ir gluži kā nomiris. Parasti sirds minūtē sit četrpadsmit līdz piecpadsmit reizes. Pirms uzmošanās papriekš var manīt, ka pāriet sastingums. Tad sākas elpošana, seko dažas kustības; gulētājs žāvājas un sāk gārkt, izstiepjas, atver acis, meimuro kā piedzēris apkārt, mēģina sēsties, apveļas, atkal pieceļas, atjēdzas un sāk beidzot tēnām skraidīt apkārt, tūlīt arī iekož, ja kas gadās priekšā, notīrās un nogludina uzvalku, un beidzot paliek gluži mundrs. Arvien tomēr jābūt uzmanīgam, ja grib ar viņu taisīt tādu uzmodināšanas mēģinājumu; jo šķietami gluži nedzīvais kāmis dažreiz pamāca ļoti jūtamā kārtā, ka miris viņš vēl nav.

Tā ir tiešām laime, ka kāmim, kurš dažreiz šausmīgi sāk vairoties un tad nodara neapsveramus zaudējumus, ir tik daudz ienaidnieku. Peļu vanagi un pūces, kraukļi un daži citi putni, bet visvairāk sesks un ziebieksta vajā viņu bez mitēšanās un kauj nost, kur un kad vien var. Sesks un sermulis vajā viņu arī apakšzemes dzīvoklī un tāpēc jāuzskata par visniknākiem ienaidniekiem. Parasti niknais grauzējs spiests padoties šiem veiklajiem laupītājiem, kaut gan bez karstas cīņas tas arī nenotiek.

*

Racējpeļu (Arvicolina)dzimta

R a c ē j p e ļ u (Arvicolina) dzimtā ietilpst diezgan daudz sīku, savā starpā ļoti līdzīgu grauzēju, kuri vēl daudzējādā ziņā atgādina peles, un tāpēc agrāk bija tām pievienoti. Ārēji visvairāk atšķiras viņu lempīgā ķermeņa būve, resnā galva, pilnīgi paslēptās vai arī tikai mazliet no galvas spalvām rēgojošās ausis un īsā aste, kura sasniedz augstākais divi trešdaļas ķermeņa garuma.

Bizam žurka jeb ondatra (Fiber zibethicus) ir pārejas loceklis starp bebriem un racējpelēm. To var uzskatīt par lielu ūdens žurku ar garu asti, platām pakaļķetnām, strupu purnu un īsi spalvotām un noslēdzamām ausīm. Spalva bieza, gludi pieguloša, mīksta un līpoša; ķermeņa virsdaļai brūna, dažreiz iedzeltena krāsa, apakša pelēka, vietvietām ar sarkanu zaigojumu, aste melna.

Ondatra apdzīvo Ziemeļamerikas apgabalus starp 80. un 69. ziemeļu platuma grādu. Visbiežāk dzīvnieks sastopams ūdeņiem bagātajā Kanādā. Lielāku ezeru vai arī platāku, lēni plūstošu upju, rāmu strautu un purvu zāļainie krasti, bet vislabāk ne visai lieli, niedrām un ūdens augiem apklāti dīķi ir šīs žurkas uzturēšanās vietas, kuru labi pazīst viņas vērtīgās ādiņas dēļ. še viņas dzīvo ģimenēs vai veselos baros noteiktā vietā un turas ar sugas biedriem diezgan ciešā sabiedrībā. Dzīves veidā viņām dažā ziņā līdzība ar bebru; indiāņi tāpēc abus sauc par brāļiem un apgalvo, ka bebrs esot vecākais un gudrākais, bet bizamžurka — jaunākais muļķa brālis. Mītnes ir vai nu vienkāršs midzenis apakš zemes, tāpat kā bebriem, ar vairākām alām, kuras visas iznāk laukā zem ūdens, vai arī celtnes virs zemes. Barība sastāv gandrīz vienīgi no ūdensaugiem, kaut gan vairākās ligzdās ir atrasti arī izēsti gliemju vāciņi. Ja kolonijas tuvumā atrodas dārzi vai citi apstādījumi, tad bebru žurkas tos bieži apmeklē un izdara labi mānāmus postījumus.

Līdzās bizamžurkām varam minēt racēj žurkas (Arvicola). Starp šīs ģints piederīgiem mums nav neviena tik ievērības cienīga un tik ienīsta, kā ūdensžurka vai cirpējpele (Arvicola terrestris), viens no viskaitīgākajiem grauzējiem.

Tā ir 21 līdz 24 cm gara, no kā uz asti nāk 6,5 līdz 8,5 cm. Spalvu var saukt par vienkrāsainu, jo pelēkbrūnā vai arī brūnmelnā virsdaļa pāriet pakāpeniski mazliet gaišākā, iebaltā vai pelēkā līdz melnai vai arī melnpelēkā apakšdaļā. No mājas žurkas tā atšķiras uzreiz ar resno, apaļo, īso galvu un uzkrītoši īsām, spalvā apslēptām un tikko ceturtdaļgalvas garumu sasniedzošām ausīm un ar īso asti, kuru sedz 130 līdz 140 zvīņu riņķi ar īsām, stāvām un diezgan biezām spalvām visapkārt, ūdensžurka izplatīta ļoti plaši un īstenībā nav reta nevienā vietā. Viņas apdzīvotais apgabals sniedzas no Atlantijas okeana līdz Ochotskas jūrai un no Baltās līdz Vidus jūrai, un viņa jūtas līdzenumā tikpat labi, kā kalnainos apgabalos.

Ūdensžurkas pēc sava dzīves veida daudzējādā ziņā atgādina kurmjus, bet tāpat arī bizamžurkas un citus grauzējus, kuri dzīvo ūdenī. Mītnes ūdens tuvumā parasti ir vienkāršākas, nekā sausos dārzos vai laukos. Še iet slīpa ala uz kameru, kura dažreiz tiek izklāta ļoti mīksti, un no šejienes tad arī dzīvnieks rok ejas, kuras var būt daudz simtu soļu garas, samet čupas kā kurmji, un kameru ierīko vienā no lielākām čupām, šinīs mītnēs ūdensžurkas dzīvo pāriem; bet viens pārs blakus otram nemīl dzīvot. Dzīvnieks neskrien sevišķi ātri, rakt prot tomēr priekšzīmīgi un arī peld ar lielu prašanu, ja nu ar' ne tik lieliski kā ūdens cirslītis. Klusās vietās redz to darbā tiklab dienu, kā arī nakti; tomēr uzmanīga tā ir un iebēg savā mītnē, tiklīdz mana, ka to novēro. Vienīgi peldot starp niedrām viņa ļauj viegli, lai to novēro.

No ūdensžurkas maņām šķiet priekšzīmīgi attīstītas redze un dzirde. Viņas garīgā būtība atšķiras no žurkām viņai par labu. Tā ir ziņkārīga, bet citādi gan aprobežota un diezgan labsirdīga. Savu pārtiku tā izvēlas it īpaši no augu valsts, un tamdēļ nereti kļūst ļoti kaitīga, sevišķi ja nometas uz dzīvi dārzā. Neraugoties uz savu ziņkārību, viņa nav tik lēti aizdzenama, un reiz ieperinājusies ar labu prātu neiet prom agrāk, kamēr nav apēdusi visu, kas baudāms. „Reiz," tā stāsta mans tēvs, ,.cirpējpele bija apmetusies mūsu mācītāja dārzā. Viņas dzīvoklis atradās virziņkāpostu dobē, bet tik dziļi, ka vajadzētu visu dobi izpostīt, ja gribētu to izrakt. No kameras gāja vairākas alas uz dārzu. Ja bija pilnīgi kluss, tad viņa iznāca laukā, norāva pa kapostlapai, saņēma zobos, ievilka alā un tur notiesāja. Kokiem viņa nograuza saknes, pat tādas, kuras bija jau diezgan resnas. Es biju okulējis baltas rozes uz meža rozes celma, un, man par lielu prieku, vienu gadu izplauka 153 ziedi. Bet nu roze pēkšņi nokalta, un kad es pārākos pie saknēm, tad atradu, ka visām saknēm bija nevien apgrauzta miza, bet tās bija gandrīz vai pilnīgi pārkostas pušu. Var iedomāties, kā šie postījumi pavairoja manu naidu pret ļauno dzīvnieku. Bet bija ļoti grūti peli nosist. Ikdienas es varēju pa logu novērot, kā viņa posta manus kāpostus; bet no turienes bija par tālu, lai varētu to nošaut, un līdz ko viņa kādu manīja, tad pazuda alā. Tikai pēc četrpadsmit dienām izdevās to nobeigt, un proti, no īpašas šim nolūkam ierīkotas paslēptuves. Bet viņa tad bija man izpostījusi jau gandrīz visu dārzu."

Tikai stipram aukstumam iestājoties, ūdens žurka iekrīt ziemas guļā, tomēr nesastigdama. Tikai retumis gadas redzēt ūdensžurkas pēdas sniegā; parasti aukstākajā gada laikā viņas neiziet no savas mītnes nekur.

Pirms pārošanās abi dzimumi ilgi piekopj rotaļas. Un proti, tēviņš ņemas ļoti savādi. Dažreiz viņš griežas ūdenī tik ātri apkārt, ka izskatas tā, itkā spēcīga straume to grieztu pa atvaru vai arī dzītu pa riņķi. Mātīte izliekas par diezgan vienaldzīgu novērotāju, bet patiesībā jūtas no šīs mākslas ļoti iepriecināta; jo tiklīdz aiz mīlestības apreibušais tēviņš ir ar savu riņķa deju galā, tad tūlīt abi omulīgi peld viens otram līdzās, un tad gandrīz regulāri seko pārošanās. Mātīte kopj savus bērnus ar siltu mīlestību un aizstāv briesmās. Ja viņa atrod, ka mazajiem pērklī nav īsti droši, tad nes tos mutē saņēmusi prom uz citu alu un peld ar tiem arī platām upēm pāri. Aizmirzdama pašai draudošās briesmas, viņa dažreiz ļaujas pat ar roku saķerties; bet tad tikai ar varu var atņemt mazo, ko viņa nes zobos.

Visbīstamākie cirpējpeles ienaidnieki ir sermulis un zebieksta, jo tie vajā to alās un pat ūdenī. Izejot no alas to ķer arī meža un plīvurpūces, sesks un kaķis; bet vispār ņemot viņa pret plēsējiem ir diezgan nodrošinājusies, un tāpēc jo nepieciešamāk ir, ka cilvēks to vajātu bez žēlastības. Slazdi vai lieli, zemē ierakti podi ar gludām malām, no kurienes pele, ja naktī staigājot tur iekritusi, nevar vairs izmukt, arī maz ko līdz, jo no šiem rīkiem peles cik vien spēdamas sargās, un tā paliek pāri tikai viens līdzeklis. Tas ir — atrakt viņu alas, lai tanīs ieplūstu gaisma un gaiss. „Kad tad izdarīts," saka š a c h t s, apstiprinādams agrākos L a n d u ā (Landois) novērojumus, „tad jau pēc dažām minūtēm viņa lied laukā, pabāž ziņkārīgi pa durvīm galvu, mūk atkal atpakaļ un drīz vien zem vaļējās alas sāk rakt jaunu. Lai viņu izvilinātu laukā, tad mēdz arī nolikt pie izejas pētersiļu sakni, viņas iemīļoto barību. Laukā iznākot tad izpūš viņai dzīvības sveci."

Līdzās ūdensžurkai svarīgākais racejžurku ģints loceklis mums ir tīrumu pele (Arvicola arvalis), dzīvnieciņš 14 cm kopgarumā jeb ar 11 cm garu ķermeni un 3 cm garu asti. Spalva neskaidri divkrāsaina, ķermeņa virsdaļa iedzeltenbrūna, sānos gaišāka, apakšā netīri rūsbalta; kājas tīri baltas.

šī mazā, cilvēka mājturībā tik visai nozīmīgā radījuma dzimtene ir visa Vidus- un daļa Ziemeļeiropas, kā arī Vidus- un Ziemeļ- āzijas rietumu daļa. Eiropā tīrumu pele dzīvo līdz Krievijas ziemeļu provincēm, Āzijā dienvidos līdz Persijai, rietumos līdz viņpus Obei. Tā mīt tikpat labi līdzenumā kā kalnos, kaut gan līdzenās vietās redzama biežāk. Alpos tā paceļas līdz 2000 m virs jūras līmeņa. Apgabali bez meža, lauki un pļavas, retāk jau mežmales un meža klajumi ir vietas, kuras viņa vislabāk mīl apdzīvot, un nevien sausa, apstrādāta zeme, bet arī mitri purva zemumi dod gan viņai patvērumu, še viņa ietaisa sausos ciņos savu pērkli un ejas, tur atkal rok seklas alas ar četri līdz seši dažādām ieejām, kuras ārpusē savienotas nomīdītiem, dziļāk iemītiem celiņiem. Rudeņos tā apmetas zem labības gubām vai arī nāk uz dzīvokļiem, šķūņiem, kūtīm un pagrabiem. Namos tā dzīvo visvairāk pa pagrabiem, nevis zemē, kā īstās peles. Ziemu tā rok garas alas sniegā. Kur vien varēdama, viņa krāj labību un citus graudus; bet ja iestājas trūkums, tad aizceļo sabiedrībā uz citu vietu, parasti ne tāļāk kā uz kaimiņu tīrumu, bet dažreiz arī bariem no viena apgabala uz otru, un tad dodas arī kalnu mugurām pāri vai arī peld pār platām ūpēm. Viņa skrej labi, peld priekšzīmīgi, bet kāpelē maz un nevarīgi. Rakšanu tā prot meistariski. Viņa rok ātrāk kā citas peles un šķiet, ka alu būvē nav nogurdināma. Pēc sava dzīves veida viņa ir gandrīz tikpat daudz dienas, kā nakts dzīvnieks. Viņu redz pat viskarstākā saules tveicē arī ārpus mītnes, kaut gan liekas, ka rīta un vakara stundas patīk tai labāk par karsto dienvidu. Siltums un sausums ir viņas dzīves noteikumi; ja ilgāk mitrs, tad viņa nobeidzas.

Viņas barība sastāv no visvisādām augu vielām. Ja ir graudi, tad viņa izvēlas vienīgi tos, bet citādi pietiek ari ar svaigu zāli, saknēm un lapām, ar āboliņu, augļiem un ogām. Kad labība sāk briest, tad tīrumu peles pulkiem salasās laukos, kož apakšā salmus, kamēr tie nogāžas, nograuž tos augšā un velk vārpas uz savu mītni. Pļaujas laikā tīrumu peles cieši seko pļāvējiem 110 ziemas labības uz vasaras labības laukiem, ēd rugājos izbirušos graudus, savāc vārpas, kas nolūzušas kūļus sienot, un beidzot ierodas arī krūmājiem apaugušos laukos, ari še vākdamas krājumus ziemai. Mežos tā pievāc nokritušos meža rožu un kadiķu augļus, zīles un riekstus. Pa visstingrāko sala laiku tā iekrīt nepārtrauktā ziemas guļā; mīkstākam laikam iestājoties viņa atkal atmostas un tad ēd savus krājumus. Viņa ir neticami rijīga, un tai vajadzīgs daudz, kamēr pieēd; viņa nevar arī bez ūdens iztikt.

Tīrumu pele ir augstākā mērā sabiedriska un dzīvo ar sugas biedriem labā saticībā, vismaz pa divas kopā, bet biežāk gan lielos baros, un tāpēc var redzēt veselu rindu alu vienu pie otras. Viņas vairošanās ir ārkārtīga. Jau aprilī var atrast siltajā, pārkostām zālēm un salauzītiem salmiem vai arī sūnām mīksti izklātajā pērklī, kas atrodas 40 līdz 60 cm dziļumā, četrus līdz astoņus mazos, un kamēr pastāv siltais laiks, mātīte atnesas vēl četras līdz sešas reizes. Ļoti var būt, ka pirmie bērni rudenī ir jau spējīgi arī pēcnākamus dot, un tad varētu ari izskaidrot to apbrīnojamo vairošanos, kāda dažreiz novērojama.

„Labvēlīgos apstākļos," saka B 1 a z i u s, „tīrumu peles vairojas neticamā kārtā. Ir zināmi daudzi piemēri, kad viņu pārmērīgās vairošanās dēļ plašos apgabalos gājusi bojā lielā daļa sējumu un vairāk kā tūkstoš morgenu plaša dižskābaržu jaunaudze ir tikusi iznīcināta, apgraužot kociņiem sasnes. Tas, kurš pats nav piedzīvojis šādus pelēm bagātus gadus, nevarēs arī labi iedomāties viņu šausmīgo, raibo ņudzoņu uz lauka vai mežā. Bieži viņas parādas noteiktā apvidū, kaut gan tur nebija manīts viņu vairošanās pieaugums, itin kā būtu pēkšņi izburtas no zemes. Ir iespējams, ka dažās vietās viņas pēkšņi ieceļo. Bet parasti par viņu lielo savairošanos var spriest jau nedēļām iepriekš, ja ievēro peļu vanagu parādīšanos lielākā daudzumā. Divdesmitajos gados šī zemes mocība vairāk reiz atkārtojās Lejas Reinas apgabalos. Zeme tīrumos bija vietām tā izalota, ka nevarēja ne kāju spert neuzminot kādai alai, un starp alu ieejām bija bezgala daudz dziļi iemītu taciņu. Gaišās dienās viss ņudzēja ar pelēm, kuras brīvi un netraucētas skraidīja apkārt. Ja viņām tuvojās, tad tās pa sešas līdz desmit kopā skrēja uz vienu alu, cenzdamās paslēpties, un negribot aizkrustoja viena otrai ceļu. še tad, šādā burzmā pie alas ieejas, nebija grūti ar vienu spieķa sitienu nobeigt kādu pusduci. Dažreiz peles tā izposta sējumus, ka tie jāizar."

Peļu postu pilnīgi novērst nav iespējams tāpat, kā cilvēku sērgas, bet mīkstināt un vājināt to var gan. Vajag beidzot atsvabināties no aizspriedumiem un dot dabīgajiem peļu iznīcinātājiem brīvu rīcību, apsardzību un atzīšanu, un tad droši vien agri vai vēlu varēs manīt, ka peļu posts gājis mazumā. Kas paradis zvēru kaitīgumu un derīgumu vienu ar otru salīdzināt un novērtēt, tas arī neuztrauksies, ja lapsa noķer kādu zaķi vai nozog kādu vistu, itin kā nu jau

Zaķis

Stirna

visa dzīvā radība būtu apdraudēta, bet gan atcerēsies tās neskaitāmās peles, kuras šī pati lapsa arī patērē, un kas būs redzējis peļu vanagu viņa medībās, tas neuzskatīs to par nepiedodamu noziegumu, ja viņam laimējas kādreiz arī pa irbītei nomedīt.

Nopietni nevar gan runāt par kādiem patiesiem zaudējumiem, kādus plēsēji zvēri varētu lauksaimniekam nodarīt, minētos viesus ķerdami; bet plēsēju derīgā darbība ir gan viegli pierādama. Lapsas un peļu vanagi jāuzskata par vispriekšzīmīgākajiem peļu iznīcinātājiem.

L e m m i n g i (Myodes) ir pie racējpelēm ķermeņa būves un rakstura ziņā tas pats, kas kāmji pie īstajām pelēm: sevišķi drukni, strupastaini dzimtas locekļi. Samērā lielā galva apklāta biezām spalvām, virslūpa dziļi šķelta, ieapaļās ausis mazas un pilnīgi paslēptas spalvā, acis tāpat mazas; pēdu apakšas arī apklātas biezu spalvu, un pieciem pirkstiem, dažreiz tikai priekškāju pirkstiem ir lieli rakšanai derīgi nagi. Ģints pamata tips 1 e m m i n g s (Myodes Lemmus) sasniedz garumā pavisam 15 cm, no kuriem lielākais 2 cm nāk uz strupo astīti. Kuplā un garā spalva krāsota ļoti interesanti. Virs brūndzeltenās, uz pakauša šķidrākas pamatkrāsas labi atdalās tumši plankumi; no acīm iet divi dzeltenas svītras uz pakausi. Aste un ķetnas dzeltenas, apakša vienkārši dzeltena, gandrīz smilšu krāsā.

Lemmings bez šaubām ir visnoslēpumainākais dzīvnieks visā Skandināvijā. Es esmu lemmingus sastapis lielā daudzumā 1860. g. Dovrefjeldā un esmu mācījies tos pazīt no paša novērojumiem. Kā man Norvēģijā stāstīja, tos varot sastapt uz visiem augstākiem šīs zemes kalniem un arī salās, ja tās kalnainas. Tāļāk uz ziemeļiem tie nolaižas zemē līdz pat tundrai. Dovrefjeldā tie dzīvoja viens otram blakus, un bieži varēja redzēt un dzirdēt pa astoņi līdz desmit uzreiz.

Dzīvnieki ir pavisam patīkami. Viņi izskatās kā nelieli murkšķi vai kā kāmji, un taisni pēdējiem līdzinās daudzējādā ziņā pēc būtības. Viņu uzturēšanās vietas ir samērā sausie apgabali purvos. Še viņi apdzīyo nelielas alas zem akmeņiem vai sūnās; taču viņus var sastapt klīstot arī starp nelielajiem pauguriem, kuri paceļas nurvā. Reti gadās iemītas taciņas, kuras iet no vienas alas uz otru; lielākas ejas tie rok tikai sniegā. Dienu un nakti tie ir mundri un kustīgi. Viņi kustās sīkiem solīšiem, bet ātri, kaut gan cilvēks viegli tos var panākt. Bēgšanā tie ļoti veikli, prasdami pat visstaignākā purvā atrast sausākas vietas un izlietot tās kā tiltu. Parasti lemmingi nodod sevi paši. Bieži viņi sēd mierīgi un labi paslēpušies savās alās, un droši vien garāmgājējs tos nemaz nebūtu manījis; bet cilvēka ierašanās uzbudina viņus tik stipri, ka tie nespēj ciest klusu. Stipri rukšķēdami un kviekdami, līdzīgi jūras cūciņām, viņi apsveic svešnieku savas mītnes tuvumā, itin kā gribētu viņam noliegt spert kāju pār sava novada robežām. Ar mani šie sparīgie dzīnieki dzina neticāmus jokus; es nevarēju atturēties, ne- izaicinājis viņus uz cīņu. Līdz ko esi nokļuvis tieši viņu alas tuvumā, tad tie lec no turienes laukā, kviec, rukšķina, paceļas kājās, atliec galvu atpakaļ, tā kā tā guļ gandrīz uz muguras, un tad savām mazajām actiņām skatās pretiniekā tik nikni, ka tiešām jāsāk šaubīties, vai ņemt tos cieti, vai nē. Ja reiz viņi tā nostājušies, tad vairs nemaz nedomā par atkāpšanos. Ja pabāž viņiem priekšā zābaku, viņi kož tanī, tāpat arī spieķi vai šautenes stobru, kaut ar mana, ka te neko nevar panākt. Daži iekodās manās biksēs tik cieši, ka es tikko varēju tos nokratīt, šādās cīņās tie tapa loti nikni un tad pilnīgi līdzinājās ļaunajam kāmim. Kad viņiem iet labi ātri virsū, tad ar paceltu galvu tie atkāpjas atmuguriski, ja ceļš ir līdzens, turklāt kviekdami un urkšķēdami no visa spēka; ja uzduras uz kādu šķērsli, tad atkal turas droši un sparīgi uz augšu un ļaui lai labāk tos saķer, bet nemēģina pa kādu aplinkus ceļu atsvabināties no uzbrucēja. Dažreiz tie sīkiem līcieniem skrien savam pretiniekam virsū, liekas, ka vispār nebaidās ne no viena dzīvnieka, jo tie pārgalvīgi droši stājas pretī kaut kuram radījumam. Daudzus sabrauc, jo tie spītīgi nostājas uz ceļa un negrib atkāpties. Suņi nokož bez gala, un kaķi apēd laikam tik daudz, ka jūtas paēduši uz visiem laikiem; vismaz citādi es nevaru izskaidrot, ka Fogstuenas pasta stacijā Dovrē kaķi gāja lemmingiem gluži mierīgi garām, nelikdamies par tiem ne zinis. Ziemu, kā jau minēts, viņi izdzen garas alas sniegā un šinīs ietaisa arī, kā es sniegam kūstot tiku novērojis, lielus pērkļus ar biezām zāļu sienām. Pērklis atrodas apmēram 20 līdz 30 cm virs zemes un 110 turienes iet garas ejas uz vairāk pusēm sniegam cauri.

Lemmingu galvenā barība ir nedaudzie alpinie augi, kuri viņa nabadzīgajā dzimtenē var vēl izaugt, proti zāles, briežu ķērpis, pun- durbērza spurdzītes un laikam gan ari daždažādas saknes. Lem- mingi sastopami tik augstu, cik augstu sniedzas ķērpju sega, un kultās nav, arī viņu nav nekad: tas norāda, ka šie augi viņu pārtikai sniedz gan galveno daļu. Cik es varēju izzināt, tad ziemai viņi neievāc neko, bet pārtiek arī tad no tā, ko atrod zem biezās sniega segas, dažreiz no apsnigušo krūmu pumpuriem. Lielu postu tie nedara; jo kur tie dzīvo, tur nav nekādu tīrumu, un uz dzīvojamām mājām viņi arī nenāk. Lemmingu dzimtene, lai cik nabadzīga tā arī neliktos, priekš viņu prasībām ir tomēr pietiekoši bagāta un sniedz visu, kas viņiem vajadzīgs. Tikai dažu gad liekas, ka tas tā nav; tad lemmingi jūtas spiesti uzņemties ceļojumus.

Dažreiz lemmingu pārceļojumiem ir masu raksturs. Tā Mārtiņš stāsta, ka viņš esot kādā Muonio krasta priežu mežā sastapis lemmingus lielākā daudzumā kā kaut kur citur agrāk, un ka viņš nevarētu saskaitīt visus tos, ko vienā acumirklī redzējis! Jo dziļāk viņš un viņa ceļa biedrs gājuši mežā iekšā, jo arvien lielāks kļuvis dzīvnieku skaits, un kad nonākuši kādā klajā vietā, tad varējis redzēt, ka visi skrējuši vienā virzienā, turēdamies gar upīti.

Es domāju, ka šāda ceļojuma iemesls, tāpat kā pie citām racēj- pelēm, varētu būt ar zināmu laiku sajusts barības trūkums.

Tā ir tomēr laime, ka lemmingiem ir daudz ienaidnieku, citādi tie uz zemes apēstu visu, kas vien baudams. Viņus cītīgi medī visi Skandināvijas plēsēji, kā putni tā zīdītāji.

Adatcūkas

Adatcūku (Aculeata) dzimtai piederīgo ārējās pazīmes nav vajadzīgs gari aprakstīt. Adataiņais ģērbs, lai cik dažādi tas arī nebūtu izveidots, rāda uzreiz, ka še piederīgie dzīvnieki ir radnie-

Adatainā cūciņa (IIystrix cristata)

cīgi. Ķermenis drukns, kakls īss, galva resna, purns īss, strupjš ar šķeltu augšlūpu, aste īsa vai arī ļoti pagarināta un tad tvertsi*- jīga, kājas diezgan vienlīdzīgā garumā, ķetnas četriem vai piecičs pirkstiem, platu pēdu, pirksti apbruņoti stipri līkiem nagiem, un acis mazas. Adatas, kuras garumā un stiprumā var būt ļo:i žādas, stāv taisnās rindās starp retām un īsām vilnas spalvām. > ii otrādi, starp garākām saru spalvām, kuras var attīstīties tādā mērā, ka pilnīgi apklāj adatas. Pēdējām raksturīga ir samērā spilgta krāsa.

Visas adatu cūkas dzīvo Vecās un Jaunās pasaules mērenajās un siltajās zemēs. Vecā pasaulē sastopamas īsastainās, Jauni;I garastainās sugas. Vecās pasaules adatcūkas saistītas pie zemes. Jaunajā tās ir koku dzīvnieki. Saskaņā ar to viņas dzīvo retos žos un stepēs, vai arī lielos mežos, pirmās pa dienu pašu raktās ejās un alās, pēdējās — saritinājušās kuplu koku galotnēs zan starpā vai koku dobumā. Tā kā viņas nav sabiedriski dzīvnieki, tad tikai riesta laikā tās apvienojas mazos pulciņos, kuri var vairākas dienas pavadīt kopā, ārpus šī laika katra dzīvo viena pati par sev_ Viņu kustības ir lēnas, nosvērtas, slinkas, it īpaši kāpelējošās sugas uzrāda apbrīnošanas cienīgus panākumus grūtajā mākslā, — stundām un dienām ilgi palikt vienā un tanī pašā vietā bez kustēšanās. Tomēr būtu maldīgi apgalvot, ka adatu cūkas nespēj arī ātrāk un izveicīgāk kustēties. Ja reiz pienākusi nakts un viņas kļuvušas īs:: mundras, tad dažas sīkiem solīšiem skrien ļoti ātri pa zemi, un citas kāpelē pa zariem augšup un lejup, ja arī ne tik izveicīgi kā vāvere, tad tomēr pietiekoši veikli. Zemes apdzīvotāji prot meistariski rakt un zin pārvarēt visas grūtības, kuras rada cieta zeme. No maņām bez izņēmuma osme, kā rādās, stāv pirmā vietā, kāpelējošām adatu cūkām vēl arī tauste rādās būt zināmā mērā izveidota, redze un dzirde turpretim visām vāja. Viņu garīgās spējas atrodas uz ļoti zemas pakāpes. Viņas ir muļķīgas, ātri aizmirst, maz apķērīgas, ļaunas, ātrsirdīgas, bailīgas, biklas un tramīgas, kaut arī draudošās briesmās tās mēģina iedvest bailes, sabožot adatas un īpatnēji žvadzinot astes adatām. Ar citiem radījumiem adatu cūkas draudzējas tikpat maz, kā ar sev līdzīgiem, iemīļots kumoss var pat divu laulāto draugu starpā radīt nopietnu strīdu. Nekad neredz divas adatu cūkas spēlējoties savā starpā vai arī tikai draudzīgi sadzīvojot. Katra iet savu ceļu un rūpējas par otru, cik maz vien iespējams, lielākais, gulēt ejot viena noliekas otras tuvumā. Ar cilvēku, kurš tās tura gūstā un apkopj, tās nekad nesadraudzējas, viņas arī neprot atšķirt savu kopēju no citām personām. Viņu balss ir rukšķošas, dobjas skaņas, šņākšana, klusa stenēšana un grūti aprakstāma kviekšana, kura laikam ir par cēloni vārdam „cūka", kurš citādi pilnīgi nepiemērots.

Adatcūku barība ir dažādās augu daļas, no saknes līdz auglim. Tāpat kā citi grauzēji, viņas ceļ barību priekšķepām pie mutes, vai arī piespiež ēdot pie zemes. Bez ūdens, kā rādās, gandrīz visas var iztikt ilgāku laiku, laikam viņām pietiek ar rasu uz lūpām, kuru tās dzer.

Priekš cilvēka adatcūkas ir diezgan nenozīmīgi radījumi. Sugas, kuras dzīvo zemē, dažreiz ir par apgrūtināšanu tīrumos un dārzos, kur tās rok savas alas, bet toties noder viņu gaļa un adatu ģērbs, kura skaisti zīmētie, gludie ragvielas veidojumi tiek izlietoti dažādiem nolūkiem. Kāpelējošās sugas kā lieli koku postītāji nodara tikai zaudējumus un neder nekam. Bagāto tropu apgabalu sugas var tikpat labi būt kaitīgas, kā derīgas.

Amerikas ziemeļu daļā kāpelējošo adatcūku pārstāvis ir u r- zons (Erethizon dorsatum). Viņš sasniedz garumā 80 cm, no kuriem aste atņem 19 cm. Galva īsa, resna un ķermeni apklāj bieza spalva, kura uz skaustuves sasniedz 11 cm garumā un apakšpusē un astes galā pāriet asos saros. Starp spalvu un sariem ķermeņa virs- daļa atrodās līdz 11 cm garās adatas, kuras spalva pa lielākai daļai apsedz. Krāsa ir brūnas, melnas un baltas maisījums.

Odibons stāsta, ka tas gājis pa mežiem, kuros urzons bija apgrauzis mizu visiem kokiem; mezs izskatījies, itkā tur būtu trakojusi uguns. Mūsu dienās šis dzīvnieks paliek arvien i-etāks.

Adatainā cūka (Hystrix cristata) pārsniedz mūsu āpsi lielumā, bet ne garumā, un izskatās sava adatainā apģērbā dēļ daudz resnāka un prāvāka, nekā patiesībā ir. Viņas garums ir 65 cm, astes garums 11 cm un augstums pie skaustuves 24 cm. Smagums svārstās starp 15 un 20 kilogramiem. Ķermeņa virsdaļu apklāj garas un īsas, gludas un smaili asas, pamīšus tumšas vai tumšbrūnas un baltas adatas, kuras ādā turas vaļīgi un tamdēļ viegli krīt laukā. Pa starpām visur jaucas saru spalvas. Ķermeņa sānos, uz pleciem un krustos adatas īsākas un neasākas, kā mugurai vidū, kur tās aiū nobeidzas asiem galiem. Tievās, lokanās sasniedz 40 cm garumā, īsās un resnās turpretim var būt tikai 15 līdz 30 cm garas, bet 5 milimetrus resnas. Visas tukšu vidu vai arī pildītas ar čauganu serdi, pamats un gals viscaur baltā krāsā.

Patlaban dzīvnieku atrod gar Vidusjūras piekrasti, it īpaši Al- žirā, Tripolē, Tunisā, līdz Senegambijai un Sudanai. Eiropā tas bieži dzīvo Romas Kampaņā, Sicilijā, Kalabrijā un Grieķijā.

Adatainās cūkas dzīve ir vienmuļa. Dienu viņa guļ garās, zemās ejās, kuras tā pati zemē izrok. Nakti viņa nāk ārā un klejo apkārt, barību meklēdama. Tā sastāv no visāda veida augu vielām, dadžiem un citiem zālājiem, saknēm un augļiem, dažādu koku mizas un dažādām lapām. Viņa barību nokož, satver priekšzobos un kamēr ēd, tura ar priekškājām ciet. Visas kustības ir lēnas un nevarīgas. Gaita slinka, apdomīga, skrējiens necik ātrs. Tikai rakšanā neveiklais dzīvnieks uzrāda zināmu veiklību, kura tomēr nav pietiekoša, lai izbēgtu no izveicīga un veikla ienaidnieka. Ziemu viņa uzturas midzenī vairāk kā parasti, un dažreiz paliek guļot dienām ilgi. īstu ziemas miegu viņa neguļ.

Ja adataino cūku pārsteidz ārpus viņas midzeņa, tā draudoši izceļ galvu un pakausi, sabož visas adatas un klabina ar tām īpatnējā kārtā, it sevišķi ar izdobtajām astes adatām, kuras viņas sāniski berzē vienu gar otru tā, ka ceļas dīvaina žvadzēšana, un tā sevišķi piemērota, lai nezinātājam vai drusku biklam cilvēkam iedzītu bailes. Stiprā uzbudinājumā viņa sper pakaļkājām uz zemes, un ja to satver, tad sāk dobji rukšķēt kā cūka. šinīs kustībās atsevišķas adatas bieži izkrīt. Neskatoties uz briesmīgo klabināšanu un žvadzināšanu, no dzīvnieka nav ko baidīties, tas ir pilnīgi nekaitīgs radījums, kurš ātri baidas, katram griež ceļu un nemaz nedomā laist darbā savus asos zobus. Arī adatas nekādā ziņā nav ierocis uzbrukšanai, bet gan vienīgais aizsargāšanās līdzeklis. Kas viņam tuvojas neuzmanīgi, tas var tikt ievainots, izveicīgs mednieks satver dzīvnieku aiz krēpēm pie pakauša un nes viegli prom. Zināms, ja tam tuvojas, viņš liec galvu atpakaļ, sabož muguras adatas uz priekšu un skrien dažus soļus pretiniekam virsū. Tomēr priekšā aizlikts spieķis šos pīķus atsit sāņus un pietiek ar lielu lakatu, lai dzīvnieku atbruņotu. Ārkārtīgā briesmu brīdī viņš saritinas kamolā kā ezis un tad viņu saņemt katrā ziņā ir pagrūti. Bet vispār var teikt, ka lai cik briesmīgi apbruņots viņš arī neizliktos, tas tomēr krīt par upuri katram izveicīgam ienaidniekam. Leopards, piemēram, nonāvē nabaga adatu varoni ar vienu vienīgu ķepas sitienu pa galvu, sev pašam nenodarīdams nekādu kaiti.

Nevar īsti teikt, ka adatainā cūka daiitu cilvēkam postu, jo viņa nekur nav bieži sastopama un postījumus, kurus tā nodara dārziem, kas tanī laikā atrodas viņas alas tuvumā, gandrīz nav ko ievērot. Tur, kur viņa dzīvo, tā uzturās vientuļās vietās, un tamdēļ reti kļūst neciešama. Tomēr viņu cītīgi vajā. Adatas izlieto daudzējādi, un šur un tur lieto arī gaļu.

Nagķepainie jeb sivēnzaķi (Subungulata Cariina)

Nagķepaino jeb sivēnzaķu (Subungulata Cariina) dzimtas pazīstamākais pārstāvis ir jūras cūciņa.

Mūsu vispārpazīstamo jūras cūciņu (Cavia cobaya) ir ķēris daudzu mājas kustoņu liktenis: viņas senčus nav iespējams droši noteikt. Cik tas ir zināms, viņu pie mums atveduši holandieši neilgi pēc Amerikas atklāšanas.

Jūras cūciņa pieder pie iemīļotākajiem mājas dzīvniekiem visā grauzēju šķirā tiklab savas pieticības kā arī nekaitīguma un labsirdības dēļ. Ja viņai dod vēdināmu un sausu telpu, tad vienmēr viegli to uzturēt. Viņa ēd visdažādākās augu vielas no saknes līdz lapām, graudus tikpat labi kā svaigus, sulotus augus, un viņai ir vajadzīga barība tikai nelielā dažādībā. Ja viņai dod sulainu barību, tā var iztikt pavisam bez dziras, kaut arī sevišķi pienu tā bauda ļoti labprāt. Viņa pacieš ļoti daudz un pat pārestības panes vienaldzīgi. Tamdēļ bērniem viņa ir ļoti patīkama rotaļu lieta, un bērni vispār viscītīgāk arī nodarbojas ar jūras cūciņu audzēšanu. Pēc savas dabas viņa atgādina dažā ziņā trušus, tad atkal peles. Gaita nav gluži ātra un pastāv vairāk no lēcienveidīgiem soļiem. Tomēr dzīvnieks nav neveikls, bet diezgan izveicīgs. Mierā viņa parasti sēd uz visām četrām kājām, ķermeni plakani pie zemes piespiedusi, bet viņa var arī pacelties uz pakaļas. Ēdot viņa bieži liek barību ar priekškājām pie mutes. Nemitīgi viņa skraida apkārt pa savu telpu, vislabāk gar sienām, kur drīz vien nomin gludu ceļu. īsti skaisti izskatās, kad ir kopā lielāks skaits. Tad viena seko otrai, un visa rinda riņķo pa telpu varbūt simtām reižu bez pārtraukuma. Balss ir rukšķēšana, kura viņai būs sagādājusi cūkas vārdu, un īpatnēja murmināšana un kviekšana. Murmināšana, kā rādās, izteic omulību, bet kviekšana vienmēr norāda uz uzbudinājumu.

Tēviņi un mātītes turas vienkopus un ir viens pret otru maigi.

Kā jau parasti grauzēji, tā ari viņi ir tīrīgi, laiza viens otru, lieto gan arī priekšķepas, lai laulātam draugam sasukātu gludu spalvu. Ja no pāra viens guļ, tad otrs ir nomodā par viņa drošību, ja tas priekš viņa velkas par ilgu, tas mēģina laizot un sukājot gulētāju uzmodināt, un tiklīdz tas atver acis, tad aizmieg pats viņa vietā un tagad ļauj sevi apsargāt. Tēviņš bieži dzenā mātīti un mēģina viņai kā vien spēdams izrādīt savu mīlestību un pieķeršanos. Arī vienāda dzimuma dzīvnieki satiek diezgan labi, kamēr nespēlē lomu ēšanas kāre vai nav jāizšķir jautājums par ia- bāko vietu pie ēšanas vai gulēšanas.

Mātīte atnes divi vai trīs reizes gadā divus līdz trīs, reti vairāk mazuļus. Mazie ierodas pasaulē pilnīgi attīstīti, piedzimst ar vaļējām acīm, un jau dažas stundas pēc dzimšanas spēj skraidīt ar māti apkārt. Dažreiz jau sava mūža otrā dienā viņi sēd pie kopēja azaida un zaļie augi, jā, pat graudi viņiem garšo tikpat labi, kā citiem. Tomēr māte viņus zīda četrpadsmit dienas un parāda viņiem pa šo laiku daudz mīlestības un rūpības, sargā tos, tura kopā, vadā ēst un t. t. Līdz ko mazie kļūst prātīgāki, šī karstā mīla atdziest, un apmēram pēc trim nedēļām, kad arī vecā parasti ir jau atkal sapārojusies, viņa par agrākām atvasēm nerūpējas vairs nemaz. Tēvs jau no paša sākuma ir stipri vienaldzīgs, pat naidīgs, un bieži atgadās, ka viņš bērnus nokož un apēd. Apmēram pēc astoņiem mēnešiem mazie ir izauguši un vaislas spējīgi, pēc astoņiem līdz deviņiem mēnešiem viņi ir sasnieguši pilnīgu lielumu. Ja labi apietas, viņi var sasniegt seši līdz astoņi gadi lielu vecumu.

Paka (Coelogenys Paca)

Ja ar jūras cūciņām daudz nodarbojas, viņas var padarīt sevišķi drošas, kaut arī viņas no sava bikluma pilnīgi neatrod nekad un savu niecīgo garīgo spēju dēļ tikko iemācās atšķirt savu kopēju no citiem cilvēkiem. Nekad viņas nemēģina kost vai arī citādi kā lietot savus dabīgos ieročus. Vismazākais bērns var bez rūpēm ar viņām rotaļāties.

Pie sivēnzaķu dzimtas Dienvidamerikā pieder vēl a g u t i s (Dasyprocta) un paka (Coelogenys paca).

Tikai pēdējā laikā ir kļuvuši vairāk pazīstami kādas mazas amerikāņu dzīvnieku ģints locekļi, kuru ādas jau kopš seniem lai-

kiem Dienvidus Amerikas iedzimtie ir lietojuši un kuras kopš air- pagājušā gadu simteņa beigām lielos vairumos veda arī uz Eiropa. Zaķu peles jebčinčiljas (Chinchillina) rādās būt starp i: - cekļi starp pelēm un zaķiem. Ja viņus nosauc par trušiem ar garu un kuplu asti, tad viņu īsākais apraksts ir sniegts. Tomēr zobi viņus asi un noteikti atšķir no zaķiem. Vissmalkākā spalva, kādu zīdītāji vispār nes, sedz viņu ķermeni. Viņas krāsa ir gaiši pelēka ar baltu un melnbrūnu vai dzeltenu. Visas činčiljas dzīvo Dienvidus Amerikā un turklāt pa lielākai daļai kalnos, vēl ar! ievērojamā augstumā, zem sniega robežas, starp kailām klintīm. Vaislība ir apmēram tikpat liela kā zaķiem. Viņas viegli par.es gūstu un iepriecina ar savu tīrību un lēno dabu. Derīga ir visu sugu gaļa un viņu patiešām vērtīgā āda.

Ir pazīstamas tikai divas šo dzīvnieku sugas, č i n č i 1 j a (Eriomys Chinchilla) un vilnas pele (Eriomys Ianigera). Pirmā sasniedz 80 centimetru garumu un nes 13 centimetri, bet rēķinot spalvu, 20 centimetri garu asti. Vienādā, smalkā, ārkārtīgi mīkstā spalva uz muguras un sānos ir vairāk kā 2 centimetri gara; mati pie saknes ir tumši zilpelēki, bet tad ar platiem baltiem gredzeniem un galā tumšpelēki. Tamdēļ dzīvnieks izskatās sudraba krāsā ar tumšu kolorējumu. Apakšpuse un kājas tīri baltas; astei augšā divi tumšas strīpas; ūsas izskatās pie pamata melni brūnas, galā pelēki brūnas. Lielās acis melnas.

Ceļotājs, kurš no Dienvidus Amerikas rietumu krasta kāp.i Kordiljeros, ja sasniedzis divi līdz trīs tūkstoši metru lielu augstumu, bieži dabū redzēt, ka jūdzēm tāļu visas klintis pārklātas ar šīs činčiljām. Arī gaišā dienas laikā var redzēt činčiljas sēžam savu alu priekšā, tikai nekad klinšu saules pusē, bet vienmēr biezākā ēnā. Vēl biežāk viņas var dabūt redzēt agri no rīta un vakara stundās. Viņas tad atdzīvina kalnus, it īpaši neauglīgu, akmeņainu un klinšainu apgabalu šķautnes, kur augu valsts parādās vairs tikai vistrūcīgākā veidā. Viņas piemājo taisni no izskata pavisam kailās klinšu sienās un kustās sevišķi ātri un dzīvi. Pārsteidzoši viegli viņas rāpo šurp un turp pa sienām, kur nav manāms ne mazākais nelīdzenums kur pieturēties.

Dzimtenē činčilju bieži pieradina. Viņa drīz iegūst cilvēka draudzību ar savu kustību piemīlīgumu, savu tīrību un padevību savam liktenim, činčilja ir tik nekaitīga un uzticama, ka viņai var atļaut brīvi skraidīt pa māju un istabām. Tikai viņas ziņkāre kļūst nepanesama, jo tā pārmeklē visu, ko atrod savā ceļā, un pat tos priekšmetus, kuri stāv augstāk, jo uzrāpties augšup gar galdu un skapjiem viņai ir nieks. Nereti viņa pēkšņi lec cilvēkam uz galvas un pleciem. Pēc garīgām spējām viņa stāv uz vienas pakāpes ar mūsu trusīti vai jūras cūciņu. Nekad viņa neatmet savu biklumu. Ar sausiem zālājiem viņu var viegli uzturēt. Brīvībā viņa ēd zāles, saknes un sūnas, apsēzdamās uz pakaļas un priekškājām paceldama barību pie mutes.

Agrākos laikos činčilja esot bijusi tikpat bieži sastopama arī visos kalnos lejup līdz jūrai, kā augstienē, tagad viņu atrod tikai vietumis dziļāki kalnos un vienmēr tikai ļoti izkaisīti. Nemitīgā vajāšana, kas viņai jācieš ādas dēļ, ir uzdzinusi to augstu kalnos.

Šķiras beigās mēs nostādām zaķus (Leporina). Ja ar' šai dzimtā sugu maz, tad toties viņas izplatības apgabals uz zemes lodes ir jo liels. Izņemot vienīgi Austrāliju un viņas salas, zaķi mājo pa visu zemes lodi. Viņi mīt visos klimatos, dzīvo līdzenumos un kalnos, klajos laukos un klinšu spraugās, virs un apakš zemes, vārdu sakot — visur, un kur viena suga beidzas, sākas otra, to apgabalu, ko neizmanto viens, ieņem cits, kas ir ar viņu pilnīgi apmierināts.

Zaķi

Lauku zaķis jeb pelēkais zaķis (Lepus vulgaris) ir grauzējs ar 75 centimetriem kopējā garumā, no kuriem tikai 8 centimetri nāk uz asti. Spalva sastāv no īsām vilnas un garām saru spalvām. Virspusē viņa ir brūni dzeltena ar melniem plankumiņiem, pie kakla dzeltenbrūna ar bālganu nokrāsu, pakaļpusē balti pelēka, apakšā balta. Krāsa vasaru un ziemu kārtīgi mainās, un zaķene izskatās sarkanāka par zaķi; sastopamas dažādas no- virzības: ir dzelteni, lāsaini un balti zaķi, īsi sakot, krāsa var būt ļoti dažāda. Vienmēr viņa ļoti noderīga, lai mūsu grauzēju, kad tas guļ zemē, slēptu no pretinieka skatiem. Jau niecīgā atstatumā zaķa kopīgā krāsa ir tik līdzīga apkārtnei, ka spalvu nevar atširt no zemes. Jaunie zaķi bieži atšķiras ar tā saukto zvaigzni vai plankumiņu pierē; retos gadījumos tie šo krāsu uzglabā arī līdz lielākam vecumam.

Visa Viduseiropa un neliela Rietumāzijas daļa ir mūsu zaķa dzimtene. Dienvidos viņa vietā stājas Vidusjūras zaķis, sevišķa suga, neliela augumā un iesarkanā krāsā, augstos kalnos Alpu zaķis, tāļu ziemeļos baltais zaķis, varbūt kāda no Alpu zaķa atšķirīga, bet katrā ziņā tai ļoti līdzīga suga. Savu ziemeļu robežu viņš sasniedz Skotijā, Zviedrijas dienvidos un Ziemeļkrievijā, savu dienvidu robežu Dienvidfrancijā un Zemeļitalijā.

Viņš noteikti labāk dzīvo mērenās, nekā aukstākās zemēs, un, mīlēdams siltumu, izvēlas tos laukus, kuri guļ aizvējā un ir aizsargāti. Veci zaķi rādās būt mazāk izvēlīgi attiecībā uz savu dzīves vietu, kā zaķenes un jaunie zaķi, bieži guļ krūmos, niedru biezokņos un augstos kalnu mežos, kamēr pēdējie ar lielu rūpību stājas pie savas guļu vietas izvēles.

«Vispār ņemot," saka Ditrichs no Vinkelas, „zaķis ir vairāk nakts, nekā dienas dzīvnieks, kaut arī skaidrās vasaras dienās viņu redz sirojam pa lauku arī pirms saules rieta un vēl no rīta. Ļoti nelabprāt viņš atstāj to vietu, kur tas audzis un kļuvis liels. Bet ja viņš tur neatrod neviena cita zaķa, ar ko pāroties, vai arī ja viņam trūkst barības, tad aiziet arī tāļāk kā parasts. Bet tiklab mātīte kā tēviņš, tuvojoties pārošanas laikam rudenī, atkal atgriežas atpakaļ uz dzimto vietu. Ilgstošs miers to sevišķi saista, nepārtraukta vajāšana to aizdzen uz visiem laikiem. Lauku zaķis galvenām kārtām apdzīvo laukus un atstāj tos, kad līst. Ja to gabalu, kur viņš ierīkojis savu midzeni, nopļauj, tad tas iet uz citu vietu laukos, sējumos, sakņu dārzos un t. t. še, kur visapkārt spēcīga barība, viņš bauda to pārpilnībā. Krūmu zaķis tikai vakaros iziet uz lauka un no rīta jau gaismai svīstot, vai drīz pēc saules lēkta, atkal atgriežas mežā atpakaļ. Bet vasaru viņš pa dienu maina savu uzturēšanās vietu un pāriet dažreiz uz augsti apaugušiem labības laukiem vai, lietainā laikā, uz uzartu vai neuzartu papuvi. Rudeni, kad krūmiem nobirst lapas, viņš iziet pavisam no meža laukā, jo lapu biršana viņu baida; ziemu tas ielien visbiezākā mežā, bet atkusnim iestājoties atkal atgriežas retākā, īstais meža zaķis siltā un auglīgā gada laikā parādās meža malā un no šejienes, ja viņam nepietiek barības meža pļavās, pievakarē iziet laukos. Bargā ziemas laikā viņš lien biezokņos un arvien dziļāk mežā.

Izņemot riesta laiku, kad visa zaķu cilts ir mūžīgā nemierā, šis meža iemītnieks dienu pavada gulēdams vai snauzdams savā midzenī. Nekad zaķis neiet taisnā ceļā uz to vietu, kur atrodas viņa vecais midzenis vai kur viņš grib ierīkot jaunu, bet skrien vispirms kādu gabalu garām tai vietai, kur domā atpūsties, griežas atpakaļ, lec atkal dažus soļus uz priekšu, tad atkal kādu lēcienu sānis, un dara tā vēl dažas reizes, kamēr beidzot taisa vislielāko lēcienu uz to vietu, kur nodomājis palikt. Mītni gatavojot, viņš izkasa klajā laukā apmēram 5—8 centimetri dziļu, dibenā drusku velvētu alu, kura ir tik gara un tik plata, ka muguras virsdaļa tikko redzama, ja viņš alā guļ priekškājas izstiepis, galvu ar pie- kļautām ausīm uz tām uzlicis un pavilcis pakaļkājas apakšā, šāda nometne siltā gada laikā viņu pietiekoši aizsargā no vētras un lietus. Ziemu viņš parasti izdobj tik dziļu alu, ka no viņa nemana nekā cita, kā mazu melnpelēku punktu.

Ja viņam gadījies, tumsā slēptam, apmierināt savu ļoti labo ēstgribu, un ja laiks nav pavisam nelabvēlīgs, tad nepaiet gandrīz neviens rīts, kur viņš tūliņ pēc saules lēkta nedauzītos pa kādu sausu, bet īpaši pa smilšainu vietu vai nu kopā ar sev līdzīgiem, vai arī viens pats. Jautri lēcieni pamīšus ar skriešanu un vāļāšanos ir zaķa labsajūtas izpaudums, un tad viņš tā apskurbst. ka nemana vairs pat savu ļaunāko ienadnieku lapsu. Vecais zaķis nav tik viegli pārspējams viltībā un, ja viņš ir vesels un spēcīgs, no šī nāvīgākā ienaidnieka gandrīz vienmēr izglābjas bēgdams. Tad viņš taisa lēcienus atpakaļ un uz sāniem, ko tas meistariski prot, un tā mēģina novest savu ienaidnieku nesaprašanā. Bet nekad viņš neuzdrošinās pretoties kādam citas sugas dzīvam radījumam, un tikai greizsirdības dzīts ielaižas cīņā ar citiem zaķiem. Dažreiz gadās, ka kādas iedomātas vai patiesas briesmas viņu tā sabaida un laupa viņam pašsavaldīšanos, ka viņš skraida galīgi nobijies uz priekšu un atpakaļ un nesaprot vairs kā glābties, uzsāk pat žēli vaimanāt. Vispār viņš ārkārtīgi baidās no katras nepazīstamas lietas, un tamdēļ arī rūpīgi izvairās no visiem baidekļiem, kurus pret viņu izliek laukos. Turpretim atgadās arī, ka veci, piedzīvojuši zaķi izrādās ārkārtīgi pārdroši, tos nevar pat suņi aizdzīt, un tiklīdz noprot, ka suņi ieslēgti vai piesieti, tik nekaunīgi kā neviens cits nāk dārzos un barojas, tā sakot, sunim acu priekšā.

Parasti viņš tikai tad izdod skaņu, kad redz sevi briesmās. Viņa kliedziens līdzinājās maza bērna kliedzienam, un tad saka, ka viņš „vēkšķ".

No zaķa maņām vislabāki attīstīta ir dzirde, kā to var spriest jau no viņa lielām ausīm, osme īsti labi, bet redze diezgan vāji. Viņa garīgo īpašību priekšgalā stāv ārkārtīga apdomība un uzmanība. Klusākās skaņas, kādas viņš spēj sadzirdēt, vēja šalkoņas lapās, čabošu lapu trokšņa pietiek, lai viņu uzmodinātu, ja tas iemidzis, un modinātu vislielāko uzmanību. Ātri garām paskrējusi ķirzaka vai kurkdama varde var aizbaidīt zaķi no viņa nometnes, un arī tad. ja viņš pilnīgi skrien, pietiek klusa svilpiena, lai viņu aizturētu.

Riesta laiks pēc bargām ziemām iesākas marta sākumā, pēc mīkstāka laika jau februāra beigās, vispār ātrāk, jo vairāk zaķim barības. „Pārošanās laika sākumā," saka mūsu uzticības vīrs, „tēviņi nepārtrauti klejo apkārt mātītes meklēdami un seko viņām pa pēdām, noliekuši purnu pie zemes, līdzīgi suņiem. Tiklīdz pāris ir radies, sākas mīlestības rotaļas lokā skriešana un tupšanās uz pakaļkājām, kur no sākuma mātīte arvien iet pirmā. Arī zaķiem greizsirdība sarūgtina prātu, un tā sākas cīņas, gan ne uz dzīvību un nāvi, bet tomēr tāda, ka sagādā novērotājam daudz jautrības. Divi, trīs un vairāk tēviņi sanāk kopā, skrien viens otram virsū, atkāpjas, ceļas stāvus, lec atkal viens otram virsū, turklāt apmainīdamies diezgan spēcīgām pļaukām, tā kā vilna vien griežas pa gaisu.

Apmēram trīsdesmit dienas zaķu mātīte ir grūsna. Parasti viņa atnesas starp marta vidu un beigām pirmo reizi, augustā ceturto un pēdējo. Pirmo reiz viņa atnes vismaz vienu vai divus mazuļus, otro no trīs līdz pieci, trešo trīs un ceturto atkal vienu līdz divi. Tikai ļoti reti un ļoti labvēlīgos gados zaķene atnesas piecas reizes. Atnešanās vieta ir pavisam vienkāršs iedobums mierīgā meža vai lauka stūrītī: mēslu guba, veca stumbra dobums, lapu kaudze, vai arī klaja vieta, vai kāda dziļa vaga un, beidzot, gluži līdzena zeme kaut kurā vietā. Mazuļi nāk pasaulē vaļējām acīm un katrā ziņā jau ļoti attīstīti. Māte uzkavējas pie saviem bērniem tikai pirmās piecas līdz sešas dienas, bet tad atstāj tos viņu liktenim. Tikai laiku pa laikam viņa atnāk vēl atpakaļ uz to vietu, kur tā devusi dzīvību mazajiem radījumiņiem, pieaicina viņus īpatnēji ausīm plaukšķinādama un ļauj viņiem zīst, laikam gan tikai, lai atsvabinātos no piena, kurš viņu apgrūtina, bet nevis aiz īstas mātes mīlestības. Tuvojoties ienaidniekam, viņa savus bērnus parasti pamet vienus, kaut gan zināmi gadījumi, kur vecas zaķenes ir aizstāvējušas savus bērnus pret maziem plēsīgiem putniem un kraukļiem. Vispār, ja zaķēnu tik maz izaug, tad tur galvenām kārtām vainīgs mātes mīlestības trūkums. Ar pirmo patstāvīgo lēcienu lielākā daļa mazo aiziet bojā: pāreja no mātes siltā ķermeņa uz auksto zemi ir par strauju, mazais radījums sastingst un nobeidzas. Un ja arī vāja dzīvība viņā vēl turas, viņam draud visādas briesmas, pat no viņa paša tēva. Zaķa tēvs izturas pret maziem zaķēniem tiešām riebīgi. Ja var, viņš tos moka līdz nāvei. ,.Kādreiz es dzirdēju," saka Ditrichs no Vinkelas, „jaunu zaķi raudam, bet tā ka tas notika ciemata tuvumā, tad domāju, ka viņš nokļuvis kaķa nagos un steidzos turp, lai pēdējam samaksātu ar šāvienu. Bet kaķa vietā es ieraudzīju vecu zaķi sēžot zaķēnam priekšā un abām priekškājām bez mitēšanās to pļaukājot pa vienu vaigu un pa otru, tā kā nabaga dzīvnieciņš bija jau pavisam paguris. Bet tad vecajam vajadzēja arī izpirkt savu ļauno darbu ar dzīvību."

Jaunā zaķu ģimene tikai ne labprāt atstāj to apgabalu, kur piedzimusi. Brāļi un māsas neaizklīst tālu viens no otra, kaut arī katrs rok savu nometni. Vakariem viņi sadodas kopā barību meklēt, rītos iet kopā uz nometni, un tā viņu dzīve rit un ar laiku top īsti priecīga un jautra, līdz kamēr viņi ir kļuvuši pusaudži. Tad viņi šķiras. Pēc piecpadsmit mēnešiem viņi ir pieauguši, bet vaislai derīgi jau pirmā dzīvības gadā. Septiņi vai astoņi varētu būt lielākais gadu skaits, kādu zaķis pie mums sasniedz.

Gūstā zaķi viegli apdzīvojas un pierod tūlīt pie tās pašas barības, kādu dod trušiem, bet tomēr ir ļoti vārīgi un viegli nobeidzas. Ja viņiem nedod nekad zaļumus, bet tikai salmus, maizi, auzas un ūdeni, tad viņi dzīvo ilgāk. Ja jaunus zaķus saliek kopā ar veciem, tad pēdējie pirmos parasti nokož. Citiem nespēcīgiem dzīvniekiem reti kad klājas labāk: savā zaķu audzētavā es atradu nokostu, pa pusei apēstu žurku. Ar jūras cūciņām zaķi satiek labi. ar trušiem un baltajiem zaķiem viņi pārojas un dod krustojumus, kuri savukārt ir arī auglīgi. Kopš nesena laika arī -Vācijā piegriež lielāku uzmanību zaķu un trušu audzēšanai un sasniedz panākumus, kuri audzētāju apmierina.

Jaunībā saķerti, zaķi tā pierod pie cilvēka, ka nāk paši klāt uz saucienu, ņem no rokām barību un, neskatoties uz savu muļķī - gumu, mācās izpildīt kādus veiklus paņēmienus, turpretim veci paliek muļķi vienmēr un laikam gan nepierod pie sava kopēja. Sagūstītie ir patīkami un mundri, bet tomēr paliek arvien bikli.

Par zaķa derīgumu un kaitīgumu valda dažādi ieskati, atkarībā no tā, vai spriež no saimnieciskā vai no mednieku viedokļa. Bezpartejiskam tiesnesim zaķis katrā ziņā jāatzīst par kaitīgu dzīvnieku.

Alpu zaķis, kuru bieži sauc arī par balto zaķi (Lepus timidus), ir drusku mazāks par lauku zaķi.

Pēc maniem novērojumiem baltais zaķis met spalvu tikai vienreiz, un proti, pavasarī, kamēr savu ziemas ģērbu viņš iegūst tā, ka vienādi tumšbrūnais vasaras ģērbs uz rudens pusi vienkārši izbalo.

Trusis (Lepus cuniculus) atšķiras no īstā zaķa ar daudz mazāku augumu, slaikāku uzbūvi, īsāku galvu, īsākām ausīm un īsākām pakaļkājām. Dzīvnieka ķermeņa garums ir 40 centimetri, no kuriem 7 centimetri nāk uz asti, veca tēviņa svars ir 2 līdz 3 kilogrami. Aste vienkrāsaina, augšā melna un apakšā balta, pārējais ķermenis segts ar pelēku spalvu, kurai augšā dzeltenbrūna, priekšā sarkandzeltena un uz sāniem un ciskām gaiša rūsas krāsa. Uz vēdera, rīkles un kāju iekšpusē krāsa pāriet baltā. Kakla priekša dzelteni rūsbrūna, kakla augša, tāpat arī pakausis, vienādi rūsas sarkans.

Gandrīz visi dabaspētnieki pieņem, ka sākumā truša dzimtene bijusi Dienvideiropa un ka visās zemēs uz ziemeļiem no Alpiem viņš ievests.

Tagad savvaļas trusis, kuru dažādās vietās dažādi sauc, ir izplatīts visā Dienvidus un Viduseiropā un dažās vietās sastopams ļoti bieži. Vidusjūras zemēs tas piemājo arvien visvairāk, kaut gan tur nepazīst nekādu saudzēšanu un vajā viņu katrā gada laikā.

Trusis tīko pēc paugurainiem un smilšainiem apgabaliem ar aizām, klinšu spraugām un zemiem krūmiem, vārdu sakot, pēc vietām, kur viņš var vislabāk noslēpties un patverties. Piemērotās.

vislabāk saulainās vietās še viņš ierīko diezgan vienkāršas alas, labprāt sabiedrībā, bieži veselām kolonijām.

Tāpat kā zaķene, arī trušu mātīte ir trīsdesmit dienas grūsna, viņas pēcnācēju skaits jau gada laikā sasniedz ievērojamu daudzumu. Līdz oktobrim viņa ik pa piecām nedēļām atnes četrus līdz divpadsmit mazuļus īpašā telpā, kuru iepriekš bagātīgi izklājusi ar sava vēdera vilnu. Dažas dienas mazie ir akli un līdz nākošām mātes radībām paliek siltajā midzenī pie viņas un zīž. Vecā ir ļoti maiga un atstāj ģimeni, tikai iedama pēc barības.

Katram pārim ir savs dzīvoklis un viņš tanī necieš nevienu citu; bet bieži savienojas gan vairāku alu ejas. Savā alā paslēpies trusis pavada gandrīz visu dienu, ja vien krūmi alai apkārt nav tik biezi, ka viņš varētu uzmeklēt barību gandrīz nemanīts. Tiklīdz pienāk vakars, viņš iziet ganībās, bet ļoti uzmanīgi, ilgāku laiku pirms alas atstāšanas pārliecinājies par drošību. Ja tas mana briesmas, tad biedina savus ceļa biedrus, stipri piesperdams pakaļkājām, un tad visi steidzas cik ātri vien iespējams atpakaļ savās alās.

Trusis ēd to pašu, ko zaķis. Bet viņš nodara daudz jūtamākus zaudējumus, nekā zaķis, nevien tāpēc, ka norobežojas šaurākā apgabalā, bet arī tāpēc, ka ir ļoti kārs uz koku mizu un bieži iznīcina veselus apstādījumus. Grūt ir iedomāties, kādus postījumus spēj nodarīt viena kolonija, ja viņas iedzīvotāji ir tik auglīgi un ja šai auglībai neliek kavēkļus ceļā. Nekur viņus neaudzē, bet sit visur, kur vien var, pat vispārējā taupīšanas laikā.

Gaļa ir balta un garšīga, ādu izlieto tāpat kā zaķa ādu.

Mūsu pieradinātais trusis, kuru tagad audzē dažādās krāsās, bez šaubām ir savvaļas truša pēcnācējs, jo pēdējo var īsā laikā pieradināt, un pirmais kļūst pilnīgi mežonīgs nedaudz mēnešu laikā, un tad tūliņ atnes mazuļus, kuriem ir savvaļas truša krāsa. Mainīgās sugas ir sudraba, krievu un Angoras jeb zīda trusis. Pirmais ir lielāks par mūsējo, parasti zilganpelēkā krāsā ar sudrabainu vai tumšu nokrāsu. Krievu trusis ir pelēks, galva un ausis brūni un atšķiras ar zemu nokarājošos kakla ādu zem rīkles. Beidzot, Angoras vai zīda trušam ir īsākas ausis un ļoti kupla, mīksta spalva; garā cirtainā spalva bieži sniedzas līdz zemei un viņai ir zīdveidīgs spīdums. Diemžēl viņš ir ļoti vārīgs un tamdēļ prasa rūpīgu kopšanu. Spalva noder smalkiem audumiem, un tamdēļ viņai ir diezgan liela vērtība.

Septītā šķira Bezzobji (Edentata)

še aprakstītās šķiras zīdītāju ziedu laiks ir pagājis. Aizvēsturiskos laikos Brazilijā dzīvoja bezzobji degunradža lielumā un vēl lielāki; tagadējie šīs šķiras prāvākie priekšstāvji daudz ja sasniedz laba vilka lielumu. Starp izmirušajām sugām atradās arī tās, kuras saista patlaban vēl dzīvojošās dzimts savā starpā; tagad pēdējās mums liekas šķirtas viena no otras ar dziļu plaisu. Un tāpat kā senajām, arī dažām no tagadējām sugām tuvojas nenovēršama iznīcība: viņu dienas ir skaitītas.

Par bezzobju kopējām pazīmēm ar citām šķirām ir maz ko teikt. Uzkrītošā zobu nabadzība, kas lielākā vai mazākā mērā parādās pie visiem še piederošiem dzīvniekiem, ir vēl tā svarīgākā pazīme, kas viņus atšķir no pāi'ējiem zīdītājiem. Starp bezzob- jiem ir atrodami tādi, kuriem viņu nosaukums visā pilnībā der, jo pie viņiem nemana no zobiem itin nekā, un visiem pārējiem, kuriem zobi gan ir, trūkst priekšzobu un ilkņu: visā viņu zobu sistēmā atrodam tikai vienkāršus dzerokļus.

Pretēji zobiem, nagi mūsu dzīvniekiem attīstīti ļoti īpatnēji. Pirksti reti kad spēj pilnīgi brīvi kustēties, bet viņiem ir vienmēr nagi, kas galus pilnīgi ietver un jau tāpēc vien atšķiras no īsto grauzēju nagiem. Tie ir vai nu ļoti gari, stipri līki un sāniski plakani, vai arī īsāki, plati, gandrīz lāpstai līdzīgi, pirmajā gadījumā kāpelēšanai, bet otrā — rakšanai un kārpīšanai derīgi.

Visi bezzobji ir bijuši un arī vēl tagad ir tropisko zemju apdzīvotāji Vecā un Jaunā pasaulē, bet sevišķi plaši izplatīti viņi ir pēdējā. Āfrika un Āzija uzrāda maz sugu; Dienvidus Amerikā turpretim nesalīdzināmi lielāka dažādība.

Kā pirmo varam nostādīa sliņķu dzimtu (Bradypoda), jo nedaudzām še piederošām sugām vēl piemīt vairāk kopēja ar citiem nagu dzīvniekiem, kā pārējām dzimtām. Salīdzinot ar līdz šim jau aprakstītiem, kā ari ar lielāko daļu turpmāk vēl aprakstāmiem zīdītājiem, sliņķis, protams, atstāj ļoti zema, dumja un kūtra, cilvēka acīs tiešām nožēlojama radījuma iespaidu it kā būtu kāda untumaina dabas rotaļa vai kāds to pilnīgo būtņu izķēmo- jums, kuras daba arī radījusi.

Divpirkstainais sliņķis (Bradypus didactylus)

Par augstāk stāvošiem es uzskatu div pirkstainos sliņķus. Viņiem raksturīgi gari, tievi locekļi, kas apbruņoti priekšējie ar divi, pakaļējie ar trīs sirpveidīgiem, sāniski plakaniem nagiem, gara, mīksta spalva bez viļņveidīgas spalvas, zobi un niecīgs kakla skriemeļu skaits. Unaus jeb divpirkstainais sliņķis (Bradypus didactylus) no Gvianas un Su- rinamas sasniedz garumā apm. 70 cm. Garā spalva uz sejas, galvas un pakauša bālgani olivzaļa, uz paša ķermeņa olivpelēka, uz muguras, kur tā sabozta, tumšāka, uz krūtīm, priekškājām un pleciem, kā arī gurnu apakšējā daļā — olivbrūna.

Sliņķi izplatīti tikai Dienvidus Amerikā. Lielie meži mitrajos līdzenumos, kur augu valsts sasniedz savu augstāko attīstību, ir šo ievērojamo radījumu dzīves vieta. Jo vientuļāks, tumšāks un ēnaināks mežs, jo necaurejamāki biezokņi, jo piemērotākas liekas šādas vietas mūsu neattīstītajam dzīvniekam. Arī viņš ir īsts koku apdzīvotājs.

Šie kūtrie radījumi pavada savu garlaicīgo, kluso dzīvi apvienojušies, ja daudz, tad ģimenēs ar nedaudz locekļiem, lēnām kāpdami no zara uz zaru. Salīdzinot ar viņu kustībām pa zemi jāsaka, ka kāpelē tie samērā veikli. Garās rokas tiem atļauj tāļu ķert un varenie nagi bez pūlēm turēties cieši pie zara. Katrā ziņā viņi kāpelē pavisam citādi, kā visi pārējie koku dzīvnieki. Ķermenis tiem karājas uz leju un savām garajām rokām tie sniedzas pēc zara, pieķeras ar nagu palīdzību un mierīgā garā virzās uz priekšu no zara uz zaru, no koka uz koku. Tomēr izliekas viņi kūtrāki, nekā patiesībā ir. Būdami nakts dzīvnieki, tie, zināms, pavada cauras dienas bez kustēšanās, bet jau krēslai iestājoties top mundri, un tad cauru nakti tie klejo apkārt, lai nu gan lēni, tomēr ne laiski, noiedami lielākus vai mazākus gabalus, skatoties pēc vajadzības. Viņi pārtiek tikai no pumpuriem, jauniem dzinumiem un augļiem,.un ūdens vietā tiem pilnīgi pietiek ar bagātīgo rasu uz koku lapām, ko tie nolaiza. Kamēr koks dod viņiem pietiekoši barības, viņi to neatstāj. Krāšņā meža mala, kas stiepjas gar upēm un nepārtraukti sniedzas arī dziļi meža iekšienē, sastāv no kokiem, kuru lapotnes savā starpā cieši savijas un dod mūsu dzīvniekam iespēju pārcelties no vienas vietas uz otru, nesperot kāju uz zemes. Bez tam tiem vajadzīgs tikai neliels ganību gabals, jo tas nelielais lapu daudzums, kas viņiem nepieciešams barībai, nav ne tuvu salīdzināms ar to audzelību, kādu sliņķa apdzīvotos mežos varam novērot.

Zeme šiem nožēlojamiem koku vergiem sveša. Viņu gaita ir smaga sava ķermeņa vilkšanā. Izstieptiem locekļiem un uz elkoņiem atblstīdamies viņi pamazām virza uz priekšu vienu kāju pēc otras, un tā bīda visai lēnām arī visu ķermeni uz priekšu; vēders tad velkas gandrīz pa zemi, kakls un galva pastāvīgi un lēni grozās no vienas puses uz otru, itkā tiem vajadzētu sagādāt šī nevarīgā radījuma ķermenim līdzsvaru.

Sevišķi grūti ir noņemt sliņķi no zara, ja tas cieši pieķēries. Kāds indiānis, šomburgka pavadonis, pamanīja trīspirkstaiņu sliņķi atdusamies uz kādas rizoforas saknēm. Bet dzīvnieku saķert bij vieglāk, nekā to patiesi saņemt gūstā. Likās neiespējami dzīvnieku noņemt no saknēm, kur tas bija cieši pieķēries nagiem. Tikai tad, kad abas priekškājas, kuras ar saviem asajiem, uz āru stāvošiem nagiem ir arī viņa vienīgais aizsargāšanās līdzelis, bija viņam sasietas, trīs indiāņiem velkot no visa spēka, izdevās viņu no koka atraut.

Ļoti zemas ir sliņķu garīgās spējas. Viņus apzīmē par vientiesīgiem, bet ar to grib sacīt, ka viņi vispār nav spējīgi ne uz kādu garīgu saviļņojumu. Bet tik zemu, kā lielākā novērotāju daļa šos dzīvniekus iedomājas, viņi tomēr nestāv. Arvien neiedomā, ka mums darīšana ar nakts dzīvniekiem, par kuru spējām nevar taisīt nekādus slēdzienus, novērojot tos dienas laikā.

Sliņķi atnes tikai vienu bērnu. Pēdējais ir pilnīgi spalvām klāts, viņš ierodas pasaulē pat jau ar diezgan attīstītiem pirkstiem un nagiem, un tūliņ pēc dzimšanas ķeras ar nagiem pie mātes garās vilnas un rokām apņem tai kaklu, šādā stāvoklī vecā nēsā viņu vienmēr un visur sev līdz. No sākuma liekas, ka viņa pret savu bērnu būtu ļoti maiga; bet mātes mīlestība drīz vien atdziest un vecā tad paliek tik trula, ka lāgā negrib vairs savu bērnu nedz pabarot, nedz turēt tīrībā vai kā citādi izpildīt savus aukles pienākumus.

Nevar sacīt, ka šiem nevarīgajiem dzīvniekiem būtu daudz ienaidnieku. Dzīvodami kokos, viņi izsai-gājas no bīstamākajiem ienaidniekiem, no zīdītājiem, un tikai lielās koku čūskas var viņiem dažreiz uzbrukt. Turklāt arī viņu spalva vispār ir gluži tādā pašā krāsā kā lielākie zari; pie zariem viņi karājas nekustīgi kā auglis pie koka, tā kā tikai pieradusi indiāņu vanaga acs var gulošo sliņķi uziet.

Jostainie jeb bruņneši (Dasypodina) pieder tāpat kā sliņķi izmirstošai dzīvnieku dzimtai. Salīdzinot ar agrākajiem, tagadējos jostainos var saukt ja daudz, tad par punduriem. Glipto dons jeb milzu jostainis bija degunradža augumā, viens, otrs citu ģinšu priekšstāvis sasniedza vislielākais V/2 metra, bet asti neskaitot tikai vienu metri garumā. Visi jostanie ir neveikli radījumi ar stieptu galvu un garu pumu, lielām cūkas ausīm, garu stipru asti un īsām kājām, kas apbruņotas ar stipriem rokamiem nagiem. Savu vārdu tie mantojuši no īpatnējā bruņu novietojuma: tās sevišķi raksturīgas ar joslainu sakārtojumu uz muguras.

Visi jostainie dzīvo Amerikā, viņas dienvidos. Viņi apdzīvo klajus un smilšainus līdzenumus, laukus, un sastopami vienīgi meža malās, bet ne mežos iekšā. Tikai pārošanās laikā vienas sugas priekšstāvji sadodas pa vairākiem kopā, pārējos gada laikos katrs jostainis dzīvo par sevi, maz ievērodams citus radījumus, izņemot vienīgi tos, kuri tam noder barībai Pa dienu visas sugas pūlas noslēpties pēc iespējas labi un tāpēc rok sev ejas, lielākā daļa gan ne visai plašas, bet viena suga dzīvo kurmim līdzīgi zemē. Pārējie rok savas alas vislabāk lielu skudru pūžņu vai termītu mājokļu pakājē, un tas notiek aiz viegli saprotamiem iemesliem, jo viņu barība galvenā kārtā sastāv no kukaiņiem un viņu kāpuriem, se- viķši arī no skudrām.

Jostainie dzīvnieki ir nevainīgi, miermīlīgi radījumi, ar trulām maņām un bez kādām izcilām gara spējām, tā tad vispār sadzīvei ar cilvēku nepiemēroti. Viņi vai nu vienaldzīgi guļ vienā un tanī pašā vietā, vai kārpas un rokas, lai pēc iespējas ātri izraktu zemē alu. Viņu balss ir ņurdēšana bez skaņuma un bez izteiksmes.

Sešjostainis, seš jostu bruņnesis jeb t a t u (Dasypus sexcinctus) ir, ieskaitot 20 cm garo asti, 50 līdz 60 cm

garš. Viņa ķermeņa pakaļējā daļa kā arī tā starp ausīm ir pārklāta ar bruņu jostu, kura sastāv no astoņiem atsevišķiem gabaliem. Starp plecu un muguras bruņām atrodas sešas platas jostas. Viņa bruņas ir brūngani dzeltenas, virspusē tumšākas, bet ādas krāsa ir bāli brūngani dzeltena.

Skudrēdē- j u dzimta (Ento- mophaga) ir vēl nabagāka sugām kā iepriekšējā, šo dzīvnieku slaidais, ar spalvu, sariem vai zvīņām pārklātais ķermenis balstās uz zemām, stiprām kājām. Kakls īss, resns un maz kustīgs, galva gara, purns veltenisks. Mute tik maza, ka īstenībā tā purna galā rada tikai nelielu caurumu, caur kuru mēli

Zvīņnesējs (Manis penta Jactyla)

var izbāzt un atkal ievilkt atpakaļ. Tādēļ ar pilnu tiesību šiem dzīvniekiem ir dots arī nosaukums ,.tārpmēlis", jo viņu mēle patiesībā līdzinās garam tārpam un ar sevišķu muskuļu palīdzību to var no mutes izgrūst tāļu ārā.

Skudru ēdēji apdzīvo stepes Dienvidus un Vidus Āfrikā, Dienvidus Āzijā un liela daļa arī Dienvidus Amerikā. Sausi līdzenumi,

lauki, stepes vai pat meži, kur lielā vairumā sastopamas skudras un termīti, ir viņu dzīves vietas. Jo vientuļāks un atstātāks ir kāds apgabals, jo vairāk viņš liekas būt noderīgs skudru ēdējiem, tamdēļ, ka tad tie var netraucētāk nodoties tam iznīcināšanas karam, ko viņi ved pret stādu postītājiem termītiem. Lielākā daļa sugu dzīvo pašu izraktās lielās apakšzemes alās vai dziļās ejās un prot tik veikli rakt, ka visīsākā laikā izkarpa sev jaunu eju, tiklab lai sarīkotu uzbrukumu skudru baram, kā ari lai glābtos no vajātājiem; citas sugas dzīvo pa daļai alās starp koku saknēm, pa daļai kokos. Nevienam skudru ēdējam nav noteiktas uzturas vietas, visi viņi klejo apkārt un apmetas tur, kur patīk. Dienai iestājoties tiek izrakta zemē ala, un viņā skudru ēdējs paliek līdz vakaram, tad izlien atkal laukā un iet tālāk. Tikai koku apdzīvotāji ir īsti dienas dzīvnieki, visi pārējie ir noteikti gaismas nīdēji. Būdami sabiedrskās dzīves pretnieki, tie dzīvei sabiedrībās nesimpatizē un dzīvo katrs par sevi un vislielākais, ja pārošanās laikā uz īsu laiku sadodas kopā ar pretējo dzimumu. Visi skudru ēdēji ir vairāk vai mazāk kūtri un miegaini, pasmagi, lēni, nevarīgi savās kustībās, garīgi maz attīstīti, un neizveicīgi.

Barību viņi uzņem ļoti savādā veidā. Ar savu briesmīgo nagu palīdzību viņi izkašā termītu būvi jeb skudru pūzni, iestiepj tur garo, lipīgo mēli, ļauj, lai sakaitinātie kukaiņi tur ciešāk iekožas un piepeši, kad kustīgais pulks uz šī lipīgā diega mudžēt mudž, ievelk to atpakaļ mutē līdz ar visiem kukaiņiem, kas tur atrodas. Daži skudru ēdēji var lūpām saķert mazus tārpus, vaboles, sienāžus un citus kukaiņus, kāpelējošās sugas ar savu garo mēli var izvilkt kukaiņus un tārpus no plaisām un dobumiem, līdzīgi dzenim.

No maņām vislabāk ir attīstīta osme un dzirde; taustes orgāns ir mēle; pārējās maņas liekas būt sevišķi trulas. Garīgās spējas ir ļoti niecīgas. Viņi ir bailīgi, uzmanīgi, vientiesīgi, ar vārdu sakot, ar vājām spējām, un tikai reti prot izlietot savus briesmīgos ieročus: sagrābj savu ienaidnieku garajos locekļos un nagos un saplosa to vārīgi. Balss ir savāda rūkšana, ņurdēšana jeb šņākšana. Mātīte atnes tikai vienu mazuli, sargā un rūpējas par to ar lielu mīlestību un vajadzības gadījumā ilgi nēsā sev līdz uz muguras.

Cilvēkam kaitīgas ir tikai tās sugas, kas uz skudru medībām iziet viņa mājokļu tuvumā un, "dzenoties pēc sava laupījuma, izrakņā plašus zemes gabalus. Nonāvēts skudru ēdējs turpretim dod cilvēkam gaļu, ādu un taukus, tiek izlietoti arī nagi.

Skudru lāča (Myrmecophaga) ķermenis ir ļoti slaiks, galva un purns ļoti stiepti; aste sasniedz gandrīz pusi no ķermeņa garuma. Ķermeni, sevišķi ķermeņa virspusi, sedz bieza, izspūrusi, īpatnēja spalva. Pakaļkājas ir slaikas un nestiprākas par priekšējām. Abām kājām pieci pirksti, bet nagiem apbruņoti nav visi. Mutes plaisa ļoti šaura, bet mēle gara, tieva un noapaļota, atgādina tārpu. Ausis un acis ļoti mazas. Lielāko un pazīstamāko sugu (Myrmecophaga jubata) Paragvajā sauc par jurumi, kas nozīmē to pašu, ko „mazā mute"; Brazilijā turpretim viņu sauc par t a m a n d u.

Astotā šķira Somainie dzīvnieki (Marsupialia)

Zīdītāju klasē nav vairs blakus primātiem un vaļiem nevienas citas dzīvnieku šķiras, kura varētu mūsu uzmanību tā saistīt, kā somainie. šinī šķirā mēs apvienojam ne mazumu dažādu zīdītāju, kuriem savā starpā maz kopēja, izņemot somu. Ļoti svarīgas pazīmes norāda, ka somainie nav cits nekas, kā mūsu laikmetā ienākuši pagātnes radījumu fragmenti, nav cits nekas, kā zīdītāji pašā sākumā, kā augstāk attīstītu radījumu priekšteči, kā radītājas dabas mēģinājums, ķerties vispār pie zīdītāju dzīvnieku veidošanos.

Par somaino ķermeņa uzbūvi vispār nav duudz ko teikt. Atsevišķie locekļi še atšķiras viens no otra vairāk, kā kaut kurā citā šķirā. Ja neņemam nemaz vērā lielumu, kurš svārstās starp prāvu briedi un kādu cirslīti, arī tomēr jāsaka, ka nevienā citā šķirā nav apvienoti tik dažādi dzīvnieki.

Somaino zobi ir tikai tiktāl salīdzinami ar augstāko zīdītāju zobiem, ka arī tiek pa daļai mainīti, bet citādi visādi stipri atšķiras. Visiem šīs šķiras locekļiem kopējs ir tikai viens: soma. šķībā ārējā vēdera muskuļa cīpsla, priekšā piestiprināta pie kaunuma kaula, pārkaulojas un izveidojas par tā saucamo somas kaulu, kurš der par balstu kulītei priekšā uz vēdera, še atrodas pupi, pie kuriem agrīni dzimušie mazuļi pieķeras, šī kulīte var būt vai nu kā pilnīga soma, vai arī var sarukt par divi ādas krokām, bet vienmēr tā savam mērķim noder, proti, sedz mazos, kuri karājas iekšā pie pupiem. Mazie ierodas pasaulē tādā stāvoklī, kā ne pie viena cita zīdītāja. Viņi ir nevien pliki, akli un kurli, bet tiem nav pat ne tūpļa, un locekļi izskatās kā sprungulīši. Tūlīt pēc dzimšanas viņi piesūcas pie pupiem, kuri parasti izskatās pēc garas, ķīlveidīgas kārpas, un pirmajās dienās stipri aug. Vēlāk jaunais somainis no šejienes taisa pamazām arvien tālākus ceļojumus, bet savu bērnību visu viņš pavada somā.

No ieņemšanas dienas līdz kamēr mazais izbāž no somas savu galvu, paiet pie milzu ķenguru apmēram septiņi mēneši, no šī laika līdz tam, kad viņš somu pirmo reiz atstāj, vēl apmēram deviņas nedēļas, un apmēram tikpat ilgi jaunais radījums dzīvo vēl pa daļai somā, pa daļai ārpus tās. Mazuļu skaits ir ļoti svārstīgs.

Tagad somainie apdzīvo Austrāliju un dažas kaimiņu salas, kā arī Dienvidus un Ziemeļameriku. Austrālijas cietzeme jāuzskata par viņu īsto tēvzemi, jo visi pārējie zīdītāji, kas še patlaban dzīvo, daži sikspārņi, dingo un daži grauzēji, bez šaubām, ir vēlāki ienācēji. Amerikā atrodam tikai nedaudzus vienas mazas dzimtas locekļus, bet tie tad dzīvo arī tiklab ziemeļos, kā dienvidos. Atkarībā no dažādībām somaino ķermeņa uzbūve, arī dzīves veids tiem stipri dažāds; vieni ir plēsēji, otri grauzēji; šie dzīvo uz cietzemes, viņēji kokos, daži pat ūdenī; lielākā daļa ir nakts dzīvnieki, bet daudzi darbojas arī pa dienu. Starp laupītājiem ir labi skrējēji un kāpelē- tāji, starp augu ēdējiem ātri un izturīgi lēcēji. Tomēr, ja salīdzinām ar augstāk attīstītiem zīdītājiem, tad ir skaidrs, ka tikpat vieni, kā otri paliek kustībās pēdējiem pakaļ: pat vispilnīgākais somainais plēsējs ne tuvu nesasniedz īstā plēsēja kustīgumu. Līdzīgi ir arī ar somaino augstākām spējām; arī šinī ziņā viņi netiek citiem zīdītājiem līdz. Viņu maņas varētu atrasties augstākais, ja uz tādas pašas pakāpes, kā citiem nagu dzīvniekiem, turpretim saprašana ir salīdzinot vienmēr niecīga. Ikviens somainis, salīdzinot ar apmēram attiecīgo nagu dzīvnieku, liekas būt garīgi truls radījums, kurš nespēj nedz attīstīties, nedz labāks tapt, nevar nedz ko iemācīties, nedz arī paturēt.

Somaino barība ir dažāda. Visas tās sugas, kas līdzinās plēsējiem, medī citus dzīvniekus, ēd gliemjus, zivis un visu citu, ko jūra izmet, kā arī cietzemes dzīvnieku maitas; mazākās sugas medī putnus, kukaiņus un tārpus; zāles ēdēji, beidzot, barojas ar lapām, zālēm un saknēm, ko viņi ganoties noplūc.

No plēsējiem somainajiem vispirms jāmin somainās caunes (Dasyuridae). Visas šīs dzimtas sugas tagad dzīvo vairs tikai Austrālijā. Somainais vilks jeb somainais suns (Dasyurus cynocephalus), vienīgais vēl dzīvais ģints pārstāvis, nenes savu vārdu par velti, jo patiesībā viņš liekas būt īsts meža suns. Viņa slaidais ķermenis, viņa galvas forma, uz zemi nodurtais purns, stāvās ausis, acis un paceltā aste atgādina šo pēdējo; tikai locekļi ir

Somainais vilks (Thylacinus cynocepha!us)

samērā īsi, un zobu sistēma stipri savādāka kā sunim. Somas kaula vietā ir cīpslains skrimslis.

Somainais vilks ir lielākais no visiem gaļas ēdējiem somaina- jiem. Viņa ķermeņa garums ir pāri- par 1 metri, astes garums 50 centimetri, veci tēviņi, kā tiek apgalvots, esot vēl labi lielāki un sasniedzot garumā pavisam 1,9 metra. īsā, vaļīgi piegulošā spalva ir pelēkbrūna, uz muguras ar divpadsmit līdz četrpadsmit šķērs- strīpām.

Somainais vilks apdzīvo Tasmaniju. No sākuma, kad eiropieši bija tikko ieceļojuši, to varēja sastapt ļoti bieži un tas nodarīja lielus zaudējumus un nepatikšanas, jo cītīgi apciemoja aitu pulkus un vistu kūtis. Iznākums bija tāds, ka šaujamie rīki dzina to arvien tālāk prom un patlaban viņš aizdzīts uz zemes vidieni. Dabīgas vai paša raktas dziļas alas ir viņa paslēptuves pa dienu, jo no dienas gaismas tas ārkārtīgi baidas. Viņš ir nakts dzīvnieks. Viņa galvenā barība ir visādi mīkstmieši, bet šad tad tas uzņemas arī grūtākas medības un ķer pat krūmu ķenguru un pīļknābi.

Nesalīdzināmi neglītāks un augstākā mērā atbaidošs un pretīgs ir tuvākais somainā vilka radinieks, kolonistu velns (Dasyurus ursinus). šo zīmīgo nosaukumu zvērs dabūjis sava neticamā niknuma un nepieradināmības dēļ. Visi novērotāji ir vienis prātis tanī ziņā, ka grūti iedomāties vēl nepatīkamāku, trakāku, neprātīgāku un niknāku radījumu, kā somainais velns, kura nelabie untumi un skaišanās nekad nebeidzas un kura dusmas sāk kvēlot gaiši aiz niecīgākā iemesla.

Salīdzinot ar šo riebīgo ļaunprātību, sevišķi uzkrītoša ir viņa muļķība un kūtrums, kuri nebūt nesaskan ar viņa vārdu. Somainais velns vai nu guļ vistumšākā būra kaktā, vai arī klabina saviem briesmīgajiem zobiem un kož kā traks uz visām pusēm, tiklīdz ir iedomājies, ka varētu varbūt aizsniegt tuvojošos pienācēju, šinīs dusmu izverdumos tad arī parādas vienīgā viņa garīgā darbība, uz kādu tas liekas spējīgs.

Somainais velns ir īsts nakts dzīvnieks un no dienas gaismas baidās tāpat, kā somainais vilks vai kā mūsu pūces. Kad iestājusies nakts, viņš atstāj savu midzeni un klīst apkārt, meklēdams laupījumu, un tad viņš izrādās samērā veikls un ātrs kustībās un izturīgs skriešanā, kaut gan izveicībā un lunkanībā paliek tāļu pakaļ Vecās pasaules līdējkaķiem un caunēm, kuru vietnieks viņš Jaunho- landē ir. Viņa izturēšanās, kā arī dažas parašas atgādina lāci. Ejot viņš min uz visas pēdas, sēdot atbalstas uz pakaļas kā suns.

Nikns kā parasti viņš uzbrūk ikkatram dzīvniekam, kuru vien var dabūt. Viss, ko šī visumā nabadzīgā zeme vai arī jūra var dot, ir viņam labs; jo viņa rijība var sacensties ar viņa negantību. Laupīšanas gājienos var dzirdēt viņa balsi, kura ir kaut kas vidējs starp skaļu riešanu un starp ņurdēšanu.

Somainā caune (l)asyurus) pēc ķermeņa būves nostādama apmēram vidū starp lapsu un cauni, kaut gan tām sevišķi nelīdzinās.

Piektajā šīs šķiras dzimtā mums jāiepazīstas ar koalu jeb Austrālijas lāci (Phascolarctus cinereus), kas ir viens no ievērojamākiem somaiņiem un savā dzimtā vienīgais. Zinātniskais nosaukums, proti, ..somas lācis", ir vietā; jo koalam tiešām ir no

teikta līdzība ar jaunu lācēnu gan izskatā, gan arī gaitā un kā viņš vispār izturas. Viņa garums sasniedz 60 cm, skausta augstums apmēram pusi no tā. Kopējais iespaids ir ļoti īpatnējs, galvenā kārtā resnās galvas dēļ ar atlekušām un uzkrītoši rupju spalvu klātām ausīm, tāpat arī žirgto acu un platā un strupā purna dēļ.

Jaunā Dienvidvelsa, un proti, meži uz dienvidrietumiem no Džeksona ostas, ir somaino lāču dzimtene. Nekur to nevar sastapt bieži, un tāpēc viņš ari vēl diezgan maz pazīstams. Divā-

Skudru somainis (Myrmecobius fasciatis)

'ā, kopā ar savu mātīti viņš staigā pa visaugstajiem kokiem tik lēni, ka dabūjis tamdēļ arī «Austrālijas sliņķa-' vārdu. Bet viņa gausumu bagātīgi atsver viņa apbrīnojamā rūpība un noteiktība kāpelēšanā, kamdēļ viņš spēj aizsniegt pat pašus malējos zarus. Tikai pavisam reti, un katrā ziņā vienīgi barības trūkuma spiests, viņš atstāj koku kroņus un ceļo pa zemi, gan vēl lēnāk, ja iespējams, un smagāk un nevarīgāk kā pa zariem, no viena koka līdz otram, kurš sola viņam jaunu barību. Viņš ir pa pusei nakts dzīvnieks, vismaz gaišāko un karstāko dienas daļu viņš noguļ dziļi slēpies gumijas koku lapās, kur viņš visvairāk arī mīl uzturēties. Viņu dēvē par labsirdīgu un miermīlīgu dzīvnieku, kuru nav iespējams tik viegli sakaitināt un kurš savas darīšanas nokārto klusu ciezdams. Pavisam reti var dabūt dzirdēt viņa balsi dobju riešanu, kura tikai tad pāriet skaļā un asā kliedzienā, ja viņš loti izsalcis vai ja viņu par daudz karina. Lielās dusmās var arī notikt, ka viņš sarauc negantu un draudošu seju; tad arī žirgtās acis spīd ļauni pretī miera traucētājam. Bet tas nav domāts tik ļauni, jo kost vai skrāpēties viņam gan nenāk prātā.

Iedzimtie vajā koalu dedzīgi viņa gaļas dēļ, un proti, kāpdami kokos tāpat kā viņš. Jaunākā laikā šis dzīvnieks ņemts aizsardzībā un to nav brīv medīt.

Ķenguru (Macropodida), zināmā mērā gremotāju pārstāvji starp somainajiem un šīs šķiras milzeņi, ir ārkārtīgi uzkrītoši radījumi. Viņu ķermenis no priekšas atpakaļ pieņemas apmēros; jo visvairāk attīstītā ķermeņa daļa ir ap krustiem, tamdēļ ka pakaļkājas ievērojami palielinātas. Pretēji tām krūtis un galva ir ļoti sīki. Lēcēji somainie kustas gandrīz vienīgi ar ķermeņa pakaļējās daļas palīdzību un līdz ar to tad arī- izskaidrojama viņas attīstība. Savas vājās priekškājas ķenguru var tikai ļoti mazā mērā izlietot kustībām un barības saņemšanai, turpretim viņa lēcienveidīgā gaita ir iespējama pateicoties nesamērīgi pagarinātām pakaļkājām un varenajai astei. Pakaļkājas un aste ir bez šaubām viszīmīgākais visā dzīvnieka ķermenī. Aste samērā resnāka un garāka kā kaut kuram citam zīdītājam un ar ārkārtīgi spēcīgiem muskuļiem. Salīdzinot ar šiem locekļiem, priekšējie jāuzskata tikai par strupiem ķeramiem rīkiem, kaut gan ar to nebūt negribam teikt, ka tie arī kustību ziņā būtu sarukuši. Ķenguru priekškājas ir zināmā mērā pārvērtušās itin kā par rokām un tā dzīvnieks viņas arī lieto. Galva ir kaut kas vidējs starp brieža un starp zaķa galvu.

Lēcēju somaino dzimtene ir Austrālija; plašie, ar zāli apaugušie līdzenumi šīs pasaules daļas vidienā ir tās vietas, kur viņi it īpaši uzturas. Lielākā daļa dzīvo savu dzīvi pa dienu; turpretim mazākie lēcējsomaiņi ir nakts dzīvnieki, kuri pa dienu slēpjas ne- dziļos iedobumos, uz kuriem nāk atkal atpakaļ.

Tanīs apgabalos, kur nometušies eiropieši, ķenguru lielāko tiesu ir atspiests atpakaļ. „Jau tagad,1' tā stāsta kāds austrālietis, «trīsdesmit jūdžu ap Melburnu neredz vairs nevienu ķenguru. Kolonisti, vajādami dzīvniekus bez mērķa un apdoma, ir tos jau izskauduši. Ikkatram ķenguru pulkam ir savas ganības vai vairākas tādas, kuras savieno labi iemītas taciņas. Ķenguru skaits kādā pulkā var būt dažāds. Esmu redzējis simtu, bet visvairāk gan pa piecdesmit kopā; jo viņi ļoti mīl sabiedrību. Sīkākās sugas turas kopā ne tik lielos pulkos; parasti redz tās atsevišķi vai lielākais duci kopā. Pulka locekļi paliek vienmēr uzticīgi kopā un ar citiem pulkiem nesajaucas. Katrai sabiedrībai ir par vadoni vecs tēviņš, un pārējie seko viņam akli pakaļ, tiklab bēgot, kā arī uz ganībām ejot, gluži kā aitu bars savam vadonim aunam. Agri no rīta un pa vakara krēslu viņi ganās nereti stundām ilgi, ja nejūtas traucēi, kamēr pa dienu atpūšas. Dažreiz var novērot aizraujošu skatu; daži plūc lēnām nokaltušo zāli, citi rotaļājas savā starpā, citi atkal pusaiz- miguši guļ uz sāniem.

Līdz riesta laikam visi pulki dzīvo vislabākā saticībā. Bet mīlestība saviļņo arī šos radījumus, sevišķi tēviņus, kuri tad bieži vien izcīna savā starpā nopietnas cīņas. Pēc riesta vecāki pūļa individi mēdz atšķirties un dzīvo vientuļi pa biezu mežu.

Ķenguru bez šaubām pieder pie visievērojamākiem zīdītājiem. Patiesībā viss viņiem ir ievērības cienīgs: viņu kustības un viņu atpūta, viņu barības iegūšanas paņēmieni un līdzekļi, viņu vairošanās, viņu attīstība un viņu garīgā būtība. Gaita, kuru var novērot tieši ganībās, ir smagnēja, nevarīga tupuļošana. Kožot barību viņš parasti sēd uz pakaļkājām un uz astes un ļauj priekškājām slābani nokārties. Noplūcis savu iemīļoto barības augu, viņš paceļas, lai parastā stāvoklī to apēstu. Parastā stāvoklī viņš atbalstās uz pēdām un uz astes, kura satur ķermeni no pakaļas, un tā viņš sēd droši un ērti it kā uz trim kājām. Retāk viņš stāv uz trim kājām un uz astes; tad viņš ar otro roku kaut ko uz zemes dara. Paēdis, viņš liekas garšļaukus zemē, pakaļkājas tālu atstiepdams.

Ja ķenguru pamana kaut ko aizdomīgu, tad pirmā doma viņam ir par bēgšanu. Nu parādas visa viņa kustības spēja. Kā katrreiz, kad jāsteidzas, viņš lec, galvenā kārtā ar pakaļkājām, bet viņa lēcieni tāluma ziņā ir pārāki, kā visiem citiem dzīvniekiem. Viņš piespiež priekškājas cieši pie krūts, izstiepj asti taisni un atpakaļ, atsper savas garās, slaikās un atsperīgās pakaļkājas pret zemi ar visu savu vareno ciskas muskuļu spēku, traucas augšup un šaujas kā ķīlis pa gaisu uz priekšu slaidā lokā. Vienam lēcienam seko tieši otrs, un ikkatrs ir vismaz trīs metru plats un divi līdz trīs metri augsts. Arī gūstā ķenguru lec līdz astoņi metri tālu, ja to padzenā pa plašāku dārzu uz priekšu un atpakaļ.

Ķenguru maņas un garīgā attīstība nav stādamas augstu. Gūstā turēti tie bieži sadauza locekļus pret būra sienām un izturas īsti neprātīgi; vienas vai arī dažādu sugu ķenguru plēšas spēcīgi viens ar otru caur restēm, jo priekš zemākām kaislībām, kā skaudība un greizsirdība, pat ķenguru smadzenes ir pietiekoši attīstītas. Tāpat sagūstītais lēcējsomainis mācās pazīt arī savu kopēju; bet es šaubos, vai viņš var to atšķirt no citiem cilvēkiem.

Bailīgums ir tā īpašība, kura pie mūsu dzīvnieka vispirms uzkrīt; tai viņš krīt arī nereti par upuri. Sagūstītie lēcējsomaiņi nositas, nevien uzdrāzdamies restēm virsū: viņi nobeidzas vārda burtiskā nozīmē no bailēm. Savas sajūtas viņi izrāda vispirms stipri siekalodamies. Viņi skraida kā traki apkārt, nosēstas atkal, krata un šūpo ar galvu, kustina ausis, siekalojas un kratas atkal. Tā viņi aušojas, kamēr vien bailes nav pārgājušas. Kāds ķenguru, kuru es novēroju, nomira no nobīļa drīz pēc stipra pērkona negaisa.

Priecīgi uztraukts, ķenguru aušojas citādi. Viņš siekalojas gan arī tad un krata galvu, bet ausis tura stalti un savas nenoskaidrotās sajūtas mēģina izteikt daždažādām priekškāju kustībām un blēdams aizsmakušā balsī. Priecīgs uztraukums viņu var pārņemt, ja pēc ilgākas smadzeņu darbības tas nonācis pie pārliecības, ka arī ķenguru sugā sastopami divi dzimumi. Līdz ko viņā ir modusies mīlestības nojauta, tad viņš cenšas arī to izteikt, un iemīlējies tēviņš nu rāda mātītei godu pavisam savādā veidā. Viņš iet vai lec dažāda garuma lēcieniem savam mīlestības priekšmetam apkārt, arvien kratīdams galvu, sāk aizsmakušā balsī blēt, un šīs skaņas vislabāk varētu salīdzināt ar apspiestu klepošanu, neatkāpjas ne soļa no savas skaistules, kura izliekas ļoti vienaldzīga, bet seko tai uz pēdām.

Visu lēcējsomaino vairošanās ir vāja. Lielās sugas reti kad dzemdē vairāk par vienu bērnu. Neskatoties uz dažu ķenguru ievērojamo lielumu, grūsnība ir apbrīnojami īsa, piemēra dēļ, milzu ķenguru tikai trīsdesmit deviņas dienas. Kad šis laiks notecējis, tad mazulis tiek dzemdēts šā vārda tiešā nozīmē. Māte noņem to ar muti, attaisa ar abu roku palīdzību somu un piestiprina mazo, nožēlojamo radībiņu pie pupa. Divpadsmit stundas pēc dzimšanas jaunā milzu ķenguru garums ir drusku vairāk par trīs centimetri. Viņu var salīdzināt tikai ar citu dzīvnieku embrijiem; jo viņš ir pilnīgi negatavs, caurspīdīgs, mīksts, tārpveidīgs: viņa acis vēl cieti, ausu un degunu caurumi tikai iezīmēti, locekļi vēl neattīstīti. Cik līdz šim zināms, tad jaunais ķenguru nezīž nemaz, bet tiek apgādāts ar pienu, kurš pats no pupiem tek tieši viņam mutē. Gandrīz astoņi mēneši viņš tiek barots vienīgi somā; bet jau drusku agrāk viņš atliecas nost un izbāž kādreiz ari galvu laukā, bet nespēj vēl patstāvīgi kustēties. No tā brīža, kad-jaunais pats sāk meklēt patvērumu somā, viņa to vairs nesargā. Ir jau arī mazais pats ārkārtīgi bailīgs un pie niecīgākā traucējuma atkāpjas uz somu atpakaļ, še tas nebūt nesēd vienmēr stāvus, bet ieņem visādas iespējamas pozi- cijas. Var redzēt, kā viņš skatās no turienes, izbāzis galvu, bet nereti līdz ar galvu izbāztas laukā arī pakaļkājas un aste, bet dažreiz redz tikai šos pēdējos locekļus izbāztus, turpretim galvas nemana. Ļoti jauki izskatās, kad māte, gribēdama tāļāk palēkties, dzen savu mazo, kurš no somas skatas, iekšā atpakaļ: ja mazais nieks neklausa uzreiz, tad mātes roka dod viņam vieglu pļauku. Tikai labu laiku pēc pirmā skata pasaulē jaunais dzīvnieks atstāj savu drošo patversmi un sāk klīst līdz ar veco pa brīvo klajumu; bet ilgi vēl bēg atpakaļ somā, līdz ko sabījies no briesmām. Vareniem lēcieniem viņš skrej pie mierīgi uz pakaļkājām tupošās mātes un metas, ne brītiņu neapstādamies, pusatvērtā somā iekšā ar galvu uz leju, acumirklī apsviežas apkārt un skatās tad pa somas caurumu laukā bezgala komiski, apzinādamies savu apskaužamo drošību.

Barība ir jaukta. Zāle un koku lapas paliek pirmā vietā, bet bez tam ķenguru ēd arī saknes, koka mizu un pumpurus, augļus un dažādus zālaugus. Viņu mīļākā barība ir kāda zāle, kuru taisni arī sauc par ķenguru zāli, un kur tā aug, tur ķenguru dzīvo; bez tam viņi ēd viršu zariņus un zināmu krūmu lapas un pumpurus.

Lēcējsomaiņi savā dzimtenē ieņem zināmā mērā medījamo meža zvēru vietu, kādu tur nav, un tāpat kā pēdējos, arī ķenguru kaislīgi medī gan plēsīgie zvēri, gan arī cilvēks, un iedzimtie tikpat, kā baltie.

Milzu ķenguru (Macropus giganteus), kolonistu „būmers", pieder pie šīs dzimtas lielākām sugām. Ļoti veci tēviņi sēdošā stāvoklī ir gandrīz vīra augstumā; viņu garums ir apmēram trīr metri, no kuriem apmēram 90 centimetri jārēķina uz asti, svars svārstās no 100 līdz 150 kilogramu. Mātīte caurmērā par trešo tiesu mazāka par tēviņu. Spalvojums bagātīgs, biezs, gluds un mīksts, gandrīz vilnains, krāsa grūti noteicama, brūna maisīta ar pelēku.

K u k s (Cook) 1770. gadā atrada ķenguru Jaunās Dienvidvelsas piekrastē un pēc turienes iedzimto nosaukuma deva tam vārdu, kuru vēlāk sāka lietot visas dzimtas apzīmēšanai. Šis kustonis dzīvo ar zāli apaugušās norās.

Pademelons (Macropus Thetidis) ir viena no šīs dzimtas mazākām un skaistākām sugām. Viņš tikko sasniedz trešo tiesu ķenguru lieluma; viņa garums ir tikai 1,1 metri, no kura 45 centimetri jārēķina uz asti.

Cita mazāka suga ir zaķa ken g u r u (Macropus leporei- des), tā nosaukts tamdēļ, ka viņš pēc dabas un krāsas atgādina zaķi. Viņa garums ir 60 centimetri, no kuriem apmēram 35 nāk uz asti.

Zaķa ķenguru apdzīvo Centrālaustrālijas lielāko daļu un pēc dzīves veida daudzkārt atgādina mūsu zaķi. Tāpat kā pēdējais, viņš ir nakts dzīvnieks, kas dienā ieplok dziļi ieraktā midzenī un ļauj medniekam un sunim pieiet pavisam klāt, pirms kā lec augšā, cerēdams, ka apģērbs zemes krāsā viņu paslēps.

Minami vel te ari vidēji lielie kalnu ķenguru (Petrogale).

Vislielāko meistarību kāpelēšanā starp somainiem lēcējiem ir sasniedzis Jaungvinejas koku jeb lāču ķenguru (Dendro- lagus ursinus). Viņš ir šīs dzimtas uzkrītošākais priekšstāvis, kas visvairāk novirzījies no kopējā veida un kuram līdz šim zināms tikai viens radnieks. Lielās, spēcīgās priekšrokas, kas maz ko vājākas par pakaļējām, ir ļoti raksturīga atšķirības pazīme šai grupai. Koku ķenguru ir diezgan liels dzīvnieks. Viņa ķermeņa garums ir 1,25 metri, no kuriem vairāk kā puse jārēķina uz asti, ķermenis drukns un spēcīgs, galva īsa. Spalvas cietas, melnas, pie pamata brūnganas; ausu gali, seja un apakšdaļas brūnas, vaigi iedzelteni, gredzens ap aci tumšāks.

Visi novērotāji ir vienis prātis, ka nevar iedomāties ievērojamāku parādību kā koku ķenguru, kas priecīgs staigā pa zariem un rāda gandrīz visas kāpelēšanas mākslas, kādas vispār novērotas zīdītāju klasē. Šis kustonis ļoti- viegli uzrāpjas pa koku stumbriem, kā vāvere kāpj augšup un lejup; bet tomēr augšā viņš izskatas tik svešs, ka katrs aplūkotājs tieši apmulst, kad šis tumšspalvainais radījums ar gariem locekļiem negaidot uzskrien no zemes kokā un tur kustas pa lokaniem zariem. Saskaņā ar savu uzturēšanās vietu viņš pārtiek visvairāk no lapām, pumpuriem un koku atvasēm; laikam viņš ēd arī augļus.

Mazos somainos lēcējdzīvniekus sauc par ķenguru žurkām (IIypsiprymnus). Viņi vēl ļoti līdzinās saviem lielākiem rad- niekiem, tomēr atšķiras ne tikai ar niecīgo lielumu, bet arī ar samērā īsāku asti un galvenā kārtā ar zobu sistēmu, kurai virsžoklī ir skaidri izveidoti ilkņi. Ķenguru žurku (Hypsiprymnus mu- rinus) var pazīt pēc viņas garenās galvas, īsām kājām un žurkas astes. Viņas ķermeņa garums ir 40 centimetri, astes garums 25 centimetri.

Vombatu dzimtā (Phascolomyida) mēs iepazīstamies ar somainiem grauzējiem. Viņu stāvs ir ļoti neveikls, ķermenis smags un resns, kakls resns un īss, galva lempīga, aste ir kā mazs, gandrīz kails sprungulis; locekļi īsi. Vombats dzīvo biezos mežos, kur rok zemē plašas alas un ļoti dziļas ejas un pavada gulēdams tajās visu dienu. Tikai kad iestājusies pilnīga nakts, vombats izkūņojas ārā meklēt barību. Tā sastāv pa lielākai daļai no cietas, doņiem līdzīgas zāles, kas apklāj lielus apgabalus, bez tam arī no visādiem zālaugiem un sknēm, un pēdējās viņš iegūst sparīgi rokot.

Devita šķira Kloākas dzīvnieki (Monotremata)

Kloākas dzīvniekiem ar zīdītājiem kopēja ir tikai āda, pīļknā- bim ar spalvu, bet skudru ezim ar ģērbu; citādi viņi dziļi atšķiras no pārējām pazīstamajām augstāko dzīvnieku formām. Sauss knābis, kas atgādina peldētāja putna knābi, izpilda viņam purna vietu, mīzalu un dzimumu orgāni atrodas kopā kloākā. šādu iekārtu mēs sastapsim atkal pie putniem; tomēr viss ārējais izskats un šo dzīvnieku kaulu būve viņus no putniem loti noteikti atšķir. Bez tam viņu sausais žokļu pārvalks, kloāka un divkāršais atslēgas kauls tiem kopējs arī ar bruņu rupučiem, tāpēc viņu īpatnējais vidusstāvoklis starp zīdītājiem un rāpuļiem vēl vairāk krīt acīs.

Kloākas dzīvnieku savādo vidusstāvokli starp zīdītājiem un rāpuļiem visskaidrāk izceļ tas fakts, ka viņi tāpat kā rāpuļi un putni dēj čaumalām apņemtas olas. šo faktu atklāja ievērojamais vācu dabas pētnieks Vilhelms Hāke (Haacke) (1887).

Kloākas dzīvnieki ir mazi zīdītāji ar druknu, drusku plakani saspiestu ķermeni, ļoti zemām kājām, knābveidīgiem žokļiem, kas apklāti ar sausu ādu, mazām acīm, īsu un plakanu asti, uz āru izgrieztām kājām ar pieciem gariem pirkstiem un spēcīgiem nagiem, kā arī ar cauru raga piesi tēviņam pie papēžiem, kurš stāv sakarā ar sevišķu dziedzeri.

Šai īpatnējā šķirā ir tikai divi dzimtas: skudru eži un pīļknābji. Pēdējā dzimtā ir zināma tikai viena, bet pirmējā tikai divi sugas.

Skudru ezis (Echidna hystrix) atšķiras ar savu neveiklo, pa lielākai tiesai dzeloņiem vai sariem apklāto ķermeni, veltenisko, tikai lejgalā šķelto knābi, īso asti, brīviem, aprobežoti kustināmiem pirkstiem un ar garo, tievo, tārpveidīgo mēli, kuru viņš, tāpat kā citi skudru ēdēji, var tāļu izgrūst no mutes.

Pilnīgi pieauguša kustoņa ķermeņa garums ir apmēram 45 centimetri, no kura drusku vairāk par centimetri nāk uz asti. Abi dzimumi, atskaitot piesi tēviņam pie papēža, ir pilnīgi vienādi.

Skudru eža dzimtene aprobežota ar Austrālijas dienvidaustrumu kalnainiem apgabaliem. Jaunā Dienvidvelsa jāuzskata par viņa īsto dzimteni. Sausi meži, kur iespējams, alas un ejas zem koku saknēm, viņam sevišķi pa prātam, šeit viņš slēpjas pa dienu; pa

Skudru ezis (Echidna aculeata)

naktīm viņš iznāk ārā un ošņādams un rakdams meklē barību. Viņa kustības ir dzīvas, sevišķi pie karpīšanas, ko viņš prot meistariski. Viņš iet ļoti lēnām un iedams nodur galvu zemē un tura ķermeni pavisam zemu; rokot viņš laiž darbā visas četras kājas uz reiz un, tāpat kā jostainie, spēj turpat acu priekšā iegrimt zemē. Kukaiņi un tārpi, bet visvairāk skudras un termiti ir viņa galvenā barība. Tos viņš uzmeklē ar ļoti jūtīgo purna galu, kas liekas mazāk piemērots ošanai, kā taustīšanai. Viņš tāpat ēd kā tārpmēļi, izstiepdams to atpakaļ. Kā jau visiem pārējiem skudru ēdējiem, barībai piejūk daudz smilšu vai putekļu, arī sausu koku gabalu; viņa kuņģi vienmēr atrod ar tiem piepildītu.

Daži austrālieši cep viņu ar visu ādu, kā čigāni mūsu ezi, un ēd; bet arī eiropieši apgalvo, ka tā sagatavots skudru ezis esot teicams ēdiens. Tas ir vienīgais labums, ko šis dzīvnieks cilvēkam var atnest.

Pīļknābis (Ornithorhynchus paradoxus) ir mūsu šķiras otrās dzimtas vienīgais pazīstamais priekšstāvis. Angļu dabas pētnieks B e n e t s (Bennett) ir vislabāk aprakstījis šo radījumu, par kuru bija jābrīnās kā pētniekiem, tā laijiem vēl labu laiku pēc viņa atrašanas.

Pīļknābja izplatības apgabals aprobežots ar Austrālijas austrumu piekrasti, proti ar Jaunās Dienvidvelsas un zemes iekšienes upēm un stāvošiem ūdeņiem. Viņš nav lielāks par skudru ezi, caurmērā 50 centimetri garš, no kuriem 12 centimetri nāk uz asti. Tēviņi parasti lielāki par mātītēm. Plakani saspiestais ķermenis dažā ziņā līdzinās bebra un ūdra ķermenim. Kājas ļoti īsas, visas ar pieciem pirkstiem un ar peldplēvēm. Galva diezgan plakana un tik raksturīgi atšķiras ar savu plato pīles knābi, ka viņai starp zīdītājiem nav citas līdzīgas.

Pīļknābis apdzīvo vismīļāk klusas upju vietas, tā saucamās attekas, kur aug daudz ūdensstādu un kuru krastus apēno lapaini meži. Šeit krastmalā viņš ierīko vairāk vai mazāk mākslīgu alu. Pirmā ala, kuru redzēja B e n e t s, atradās pie stāva krasta starp zālēm un stiebraugiem, cieši klāt pie ūdens. Apmēram seši metri gara, vairākkārt izlocīta eja nobeidzas ar ērtu paplašinājumu, kurš tāpat kā eja bija pakaisīts sausiem ūdensaugiem. Parasti gan katrai alai ir divi ieejas, viena zem ūdens līmeņa, bet otra apmēram trīsdesmit centimetri virs tā.

Pīļknābjus Austrālijas upēs redz katrā laikā, tomēr visvairāk pavasarī un vasaras mēnešos. Viņi ir īsti krēslas dzīvnieki, lai gan uz īsu laiku atstāj savas slēptuves arī dienā, meklēdami barību. Ja ūdens labi skaidrs, tad var sekot ar acīm tam ceļam, kuru velk šis kustonis, te nirdams, te atkal parādīdamies virs līmeņa. Bet tik skaidrās vietās viņš parādas tikai ļoti reti, itkā viņš apzinātos šeit savu nedrošību, un pēc iespējas drīz tās arī atstāj. Ja novērotājs izturas pavisam mierīgi, tad izdevīgā vietā nepaiet necik ilgi, kad jau parādas virs ūdens mazā, īpatnēji veidotā galva; bet ja grib šo kustoni novērot, tad nedrīkst kustēties, jo viņa asā acs mana vismazāko kustību un skaidrā auss visklusāko troksni; reiz aiztramdīts viņš reti kad nāk atpakaļ. Bet ja izturas pavisam mierīgi, tad var labu laiku novērot, kā viņš bradā. Bet viņš nepaliek augšā ilgāk par vienu vai divi minūtēm; tad nirst un parādās atkal mazu gabaliņu tāļāk.

Pīļknābis (Ornithorhynchus anatinu»)

Desmita šķira Viennadži (Solidungula)

Visi tagad sastopamie viennadži sastāda atsevišķu, stingri norobežotu grupu nagdzīvnieku starpā un arī tādā mērā līdzinās cits citam, ka viņus var apvienot tikai vienā vienīgā dzimtā. Viennadzis un zirgs nozīmē vienu un to pašu.

Zirgi (Equidae)

atšķiras ar vidēju lielumu, skaistu stāvu, samērā spēcīgiem locekļiem un liesu, garumā izstieptu galvu ar lielām dzīvām acīm un plaši atplestām nāsim. Kakls ir resns, muskuļains, ķermenis noapaļots un gaļīgs, spalvu sega mīksta un īsa, bet cieši pieguļoša, pakausī un pie astes krēpaina. Jau pietiek vienīgi nošķeltā un daiļā kājas naga, lai zirgus varētu atšķirt no pārējiem nagdzīvniekiem. Eiropā savvaļas zirgi izmiruši, kā liekas, ne visai sen atpakaļ; Āzijā un Āfrikā viņi vēl šodien bariem klejo apkārt pa augstām stepēm un kalnājiem. Viņiem par barību noder vispār zāles, stiebraugi un citas augu vielas; gūstā viņi ir mācījušies baudīt pat dzīvnieku vielas.

Visi zirgi ir dzīvi, mundri, kustīgi, gudri kustoņi; viņu kustības ir piemīlīgas un iznesīgas. Savvaļas sugu parastā gaita ir diezgan pilni rikši, viņu skriešana — samērā viegli aulekši. Būdami miermīlīgi un labsirdīgi pret citiem dzīvniekiem, kuri viņiem nedara ļaunu, viņi ar lielām bailēm izvairas no cilvēkiem un lielākiem plēsējiem, bet vajadzības gadījumā sperot un kožot dūšīgi aizsargājas pret saviem ienaidniekiem. Viņu vairošanās spēja ir neliela. Pēc gara grūsnības laika ķēvei atnesas viens vienīgs kumeļš.

,,1535. gadā nodibināto Buenos Airesas pilsētu," stāsta Acara, „vēlāk atstāja. Izceļojošie iedzīvotāji nemaz neparūpējās vai- vākt visus savus zirgus. Tā kādi pieci līdz septiņi zirgi palika turpat, atstāti savā vaļā. Kad 1-580. gadā šo pilsētu atkal ieņēma un sāka apdzīvot, tad tur atrada priekšā jau lielu skaitu zirgu, ne- daudzo atstāto pēcnācējus, kuri bija pieņēmuši savvaļas dzīvnieka dabu. Jau 1596. gadā katram atļāva šos zirgus sagūstīt un izlietot savām vajadzībām. Tā radās neskaitāmie zirgu bari, kuri klejo apkārt Rio de la Plata dienvidos." Cimarroņi, kā šos zirgus sauc, tagad dzīvo visās pampasu daļās lielos baros, no kuriem dažā ir apmēram 20,000 īpatņu. Katrs ērzelis savāc sev tikdaudz ķēvju, cik spēj, bet paliek ar viņām pārējo bara locekļu sabiedrībā.

Staltais briedis

Skudru Iācis

Skudru lācis

Sevišķa vadoņa baram nav. Visi šie zirgi ir brūnā, reti kad melnā Krāsā.

Cimarroņi apgrūtina un kaitē, jo viņi ne tikai nelietderīgi noēd labas ganības, bet aizved arī māju zirgus. Pēdējos redzēdami viņi pilnā gaitā piesteidzas klāt, draudzīgi apsveic savus sugas biedrus ar zviegšanu, labina viņus un bez lielas pretošanās ieved brīvprātīgos sekotājus savās sabiedrībās. Ceļotājus nereti pat iegrūž ķezā šie bīstamie viņu jājamo zirgu aizvedēji. Tāpēc ikviens allaž uzmanās un savvaļas zirgus tramda projām.

Pampasu mežoņi ēd cimarroņu gaļu, sevišķi kumeļu un ķēvju gaļu. Dažus cimarroņus viņi arī sagūsta lai tos pieradinātu; turpretim spānieši viņus gandrīz nemaz nelieto. Tikai tur, kur nav malkas, viņi dažreiz nogalina kādu treknu ķēvi, lai palielinātu nometnes ugunskuru ar šī dzīvnieka kaulu taukiem. Ļoti reti sagūsta kādu savvaļas zirgu, lai viņu pieradinātu.

Muižu īpašnieki savvaļas zirgus vajā kur vien iespējams, jo eitādi viņi nevar būt droši par saviem zirgiem.

Paragvajā nav savvaļā pārgājušu zirgu, proti kādas mušas dēļ, kā to pieņem R e n g g e r s, kuras nav Buenos Airesas pampās un kura dēj savas olas kumeļu asiņainā nabā un ar to rada nāvīgus augoņus. Pampās arī barība ir bagātīgāka nekā Paragvajā. Mājas zirgu stāvoklis Paragvajā daudz neatšķiras no savvaļas dzīvnieku stāvokļa. Par šiem dzīvniekiem, kurus sauc par mustangiem, rūpējas tik maz, ka viņi īstenībā izvirst. Viņi ir vidēja lieluma, ar lielu galvu, garām ausīm un resniem locekļiem; vienīgi kakls un viducis ir puslīdz kārtīgi izveidoti. Spal- vojums vasarā ir īss, ziemā garš. Tikai atsevišķās lopu muižās sastop vēl zirgus, kuri atgādina savus dižciltīgos senčus. Ātrumā un veiklībā kā vieni tā otri nebūt nestāv pakaļ Andaluzijas zirgiem, un izturībā tie viņus tāļu pārspēj. Renggers apgalvo, ka viņš bieži pat pa karstumu esot jājis ar šādu zirgu astoņas līdz sešpadsmit stundas gandrīz nepārtrauktos aulekšos.

Dienvidamerikas zirgi pavada visu gadu zem klajām debesīm. Pēc katrām astoņām dienām viņus vienreiz sadzen kopā, lai tie ne- izklīstu, izmeklē viņu ievainojumus, tīra viņus, apsmērē ar govju mēsliem un laiku pa laikam, apmēram pēc katriem trim gadiem, nogriež ērzeļiem krēpes un asti. Par sugas uzlabošanu neviens nedomā. Ganības ir sliktas; vienas vienīgas sugas zāle apklāj zemi. Pavasarī šī zāle izaug diezgan gara, bet tad rada zirgiem caureju un viņus nogurdina. Vasarā un rudenī zirgi atkal atlabojas un top arī labi tauki; bet viņu brangums pazūd, tiklīdz viņus sāk lietot. Ziema viņiem ir visgrūtākais laiks. Zāle ir novītusi, tāpēc kustoņiem jāiztiek ar nokaltušiem, lietus izskalotiem salmiem. šī barība rada viņos vajadzību pēc sāls. Viņus redz stundām ilgi uzkavējamies pie izžuvušiem sāls ezeriem un šeit laižam sāli saturošus mālus. Labāk baroti un labi turēti šie zirgi jau pēc nedaudziem mēnešiem iegūst īsu un spīdošu spalvu, cietus muskuļus un staltu iznesību.

šiem gandrīz savvaļā dzīvojošiem kustoņiem maņas, kā liekas, ir asākas nekā Eiropas zirgiem. Viņu dzirde ir ārkārtīgi smalka; naktī no viņu ausu kustināšanas var noprast, ka viņi ir sadzirdējuši visklusāko, jātniekam pilnīgi nedzirdamo troksni. Redze viņiem, kā jau visiem zirgiem, ir diezgan vāja; bet savā savvaļas dzīvē viņi ļoti ievingrinās atšķirt priekšmetus no ievērojama attāluma. Ar osmes palīdzību viņi iepazīstas ar savu apkārtni. Viņi aposta visu, kas liekas svešs. Caur šo maņu viņi iepazīstas ar savu jātnieku, jāšanas lietām, nojumi, kur viņi tiek segloti un t. t., ar to viņi prot izzināt purvainos apgabalos nepārejamos muklājus, ar to viņi atrod tumšās naktīs vai biezā miglā ceļu uz savu dzīves vietu vai uz savām ganībām. Labi zirgi aposta savu jājēju tajā acumirklī, kad tas kāpj seglos. Ja zirgi sabīstas, ieraudzījuši kādu priekšmetu, tad visvieglāk var viņus apmierināt, ja ļauj viņiem to apostīt. Uz lielākiem attāļumiem viņi, zināms, nespēj saost. Reti es esmu redzējis zirgu, kurš būtu saodis jaguāru piecdesmit vai vēl mazāk soļu attālumā. Tāpēc Paragvajas apdzīvotās vietās viņi ir šī plēsēja parastākais laupījums. Kad sausos gados izsīkst avoti, no kuriem viņi pieraduši dzert, viņi drīzāk nobeidzas no slāpēm, nekā uzmeklē citus, kamēr ragu lopi iet pēc ūdens bieži desmit stundas tāļu.

Apbrīnošanas cienīga ir šo zirgu atmiņa. Daži zirgi, kuri tikai vienu reizi bija gājuši šo ceļu no Villa-Reales uz misionēm, atgriezās no pēdējām uz Villa-Reali pēc vairākiem mēnešiem pa to pašu. vairāk kā piecdesmit jūdzes garo ceļu. Kad rudens lietus laikmetā visi ceļi ir pilni ar ūdeni, peļķēm, nepārejamiem muklājiem un visi strauti uzplūduši, tad tomēr labs zirgs, kurš šo ceļu ir gājis jau dažas reizes, droši iznesīs savu jātnieku ne tikai dienā, bet arī naktī cauri visām, bieži bīstamām vietām. Ja viņu nepieskubina. tad viņš ķeras pie lietas ar lielāko apdomību, un jo vairāk, jo mazāk vieta viņam pazīstama. Staignās vietās viņš uz katra soļa aposta zemi un vienmēr izpēta to ar priekškāju. Šī apdomība nekādā ziņā nenorāda uz drosmes trūkumu; jo Paragvajas zirgs ir ļoti drošsirdīgs un bez vilcināšanās metas katrās briesmās, ja viņu vada spēcīgs jātnieks. Viņš iet pretim trakojošam vērsim un pat jaguāram, lec no stāva krasta upē un pilnā gaitā skrien caur degošas stepes ugunslīniju.

Vispār zirgi cieš tikai no nedaudzām slimībām. Labi baroti un pārmērīgi nepiepūlēti viņi sasniedz tikpat lielu vecumu kā Eiropas zirgi. Bet tā kā liktenis tiem nav piešķīris ne labu barību, ne labu apiešanos, tad divpadsmitgadīgu zirgu var uzskatīt jau par vecu. Citādi Paragvajas iedzīvotāji zirgus neizlieto tādā mērā kā mēs. Viņi tura zirgus galvenā kārtā sugas vairošanai un īstenībā izlieto tikai kastrētos. Tomēr nekur neatrod vairāk jājēju kā Paragvajā. šeit zirgam ir jākalpo sava kunga iedzimtai kūtrībai, jo pēdējais simtiem mazu darīšanu, kuras viņš būtu paveicis daudz ātrāk kājām, savas ērtības labad izdara jājot. Paragvajieši parasti mēdz izsaukties: „Kas gan būtu cilvēks bez zirga!"

Tāļāk uz ziemeļiem stāvošās ljanās savvaļā pārgājuši zirgi ir sastopami daudz lielākā skaitā nekā Buenos Airesas pampās.

Te viņu dzīvi purvainos apgabalos starp citu apdraud arī krokodiļi.

Daudz bīstamāku ienaidnieku zirgu bars tomēr nes pats sevī. Dažreiz viņu sagrābj šausmīgas bailes. Simti un tūkstoši kā negudri drāžas projām, neapstādamies nekādu šķēršļu priekšā, skrien pret klintīm un sadragājas bezdibeņos. Cilvēku, kas nejauši kļūst par tāda briesmīga notikuma liecinieku, sagrābj šausmas; pat aukstasinīgais indiānietis jūt, ka viņa citādi tik drošā sirds ir pilna bailēm. Dunēšana, kas top arvien stiprāka un beidzot pārspēj pērkoni, vētras krākšanu vai ugunsgrēka trokšņošanu, paziņo un pavada uz vētras spārniem skrejošo, baiļu sagrābto zirgu ga- rāmskriešanu. Pēkšņi viņi parādas nometnē, metas caur ugunskuru starpu, pāri teltīm un ratiem, piepilda nastu nesējus lopus nāvīgām bailēm, atrauj viņus vaļā un uzņem savā dzīvā straumē — uz visiem laikiem. Tādas ziņas sniedz ceļotājs Murrejs (Murray), kas tādu uzbrukumu pats ir piedzīvojis un pārdzīvojis.

Kirgizu k u l a n u, mongoļu džiggetaju (latviski «garausis"), tibetiešu kingu (Equus hemionus) viņa zinātniskais atradējs Pallass apraksta sekoši: „šos džiggetajus nevar nosaukt īsteni ne par zirgiem, ne par ēzeļiem. Pēc visa stāva viņi ieņem vidusstāvokli starp šiem abiem dzīvniekiem tāpat kā mūļi. Džiggetajam piemīt zināms skaistums, kurš dara viņu daudz teicamāku par ēzeli. Visai viegls ķermenis, slaiki locekļi, mežonīgs izskats un skaista spalva ir viņa labās puses. Arī ausis, kurām ir skaistāki samēri nekā ēzeļu ausīm un kuras mundri izceltas stāvus, viņam piestāv labi, un varētu arī neievērot, ka galva ir drusku smaga un mazie nagi izveidoti tāpat kā ēzelim. Viņš ir drusku lielāks par mazo mūļu sugu, gandrīz līdzīgs kleperam. Džiggetaja krāsa ir gaiši dzeltenbrūna; nāsis un locekļu iekšpuse izskatas bāli iedzeltena; krēpes un aste ir melnganas, gar mugurkaulu stiepjas skaista, no brūni melnas sloksnes izveidota svītra. Viņš apdzīvo visu Centrālāziju, no Dienviduralu austrumu nogāzēm līdz Hima- lajiem un Mongolijas-Ķīnas robežām, bet uz rietumiem līdz Aralo- Kaspijas stepju Persijas robežu kalnājiem.

Džiggetajs jeb kulans ir stepju bērns un apdzīvo visdažādākos stepju veidus. Gan vismīļāk mājodams ezeru un upju apkārtnē, viņš tomēr neizvairas arī no sausām, bezūdeņainām un tuksnešainām joslām, un tikpat maz baidas no kalnājiem, ja vien tos ir pārņēmusi stepe, citiem vārdiem, ja tie nav apklāti mežiem.

Jau P a ll a s a laikos, pēc tam kad bija noliktas robežu sardzes, iekšpus krievu robežām reti vairs manīja kārtīgus, vecu ērzeļu vadītus barus, bet gan noklīdušus vai no tabuniem aizdzītus jaunus ērzeļus vai atsevišķas ķēves; pašlaik šie atsevišķie kustoņi ir atspiesti vēl tāļāk atpakaļ, bet krievu valsts robežās, kuras pa šo laiku ir aizceltas uz priekšu, viņi nekādā ziņā nav iznīcināti. Viņus var sastapt turpat pie Eiropas robežas. Vēl tagad viņi apdzīvo ievērojamā skaitā vairākus Akmoļinskas novadus, tāpat viņi apdzīvo šauru stepju joslu starp Altaju kalnāju un Zaisana ezeru un sākot no šejienes ir sastopami uz austrumiem un dienvidiem visās piemērotās Dienvidsibirijas un Turkestana vietās, lai gan ne tik ievērojamā skaitā kā Mongolijas un Ķīnas ziemeļrietumu stepēs vai Tibetas kalnājos.

Kulans laikam nevienā savā plašā izplatības apgabala vietā neuzturas gadu pēc gada vienā un tai pašā novadā. Viņa dzimtene, kur laiks mainās, spiež viņu ceļot. Ar ziemas iestāšnos atsevišķās sabiedrības salasās lielākos pulciņos, apvienojas ar citiem pulciņiem un pamazām izaug- par bariem, kuros var saskaitīt tūk- stots un vairāk īpatņu, lai kopīgi ceļotu uz barību sološiem apgabaliem. Ar sniega kušanas sākšanos iestājas atpakaļceļošana, un aprilī viņi atkal ir atgriezušies vasaras mītnēs. Zināmos apstākļos arī vasarā, lai gan vienmēr tikai izņēmuma gadījumos, savienojas kopā vairākas grupas, un tad var sastapt vairākus simtus kulanu, kuri zināmu laiku ganās kopā sabiedrībās un tad atkal sadalās mazākos ganāmpulkos. Katrai atsevišķai grupai priekšgalā ir ērzelis, kā neapstrīdams pavēlnieks un vadonis. Ķēvju skaits var būt lielāks vai mazāks, skatoties pēc ērzeļa spējām, viņa vecuma un drošsirdības, viņa kaujas prieka un stipruma. Lai grupa varētu pastāvēt, ērzelis ir nepieciešams; ja to nonāvē, tad ķēves izklīst, ja ērzeli uzvar, tad ķēves seko uzvarētājam.

Sabiedriskums ir mūsu meža zirga un vispār visu viennadžu dabag raksturīgākā iezīme. Tāpat kā zebra, kvagga un dauva piebiedrojas Āfrikas antilopu un strausu bariem, tāpat arī augstu kalnos redz džiggetaju ganāmies kopā ar dažādām meža aitām, Tibetas antilopēm un dažām vēršu sugām, un kalnu ielejās kopā ar kākšļa un saigu antilopēm. Arī ar pieradinātiem zirgiem viņš satiek labi. Es atstāšu neizšķirtu, ciktāl dažādus stepju dzīvniekus apvieno viņu kopīgās vajadzības, bet tomēr domāju, ka šinī apstāklī var saskatīt ievērojamu pamatu kulanu sabiedriskumam. Viennadžu un gremotāju kopīgās ganības ļoti iespaido viņu savstarpējās attiecības. Ikviena dzīvnieka suga drošāk jūtas citu dzīvnieku sabiedrībā, un neviena suga neaiztiek biedrus, kuri ganās uz tās pašas ganības. Meža zirgi ēd citas zāles un lakstaugus nekā antilopes, meža aitas un rukšķētāji vērši. Vasarā kā ziemā kulanu vismīļākā barība ir stepju vērmeles, kuras kirgizi sauc par čuzanu, vai arī kāds krūmveidīgs dzeloņains augs, kuru sauc par bajališu un kas sevišķi bieži sastopams Bada stepē. Savos ceļojumos, citādi tik izlasīgiem dzīvniekiem ir jāapmierinās un jāēd arī citas stepē augošas zāles un lakstaugi, un ziemā bieži ilgāku laiku jāpārtiek no tamarisku un citu krūmu atvasēm, lai gan šāda barība ir viņiem tik maz piemērota un sniedz tik maz spēku, ka tie līdzinās ceļojošiem ģindeņiem. Arī bagātīgās ganībās ar barības uzņemšanu viņi ir nodarbināti ļoti ilgi; pēc saules rieta tie mēdz atdusēties, tomēr, kā kirgizi apgalvo, vienmēr tikai uz īsu laiku. Par kulana aplecināšanās un atnešanās laiku ziņas ir ļoti dažādas. Izplatības apgabala austrumos aplecināšanās iekrīt laikā no maija vidus līdz jūlija vidum, atnešanās apmēram vienu mēnesi.

Kas kulanu reiz ir redzējis viņa dzimtenē pilnīgā brīvībā, tas nešaubīsies to raksturot kā augsti spējīgu dzīvnieku. Acs, kā apburta, seko viņa kustībām; aizgrābta un pārsteigta tā mēģina uztvert ātrā dzīvnieka nepārspējamo veiklību. «Brīnišķs skats", ar pilnu tiesību par kulanu saka H e i j s (Hay), „ir redzēt, ar kādu ātrumu tas kāpj kalnā vai arī cik veikli kāpj uz leju, pie kam nekad neklūp." Itin kā tie ar saviem nesalīdzināmiem un nepārspējamiem spēkiem gribētu rotaļāties, no mums vajātie kulani bēga pār kalniem un lejām uz stepi. Mūsu kirgizu zirgi ar krūtīm gandrīz slauka zemi: kulani ar savu vieglo nagu tikko skar zemi un tomēr tik ātri skrej uz priekšu, ka viegli izbēga 110 mūsu šāvieniem. Tikai jaunie kumeļi drīz kļuva par mūsu kirgizu laupījumu; vecie kulani atstāja mūsu pūles izsmieklā. Neviens jātnieks tos nevar panākt; viņi ātrumā var sacensties ar katru antilopi, un kāpelēša- nas mākslā tie tikko stāv iepakaļ ģemzēm. Viņu maņu spējas nav mazākas kā locekļu spēks; viņu garīgās spējas atbilst pārējām.

Kirgizi kulanus raksturo kā stūrgalvīgus un ar viņiem salīdzina cilvēkus, kuri citu domām nepiekrīt, tomēr kirgizi ar to šiem dzīvniekiem nodara netaisnību. Spītību un stūrgalvību kulani uzrāda tikai gūstā. Pašapziņa un drošsirdība, ziņkārība un pārgalvība ir kulanu raksturīgākās īpašības. Ja kulanus nevajā, tad tie, kā liekas, skrej pakūtriem soļiem savu ceļu un ar savu vienmēr kustīgo asti priecīgi sit sev pa tukšumiem; ja tos vajā, tad tie aulekšo viegli, graciozi un ātri; bet arī tad tie laiku pa laikam paliek stāvot, nostājas kopā vienā un tanī pašā virzienā, ausās un tad izveido garu rindu un metas prom bezbēdīgi, dažreiz pat pārgalvīgi ar tādu pašu ātrumu kā iepriekš.

Dažreiz bars pielaiž cilvēkus uz dažiem simts soļiem sev klāt, dažreiz atkal bēg jau no liela attāluma. Ērzelim ir jārūpējas ne tikai par grupas kopā turēšanos, bet arī par tās drošību; tas vienmēr staigā grupai apkārt un parasti ari dod zīmi bēgšanai. Ja kāds bara loceklis ievēro neparastu priekšmetu, piem. no tāluma tuvojošos cilvēku, tad ērzelis lec uz priekšu un izlocīdamies mēģina tuvoties aizdomīgajam priekšmetam, līdz top par to skaidrībā. Nereti ērzelis skrej taisni uz tuvojošos mednieku un tādos gadījumos, protams, top nošauts.

Kulanus, kur tie sastopami lielos daudzumos, kaislīgi medī. Medību ieguvums nav visai mazs. Kirgizi un tunguzi augsti ciena kulanu cepeti. Kirgizi to ciena līdzīgi zirga gaļai; tunguziem tā ir ļoti gārda maltīte. Kulanu krustu un gūžu ādu kirgizi sauc par ..saur" un to pārdod Bucharā, kur to izlieto pie safjana izstrādājumiem.

Mēģinājumi kulanus pieradināt mūsu dienās viņu dzimtenē ir vēl reti un vienmēr beigušies bez pilnīgiem panākumiem. Daži kirgizi, kā Rusinovs man ziņo, šad un tad saķer kulanu kumeļus; ķēves par tiem rūpējas kā par saviem un tā tos uzaudzina lielus. Kulanu kumelēni ātri pierod pie savām zīdītājām, zīž tās ar tādu pašu apmierinājumu, kā savas mātes, izrāda viņām bērnišķu paklausību, tās neatstāj pat pieauguši, brīvi ganās pieradinātā ganāmpulkā un atrodas kopā ar baru jurtu tuvumā, tomēr neliec sava lepnā pakauša zem cilvēku jūga, bet uzglabā savu patstāvību un, neskatoties uz sirsnīgo kopšanu, arī nepārvaramu neuzticību, kuru tie izrāda pie katras izdevības.

Kirgizu teikās un nostāstos kulans spēlē lielu lomu. Viena no teikām stāsta sekošo: Senos laikos dzīvoja kāds kirgizs, vārdā Karger-Bejs, kurš bija tikpat bagāts cik skops. Viņš beidzot nomira, bet mantinieku neatstāja. Bet arī citi nekā nedabūja no viņa bagātībām, jo viņa ganāmpulkus, tautai par biedinošu piemēru, pārvērta par meža dzīvniekiem: aitas par saigu antilopēm, zirgus par kulaniem. No tā laika abi apdzīvo stepes. Arī teika tā tad apzīmē zirgu un kulanu par vienu un to pašu dzīvnieku.

Augstāk par visām zirgu sugām vēl šo baltu dienu stāv arabiešu zirgi. Ar gadu tūkstošu saprātīgu kopšanu viņos ir izveidojies labi attīstīts ķermenis un krietnas īpašības. Pēc arabiešu prasībām krietnam zirgam ir jāapvieno: samērīga būve, īsas kustīgas ausis, smagi, bet graciozi kauli, bezgaļaina seja, nāsis „tik platas kā lauvas rīkle", skaistas, tumšas, uz āru izspiestas acis «izteiksmē līdzīgas mīlošas sievas acīm," izliekts, garš kakls, platas krūtis un plati krusti, šaura mugura, apaļas gūžas, ļoti garas īstās un ļoti īsas neīstās ribas, saspiests ķermenis, garas ciskas «līdzīgas strausa ciskām", muskuļi, kā kamielim, melni vienkrāsaini nagi, smalkas un retas krēpes, kuplā aste pie pamata resna un galotnē tieva. Viņam jābūt platam četrās vietās: pierē, krūtīs, gūžās un locekļos; četrās vietās garam: kaklā, ciskās, vēderā un tukšumos, un četrām ķermeņa daļām jābūt īsām: krustiem, ausīm, naga staram jeb naga šekumam un astei, šīs īpašības rāda. ka zirgs ir labas sugas un ātrs; jo tad tas savā būvē līdzinās reizē «kurtam, balodim un kamielim". Ķēvei ir jāuzrāda meža cūkas drošsirdība un galvas platums, gaceles piemīlīgums, acis un purns, antilopes jautrums un gudrums, strausa druknā ķermeņa būve un ātrums un čūskas īsā aste."

Sugas zirgu pazīst arī vēl pēc citām iezīmēm. Viņš ēd tikai no sava barības maisa. Viņam patīk koki, zaļums, ēna un tekošs ūdens un pat tik augstā mērā, ka tas šos priekšmetus ieraugot zviedz. Viņš nedzer, iekams nav ūdeni aptaustījis vai nu ar kāju vai purnu. Viņa lūpas vienmēr ir slēgtas, ausis un acis vienmēr kustas. Tas kaklu mētā pa labi un pa kreisi, itin kā gribētu runāt vai ko lūgt…

Arābu acīs zirgs ir dižākais starp visiem dzīvniekiem, viņš bauda tādu pašu cienību kā ievērojams cilvēks un lielāku nekā nabadzīgs cilvēks. Pie tautas, kas izklaidus apdzīvo lielu mūsu zemes lodes apgabalu, un kas ir daudz mazāk saistīta pie zemes nekā mēs, rietumzemju apdzīvotāji, un kuras galvenā nodarbošanās ir lopkopība, zirgs ir ļoti lielā cieņā. Arābu dzīvē zirgs ir nepieciešams; ar zirga palīdzību viņi ceļo, uz viņa sēdēdami gana savus ganāmpulkus, pateicoties zirgam spīd kaujās, svinībās, sabiedriskās sapulcēs; arabs dzīvo, mīl un mirst uz sava zirga. No arabu, sevišķi no beduinu dabas, mīlestība uz zirgu nav šķirama; jau ar mātes pienu arabs iezīž cienību uz šo dzīvnieku. Dižais radījums ir uzticamākais karotāja pavadonis, cienījamākais valdnieka kalpotājs, ģimenes mīlulis, un tādēļ arī arabi savu zirgu ' novēro ar baiļu pilnu čaklumu, iemācās pazīt viņa ierašas, viņa vajadzības, apdzied to savās dzejās, paceļ savās dziesmās, viņā atrod vielu patīkamam laika kavēkl'im. ..Kad Radītājs gribēja zirgu radīt," stāsta rakstu pētnieki, «tad viņš sacīja vējam: «No tevis es radīšu būtni, kurai nolemts nest tos, kas mani godā. Maniem vergiem šī būtne jāmīl un jāciena. No viņas jābaidās visiem, kas maniem likumiem neklausa." 'Un Tas radīja zirgu un uz to sacīja: «Tevi es esmu radījis tādu, ka neviens tev nebūs līdzīgs. Visi zemes dārgumi atrodas starp tavām acīm. Manus ienaidniekus tu sviedīsi sev zem kājām, bet manus draugus nesīsi uz savas muguras, šī mugura būs tas sēdeklis, no kuras pacelsies lūgšanas augšup uz mani. Uz visas zemes lodes tu būsi laimīgs un tevi cienīs vairāk par visiem pārējiem radījumiem; jo tev piederēs zemes valdnieka mīlestība. Tu lidosi bez spārniem un uzvarēsi bez zobena!"

Visi arabi tic, ka viņu diženie zirgi šādu pilnību ir sasnieguši jau kopš gadu tūkstošiem, un tādēļ ar rūpēm domā par savu zirgu audzināšanu. Pa grūsnības laiku ar zirgu apietas ļoti rūpīgi, tomēr to saudzē tikai pēdējās nedēļās. Pie dzemdēšanas jābūt lieciniekiem klāt, lai tie varētu apliecināt kumeļa īstenību. Kumeļu audzē ar sevišķu rūpību un jau no pašas jaunības to tur kā ģimenes locekli. Tādēļ arī gadās, ka arabiešu zirgi paliek par mājas dzīvniekiem un tos cieš kā saimnieku mājoklī, tā arī bērnu istabā. Es pats redzēju kādu arabiešu ķēvi, kura ar sava saimnieka bērniem spēlējās kā liels suns mēdz spēlēties ar bērniem. Trīs mazi zēni, no kuriem viens neprata vēl pat kārtīgi iet, rotaļājās ar saprātīgo dzīvnieku un apgrūtināja to, cik tik spēdami. Ķēve atjāva visu, bija pat ļoti iztapīga, lai bērnu savdabīgās vēlēšanās apmierinātu.

Astoņpadsmitā mēnesī sākas diženā radījuma audzināšana. Vispirms kāds zēns mēģinās jāšanā. Viņš ved zirgu dzirdīt, ganīt, tīra to un vispār rūpējas par visām viņa vajadzībām. Abi mācās vienā laikā: zēns top par jātnieku, kumeļš par jājamo zirgu. Jauns arabs sev uzticētam kumeļam nekad nedara pāri, nekad tam neuzdod darīt to, ko tas nespēj. Tas uzmana katru dzīvnieka kustību, apietas ar to ar mīlestību un maigumu, bet nekad necieš pretošanos un ļaunprātību. Tikai kad dzīvnieks sasniedz jau trešo dzīves gadu, tam uzliek seglus. Iemauktus no sākuma aptin ar vilnu un dažreiz aplaista arī ar sālsūdeni, lai dzīvnieks vieglāk varētu pierast pie nepatīkamās dzelzs mutē, seglus no sākuma lieto pēc iespējas vieglus. Kad kumeļam jau trešais gads ir aizgājis, tad to pakāpeniski pieradina visus spēkus pielietot, bet neļauj spēku novājināt. Tikai kad tas jau sasniedzis septīto gadu, to uzskata par uzaudzinātu, un tādēļ arī arabu sakāms vārds skan: Zirgam jādzīvo septiņi gadi priekš mana brāļa, septiņi priekš manis paša un septiņi priekš mana ienaidnieka". Nekur audzināšanas spēks nav tik liels, kā tuksnesī. „Jātnieks audzina savu zirgu tāpat, kā vīrs savu sievu," saka arabi.

Labi audzināta arabu sugas zirga spējas ir ārkārtīgi lielas. Atgadās, ka jātnieks ar savu zirgu jāj piecas līdz sešas dienas no vietas un ikkatru dienu nojāj 70—100 km. Kad zirgs pēc tam ir divas dienas atpūties, tad tas ir spējīgs otrreiz tādā pat laikā noiet līdzīgu ceļa gabalu. Parasti ceļojumi, kurus arabi izdara, nav tik gari, un tādēļ vienā dienā nojāj vēl lielākus atstatumus, arī tad, kad zirgs ir apkrauts ar diezgan smagām nastām. Pēc arabu uzskata, labam zirgam jānes ne tikai pilnīgi pieaudzis cilvēks, bet arī tā ieroči, viņa atpūtai un guļai vajadzīgie tepiķi, uzturas līdzekļi sev un savam jātniekam, karogs, ja arī vējš to kavētu, un vajadzības gadījumā tam jāskrej vesela diena bez ēšanas un dzeršanas. Labi zirgi bieži nedzer divas dienas, tiem nav pietiekoši ko ēst, un tomēr tiem sava jātnieka griba jāizpilda. Tas ir ieraduma spēks; jo arabi saka, ka zirgus tāpat kā cilvēkus varot izaudzināt un pieradināt tikai dzīves pirmajā laikā. ..Bērnā mācība paliek kā akmenī iekalts raksts, kamēr mācība, ko saņem lielākā vecumā, izzūd kā putna ligzda. Koka zarus var liekt, vecu stumbru nekad!"

Jau no zirga pirmā dzīves gada arabi māca savus zirgus, un otrā dzīves gadā jau tos iejāda. ,.Pirmā dzīves gadā," teic sakāmvārds. „piesieni zirgu, lai to neaizķer nelaime, otrā gadā jāj to, lai tas iegūst divkāršu muguras platumu, trešā gadā piesien to no jauna, un ja tas tad nekam neder, tad pārdod to."

Starp visiem dižiem zirgiem arabi visaugstāk vērtē tos, kuri ir audzēti Nedždā, arabu pussalas iekšienē, apgabala augstienē, kurā atrodas stāvas klintis. Khadama ciltij ir slava, ka tai piederot labākie zirgi. Nedždā ir 20 pirmā labuma zirgu ģimenes, kuru senā izcelšanās ir pierādīta. Jau par īstiem ērzeļiem maksā ļoti augstas cenas, bet ķēves gandrīz nav nopērkamas; cilvēks zaudē savu labo slavu, ja tas pret zeltu vai sudrabu atdod šo vērtīgo dārgumu. Hedžasā zirgs tieši pieder pie ģimenes, un tā upurē viņam nesalīdzināmi vairāk rūpības, nekā ģimenes piederīgiem. Ja karotājs grib izpildīt bīstamāko uzdevumu, tad ģimene vēlē labu laimi ne cilvēkam, bet zirgam, un kad zirgs pēc kaujas viens pats atgriežas mājās, tad sāpes par cīņā kritušo jātnieku nav tāļu tik lielas, kā prieks par zirga izglābšanos. Kritušā karotāja dēls va: kāds tuvs radinieks kāpj uz diženā zirga, un viņa pienākums ir jātnieka nāvi atriebt. Ja zirgs ir kaujā nonāvēts vai nolaupīts un jātnieks atgriežas kājām viens pats mājās, tad viņu gaida slikta saņemšana, žēlabām nav gala un bēdas ilgst mēnešiem ilgi.

Bet šāds zirgs arī nav ne ar ko citu salīdzināms. Arabs uztic viņa spēkiem ļoti daudz, un tādēļ kopj viņu ar mīlu, kurai nav līdzīgas. No pat jaunatnes zirgs nedzird neviena ļauna vārda, nedabū neviena sitiena. Viņu audzē ar lielāko pacietību, ar lielāko maigumu, un viņa saimnieks dala kopā ar to priekus un bēdas, mājokli un pat gandrīz vai gultu. Viņam nevajaga pātagas pietiek tikko piešu pieskāriena. Jātnieka viena vienīga vārda pie tiek, lai zirgu pamudinātu skriet. Cilvēks un dzīvnieks ir iekšķīgi sabrāļojušies un viens kā otrs jūtas nospiests, ja trūkst uzticīgā drauga. Ne vienu reizi vien ir atgadījies, ka zirgs sava kaujā kritušā jātnieka līķi atnes no kaujas lauka uz telti, itin kā saprazdams, ka kritušo nedrīkst atstāt ienaidnieka zaimiem un izsmieklam.

Tikpat liela ir arī arabu zirga pieticība. Viņš ir ar mazumiņu apmierināms un ir spējīgs panest pat pie slikta uztura lielu piepūlēšanos. Nav brīnums, ka šādu dzīvnieku ir liesmaini apdziedājuši simtiem dzejnieku, un ka viņš ir vienīgais vīriešu sarunu objekts pie ugunskura, — viņš ir arabu lepnums un augstākais dārgums.

Uzjautrinoši ir dzirdēt slavināšanu, ko veltī augsti diženam zirgam. ,,Nesaki man, ka šis dzīvnieks ir mans zirgs, saki man ka tas ir mans dēls! Viņš skrej ātrāk nekā viesuļvējš, vēl ātrāk nekā skats slīd pār līdzenumu. Viņš ir tīrs kā zelts. Viņa acu skats ir tik skaidrs un ass, ka tas tumsā redz pat matiņu. Viņš sasniedz gaceles ātrumu. Ērglim viņš saka: es steidzos turp tāpat kā tu. Kad tas izdzird meitenes gaviles, tad tas zviedz no prieka, un ložu svilpošana pacilā viņa sirdi. No sievu rokām viņš izlūdzas sev dāvanas, bet ienaidnieku tas sit ar pakaviem sejā. Kad viņš var skriet pēc sirds patikas, tas lej asaras iz savām acīm. Viņam ir vienalga, vai debesis ir skaidras jeb vai viesuļa vējš aizsedz saules gaismu ar putekļiem, jo viņš ir dižens zirgs, kurš viesuļa trakošanu nonicina, šinī pasaulē nav nekā cita, kas viņam līdzinātos. Viņš steidzas uz priekšu tjk ātri, kā bezdelīga un ir tik viegls, ka varētu dejot uz tavas iemīļotās krūtīm, to nemaz neapgrūtinādams. Viņa zobi ir tik maigi, ka tu pilnos aulekšos vari izdzert kafijas tasi uz viņa muguras, neviena piliena neizlējis. Viņš saprot visu tāpat kā Ādama dēls, — tikai valodas viņam trūkst."

*

Par arabiem līdzīgiem zirgu audzētājiem mūsu laikos jāuzskata arī angļi. Vēl pirms diviem gadusimteņiem spānieši un itālieši audzināja labākus zirgus nekā britaņi; bet no tā laika pirmie tikpat gājuši atpakaļ, cik pēdējie uzrādījuši panākumus. Angļu rikšotājs ir gala iznākums nenogurstošiem centieniem radīt zirgu, kurš visus pārējos skrējiena ātrumā pārsniegtu. Arabu, turku un berberu zirgi ir šā dzīvnieka ciltstēvi; angļu acīs tas ir skaistākais no visiem zirgiem, kaut gan katrs objektīvs spriedējs atradīs, ka angļu rikšotājs neaizsniedz arabu zirga skaistuma. Angļu rikšotāju raksturo ārkārtēji slaidas, jau pie karikatūras robežām stāvošas forms; galva un kakls vairs tikko apzīmējami par samērīgiem.

Mūsu laikos pieradinātais zirgs ir izplatīts gandrīz pa visu zemes virsu. Viņš iztrūkst tikai visaugstākos apgabalos un uz vairākām salām, kur cilvēkam tas vēl nav vajadzīgs. Sausos apgabalos tas jūtas noteikti labāk nekā mitros, kaut gan ēd sliktāku zāli nekā pārējie mājlopi.

Zirgu aplecināšanās laiks krīt uz laikmetu starp marta beigām un jūnija sākumu. Trīs gadus vecas ķēves jau ir spējīgas vairoties; ērzeļus gan nelaiž pie aplecināšanas pirms ceturtā gada. Aplecinātās ķēves pēc 11 mēnešiem atnes vienu pašu kumeļu, kurš piedzimst apklāts spalvu un redzīgām acīm un jau dažas minūtes pēc dzimšanas var stāvēt un staigāt. Kumeļam atļauj zīst, spēlēties un skraidīt 5 mēnešus, pēc kam to atradina no mātes, pamazām iemācot ēst atsevišķi

Zirgs var sasniegt 40 gadu vecumu, bet pa lielākai tiesai ar to apietas tik slikti, ka tas bieži ir novecojis jau 20 gadu vecumā. Zirgs, uz kura Austrijas feldmaršals Lasi (Lacy) jāja turku karā, tika uz ķeizara pavēli rūpīgi kopts un sasniedza 46 gadu vecumu. Mecas bīskapam bija zirgs, kurš bija 50 gadu vecs un kuru varēja pielietot pie viegla darba līdz pat viņa pēdējām dienām. Anglijā kāds zirgs esot sasniedzis pat 62 gadu lielu vecumu.

Par zirgu īpašībām, ierašām un īpatnībām, īsi sakot, par viņu garīgo dzīvi, es ļaušu runāt š e i 11 i ņ a m. ..Zirgs," viņš saka, „spēj izšķirt barību, dzīvokli, telpu, laiku, gaismu, krāsu, formu, sava saimnieka ģimenes locekļus, kaimiņus, draugus, ienaidniekus; citus savu māju kustoņus, tāpat citus cilvēkus un nedzīvas lietas. Viņam ir noģiduma spēja, atmiņa, spēja radīt priekšstatus, iedomu spēja un dažādas citas spējas daudziem miesas un gara stāvokļiem. Zirgs dažādos stāvokļos jūtas patīkami vai nepatīkami, ir spējīgs apmierināties ar esošiem apstākļiem vai atkal tiecas pēc citādiem; viņš ir spējīgs pat uz kaislībām, garīgu mīlestību un naidu.

Daudzi dzīvnieki redz un dzird labāk par zirgu. Toties viņa noģuduma spēja attiecībā uz tuviem priekšmetiem ir neparasti liela, un te zirgam palīgā nāk vēl viņa lieliskā atmiņa. Zirgs pazīst ceļu daudz labāk nekā viņa vadonis cilvēk§. Jātnieks un važonis var mierīgi gulēt un pat vistumšākā naktī uzticēt zirgam pašam ceļa izvēli, šī spēja atrast ceļu ir nākusi par labu daudziem piedzērušiem važoņiem, un tūkstošiem cilvēku izglābusi viņu dzīvību un mantu. Cik ātri zirgs pazīst no jauna to iebraucamo vietu, kurā tas jau reiz iegriezies, un cik stūrgalvīgi tas grib no jauna tur iegriezties! Ja viņš šai iebraucamai vietai, viesnīcai vai krogam ir garām, tad tas skrej atkal jo labprāt. Liekas, ka tad viņš pats sevi izlabo un domā, ka viņa vadonim tomēr ir taisnība, jo viņš taču tur nav gribējis nogriezties. Bet zirgs nepazīst iebraucamo vietu pēc izkārtnes. Viņš labprāt skrien garām tām vietām, kur vēl ne reizes nav iegriezies. Savu agrāko kungu vai kopēju tas vēl pēc gadiem tūliņ pazīst, skrien tam klāt, zviedz, laiza to un izrāda patiesu prieku; viņš tikai nezin, kā īsti savu prieku izrādīt. Zirgs acumirklī mana, vai uz viņa muguras sēd parastais jājējs vai cits cilvēks. Dažreiz viņš skatās atpakaļ, lai par to pilnīgi pārliecinātos. Viņš saprot pilnīgi sava vadoņa vārdu nozīmi un tam arī pilnīgi paklausa. Viņš iet no kūts uz aku, pie ratiem, ļaujas uzlikties sakas, skiien pakaļ kopējam kā suns, pats ieiet atkal stallī. Jaunu kalpu vai otru jaunu zirgu tas uzlūko ar lielu saprātu. Viss, kas jauns, to stipri uzbudina; jauni rati vai citas jaunas lietas tam ir no liela svara. Kur redzams kas jauns, kas krīt acīs ar savu lielumu, veidu vai krāsu, tur tas tūliņ rikšo klāt, lai to apskatītu un apostītu.

Viņa noģiduma spēja, atmiņa un labsirdība atļauj tam iemācīt visas tās mākslas, kuras pieprot zilonis, ēzelis un suns. Zirgs spēj atrisināt uzdevumus, atbildēt uz jautājumiem, ar galvas kustināšanu pateikt jā vai nē, ar kājas sitieniem apzīmēt stundas skaitli un t. t. Zirgs skatās uz sava skolotāja kāju un roku kustību, saprot ar pātagas kustinājumu dotus aizrādījumus un tāpat saprot sava skolotāja vārdus; viņa dvēselē jau ir neliela vārd- nīciņa.

Zirgam bez vietas nojautas ir arī laika nojauta. Viņš var iemācīties pēc takta iet, rikšot, aulekšot un dejot. Viņš izprot laika starpības arī lielākā mērogā, viņš zin, vai ir rīts, pusdiena vai vakars. Pat skaņu izpratnes viņam netrūkst. Gluži kā karotājs viņš mīl trompetes skaņas. Viņš priecīgi kašņā ar priekškāju, kad atskan trompetes skaņa skriešanās sacīkstēs vai cīņā, viņš pazīst arī bungu sitienus un citas skaņas, kuras stāv kādā sakarā ar viņa drošsrdību vai viņa bailēm. Viņš saprot lielgabalu dunoņu, bet klausās tanī ne labprāt. Arī pērkona gtāvieni tam nav patīkami.

Zirgs ir ļot pieietams bailēm un arī šinī ziņā līdzinās cilvēkam. Viņš izbīstas no neparastas skaņas, no neparasta priekšmeta, baidās no plandoša karoga vai krekla, kurš izkārts pa logu. Rūpīgi viņš apskata zemi, kura apklāta akmeņiem, un ar rūpēm kāpj strautā vai iet upē. Tā, piemēram, kāds zirgs, kurš bija iekritis bedrē un no tās tika izvilkts, bija ļoti nobaidījies; kāds cits, kurš bija ielēcis kaļķu bedrē, labprātīgi ļāvās sevi sasiet un izvilkt, gribēdams saviem glābējiem palīdzēt. Uz šaurām kalnu tekām zirgs trīc. Viņš saprot, ka tam ir tikai kājas, ar ko iet, un ka tam nav ar ko pieķerties. No zibeņa tas ļoti bīstas. Pērkona laikā tas no bailēm nosvīst, bīdamies no pērkona spēriena. Ja viens zirgs noraujas, tad otrs, neizbījies, var to noturēt; parasti tomēr bailes sagrābj abus, un abi skrien tad prom arvien pieaugošās šausmās un izbailēs, aizdrāzdamies trakojošā ātrumā pāri visam, pāri žogiem un sētām. Cik daudz nelaimes tad nodara citādi tik saprātīgais, paklausīgais un labsirdīgais dzīvnieks, kurš paklausa savam saimniekam, kalpam, sievai, meitenei un katram, kas ar viņu labi apietas!

Zirgs spēj pārdzīvot visādus uzbudinājumus. Viņš mīl un ienīst, ir skaudīgs, atriebīgs, niķīgs un t. t. Ar dažiem saviem līdzbiedriem tas satiek ļoti labi, ar citiem, turpretim, slikti vai nemaz nē.

Neviens zirgs nav pilnīgi līdzīgs otram. Viens kož un ir ļauns, viltīgs un niķīgs, otrs ir maigs un paļāvīgs. No brūcēm zirgs nebīstas. Operācijas tas atļauj sev izdarīt ar lielu saprātu un labu gribu. Drošsirdīgi tas iztur kaujas un jūt pat prieku cīņā; tie viņš bieži skaļi zviedz. Ja to ievaino, tad tas tikai vaid. No savām brūcēm tas mirst varonīgi, klusi un mierīgi; viņš jau iepriekš mana nāvi.

Cik dažāds ir zirgu liktenis! Lielāko daļu zirgu jaunībā mīl un baro auzām, bet vecumā nicina, ēdina ar grīšļa sienu un sit ar pātagu. Pēc daudziem labiem zirgiem ir noraudāts pa asarai un dažiem pēc nopelniem uzcelts pat marmora piemineklis. Zirga bērnība paiet nevainīgās draiskulībās, jaunība — lepnā dīžošanā, vīra gadi darbā, bet vecumā tas top kūtrāks un lēnāks; viņš uzzied, nobriest un vīst!

*

Stepju ēzelis (Equus taeniopus)

Stepju ēzelis (Equus taeniopus) izskatā un lielumā ir līdzīgs savam Ēģiptes pieradinātam pēcnācējam, bet pēc savas izturēšanās un dabas tas līdzinās Āzijā savvaļā dzīvojošiem radiniekiem. Viņš ir liels, slaidi un skaisti veidots, te pelnu pelēkā, te palsā krāsā, apakšpusē gaišāks, ar skaidri izteiktu plecu, Krustu un dažām vairāk vai mazāk redzamām šķērssvītrām kāju apakšas ārējās pusēs. Krēpes ir diezgan retas un īsas, astes pušķis turpretim kupls un garš. šis dzīvnieks, acīmredzot, sastopams visās stepju zemēs uz austrumiem no Nīlas. Stepju ēzelis ir ārkārtīgi bikls un uzmanīgs. Visi pieradinātie ēzeļi, kurus lieto dienvidos un laikam arī Ilabešā, kā liekas, ir cēlušies no šīs sugas; pēc arabu apgalvojuma, meža ēzelis līdzinās māju ēzelim neatšķirami.

Ja arī noteikti nav zināms, kuram savvaļas ēzelim mums ir jāpateicas par derīgo mājas dzīvnieku, tad tik daudz ir skaidri zināms, ka stepju ēzelis ir pieradināts jau no senatnes un ir izlietots ēzeļu sugas uzlabošanai. Senie romieši ir maksājuši lielas summas par šo uzlabošanu, persieši un arabi dara to vēl šo baltu dienu. Tikai pie mums, aiz cilvēka ilgstošas nevērības un nolaidī-> bas, ēzelis ir noslīdējis līdz īstam kroplim.

Kad mūsu ēzeli, kas uz laukiem nes maisus uz dzirnavām vai velk piena ratiņus, salīdzina ar viņa dienvidzemju brāli, tad var abus uzskatīt par atsevišķām sugām, tik maza ir viņu līdzība. Ziemeļzemju ēzelis, kā labi zināms, ir slinks, iedomīgs, bieži ietiepīgs radījums, kurš vispār, lai gan netaisni, der kā muļķības un vientiesības piemērs; dienvidu ēzelis turpretim, sevišķi Ēģiptē, ir skaists, dzīvs, ārkārtīgi čakls un izturīgs dzīvnieks, kurš savos darbos nepaliek tāļu iepakaļ zirgam un dažā ziņā to pat pārspēj. Bet ar viņu arī apietas ar daudz lielāku rūpību nekā ar mūsu ēzeli. Daudzos rītzemju apgabalos labākās sugas uztur tik tīras, kā dižo zirgu sugas, dzīvniekus baro ļoti labi, jaunībā tos par daudz nemoka un tādēļ arī no pieaugušiem var prasīt darbus, kurus mūsu ēzelis nav spējīgs izdarīt. Rūpes, kuras pieliktas pie ēzeļu audzēšanas, ir pilnīgi attaisnojušās; tur ēzelis ir māju dzīvnieks vārda pilnā nozīmē; viņš ir sastopams kā bagātnieku pilīs, tā arī nabagu būdiņās, un ir nepieciešamākais kalps, kādu dienvidnieki pazīst. Lielā izturība, viegls un ātrs gājiens un viegli aulekši padara viņu par nepārspējamu jājamo dzīvnieku. Dažas sugas iet dabīgā aidi- nieka solī, tā, piemēram, lielākie no visiem, kādus es esmu redzējis, tā saucamie spāniešu ogļu ēzeļi, kurus galvenā kārtā lieto ogļu nešanai no kalniem uz dienvidiem.

Vēl daudz skaistāki nekā šie krietnie dzīvnieki ir arabu ēzeļi. «Derīgāks un krietnāks radījums nekā šis ēzelis," saka Bogu- mils Golcs (Bogumil Goltz), «nav iedomājams." Lielākais tēviņš sēstas uz ēzeļa, kas bieži nav lielāks par sešas nedēļas vecu teļu, un dzen to aulekšiem, šie vāji būvētie dzīvnieki iet krietniem soļiem; kur tie ņem spēkus, ko pieaugušu cilvēku stundām ilgi, pat lielākā karstumā, rikšiem un aulekšiem nest apkārt, tas, man liekas, gandrīz pāri visiem dabas likumiem un ieiet jau ēzeļu mistērijā."

Mazāzija un Vidusāzijas austrumdaļa, ziemeļu un Austrum- afrika, Dienvidus un Viduseiropa un beidzot Dienvidamerika ir apgabali, kur ēzelis visbiežāk sastopams. Jo sausāks apgabals, jo labāk tas jūtas. Mitrumu un aukstumu tas panes mazāk nekā zirgs. Tādēļ arī Persijā, Sirijā, Ēģiptē, berberu zemē un Dienvid- eiropā sastop skaistākos ēzeļus, bet lietus bagātā Vidusafrikā un Viduseirojā, uz ēzeļa izplatības apgabala robežas, tikai sliktākos ēzeļus. Tomēr jāsaka, ka austrumzemēs ļoti labi apietas tikai ar vērtīgākiem ēzeļiem, kamēr pārējie dzīvo tikpat bēdīgu dzīvi kā mūsu Eiropas ēzeļi. Spānieši, piemēram, savus ēzeļus izgrezno visādiem pušķiem un rozetēm, raibām kakla saitēm, skaistām seglu segām un t. t., un apgalvo, ka pelēkais dzīvnieks nesot savu saimnieku daudz lepnāk, kad tas esot izrotāts, tā tad par sava saimnieka uzmanību ļoti priecājas; bet saimnieks apietas ar savu četrkājaino kalpu ļoti slikti, ļauj tam ciest badu, liek tam strādāt un to ļoti nežēlīgi sit. Tāpat šim nožēlojamam dzīvniekam iet arī daudzos Dienvidamerikas apgabalos. «Sevišķi Peru valstī," tā Ha skāris (Hasskarl) man raksta, «ēzelis ir nožēlojamākais radījums pasaulē un parastais nastu nesējs. Viņam jānes akmeņi un koki celtnēm, ūdens mājas vajadzībām un citas nastas, ar vārdu viss, kas ir vajadzīgs un ko cilvēks sava slinkuma dēļ pats nevīžo nest. Turklāt vēl smagais cambo (iedzimto un nēģeru krustojums) nosēžas uz ēzeļa aiz nastas un nabaga dzīvnieku sit bez žēlastības. Divi jātnieki uz viena ēzeļa parasti nav nekas rets. Limā ir sakāmvārds, kas teic, ka šī pilsēta esot debesis sievietēm, bet elle ēzeļiem. Nekad še neredz ēzeli kā Eiropā ejam lēniem, gausiem soļiem, bet vienmēr skrējām rikšos vai ejam pilnos soļos. Nekur citur tik bieži nedzird žēlo „i—ā" un pa starpām lamāšanos, skubināšanu un pātagas švīkoņu, un vēl tagad es katrreiz iedomājos, ka atrodos uz Lielā laukuma (Plazza major) Limas pilsētā, kad negaidot izdzirdu ēzeļa kliedzienu." Arī parastā Ēģiptes ēzeļa loma nav neko daudz apskaužamāka. Tas ir ikkatra vergs un ikkatra nerrs. Visās austrumzemēs nevienam nenāk ne prātā iet kājām; pat nabagam ir savs ēzelis: uz tā viņš nojāj līdz vietai, kur grib dāvanas lūgt, palaiž tad ēzeli, kā pats izsakās, „Dieva ganībās", un vakarā jāj atpakaļ uz savām mājām.

Nekur jāšana uz ēzeļiem neiet tik pilnā gaitā kā Ēģiptē. Te visās lielās pilsētās paklausīgie dzīvnieki ir taisni nepieciešama dzīves ērtība. Dažu pilsētu ielu šauruma dēļ tikai ēzeļi ir spējīgi vajadzīgo ceļu saīsināt un atvieglot. Tādēļ viņus redz, piem., Kairo pilsētā visur nepārtrauktā ļaužu plūsmē, kura pa ielām viļņo. Kairo ēzeļu dzinēji sastāda īpašu šķiru, atsevišķu kastu; tie pieder pie pilsētas izskata tāpat, kā minareti un palmas. Viņi ir nepieciešami kā vietējiem iedzīvotājiem tā arī ieceļotājiem; viņi ir tie, kam katru dienu jāpateicas un kas katru dienu prot arī nokaitināt. Ceļotāji viņus sastop tūliņ, tiklīdz Aleksandrijā ir nolikuši kāju uz sauszemes. Ēzeļu dzinējus kopā ar viņu dzīvniekiem atrod uz katra apdzīvota laukuma no saules lēkta līdz saules rietam. Tvaikoņa tuvošanās viņiem ir liels saviļņojums; tagad tie nu mēģina tos, kas viņu acīs ir nezinātāji vai muļķi, sagūstīt. Tie sveš- niekus vilpirms uzrunā 3 līdz 4 valodās, un slikti klājas ceļotājam, ja ēzeļu dzinējs izdzird angļu valodas skaņas. Ap naudīgo vīru tūliņ sākas kaušanās, līdz ceļotājs dara prātīgāko, ko viņš spēj, proti uz labu laimi sēžas uz ēzeļa un ļauj jauneklim sevi nogādāt uz pirmo labāko viesnīcu.

,,Redzi, kungs," viens saka, „šo tvaika ratiem līdzīgo ēzeli, ko es tev piesolu, un salīdzini to ar citiem, kurus zēni tev piedāvā! Tie zem tevis pazustu, jo tie ir nožēlojami radījumi un tu esi spēcīgs cilvēks! Bet mans! Priekš viņa ir nieks skriet ar tevi kā gacelei!" „Tas ir Kahirines ēzelis11, saka cits; „viņa vectēvs bija gazeļu āzis un vecmāte tuksneša zirgs. Ei, tu, kahirinieti, skrej un apstiprini šim kungam manus vārdus! Nedari saviem vecākiem kauna, staigā Dieva vārdā, mana gazele, mana bezdelīga!"

Trešais kā spēdams mēģina abus pārsolīt, un tā tas iet tālāk, līdz beidzot ceļotājs uzkāpj vienam dzīvniekam mugurā. To nu ar pilnīgi neatdarināmu raustīšanu, sišanu, dūrieniem, grūdieniem un sitieniem zēns dzen kliegdams un nežēlodams savas plaušas tāpat kā dzenamo ēzeli. „Skatie., kungs! Tava mugura, tava kāja un tava labā puse ir apdraudētas! Uzmani savu kreiso pusi, savu galvu! Nāk kamēlis, mūlis, ēzelis, zirgs! Pasargi savu seju un rokas! Noej no ceļa, mans draugs! Laid manu kungu pa priekšu! Plukata, nenicini manu ēzeli; tas ir vairāk vērts nekā tavs tēva tēva tēvs. Atvaino, pavēlniek, ka es tevi pagrūdu!" šādi un simtiem citu vārdu vienmēr dūc jātnieka ausīs. Tā turpinās joņošana starp visiem briesmas nesošiem dzīvniekiem un jātniekiem, starp ielu važoņiem, nastu nesējiem kamēļiem, ratiem un kājniekiem, un ēzelis ne uz acumirkli nezaudē prieku un savā pakalpībā nav gandrīz noturāms, bet skrej uz priekšu ļoti patīkamiem rikšiem, līdz mērķis ir sasniegts. Kairo ir augstā skola visiem ēzeļiem. Te tikai mācās krietno dzīvnieku pazīt, cienīt, novērtēt un mīlēt.

Okena vārdi, protams, ir pilnīgi attiecināmi uz mūsu ēzeli: ,.Pieradinātais ēzelis aiz ilgstošas sliktas apiešanās ar viņu ir tā pagrimis, ka saviem senčiem pavisam vairs nelīdzinās. Viņš ir ne tikai daudz mazāks, bet arī nespodrākā pelnu krāsā un tam garākas un stāvākas ausis. Drošsirdība pie viņa pārvērsta ietiepībā, ātrums — lēnumā, dzīvums — slinkumā, gudrība — muļķībā, brīvības mīlestība — pacietībā, varonība — sitienu panešanā."1

Visas pieradinātā ēzeļa maņas ir labi attīstītas. Visaugstāk attīstīta ir dzirde, tad seko redze un osme. Ēzeļa garīgās spējas, kā ž e i l l i n s mums māca, nav tik aprobežotas, kā to parasti pieņem. Viņam ir lieliska atmiņa, un tas atrod katru ceļu, kuru jau reiz ir gājis; cik muļķīgs tas arī neizskatītos, dažreiz viņš ir ļoti liels gudrinieks, arī pietiekoši viltīgs un katrā ziņā ne vienmēr tik labsirdīgs, kā to domā. Dažreiz viņš ir pat ļoti ļaunprātīgs. Tas piepeši apstājas uz ceļa, nav pat ar sitieniem piespiežams iet, rastas ar visu kravu pie zemes, kož un spārdās. Savos ceļojumos ēzelis nevar iztikt ne bez vienas savas maņas. Ja tam aizsien acis, tad tas acumirklī apstājas; ja tam aptin vai aizbāž ausis, tad tāpat; tikai kad tā maņas ir pilnā lietošanā, tas iet tālāk. Vienīgi iemīlēšanās ļauj tam visu pārspēt; mēs varējām vecu, aklu ēzeli, kurš bija nolemts ērgļiem par maltīti, tikai tad uzvest kāda Spānijas kalna galotnē, kad tam pa priekšu vedām ēzelieni. Ēzelis vadījās no osmes un savai draudzenei sekoja ar lielu centību.

Ēzelis apmierinās ar vissliktāko un nožēlojamāko barību. Zāle un siens, ko labi audzināta govs ar riebumu izteicošu sprausļošanu atstāj neaizskārtu, un ko zirgs nicina, tam ir vēl gārds kumoss; viņš labprāt ēd pat dadžus, ērkšķainus krūmus un citus dzeloņainus augus. Tikai dzērienu izvēlē viņš ir rūpīgs, jo viņš neaizskar duļķainu ūdeni; ūdens var būt sāļš, bet tam jābūt tīram. Tuksnešos ar ēzeli ir lielas raizes, jo tas, neskatoties uz slāpēm, nedzer duļķaino, ādas maisos vedamo ūdeni. Tomēr arī te viņš ir pieticīgāks nekā katrā ziņā daudz izlasīgākais zirgs.

Pie mums ēzeļa aplecināšanās laiks krīt uz pēdējiem pavasara un pirmiem vasaras mēnešiem; dienvidos riesta laiks turpinās visu gadu. Ēzeļu tēviņš atklāj mātītei savu mīlestību ar ausis plēšošo, labi pazīstamo „I—ā, I-ā" saucienu, un šiem gari vilktajiem, piecas līdz desmit reizes atkārtotajiem bļāvieniem pievieno vēl veselu duci šņācošu nopūtu.

Tādam mīlas apliecinājumam nav iespējams atturēties pretim; tas izpauž savu spēku pat uz visiem sāncenšiem. Vajaga padzīvot zemē, kur ir daudz ēzeļu, lai par to pārliecinātos. Tiklīdz kāda ēzeļu mātīte liek atskanēt savai balsij — kāds nemiers izceļas visā ēzeļu pulkā! Tuvāk stāvošais ēzelis jūtas augstā mērā glaimots par to, ka tam tiesība pēc pienākuma atbildēt uz tik uzrunas pilnām skaņām, un bļauj, cik vien tam spēka. Tad otrs, trešais, ceturtais, desmitais pievienojas, un pēdīgi bļauj visi, visi, visi, tā kā varētu palikt kurls vai gandrīz traks no viņu izturības. Vai šī līdzbļaušana dibināta uz maigas līdzjušanas vai arī viņā izpaužas tikai vienkārši bļaušanas prieks — to es neņemos izšķirt; tikdaudz tomēr ir skaidrs, ka viens ēzelis var ierosināt uz bļaušanu visus pārējos. Iepriekš pieminētie Kairo pilsētas ēzeļu zēni, kuriem, kā liekas, viņu maizes lopiņu balsis dara lielu prieku, izaicina ēzeļu šausmīgo un ausis plēšošo „I—ā" saucienu vienkārši tādā kārta, ka tie atdarina gandrīz neatdarināmās īsi izgrūztās „Ii, Ii, Ii" skaņas, kuras ēzeļu runas galvenam saturam iet pa priekšu; tad tūliņ kāds no ēzeļiem uzņemas pūles turpināt priecīgo uztraukumu skaņās tālāk.

Apmēram 290 dienas pēc aplecināšanas ēzeļu mātīte dzemdē vienu (ļoti reti arī divus) pilnīgi izveidotu un redzošu kumeļu, ar lielu maigumu to aplaiza un jau pusstundu pēc dzimšanas piedāvā tam savu tesmeni. Pēc 5 vai 6 mēnešiem kumeļu var jau atšķirt no mātes, bet tas vēl ilgi stagā mātei visur pakaļ. Ēzeļa kumeliņš arī savā vismaigākā jaunībā neprasa nekādu sevišķu kopšanu, bet apmierinās, tāpat kā viņa vecāki, ar katru barību, kādu vien tam pasniedz. Pret laika maiņu tas ir maz jūtīgs, tāpēc arī tik viegli nesaslimst. Viņš ir augstā mērā mundrs un dzīvs kustonītis, kurš savu pārgalvību un sirdsprieku izsaka visjocīgākās kustībās un lēcienos. Katram ēzelim tas iet ar lielu prieku pretīm, bet pierod arī pie cilvēka. Kad to grib atšķirt no mātes, tad abās pusēs ir liels posts un bēdas. Kā māte tā kumeļš turas pretīm un, ja tas nelīdz, tad vēl dienām ilgi izpauž savas sāpes un ilgas ar bļaušanu vai vismaz stipru nemieru. Briesmās vecā aizstāv savu bērnu ar lielu drošsirdību un, ja vajadzīgs savu mīluli aizsargāt, tad nežēlo pati sevi un negriež vērību ne uz uguni ne ūdeni. Jau otrā gadā ēzelis ir pieaudzis, bet tikai trešā gadā tas sasniedz pilnu spēku. Pat tad, ja tam stingri jāstrādā, viņš var sasniegt lielu vecumu; ir zināmi piemēri, kur ēzelis sasniedzis 40—50 gadu vecumu.

Jau no seniem laikiem zirgu un ēzeli krusto savā starpā un iegūst tādā kārtā bastardus, kuļ-us sauc par mūļiem (Asinus mulus), ja tēvs ir mūlis, un par mūlēzeļiem, (Asinus hinnus) , ja māte pieder pie ēzeļu cilts. Abiem viņu ārējā izskatā ir vairāk līdzības ar māti nekā ar tēvu, kamēr garīgā ziņā tie vairāk manto no sava tēva.

Mūlis apvieno sevī abu savu vecāku priekšrocības. Viņa pieticība un izturība, viņa maigie un drošie rikši ir mantoti no tēva- ēzeļa, kamēr viņa spēks un drošsirdība ir zirga mātes dāvana. Visos kalnu apgabalos mūļus ieskata par visai nepieciešamiem dzīvniekiem; Dienvidamerikā viņiem piekrīt tāda pat nozīme, kā Ara- bijā kamēļiem. Labs mūlis nes 8 centnerus smagu nastu un noiet ar to dienā 3 līdz 4 jūdzes. Pat pēc garāka ceļojuma tas nemana spēku mazināšanos, arī ja barība ir trūcīga un tik slikta, ka zirgs to nemaz neēstu.

*

Tīģerzirgi pēc sava ārējā izskata līdzinās tikpat daudz zirgiem, cik ēzeļiem. Visām sugām ir raibs, spilgti krāsots un svītrains spalvojums. Āfrikas dienvidus puse ir viņu dzimtene; pār ekvātoru un ziemeļiem iet tikai viena suga. Tīģerzirgi dzīvo kā kalnos tā ielejās; tomēr katra atsevišķa suga ciena, kā liekas, savus īpatnējus apgabalus.

Tīģerzirgs jeb d a u v s (Equus Burchelli) bez šaubām ir diženākais no savas ģintas, jo savā stāvā viņš visvairāk atgādina zirgu; viņš ir pāri par 2 metri garš ar 1,3 metra skausta augstuma

Zebra jeb kalnu zirgs (Equus Zebra) ir tāda pat lieluma kā tīģerzirgs, bet tai iet svītras pār visu ķermeni, ar ko tā no dauva viegli atšķiras. Pie tuvākas apskatīšanas ir redzamas arī citas atšķirības. Zebras ķermeņa būvē ir daudz mazāk līdzības ar zirgu un vairāk ar ēzeli, bet visvairāk, šī dzīvnieka ķermenis līdzinās džiggetāja ķermenim. Uz slaidām, labi veidotām kājām novietotais ķermenis ir pilnīgs un spēcīgs, kakls ir izliekts; galva īsa, purns uzpūsts, aste vidēji gara, visā savā garumā apklāta īsām spalvām un tikai pret galu garām spalvām, tā tad līdzīga ēzeļa astei, krēpes ir biezas, bet ļoti īsas. No purna līdz nagiem uz balta vai gaiši pelēka pamata iet šķērssvītras, kuras ir vai nu spīdoši melnā vai sarkani brūnā krāsā; tikai vēdera apakšējā daļa un cisku iekšpuse nav svītrainas. Uz muguras ir tumši brūni melna svītra un pa ķermeņa apakšpusi iet vēl viena svītra.

Tik tuvu radniecīgu dzīvnieku dzimtene un uzturēšanās vietas tomēr ir pilnīgi dažādas. Tīģerzirgs sastopams Dienvidafrikas līdzenumā un uz ziemeļiem, laikam līdz stepēm starp ekvatoru un 10. līdz 12. ziemeļu platuma grādu; zebra turpretim dzīvo tikai dienvidu un Austrumafrikas kalnu apgabalā no Labās Cerības raga līdz Abesinijai.

Zebras turas kopā diezgan lielos pulkos. Ceļotāji tās redz pa 10, 20, 30 galvu kopā; atsevišķi novērotāji runā arī par sabiedrībām, kurās skaitās simtiem locekļu. Vienmēr kopā redz tikai

Grevija zebra (Equus Grevyi)

vienu atsevišķu sugu. Starp kvaggu pulkiem gandrīz vienmēr sastop lēcēju un raibos āžus, gnu vēršus un strausus. Sevišķi pēdējie ir pastāvīgi savvaļas zirgu pavadoņi, sevišķi tādēļ, ka savvaļas zirgi var izmantot šo milzu putnu mundrumu un uzmanību. Pēc Harrisa, arī dauvu pulki vienmēr savienojas ir gnu; liekas pat, ka minētie dzīvnieki viens bez otra nevar justies omulīgi. Dažu dzīvnieku draudzība ar citiem biklākiem un gudrākiem dzīvniekiem nav nekas rets. šādas jauktas sabiedrības modrākie locekļi vienmēr piedod sabiedrībai noskaņu; kamēr šie locekļi izturas mierīgi, viss pārējais pulks nedomā ne par ko citu, kā tikai par barību vai laika pavadīšanu; tiklīdz kā šie biklie dzīvnieki paliek nemierīgi, viņi vērš uz sevi visa pulka uzmanību, un ja tie sāk bēgt, visi viņiem seko.

Visi tīģerzirgi ir neparasti ātri, tramīgi, modri un bikli. Viņi skrej ar vēja ātrumu pār līdzenumiem tāpat, kā pār kalniem. Harriss gleznaini apraksta viņu izturēšanos un pārgalvīgās kustības: ,,Grūti ir iedomāties skaistāku radījumu, kā šo ar ki'āšņo spalvas zīmējumu apveltīto, spēcīgo, mežonīgo un ātro stepju bērnu, un tikko var dabūt jēdzienu par to iespaidu, kuru izsauc šis tikpat skaistais cik dzīvais kustonis, kad tas dimdina dzimtenes zemi vai kad bēg slēgtās rindās no jātniekiem-vajātājiem. Tālu mednieka acupriekšā izstiepjas smilšainais līdzenums; tikai šur un tur tā sarkani zaigojošā pamatkrāsa pārtraukta tumšiem plankumiem, kurus rada saulē izdegusē zāle; līdzenums tikai nabadzīgi apēnots atsevišķām plūkslapaino mimozu audzēm un lielākā attālumā ierobežots skaidrā gaisā zaigojošo kalnu asām līnijām, šādas ainavas vidū paceļas biezs putekļu mākonis, un ne no mazākās gaisa pūsmas netraucēts, kā dūmu stabs, kāpj uz skaidrām, zilām debesīm. Daži ērgļi paceļas virs tā. Tas veļas tuvāk un tuvāk. Beidzot, laiku pa laikam, vienmēr tikai uz acumirkli, ir saskatāmas arī tumšas, dzīvas būtnes, kuras šinī mākonī, liekas, kustas dejojot. No tumsas nošķīrušies, saules staros pamirdz krāšņi dzīvnieki ar retu zīmējumu un krāsu; ar dimdošiem kāju sitieniem, itin kā garām steigtos vesels jātnieku eskadrons, lēcienos tikko zemi skarot, atauļo bars tīģerzirgu — ciešā rindā šurpu skrejoša bara priekšpulks. Nekārtīgā steigā tie dodas uz priekšu, kaklus un astes gaisā pacēluši, galvas blaku blakām ar viņu savādajiem gremotāju biedriem. Tagad bars maina virzienu un uz acumirkli apstājas, lai pārliecinātos par drošību. Lēnu gājienu, izplestām nāsīm, saceltām krēpēm un ar asti pa sāniem sizdams, spēcīgs ērzelis iznāk dažus soļus uz priekšu; tas nojauš mednieku, spēcīgi nosprauslo un lec atpakaļ uz baru, un nu pēdējais steidzas no jauna, zviegdams un svītraino galvu kratīdams. Atkal apstājas un no jauna ko uzmana. Kāda tramīga ķēve atstāj rindu, mazās zirga ausis nikni atpakaļ pieglaudusi; viņa tuvojas, iepriekš ar savām veiklajām pakaļkājām sadevusi pa ribām kādam no saviem pielūdzējiem, kurš draiskulībā bija iedomājies izmantot vilinošo izdevību un aiz mīlestības tai iekodis. Un jautri zviegdama, uzvaras skurbumā un patikt gribēdama, galvu uzmetusi, brīva un nesaistāma kā vējš, tā dodas tāļāk; pielūdzējs, kurš nemaz nejūtas atbaidīts, dzenas tai pakaļ, kamēr virpuļojošie putekļi abus atkal ietin un paslēpj no acīm."

Barībā tīģerzirgi nav visai izlasīgi; tomēr viņiem nav ēzeļu pieticības. Viņu dzimtene sniedz tiem pietiekoši barības uzturai, un kad barības vienā vietā aptrūkst, tie uzmeklē citas noderīgākas vietas. Viņi uzsāk, tāpat kā pārējie baros dzīvojošie Dienvidafri- kas dzīvnieki, laiku pa laikam ceļojumus, kad šinīs, tuksnesim līdzīgos apgbalos, kuri viņiem sniedz lielisku uzturēšanās vietu, sausums ir iznīcinājis visu zaļumu. Ir vairākkārt novērots, ka tad tie kopā ar antilopēm apmeklē apstrādātus laukus, posta un laupa un tā top iedzīvotājiem nepanesami. Ar lietus laika iestāšanos tie labprātīgi atstāj apdzīvotus apgabalus, kuros tiem jācieš dažādas vajāšanas vai vismaz traucējumi, un atgriežas atpakaļ uz vecām ganībām.

Visas tīģerzirgu maņas ir ļoti asas. Ausij nepazūd ne vismazākais troksnis un acis tikai ļoti reti- ļaujas maldināties. Visu sugu garīgās spējas ir diezgan vienādas. Visiem parasta ir neaprobežotā tieksme pēc barības, zināma mežonība, pat viltība un augstākā drošsirdība. Tie drošsirdīgi aizstāvas pret plēsēju uzbrukumiem ar spērieniem un košanu. Hiēnas, būdamas prātīgas, atstāj tos mierā. Varbūt varonīgajām lauvām izdodas pārvarēt kādu tīģerzirgu; nekaunīgais leopards metas tikai uz vājākiem, jo pieaugušie nokrata to pie zemes un ar speršanu un košanu aizdzen prom. Arī tīģerzirgam ļaunākais ienaidnieks ir cilvēks. Medību grūtības un dzīvnieka skaistā āda uzmudina eiropiešus uz šā vispār nekaitīgā savvaļas dzīvnieka vajāšanu. Daži Labās Cerības raga priekškaļņu apdzīvotāji tos kaislīgi medī, bet, kā liekas, arī abesīnieši tos centīgi iznīcina, jo ievērojamākie ļaudis labprāt izgrezno savu zirgu kaklus ar bārkstīm, kuras izgatavo no zirga savvaļas radinieka raibajām krēpēm. Eiropieši tīģerzirgus nogalina lodēm, iedzimtie — šķēpiem; biežāk skaistos dzīvniekus ķer lamatu bedrēs un pēc tam tos ar maz pūlēm nogalina vai nolemj gūstam.

Vienpadsmitā šķira Gremotāji (Ruminantia)

Gremotāji jeb d i v n a d ž i ir ļoti dažādi un tomēr tuvu radniecīgi, ragaini vai bezragu, skaisti veidoti vai lempīgi, patīkami vai neglīti zīdītāji, kuru ķermeņa apmēri svārstās visai plašās robežās. Ļoti saskanoši ir viņu zobi un skeleta būve. Visiem gremotājiem bez izņēmuma kājās ir tikai divi pilnīgi attīstīti pirksti, proti trešais un ceturtais. Kuņģis sastāv no četrām, vismaz trim dažādām daļām: priekškuņģa, acekņa, grāmatnieka un glumekļa. Priekškuņģis, kuru muskuļu josta sadala divās daļās, uzņem rupji sakosto barību un nelielās dalās grūž to uz acekni, kura krokas paveic iepriekšējo sagremošanu un saveļ barību bumbiņās; pēdējās tiek atrītas atpakaļ uz muti, te ar gremojamiem zobiem labi apstrādātas un pamatīgi sajauktas ar siekalām, tad norītas atkal lejā un pa divām vadziņu sastāvošām barības vada krokām nosūtī tas uz grāmatnieku, no kura barība pēdīgi iekļūst glumeklī.

Pie gremotāju grupēšanas un sugu noteikšanas ne mazu lomu spēlē šo dzīvnieku ragi. Vispirmā kārtā atšķir divas lielas grupas: makstragainos un cietragainos gremotājus. Pirmo ragi ir ragu masas maksts, kura uzmaukta uz tā saucamā dzīvraga jeb piereskaula izauguma; šī raga maksts nekad netiek atjaunota, bet dzīvniekam vecākam topot tikai pieņemas lielumā. Cietragaino gremotāju ragi turpretim ir viengabalaini cieti raga masas veidojumi, kuri sēž uz samērā īsa piereskaula izauguma un dzīvniekam vecākam topot līdz zināmam mēram arvien vairāk un vairāk zaro- jas. šādi ragi tiek ikgadus nomesti; pēc dažiem mēnešiem tie atkal ataug no jauna. Cietie ragi parasti izaug tikai tēviņiem, kamēr makstainie ragi grezno abu dzimumu galvas. Kāju nagi savā lielumā un veidā ir ļoti mainīgi.

Gremotāji apdzīvo visas pasaules daļas, izņemot Austrāliju. Kautkādas likumības galveno grupu izplatībā nav nomānāmās. Visplašāk ir izplatīti vērši un brieži, bet visšaurākais izplatības apgabals ir žirafēm un muskusbriežiem; antilopes un brieži sastopami visos no gremotājiem apdzīvotos kontinentos; kazas, aitas un vērši iztrūkst Dienvidamerikā.

Gandrīz visi gremotāji ir bikli, tramīgi, miermīlīgi dzīvnieki ar labi attīstītiem ķermeņiem, bet garīgā ziņā aprobežoti. Daudzi no tiem dzīvo ganāmpulkos, bet sabiedriski ir visi.

Gremotāji ēd vienīgi augu barību. Tie mīl zāli, lakstaugus, lapas, jaunus dzinumus un saknes, atsevišķas sugas arī graudus vai ķērpjus. Mātīte parasti dzemdē vienu, retāk divus un izņēmumā trīs mazuļus. Lielākā tiesa gremotāju kā pieradinātā tā savvaļas stāvoklī atnes cilvēkam vairāk labuma nekā nodara posta, kaut gan atsevišķas sugas tur, kur zemes apstrādāšana sasniegusi zināmu attīstības augstumu, vairs netiek ciestas. Kā no savvaļas tā no pieradinātajiem gremotājiem cilvēks izlieto gaļu un ādu, ragus un spalvu, pie tam visdažādākā kārtā: gremotāji, kā zināms, sagādā mums galveno materiālu māsu apģērbam. Pieradinātā stāvoklī šie dzīvnieki gan neizrāda sevišķu gudrību, bet ir paklausīgi, pacietīgi un pieticīgi, kāpēc tie cilvēkam ir taisni nepieciešami.

Kamēļi

Kamēļu jeb biezpēdaino (Tylapoda) dzimta atšķiras ar biezādainām pēdu apakšām, šķeltām augšlūpām un savu zobu sistēmu; šās dzimtas dzīvniekiem nav ragu. Zobu sistēmas uzbūvē kamēļu dzimtas dzīvnieki atšķiras 110 visiem pārējiem gremotājiem. Viņu kāju nagi ir ļoti mazi un patiesībā vairs tikai parastie pirkstu nagi.

Kamēļi ir liela auguma gremotāji ar garu kaklu, izstieptu galvu, tukšumos ievilktu viduci un pinkainu, gandrīz vilnai līdzīgu spalvu. Kakla skriemeļi ir ļoti gari un gandrīz bez kaula ataugu- miem; ribas ir platas, kāju kauli ļoti spēcīgi.

Ziemeļafrika, Vidusāzija un Dienvidamerika sastāda šo dzīvnieku pirmatnējo dzimteni. Nedaudzās sugas Vecajā pasaulē ir kļuvušas pilnīgi, Jaunājā pasaulē pa daļai par mājas dzīvniekiem. Jaunās pasaules sugas apdzīvo augstkalnus līdz 4000 metru augstumā pār jūras līmeni, kamēr Vecās pasaules sugas jūtas labi tikai karstajos sausajos iīdzenumos. Zāles, lakstaugi, koku lapas, zari, dadži un ērkšķi ir viņu barība. Viņi ir augstā mērā pieticīgi un var ilgi ciest badu un slāpes. Viņi iet aidinieka soļiem; skriedami tie tiek ļoti ātri uz priekšu, kaut gan dzīvnieki pie tam itkā grīļojas un liekas augstā mērā neveikli. Visas sugas dzīvo baros vai vismaz mīl sabiedrību. Garīgās attīstības ziņā dzimta stāv uz diezgan zemas pakāpes. Mātīte dzemdē vienu pašu bērnu un kopj to ar lielu mīlestību.

Dromedars, vienkuprainais jeb Āfrikas kamēļi s (Camelus dromedarius), kuru arabi dēvē par džemmelu, ir milzīga auguma dzīvnieks, sasniegdams 2 līdz 2,3 metru augstumā un 3 līdz 3,3 metru garumā, rēķinot no purna gala līdz astes galam. Kamēļa galva ir diezgan īsa, bet purns izstiepts; stipri izcilus stāvošais pakausis ir apaļš. Acis, kuru iegareni apaļais redzoklis guļ horizontāli, ir lielas un ar atbaidoši trulu izteiksmi; ausis ir ļoti mazas, bet kustīgas, un stāv tāļu aiz galvaskausa. Virslūpa pārkarājas pār apakšlūpu, kura savukārt ir atkārusies uz leju, itkā lūpu svars muskuļiem būtu par lielu un tie nevarētu lūpas pārvaldīt. Kakls ir garš un no sāniem saspiests, vidū visres- nāks; vēders ir stipri izteikts un no visām pusēm noapaļots. Muguras līnija no kakla ceļas lokā uz augšu līdz pleciem un no turienes paceļas ļoti spēji līdz kupra galotnei, no kurienes tā atkal spēji krīt uz leju. Kuprs stāv taisni uz augšu, tomēr pa gada laiku tas ievērojami maina savu lielumu. Jo bagātāku barību kamēlis dabū, jo vairāk viņa kuprs paceļas uz augšu, turpretim jo trūcīgāka viņa barība, jo kuprs vairāk sakrīt. Sausajos bada mēnešos tikko saredzamais kuprs pa lietus laikmetu, kurā ir labas ganības, pieaug apbrīnojami ātri, un tā svars tad var sasniegt 15 kilogramus, kamēr pirmajā laikmetā tas var noslīdēt uz 2 vai 8 kilogramiem. Kājas ir neveikli piestiprinātas pie ķermeņa, kas stipri palielina kustoņa neveiklo izskatu. Tievā aste sniedzas līdz potītēm. Spalva ir mīksta un vilnai līdzīga.

Dzīvnieka krāsa ir ļoti nepastāvīga. Visbiežāk gan sastop kamēļus gaišā smilšu krāsā, tomēr ir arī pelēki, brūni un gluži melni dzīvnieki, vai arī ar gaišāku kāju krāsu, bet nekad ne plankumaini.

Mūsu laikos dromedaru sastop tikai kā cilvēka mājlopu un pie tam tikai tanīs Āfrikas zemēs, kuras atrodas uz ziemeļiem no 12. platuma grada, kā arī pašos Āzijas rietumos. Viņa izplatības apgabals gandrīz pilnīgi sakrīt ar arabu tautas apdzīvoto apgabalu. No Arabijas un ziemeļaustrumu Āfrikas dromedars ir izplatījies uz rietumiem pār Siriju un Mazāziju un tad pār Persiju līdz Bucha- rai, kur jau sastopams divkuprainais kamēlis; no Austrumafrikas tas sniedzas cauri visai Saharai līdz Atlantijas okeanam un no Vidusjūras līdz jau minētam platuma gradam.

Kamēlis ir īsts tuksneša dzīvnieks un jūtas labi tikai pašos sausākos un karstākos apgabalos, kamēr apstrādātās un mitrās zemēs tas zaudē savu parasto izskatu un dabu. Ēģiptē, laikam pateicoties bagātīgākai barībai, ir izaudzēti ļoti lieli un smagi kamēļi; tie tomēr pazaudējuši vairākas no savām vērtīgākām īpašībām, kā gājiena vieglumu, izturību un pieticību, kāpēc tuksneša arabi. tos maz ciena. Āfrikas tropu apgabalos turpretim, kur augu valsts pieņem tādu pat izskatu kā Dienvidamerikas un Dienvidāzijas tropu zemēs, kamēlis vairs nevar iedzīvoties.

Visā Āfrikas austrumu un ziemeļu daļā mūsu laikos kamēli audzē milzīgos daudzumos. Dažām arabu ciltīm pieder tūkstoši un simttūkstoši galvu. Sudānā es pazinu virsaišus, kuriem vieniem pašiem piederēja 500 līdz 2000 kamēļu; Kordofanas stepēs es redzēju ganāmpulkus, kuros bija līdz 1500 galvu. Arī Laimīgajā un Akmeņainajā Arabijā audzē daudz kamēļu, un sevišķi Nedžedas zemi min kā bagātāko kamēļiem. Tā apgādā kamēļiem Siriju, He- džasu un Jemenu, tāpat sūta ikgadus tūkstošiem šo dzīvnieku uz Anatoliju.

To kamēļu daudzums, kuri ikgadus iet bojā lielajos tuksnešu ceļos, nav aprēķinams; cik liels tas ir, to vislabāk var redzēt, kad pats ceļo caur tuksnesi. Nubijas tuksnesī tāpat kā Babindā tuksneša ceļu sākumā un beigās es daudzu jūdžu tālumā redzēju tik daudz kamēļu skeletu, ka viņu saulē izbālējušie kauli pilnīgi apzīmēja ceļu. Tuksnesis ir ne tikai kamēļa dzimtene, bet arī viņa kaps; tie nedaudzie, kurus nokauj, pazūd to skaita priekšā, kas iet bojā savos darba ceļos.

Kamēlis ēd vienīgi augu barību un nekādā ziņā nav izlasīgs. Vai' noteikti apgalvot, ka taisni pieticība ir viņa augstākais tikums; viņš apmierinas ar vissliktāko barību. Ja kamēlim pieie- tami vissausākie, pilnīgi izžuvušie tuksneša augi, asas zāles un pusnokaltuši zari, tad tas var izturēt ar šo barību nedēļām ilgi. Zināmos gadījumos vecs kurvītis vai.paklājs, kas pīti no dateļu palmas lapu strēmelēm, sagādā viņam patīkamu maltīti. Austrum- sudanā iedzimto būdas, kuras sastāv no tievu kāršu skeleta un apklātas stepju zāli, jāsargā no kamēļiem ar biezu ērkšķu iežogojumu palīdzību: pretējā gadījumā dzīvnieki apēstu visu māju līdz pat viņas pamatiem. Ir patiešām apbrīnojami, ka pat niknākie ērkšķi un dzeloņi neievaino kamēļa cieto muti. Vairāk nekā simtreiz esmu redzējis, ka kamēļi ēda mimozu zarus, uz kuriem stāvēja dzelonis pie dzeloņa, šos zarus bez kā tālāka norīdami. Vajag zināt, ka šīs mimozu adatas ir ārkārtīgi asas un duras cauri pat zābaka zolei — tikai tad var saprast, ko tas nozīmē. Vairākas reizes medībās, kāpdami uz šiem dzeloņiem, tikām jūtami ievainoti; reiz kāds dzelonis man izdūrās caur zābaka zoli, lielo pirkstu un zābaka virsādu: — un šādus dzeloņus dzīvnieks apēd ar vislielāko dvēseles mieru! Kad karavane vakaros atdusās un kamēļi tiek palaisti vaļā, lai tie uzmeklētu sev barību, tie skrien 110 koka uz koku un noēd visus zarus, kurus vien tie var aizsniegt. Viņi ar apbrīnojamu veiksmi prot ar lūpu palīdzību nolaust zarus, pēc kam tie tos apēd, nemaz nerūpēdamies, kādā virzienā dzeloņi uz zara stāv. Ja tie pie reizes var tikt pie sulīgas barības, tad tas viņiem ir ļoti patīkami; durras un dohas laukos tie bieži saimnieko šausmīgā kārtā un noposta veselus laukumus; arī mazas pupas, zirņus un vīķus tie ēd ļoti labprāt, un dažādi graudi viņiem ir īsti gārduma kumosi. Tuksneša ceļojumos, kur ir vajadzīgs, lai nasta būtu samazināta cik vien iespējams, arabs paņem līdz tikai nedaudz durras vai miežu graudu un katru vakaru dod no tiem pārs saujas saviem kamēļiem, parasti tieši no klēpja. Pilsētās kamēļiem dod pupas; sādžās tie bieži nesaņem nekā vairāk, kā sakaltušu zāli vai durras salmus Liekas tomēr, ka dažādu koku un krūmu lapas ir viņu mīļākā barība; vismaz var novērot, ka kamēļi tāpat kā žirafes arvien dodas vispirms uz koku pusi.

Saņemdams sulīgu barību, kamēlis nedēļām ilgi var iztikt bez dzeršanas, ja vien tas nav smagi apkrauts, netiek sevišķi piepūlēts un var izmeklēties savus barības augus pēc patikas.

Āfrikas sausā laikmeta svelmē kamēlim, lai tas varētu izturēt ceļojumu, pie pietiekošas barības jāsaņem arī pienācīgs daudzums ūdeņa; bez tam vismaz pēc katrām četrām dienām tad jādabū pilnas 30 vai 40 stundas atpūtas. Tikai retos gadījumos arabi ļauj kamēļiem ciest slāpes ilgāku laiku, parasti tikai tad, kad kāda no akām ceļā, uz kuras ūdeni ceļinieki cerēja, pa to laiku ir izžuvusi.

Ir jautrs skats redzēt, kad noguruši, izbadojušies un izslāpuši kamēļi nonāk akas vai upes tuvumā. Cik muļķīgi šie neglītie radījumi arī nebūtu, tādas vietas, kur tie agrāk jau ir dzirdīti, tie tik viegli neaizmirst. Viņi augstu paceļ savas galvas, ož gaisu, acis pa pusei piemieguši, atliec ausis atpakaļ un tad pēkšņi sāk skriet, tā ka stipri vien jāturas seglos, lai neizkristu no tiem ārā. Kad tie nu nonākuši pie akas, tad visi sadrūzmējas ap ūdeni, un viens cenšas otru aizdzīt ar šausmīgu rēkšanu. Pie Bahiudas tuksneša izejas trīs no mūsu kamēļiem piegāja pie apūdeņošanas grāvja, kurā smeļamais rats ievadīja ūdeni, tā ka pa grāvi uz lauku plūda dzīva ūdens straumīte; kamēļi nostājās visi rindā pie grāvja un trīs minūtēs ilgi izdzēra no grāvja burtiski visu ūdeni, kas plūda pa to. Viņu ķermeņi acīm redzami piebrieda, un jājot tāļāk kungi ieņemtais ūdens šļankājās ar tādu pat troksni, kādu dzird, ja valsta ar ūdeni līdz pusei piepildītu mucu. Pa lietus laikmetu, kad ir daudz ūdens, Austrumsudanas arabi nelielos dzirdināmos dīķīšos atšķaida sāļu zemi vai tīru vāramo sāli, un dzen tad pie šiem dīķīšiem savus kamēļus. Sāls ārkārtīgi veicina diženo tuksneša kuģu ēstgribu, tā ka tie drīzā laikā uzbaro zev jo lielus kuprus.

Ja apskata mierīgi stāvošu kamēļi, tad gandrīz nevar iedomāties, ka šis dzīvnieks ātrumā var gandrīz sacensties ar zirgu. Un tomēr tas tā ir. Tuksnesī un stepē dzimušie kamēļi ir ļoti labi skrējēji un spēj noskriet bez apstājas tādus attālumus, kā neviens cits māju kustonis. Visi kamēļi iet aidinieka soļiem, kuri izskatās visai neveikli, vienalga vai dzīvnieks soļo vai rikšo; bet pie mācītiem kamēļiem šis gājiena veids ir tiešām viegls un graciozs. Parastais kamēļa gājiens ir visai īpatnēja čāpošana, un pie tam kamēlis pie katra soļa tik uzkrītoši kustina galvu uz priekšu un atpakaļ, ka grūti iedomāties neglītāku parādību par šī kroplā dzīvnieka lēno gājienu. Bet ja labas rases skrējējam liek skriet īstos rikšos un ja tas bez apstājas turpina doties uz priekšu savā reiz sāktajā gājienā, tad smagais radījums izliekas viegls un skaists. Jau smagi apkrauti kamēļi parastos soļos noiet 5 stundās 3 ģeogrāfiskās jūdzes un iet tādā ātrumā cauru augu dienu no 5 rītā līdz 7 vakarā bez pārtraukuma; labi jājamie kamēļi var vienā dienā paveikt trīskārt garāku ceļu.

Tādu skriešanu neiztur neviens zirgs, cik labs tas arī nebūtu. Sākumā rikšojošā zirga ātrums pārsniedz kamēļa ātrumu, ja tie ietur vienādus soļus; bet drīz vien zirgs sāk palikt atpakaļ, kamēr kamēlis dodas uz priekšu tāpat kā no sākuma. Ja jājamam kamēlim dod pusdienas laikā atpūtu, bet pārējā laikā jāj no agra rīta līdz vēlam vakaram, tad var ar viņu jāt rikšiem 16 stundas vienā dienā, tīri ērti nojājot 20 jūdžu lielu atstatumu. Labs kamēlis, kuru kārtīgi baro un dzirda, iztur šādu piepūlēšanos trīs un pat četras dienas no vietas bez brīvas dienas ceļojuma vidū. Ar vienu pašu kamēļi tā tad 4 dienu laikā var nojāt 80 ģeogrāfiskās jūdzes.

Arabs no laba kamēļa prasa trīs lietas: lai tam būtu mīksta mugura, lai tas neprasītu pātagas un lai tas pie nogulšanās un piecelšanās nebļautu. Tikai tas, kam bijis daudz darīšanu ar kamēļiem, zinās, ko tas nozīmē.

Parastais nastu kamēlis ir šausmīgākais radījums starp visiem jājamiem dzīvniekiem. Soļu gājienā jātnieks uz viņa tiek mētāts pa dīvainu loka līniju, kuru varētu salīdzināt ar iekustinātas ķīniešu pagodas figūru — uz augšu un leju, uz vieniem un otriem sāniem. Tiklīdz kamēlis sāk skriet rikšiem, apstākļi mainās. Svaidīšanās uz vienu un otru pusi nu izlīdzinās, un ja jātnieks veikli turas seglos, tad viņš arī sitienus uz augšu un leju, kuri arī tad vēl ir stipri, nemana vairāk kā jādams uz zirga.

Kamēļa balss nav aprakstāma. Krākšana un stenēšana, ņurdēšana, rūkšana un rēkšana mainās viena ar otru ļoti dīvainā kārtā. iNo maņām vislabāk attīstīta ir dzirde; redze stāv pirmai iepakaļ un osme ir noteikti vāja. Jušana turpretim, kā liekas, ir smalka; garšas sajūtu viņš vismaz dažreiz izrāda. Vispār kamēlis ir jāuzskata par ļoti trulu radījumu. Ne daudz labāks ir arī spriedums par viņa garīgām īpašībām. Lai kamēļi prastu cienīt, vajaga to apskatīt dažādos apstākļos, kuros viņa garīgās īpašības var parādīties, vajaga izvēlēties kaut ko tādu, ko tas visgrūtāk panes, ar citiem vārdiem, redzēt to darbā. Garā pārcelsimies uz kāda tuksneša ceļa karavanes pieturas punktu.

Saiņu nešanai nolemtie kamēļi jau no vakardienas ir še un ar nevainīgu ģīmja izteiksmi ēd kādas salmu būdiņas sienas; šīs būdas īpašnieks nav klāt un ir aizmirsis aizsargāt savu māju ar ērkšķiem. Kamēļu dzinēji ir nodarbināti ar saiņu pārsiešanu un svēršanu un pie tam tie strīdas ar tādu niknumu, ka jātic, ka nākošā acumirklī jau iesāksies savstarpēja kaušanās. Daži kamēļi, nākošos notikumus gaidīdami, ļaužu kliegšanu pabalsta ar savu īpatnējo rēkšanu; pārējie vēl nerēc līdz, un tas nozīmē tikai tik daudz, kā: „Mūsu laiks vēl nav atnācis, bet viņš nāks!" Jā, tas nāks! Saule rāda pēcpusdienas lūgšanas laiku, pēc arabu jēdziena, visa sākuma laiku. Brūni cilvēki skrej no visām pusēm, lai savu māju ēdējus un citādu nelaimi nesošos kamēļus saķertu; drīz arī vīrus redz kopā ar kamēļiem atgriežamies. Katru kamēļi ieved starp tikko sagatavotiem kravas saiņiem un ar neatdarinamām rīkles skaņām vai arī ar dažiem lūgumu pabalstošiem pātagu sitieniem uzmudina nogulties.

Ar ārkārtēju pretestības nojautu pilnais dzīvnieks paklausa, viņa gara acu priekšā gaišās krāsās stādās vesela rinda grūtu dienu. Vispirms viņš rēc, savas plaušas nežēlodams, tādā balsī, kura iet caur kauliem, un saprotami un noteikti pretojas savu kaklu liekt zem jūga. Pat mīkstākais tiesnesis velti pūlētos atrast kamēļa nikni zibsnijošās acīs kaut ēnu no maiguma. Dzīvnieks padodas neizbēgamam, bet ne ar padevību un atsacīšanos, ne ar cietējam labi piestāvošo dvēseles mieru un gara augstumu, bet ar visām augstā mērā iztraucētas omulības zīmēm, ar acu bolīšanu, zobu klabināšanu, grūšanu, speršanu, košanu, ar vārdu sakot, ar neaprakstāmu niknumu. Visas iedomājamās, vai labāk sakot neiedomājamās disonanses viņš nospēlē kā fūgas uz ērģelēm, bet pilnīgi bez takta un negriezdams uz intonāciju ne mazāko vērību. Beidzot, liekas, plaušas jau ir nogurušas. Bet nē: viņš uzņem tikai citu balsi un sāk vilkt drusku žēlākas meldijas.

Bet kamēļdzinēju sirdis ir cietas kā akmens, mocītājs ir kurls pret dziļi un sirsnīgi jūtošā dzīvnieka dvēseles maigo stīgu žēlīgo izteiksmi. Nekad tas neievēro ne vienu dzīvnieka kustību, ar kuru tas izsaka savu nepatikšanu. Viens no dzinējiem nostājas uz kopā saliktām kājām un ar stingru roku saķer kamēļi pie deguna, lai šinī jūtīgā vietā izdarītu, pēc vajadzības, lielāku vai mazāku spiedienu. Dzinēji apgalvo, ka locekļi esot jāsargā no šī dzīvnieka kodieniem; saniknots kamēlis esot briesmīgākais no visiem briesmoņiem; tomēr mana taisnības mīlestība prasa, lai es nostājos uz kamēļa viedokļa.

Kāds kauns! Dižais dzīvnieks var tikko kustēties, bet to apkrauj ar smagāko kravu, kuru, izņemot ziloni, neviena mirstīga būtne nevarētu panest, un kamēlim šī viņa necienīgā nasta jānes dienām ilgi. Par šādu pazemošanu kamēlis izplūst skaņās, kuras lūdz pēc apžēlošanas, bet necilvēks kamēlim aizspiež abas nāsis un tā tam atņem šādai sūdzēšanai nepieciešamo elpu! Pats eņģelis pie šādas apiešanās paliktu par velnu; bet neviens kamēlis nekad taču nav domājis, ka tas varētu pacelties līdz eņģeļa īpašībām. Kurš par to drīkst brīnīties, ka kamēlis savu neaprakstāmo izmisumu ziņo ar ilgstošu galvas kratīšanu; kas drīkst dusmoties uz viņu, kad tas kožot, kājām sperot vai lecot mēģina nastu nosviest, mēģina izbēgt un tad sāk rēkt no jauna, tā ka pat bungu plēvīte jāsargā no plīšanas. Un tomēr arabi vēl lamājas un lādas par šādu taisnu dusmu izplūdumu! Tie, kuri citādi apietas cilvēcīgi ar visiem dzīvniekiem, to tagad lād, spārda kājām un sit ar pātagu. Pret kamēļa pārliecinošo lūgšanos, sirdi satricinošo žēlošanos un neizsakāmo niknumu arabi stāda pretim aukstu necieņu un ļoti jūtamu nicināšanu. Kamēr viens arabs saķer kamēļi aiz deguna, otrs uzliek jau sagatavotos seglus uz muguras; tas nav vēl ne pusi savu žēlabu izsūdzējis, bet jau smagā krava guļ seglos. Tagad priekšējais palaiž degunu vaļā, bet pakaļējais atkal saķer pātagu, kura zemē nogulušos dzīvnieku uzceļ. Vēl reiz kamēlis mēģina savas dusmas apvienot vienā vienīgā kliedzienā, vēl reiz pie uzcelšanās tas nikni šņākdams ierēcas, tad cieš klusu visu pārējo dienu, droši vien sajusdams savu lielumu un varenību. Viņš tura par necienīgu, savas dvēseles dziļās sāpes par viņam nodarīto netaisnību vēl cilvēkam ziņot ar ārējām zīmēm, un iet uz priekšu līdz vakaram, klusā padevībā un sāpju nopūtas neizgrūzdams. Bet nogulstoties, kad kravu noņem nost, tad viņa krūts, liekas, vēl reiz brīvi uzelpo; tad viņš vēl reiz palaiž vaļā savu niknumu.

Es domāju, ka iepriekšējās rindās esmu kamēļa viedokli vērā ņēmis un līdz ar to pierādījis savu taisnības mīlestību. No cilvēka viedokļa, protams, viss tas izskatās pavisam citādi. Nevar noliegt, ka kamēlim ir tiešām apbrīnojamas spējas cilvēku kaitināt bez apstājas un pavisam neticamā kārtā. Salīdzinot ar kamēļi, vērsis ir cienījams radījums, mūlis, kurš apvieno sevī visu bastar- du netikumus, vēl jāuzskata par tikumīgu un godīgu, aita par gudru un ēzelis par ikkatras mīlestības vērtu dzīvnieku. Muļķība un dusmas iet parasti roku rokā; bet kad tām vēl pievienojas mazdūšība, stūrgalvība, pastāvīga neapmierinātība, pretimturēša- nās ikkatrai saprātīgai darbībai, sava kopēja un labdara nicināšana vai vienaldzība pret to un vēl tūkstots citu netikumu, kuras visas piemīt vienai būtnei un kuras tā prot izrādīt ar meistarisku pilnību, — tad cilvēks, kam ar šādiem lopiem darīšana, pēdīgi var tiešām palikt traks. To tikai tad īsti saproti, kad pats esi no kamēļa sviests zemē, mīdīts kājām, kosts, stepē atstāts un izsmiets; kad dzīvnieks tevi dienām un nedēļām ilgi katru mīļu stundiņu ar apbrīnojamu cītību un izturību ir kaitinājis, kad visus labošanas un audzināšanas līdzekļus esi izsmēlis. Ka kamēlis izplata tādu smaku, kuras priekšā āža smaka izliekas par īstu parfimu, ka viņš ausis moca ar savu rēkšanu tāpat kā degunu ar savu smaku vai aci ar savas neizteicami muļķīgās, garā strausa kakla galā novietotās galvas neizbēgamo izskatu, — tas te nemaz nav svarīgi; bet ka viņš apzināti katru brīdi rīkojas pretim sava saimnieka gribai — tas ir tas, kas viņu manās acīs nostāda tik zemu. Pa visiem maniem Āfrikas ceļojumiem starp tūkstošiem kamēļu, kurus esmu novērojis, esmu redzējis tikai vienu, kurš izrādīja zināmu pieķeršanos savam saimniekam.

Vienīgā īpašība, kurā kamēlis ir liels, ir gan laikam viņa ēde- iība; tanī pazūd visas viņa garīgās intereses. Viņa saprāts ir apbrīnojami mazs. Neiekairināts tas neizrāda ne mīlestību ne naidu, bet vienīgi vienaldzību pret visu, izņemot barību un savu bērnu. Viņš uzbudinās tūliņ, tiklīdz tam jāpiepūlas; ja dusmas tam nepalīdz, tad tas nododas darbam ar tādu pat vienaldzību, kā visam citam. Savās dusmās kamēlis top ļauns un bīstams. Patiesi nicināma ir viņa mazdūšība, kurai nav mēra. Lauvas rūciens vienā acumirklī izjauc karavāni; katrs kamēlis tūliņ nomet savu nastu un metas bēgt. Hiēnas kaukšana rada kamēļos ārkārtēju nemieru; pērtiķis, suns vai ķirzaka ir priekš kamēļa šausmas iedvesoši radījumi. Es nezinu neviena dzīvnieka, ar kuru tas dzīvotu draudzībā. Ēzelis satiek ar kamēļi diezgan labi; zirgs viņā redz pretīgāko no visiem dzīvniekiem. Kamēlis no savas puses uzskata visus pārējos radījumus ar to pašu nepatiku, ar kādu tas lūkojas uz cilvēku.

Pēc 11 līdz 13 mēnešu grūsnības kamēļķēve dzemdē vienu vienīgu bērnu. Tas jau no savas dzīves pirmām dienām ir mazs kroplītis, bet arī viņā, tāpat kā visos jaunos dzīvniekos, ir drusku draiskulības un jautrības. Viņš piedzimst ar atvērtām acīm un ir apklāts diezgan mīkstām, garām, biezām un vilnainām spalvām. Kuprs ir ļoti mazs. Lielumā viņš stipri pārsniedz jaunpiedzimušu kumeļu; viņš ir gandrīz metru augsts, bet pēc vienas nedēļas jau ievērojami augstāks. Ar tālāku augšanu spalva ļoti pieņemas garumā un biezumā, tā ka jaunam kamēlim ir uzkrītoša līdzība ar pako, viņa Amerikas radinieku. Tikko kumeļš ir nožuvis, tas jau seko savai mātei, kura to ar mīlestību pieņem. Kad divas ķēves ar saviem kumeļiem sanāk kopā, tad jaunie radījumi spēlējas ļoti patīkamā kārtā, un vecās ar murmināšanu izsaka savu piekrišanu. Kamēļu ķēve zīda savu bērnu vairāk kā gadu un šinī laikā tā uzrāda daudz lielāku drošsirdību nekā parasti un pie vajadzības savu atvasi pēc saviem spēkiem aizstāv.

Ceļojumos pa tuksnešiem nastu kamēļi apkrauj augstākais ar 150 kilogrammiem nastas. Ēģiptes kamēļi turpretim senāk daž- īeiz apkrāva ar tik ārkārtīgi lielu kravu, ka valdība atrada par vajadzīgu izdot likumu, ka augstākā krava drīkst būt 7 arabu centneri jeb 250 klgr.

Kamēlis ir padots daudzām slimībām; bet tikai zemākos platumos šīm slimībām ir sērgu raksturs; Sudānā, kā jau es minēju, kāda muša nodarot šausmīgus postījumus; liekas tomēr, ka klimats ir tas, kas dzīvniekus te nogalina. Daudz vairāk kamēļu nomirst pienākumus izpildot, nekā aiziet bojā no slimībām, un tikai nedaudzus no tiem nokauj. Dzīvnieka nāve vienmēr ir daļa dzeji- skuma, kur nāve arī neiestātos, vai nu tuksneša bālajā smilšu gultā vai zem miesnieka asmeņa. Tuksnešos samums ir ļaunākais kamēļa ienaidnieks. Dzīvnieki saož šo indi izelpojošo vēju jau stundām ilgi pirms viņa izcelšanās. Viņi saprot šausmīgā karstuma nozīmi, kurš rodas smilšu viesulim pa priekšu: viņi top tramīgi, bikli, mežonīgi un stūrgalvīgi un, neskatoties uz redzamo nogurumu, skrej uz priekšu cik ātri spēdami. Tiklīdz viesulis tiešām iestājas, ne ar kādu uzmudināšanu tie nav piedabūjami iet tālāk, bet nogulstas, muguru pagriezuši pret vēju, galvu gari izstiepj uz priekšu un noliek pie zemes. Bez šaubām viņi cieš samērā tikpat daudz kā cilvēks, jo pēc katra samuma tiem visi locekļi ir kā sasisti, un tie sajūt nogurumu, kuru citādi parasti rada tikai ilgstoša slimība. Pēc tam, kad liesmainais vējš jau ir garām, dzīvniekam atkal uzlikta krava un tie no jauna sāk iet savu grūto ceļu, diezgan skaidri ir redzams, ka tagad tiem katrs solis ir mocība. Viņu slāpes droši vien ir neparasti pavairojušās un vairāk un vairāk ņem virsroku nogurums. Un diezgan bieži notiek, ka viens no kamēļiem piepeši nokrīt un ne ar kādu uzmudināšanu, pat ar pātagas palīdzību, nav piedabūjams atkal uzcelties. Ar skumju sirdi arabs noņem kravu un varbūt ar asarām acīs nožēlojamo radījumu atstāj savam liktenim; arī arabu biedē neapmierināmā izsalkuma spoks. Nākošā rītā kamēlis ir jau miiis; jau pirms pusdienas laika augstu gaisā pār viņu savelkas ērgļu gredzens, un putni viens pēc otra nolaižas lejā; ap līķi sākas šausmīga asinskāra kauja, un jau vakarā izsalcis apkārtklejojošs šakalis vai rijīgā hiēna tikko vairs atrod ko nomierināt izsalkumu.

Kamēļa piens ir tik biezs un taukains, ka baudīšanai tas ir pretīgs un tādēļ to maz izmanto. Turpretim kamēļa mēslus ļoti dažādi izmanto. Tuksneša ceļojumos, kur trūkst malkas, no rīta salasa cieto, stingro un sauso mēslu bumbiņas, kuras jau nākošā vakarā der kā kurināmais.

Gandrīz tāda pat loma, kādu dromedars spēlē jau minētos apgabalos, ir jāpiešķir divkuprainam jeb Āzijas kamēlim (Camelus bactrianus) austrumu un Vidusāzijā. Šis kamēlis atšķiras no dromedara ar diviem muguras kupriem, no kuriem viens paceļas uz skausta, otrs iepriekš krusta apgabala. Viņš ir smags un lempīgs, ķermeņa masa tam lielāka un spalvojums daudz bagātāks nekā dramedaram, arī krāsa vienmēr tumšāka, parasti tumši brūna, vasarā iesarkana.

Āzijas kamēļi audzina visos Vidusāzijas stepju apgabalos un sevišķi izmanto tirdzniecības vajadzībām starp Ķīnu un Dienvid- sibiriju vai Turkestanu. Kirgizi augsti ciena šo kamēļi, tomēr viņa audzināšanai piegriež daudz mazāk vērības nekā visu pārējo mājaslopu audzināšanai, un arī izlieto kamēļi nesalīdzināmi mazāk nekā zirgu; turpretim Austrumāzijas mongoļiem viņš ir tikpat svarīgs, kā arabiem dromedars.

Lai gan var teikt, ka Āzijas kamēlis savā būtībā un savās īpašībās ir līdzīgs dromedaram, tomēr nevar neatzīmēt, ka Āzijas kamēlis ir pieticīgāks un labsirdīgāks nekā dromedars. Viņš ir viegli saķerams, labprāt klausa sava saimnieka pavēlēm, bez sevišķas pretošanās un tikai klusu murminādams, bet ne ausis plēšot rēkdams, viņš nogulstas, un pats apstājas, ja krava uz muguras ir noslīdējusi uz vienu pusi. Atskaitot viņa pieticību, stiprumu, izturību un cītību, ir maz kas sakāms viņam par labu. Viņa garīgās spējas stāv uz tikpat zemas pakāpes kā dromedaram; viņš ir -tikpat muļķīgs, vienaldzīgs un mazdūšīgs kā dromedars. Dažreiz, pēc P r ž e v a l s k a, pat viņa kāju priekšā izlēcis zaķis iedzen to nāves bailēs.' šausmās viņš metas uz sāniem un kā bez prāta skrej prom. un visi pārējie seko, nemaz nezinādami, kādēļ. Kāds liels melns akmens uz ceļa, kaulu kaudze, nokrituši segli kamēļi izbiedē tādā mērā, ka tas pazaudē visu sajēgu un veselā karavānē ienes sajukumu. Kad viņam uzbrūk vilks, tas nedomā par pretošanos, šādu ienaidnieku viņš varētu nogalināt ar vienu vienīgu spērienu; bet tas tikai spļauj uz savu ienaidnieku, un tad bļauj pilnā rīklē.

Neskatoties uz visiem trūkumiem, arī divkuprainais kamēlis jāuzskata par derīgāko radījumu, kuru cilvēks padarījis par savu kalpu, šis kamēlis uzrāda lielas darba spējas dažādos virzienos, un neviens cits māju dzīvnieks to nevar aizvietot. Izmanto viņa spalvas un pienu, ādu un gaļu, to jūdz ratos un izlieto kā nastu nesēju. Uz viņa muguras uzkrauj smagumu, ko vajadzētu izdalīt uz četriem zirgiem; ar viņu ceļo pa bezūdens tuksnešiem līdzīgām stepēm, kurās zirgi atsacītos kalpot; uz viņa kāpj kalnos līdz 2000 metru augstumā, kur vēl var izturēt tikai vērsis jaks. Zirgs ir stepju apdzīvotāju draugs, divkuprainais kamēlis — viņu kalps.

Arī kamēļi mums pierāda, ka Amerikas dzīvnieki, kuri ir Vecās pasaules sugu vai ģinšu priekšstāvji, salīdzinot ar šiem, ir tika: ounduri. Lamas (Auchenia) ir kamēļi, bet viņi stāv Vecās pasaules sugām lielumā tikpat daudz iepakaļ, cik puma lauvām vai cik lielākais Amerikas biezādis Vecās pasaules milžiem. Protams, te jāņem vērā, ka Amerikas kamēļi ir kalnu apdzīvotāji un jau tādēļ vien nevar tādu lielumu sasniegt, kā viņu Vecās pasaules radinieki, kuri pieder līdzenumam. Tomēr lamas atšķiras no īstajiem kamēļiem ne tikai ar mazāku lielumu, bet arī ar samērā lielu, stipri atpakaļ atspiestu galvu, asu purnu, lielām ausīm un acīm. tievu, liesu kaklu, augstām un slaikām kājām, stipri sašķeltiem pirkstiem un garu, vilnainu spalvu. Ķermenim trūkst kupra: tukšumi ir vēl vairāk ievilkti nekā īstiem kamēļiem.

Lamas

Lamas sadalās četrās dažādās formās, kuiās jau no seniem laikiem sauc par huanako jeb guanako, lamu, pako jeb alpaku un vikuņu. Vēl pētnieki nav vienojušies, vai visi šie četri dzīvnieki jāuzskata par atsevišķām sugām.

Huanako un vikuņa vēl šo baltu dienu dzīvo savvaļā; lama un pako turpretim jau no nezināmiem laikiem ir palikuši par māju dzīvniekiem. Jau pirmie Amerikas atradēji abus atrada kā pieradinātus dzīvniekus; pēc peruāniešu ziņām, šo dzīvnieku pieradinā- šana notikusi cilvēka pastāvēšanas visagrākā laikmetā; šās ziņas ved lamas sakarā ar peruāniešu pusdievu iemiesojumu zemes virsū.

Visas lamas ir milzīgo Kordiljeru kalnu augsto līdzenumu apdzīvotājas. Viņas jūtas labi tikai aukstajos apgabalos un tāpēc tikai pašā Andu kalnu dienvidus galā nolaižas līdz Patagonijas lielajiem līdzenumiem. Ekvatora tuvumā viņu uzturēšanās vietas atrodas ap 5000 līdz 6000 metru augstumā pār jūras līmeni un zemāk par 2000 metriem tās te nespēj dzīvot, kamēr aukstā Pata- gonija arī mazākos augstumos tām sniedz piemērotas dzīvesvietas.

Savvaļā dzīvojošās lamas pa slapjo gada laiku uzkāpj uz kalnu augstākām šķautnēm un virsotnēm, bet sausajā laikā nokāpj auglīgajās ielejās. Viņas dzīvo lielākās vai mazākās sabiedrībās, nereti vairāk simtu galvu lielos pulkos; iedzīvotāji tās cītīgi medī.

Guanako jeb huanako (Auchenia Huanako), kopā ar lamu, kauču būdams tikai savvaļā sastopams, ir viens no svarīgākiem Dienvidamerikas sauszemes zīdītājiem. Lielumā tas līdzinās mūsu staltajam briedim; pēc izskata tas ir īpatnēja pāreja no kamēļa uz aitu. Pilnīgi pieaugušu dzīvnieku ķermeņu garums ir 2,25 metri, astes garums 24 cm., skausta augstums 1,15 metra, augstums no zemes līdz galvas virsum 1,6 metra. Vispārējā krāsa ir netīri sarkanbrūna.

Huanako ir izplatīts Kordiljeru kalnos, sākot no mežainajām Ugunszemes salām līdz ziemeļu Peru. Sevišķi Andu kalnu rindas- dienvidus daļā dzīvnieks ir bieži sastopams; apdzīvotākos apgabalos biežās medīšanas dēļ tas stipri skaitā samazinājies.

Lama (Auchenia Lama), ir sastopama galvenā kārtā Peru apgabalā un tur visvairāk izplatīta zināmā kalnu augstumā. Viņa ir drusku lielāka nekā huanako. Ķermeņa krāsa tai ir ļoti mainīga. Pieauguša dzīvnieka augstums no kāju pēdām līdz pakausim ir 2,6—2,8 metri; skausta augstums ir gandrīz 1,2 metri.

Lamas kalnos izlieto nastu nešanai. „Nekas nav skaistāks," saka Stevensons, ..kā šo dzīvnieku gājiens, kad tie ar centneri smagu kravu uz muguras skrej viens pakaļ otram, ļoti kārtīgi,

Lama (Auchenia Lama)

vadīti no vadoņ-dzīvnieka, kura galva ir izgreznota skaisti izgatavotiem iemauktiem, zvaniņu un karodziņu. Viņi iet pāri sniega apklātām Kordiljeru galotnēm vai gar kalnu sāniem pa ceļiem, kur pat zirgs vai mūlis grūti tiek uz priekšu; pie tam viņi ir tik paklausīgi, ka dzinējiem nav vajadzīga pat pātaga, lai tos padzītu vai pagrieztu uz priekšu. Mierīgi un neapstādamies tie soļo uz savu mērķi." Viņas pazīst savu kopēju un pret to izturas ciešami; pret svešiem cilvēkiem viņas izturas kā īsti kamēļi, tas ir, viņas vienmēr ir sliktā gara stāvoklī un ārkārtīgi ātri sakaitināmas. Sakaitinātas tās parasti spļauj.

Brieži

Ne viena vienīga grupa no visas šķiras nav vieglāk raksturojama kā briežu dzimta (Cervina). Tie ir cietragaini gremotāji. Ar šiem vārdiem tie ir jau pietiekoši aprakstīti, jo blakus šai īpatnībai visas citas iezīmes spēlē daudz mazāku lomu. Viņu ķermenis ir slaids un graciozs, viducis stiepts un labi veidots, kakls spēcīgs un resns, galva uz purna pusi stipri nosmailota; kājas ir garas un tievas; uz pēdām ir stipri attīstīti pakaļnadziņi un šauri, smailoti lielie nagi. Lielas, dzīvas acis, uz augšu stāvošas, šauras, vidēji garas un kustināmas ausis, gluda, nedalīta virslūpa un 6 dzerokļi katrā žoklī ir grupas tālākās iezīmes.

Ragi parasti sastopami tikai pie tēviņiem, šie ragi, kā jau agrāk minēts, ir zaraini kaula veidojumi, kuri ir pieres kaula turpinājumi, kas ikgadus tiek nomesti un ataug atkal no jauna. Ragi nokrīt vai nu paši no sava smaguma vai arī no neliela ārēja piesitiena. Visai reti nokrīt reizē abi ragi; pa lielākai tiesai starp viena un otra raga nomešanu paiet zināms starpbrīdis, kurš var ilgt no dažām minūtēm līdz vairākām dienām. Tūliņ pēc veco ragu nomešanas sākas atkal šīs galvasrotas atjaunošanās.

Briežu barību sastāda tikai augu vielas. Zāles, lakstaugi, ziedi, iapas un skujas, pumpuri, jauni dzinumi un zari, labība, augļi, ogas, miza, sūnas, ķērpji un sēnes sastāda viņu barības galveno daļu. ūdens ir viņiem nepieciešamība, sāls — gārdums.

Briežu govij atlec viens vai divi, retos gadījumos arī trīs telēni, kuri nāk pasaulē pilnīgi attīstīti un jau pēc dažām dienām seko savai mātei. Pie dažām sugām arī tēviņš izturas draudzīgi pret saviem pēcnācējiem. Mazajiem telēniem viņu mātes glāsti ir visai patīkami, un māte savus telēnus kopj visai rūpīgi un aizstāv tos briesmās.

Apgabalos, kur laukkopību un mežkopību piekopj pēc mūslaiku prasībām, brieži vairs nav ciešami. Zaudējumi, kurus nodara šie skaistie dzīvnieki, pārsniedz nelielo labumu, kuru tie atnes. Ja medības nebūtu no likumiem rēgulētas, tad jau sen visi brieži mūsu apgabalos būtu izskausti. Notikumu gaita tik tāļu vēl nav aizgājusi. Bet visi šās lieliskās dzimtas locekļi, kuri pie mums dzīvo, iet noteikti pretim savai bojā ejai un droši vien jau īsā laikā būs redzami vairs tikai pussavvaļas stāvoklī, zvēru parkos un zvēru dārzos.

Alnis (Alces palmatus)

Alni (Alces), kuriem mūsu laikos ir tikai viens vienīgs, bet ja Amerikas alni uzskata par atsevišķu sugu, tad divi priekšstāvji, ir milzīgi, lempīgi veidoti radījumi īsiem, resniem kakliem, augstu un īsu ķermeni, augstām kājām, lāpstveidīgi paplašinātiem, pirkst- veidīgi iegrieztiem un daudzzarainiem ragiem, pie kuriem acu zaru un vidējo zaru trūkst. Galva ir nejauka, virslūpa pārkārusies, acis mazas, ausis garas un platas, aste ļoti īsa. Pēdējos gadu simteņos aļņu daudzums Eiropā ir ļoti ātrā kārtā samazinājies.

Atskaitot stingrā uzraudzībā turamos rezervātus, alnis ir sastopams Eiropas un Āzijas visos augstākos platumos, mežiem bagātos apgabalos. Uz mūsu kontinenta viņš ir sastopams Baltijas jūras apgabala līdzenumos, bez Austrumprūsijas vēl Lietavā un Latvijā, kā arī Zviedrijā, Norvēģijā un dažos Lielkrievijas apgabalos.

Pieauguša tēviņa ragi sastāv no liela, vienkārša, ļoti plaša, trīsstūraina, plakana, lāpstveidīga un krokaina kroņa, kura ārējā mala ir apklāta daudziem zobojumiem, un šo kroni nes raga stienis, kurš apklāts nedaudzām, īsām, resnām un noapaļotām pērlītēm. Pirmā rudenī tanīs vietās, kur vēlāk izaug ragi, parādās biezs spalvu uzkalniņš, nākošā pavasarī jau ieradzītes, un otrā gadā jau gandrīz 30 cm garš mieta radziņš, kuru alnis nomet tikai nākošā ziemā. Pamazām ragi vairākkārt žuburojas. Piektā gadā jau uzaug plakanā lāpstiņa, paplašinās vēl tālāk un malās sadalās aizvien vairākos zobojumos.

Daudz biežāk nekā Eiropā alnis sastopams Āzijā. Viņš ir izplatīts visos ziemeļos līdz Amūrai un sastopams visur tur, kur ir lieli, plaši meži, un uz ziemeļiem līdz pat koku augšanas robežai. Lēnas ielejā, pie Baikalezera, pie Amūras, Mongoli jā un Tunguzijā alnis vēl vienmēr ir sstopams diezgan lielā skaitā.

Alnis ir varens dzīvnieks. Pieauguša aļņa ķermeņa garums sniedzas no 2,6—2,9 m, astes garums apmēram 10 cm, skausta augstums 1,9 m, krustu augstums par dažiem cm mazāks. Ļoti veci dzīvnieki sasniedz svarā līdz 500 kilogrammu, caurmēra svars tomēr ir no 300—400 kilogrammu. Aļņa ķermenis ir caurmērā īss un resns, plats krūtīs, augsts, gandrīz kuprains pie skausta, taisns uz muguras un zems krustos. Ķermenis balstās uz ļoti augstām un stiprām vienāda garuma kājām.

Aļņa spalvojums ir garš, biezs un stīvs un sastāv no zobainām, tievām un lūstošām akotu spalvām, zem kurām atrodas īsas, smalkas, vilnainas spalvas. Krāsa ir diezgan vienmērīgi iesarkani brūna un pie krēpēm un galvas pusēs pāriet spīdoši tumši melni brūnā krāsā, uz pieres iesarkani brūnā un purna galā pelēkā krāsā; kājas ir bālgani pelnu pelēkas, acu gredzeni pelēki. No oktobra līdz martam krāsa ir drusku gaišāka, ar pelēku piejaukumu. Aļņa govs ir tikko mazāka, tai nav ragu.

Mežonīgi, vientuļi meži, kuri bagāti alksnājiem un nepieejamiem purviem, sevišķi tādi, kuros aug vītoli, bērzi, apses un citi lapu koki, ir aļņu uzturēšanās vietas. Ja viņam trūkst barības, tad tas pārmaina dzīves vietu. Migu alnis sev gan nekad nerīko, bet Vienkārši liekas pie zemes, vienalga, vai tur ir purvs vai sausa vieta.

Savā dzīves veidā alnis stipri atšķiras no staltā brieža. Kā pēdējais viņš apvienojas ļoti dažāda lieluma baros, un tikai ap mātīšu atnešanās laiku vecie buļļi nodalās no šiem bariem, sastādīdami paši savas sabiedrības. Apgabalos, kur alnis ir vispār izplatīts, oet nav sevišķi bieži sastopams, piem. Austrumsibirijā, aļņu mātītes ziemā savienojas nelielās grupās, bet vasarā staigā parasti atsevišķi vai lielākais kopā ar savu telēnu. No aļņu draudzīgas sadzīvošanas vispār mana maz ko. Katram vienam ir ar otru kādi rēķini, viens aizdzen otru no kādas siltākas vietiņas, bet sevišķi ainu mātēm visi pārējie dzīvnieki spiesti griezt ceļu; mātītes neizrāda drudzīga noskaņojuma pat pret maziem aļņu bāreņiem, bet dzen tos prom no sava tuvuma tāpat kā kuru katru citu bara locekli. Aļņu buļļi, kamēr tos riesta laiks nav iespaidojis, ir daudz sabiedriskāki par mātītēm, piemēram uzņem bez mātēm palikušus telēnus savā barā; riesta laikā tomēr arī tie izrāda savas sugas nesaticību un katrs priekš sevis mēģina sadzīt un noturēt kopā tik daudz mātīšu, cik vien iespējams, un dzen no sevis prom visus pārējos buļļus. Pavasarī bari pilnīgi izklīst, un atskaitot mātes ar viņu telēniem, dzīvo pilnīgi vientuļi vai pa diviem vai trim kopā.

Alnis pacieš dažādus traucējumus vēl mazākā mērā nekā citi brieži. Viņš prasa pilnīgu mieru, un atstāj apgabalu, tiklīdz tanī vairākkārt ir ticis vajāts. Tur, kur alnis jūtas netraucēts, tas parasti, atskaitot īsus atpūtas brīžus, guļ tikai priekš un pēcpusdienas stundas; jau no pulksten četriem pēc pusdienas, tāpat vakara, nakts pirmās puses un agrās rīta stundās tas staigā apkārt. Traucēts tas barības meklēšanai izvēlas nakts laiku. Pēc V a n g e n - h e i m a, aļņu barību sastāda purva kārklu, bērzu, ošu, apšu, pīlādžu, kļavu, liepu un ozolu lapas, egles un priedes skujas, virši, smiltenes, jaunas niedres, kā arī augoša labība un lini.

Aļņa kustības ir daudz mazākā mērā vienmērīgas un vieglas, nekā staltā brieža kustības. Viņš tomēr rikšo ļoti ātri un ar neticamu izturību; daži autori apgalvo, ka tas spējot vienā dienā noskriet 30 jūdzes. Ieraudzījis cilvēku vai kāda šķēršļa priekšā tas mēdz uz acumirkli apstāties un tad doties atkal uz priekšu; briesmās tas nekad negriežas atpakaļ, bet turpina savos lēnos rikšos uz priekšu kā agrāk.

Alnis jūt apbrīnojami labi, bet mazāk labi viņš redz un saož. Attiecībā uz garīgām spējām liekas, ka viņš pilnīgi attaisno to, ko izsaka viņa neveiklais un lempīgais izskats. Viņa darbība norāda uz to, ķa viņa saprāts ir samērā niecīgs. Viņš maz prot būt viltīgs, vēl mazākā mērā tas ir uzmanīgs, gandrīz neprot atšķirt patiesas briesmas no iedomātām, pret savu apkārtni vispār izturas vienaldzīgi, pārmainītos apstākļos iejūtas ļoti grūti un vispār ir radījums, kurš maz ko izmācās.

Riesta laiks Baltijas apgabala zemēs iestājas augustā, Āzijas Krievijā septembri vai oktobri, šai laikā brieži ir vislielākā mērā uztraukti. Citā laikā aina balsi dzird tikai izņēmuma gadījumos un tā līdzinās balsij, ko baiļu gadījumos izdod stirna, bet ir gan daudz stiprāka un dziļāka, un tad arī laikam bļauj tikai vecs dzīvnieks; tagad turpretim alnis ērģelē apmēram tapat kā dambriedis, tikai zemākā tonī. Ar šiem bļāvieniem brieži, kas visi cenšas pēc viena mērķa, tiek uzaicināt uz cīņu, ko viņi izcīna ar dusmām un naidu; pat cilvēkam viņi šai laikā viegli uzbrūk. Viņi skraida apkārt, degunu pie zemes pielikuši, itkā tie gribētu sadzīt kādas pēdas, bez apstājas un atpūtas dienu un nakti, noiedami diendienā daudzas jūdzes, viņi dzenā mātītes dienām ilgi bez pārtraukuma, seko tām ļoti tālu un peld tām pakaļ pat pār platām upēm.

Tikko piedzimis aļņa telēns ir ļoti nevarīgs, bet jau trešā vai ceturtā dienā tas seko savai mātei. Pirmajā jaunības laikā, ja to pārsteidz, tas nogulstas pie zemes un bez pretošanās ļaujas, lai to uzņem un aiznes prom. Mātes mīlestība un pieķeršanās bērniem ir loti liela. Viņa aizstāv pat nonāvētu telēnu un dažreiz vēl dienām ilgi maldās ap nelaimes vietu, ja telēns viņai tiek atņemts.

Bez cilvēka, alnim ir vēl citi bīstami ienaidnieki: pirmā kārtā vilks, lūsis, lācis un āmrija. Vilks aļņiem visbiežāk uzbrūk ziemā, biezā sniegā; lācis pa lielākai daļai seko atsevišķiem dzīvniekiem un atturas uzbrukt veselam aļņu baram.

Alni nonāvē vai nu no atstatuma, vai lielās dzinēju medībās; tāpat arī cilpās un tīklos. Tālos ziemejos mednieki ziemā mēģina savam medījumam sekot ar sniega kurpēm un pūlās to uzdzīt uz ledus, kur tad viņi to viegli pārspēj. Labums, ko cilvēks iegūst no nonāvēta aļņa, ir ievērojams. Gaļa, āda un ragi tiek tāpat izlietoti kā tie, ko iegūst no brieža.

Viss tas labums, ko alnis atnes, nevar atsvērt tos zaudējumus, ko viņš nodara. Šis dzīvnieks ir īsts koku postītājs un kārtīgi apsaimniekotos mežos ir tik kaitīgs, ka nekur nedrīkstētu to aizsargāt un saudzēt, ja grib mežu saimniecību nostādīt pēc tām prasībām, kādas tai mūsu laikos uzstāda.

*

Pie ziemeļbriežiem (Rangifer) abu dzimumu dzīvnieki nes ragus, kas sākot no īsā pamata stieņa lokveidīgi izliekti no muguras uz priekšu, galos, kā arī acs zarā lāpstveidīgi paplašināti, pirkstveidīgi iešķelti un viegli rievoti. Ļoti plats nags un iegareni neasi un smaili veidoti pakalnadziņi raksturo šos briežus. Viņu stāvs ir samērā neveikls, sevišķi galva nav skaista. Kājas ir samērā zemas, aste ļoti īsa. Tikai vecu tēviņu augšējos žokļos ir mazi ilkņi.

Ziemeļbriedis jāuzskata par svarīgāko no visiem briežiem. Veselas tautas var tam pateikties par savu eksistenci, jo viņas bez šī savādā mājas dzīvnieka beigtu pastāvēt. Lapam un somam ziemeļbriedis ir daudz nepieciešamāks, nekā mums vērsis vai zirgs, nekā arabam kamielis vai viņa kazu pulki, jo briedim jāizpilda gandrīz visu citu mājlopu uzdevumi. Pieradinātais ziemeļbriedis dod gaļu un ādu, kaulus un cīpslas, lai apģērbtu savu kakla kungu un pabarotu to. Viņš dod pienu,ļaujas, lai to izlieto kā nastu nesēju un uz vieglām kamaniņām velk visu ģimeni un viņas saimniecību no vienas vietas uz otru. Ar vārdu sakot, ziemeļbriedis dod iespēju ziemeļu tautām dzivot viņu klejojošo dzīvi.

Ziemeļbriedis (Rangifer tarandus) ir stalts dzīvnieks, brieža lielumā, bet ne brieža augstumā. Viņa garums ir no 1,7 līdz 2 metri; astes garums ir 13 centimetri; augstums pie skausta 1,08 metri.

No staltā brieža viņa ķermenis atšķiras varbūt tikai ar platāku pakaļdaju; bet kakls un galva daudz smagāka un nav tik skaista, kājas ievērojami zemākas, nagi daudz nejaukāki kā staltajam briedim; ziemeļbriedim nav nekad arī tās cēlās gaitas, kas pēdējam, viņa izturēšanās ir daudz neskaistāka nekā šim staltajam radījumam. Miesas sega tik bieza, kā nevienam citam briedim. Spalva ļoti gara, bieza, sagriezta, savelta, šūnota, cieta un trausla. Ziemu tā viscaur izaug līdz seši centimetri gara, un tā kā spalviņas guļ cita citai cieši klāt, tad rodas vismaz četri centimetri bieza sega, un tad varam arī saprast gluži labi, kā ziemeļbriedis var viegli pārciest lielu aukstumu. Vispārējā spalvas krāsa dažāda, skatoties pēc vietas un vēl vairāk atkarībā no gada laika. Savvaļas ziemeļbrieži maina spalvu un krāsu diezgan rēgulāri divreiz gadā.

Ziemeļbrieža dzimtene ir Vecās pasaules tāļie ziemeļi un ari Jaunās pasaules galējie ziemeļu apgabali, jo Amerikas karibu ari varam pieskaitīt pie mūsu sugas. Tas sastopams visās zemēs viņpus 60. gradam, dažos apvidos nolaižas arī vairāk uz dienvidiem, līdz 52. gradam, bet uz ziemeļiem aiz 80. grada ir vēl sastopams parasti. Savvaļā tas dzīvo Skandināvijas un Laplandes alpinajos kalnos, Somijā, pa visu Ziemeļsibiriju, Grenlandē un Amerikas kontinentā pa^os ziemeļu kalnos. Arī Špicbergā viņš sastopams; Islandē, kur ziemeļbriedis ievests kopš vairāk kā simts gadiem, viņš pārgājis pilnīgi savvajā un izplatījies pa visiem šīs salas kalnājiem ievērojamā daudzumā.

Ziemeļāzijā tūlīt aiz 50. ziemeļu platuma grada viņa vairs nav, bet šinīs robežās gan savvaļā, gan arī kā mājas dzīvnieks tas sastopams vietumis lielos pulkos.

Ziemeļbriedis ir īsts alpino kalnu bērns. Nekad viņš nenolaižas līdz mežu joslai, tāpat kā vispār no mežiem viņš bailīgi izvairās. Ziemeļsibirijā viņš gadoties tomēr arī mežos.

Ziemeļbrieži ir pilnīgi piemēroti dzīvei viņās ziemeļu zemēs, kurās vasarā nav īstenībā cits nekas, kā purvi, bet ziemu — viens vienīgs sniega klajums. Viņu platie nagi der tiklab pa purviem brienot un pa sniegu ejot, kā arī kāpelējot pa kalnu nogāzēm. Ziemeļbrieža gaita ir vai nu diezgan niecīgs solis, vai ari ātri rikši. Tik stipri kā mūsu staltbriedis viņš nebēg tomēr pat tad, ja kāds no pulka ir sašauts un visus pārējos sagrābj bailes.

Ejot lēnām pa purvainām vietām, nagi ziemeļbriedim tā izplešas, ka pēdas atgādina vairāk govi, nekā briedi, un līdzīgi viņš soļo arī pa sniegu, kurā briedis neiestieg vairs, ja sniegs kaut mazliet sagulis.

Peldēšana ziemeļbriedim iet ļoti viegli; bez kādas apdomāšanās viņš peld platām upēm pāri, un lapi dzen tos veseliem bariem pāri fjordiem no vienas salas uz otru. Bet pieradinātie gan ir ar mieru iet ūdenī tikai pēc zināmas pretošanās; turpretim savvaļas brieži no ūdens nebaidās un bēgot ies kaut vai caur uguni un ūdeni.

Augstākās maņas ziemeļbriedim visas ir priekšzīmīgas. Viņš saož īsti teicami uz pieci līdz seši simti soju, kā es pats tiešām esmu pārliecinājies; viņš dzird vismaz tikpat labi kā staltbriedis un redz tik smalki, ka medniekam ir pilnīgs pamats slapstīties uz to rūpīgāko, ari tad, ja tuvojas briedim pret vēju. Visi mednieki, kuri savvaļas ziemeļbriedi ir novērojuši, atzīst to par gudru, jā, zināmā mērā pat par viltīgu; tramīgs un uzmanīgs jau nu viņš ir bez šaubām visaugstākā mērā. No citiem zvēriem tas nebaidās nemaz,

Govīm un zirgiem, kas ganās tanīs pašos kalnājos, viņš nāk paļāvīgi klāt, un mājas briedis biedrojas ar minētiem mājlopiem ļoti labprāt, kaut gan saprot gluži labi, ka tie ir pavisam citi dzīvnieki.

Pa vasaru savvaļas ziemeļbriedis ēd sulīgus alpinus augus, proti, sniega gundegu, brieža skābeņu, ziepeņu, gundegu, auzeņu un t. t. lapas un ziedus. Pa ziemu viņš kaš saviem nagiem briežu ķērpjus no sniega apakšas un noēd no akmeņiem ķērpjus. Norvēģijā viņš arī ziemu izvairas no meža. kur uztura daudz, bet tad gan aizstaigā biežāk uz purviem pamieloties ar turienes zaļumiem. Ļoti kāri viņš plūc pumpurus un jaunos zariņus pundurbērzam, turpretim citiem bērziem nē. Pārtikas izvēlē tas ir vienmēr ļoti rūpīgs un aprobežojas ar nedaudz augiem. Ziemeļbriedis nekad nerok ragiem, kā tas bieži ir apgalvots, bet vienmēr tikai priekškājām. Visnaigāk viņš meklē pēc barības no rīta un vakaros; pa dienas vidu atpūšas gremodams, visbiežāk sniega laukā un uz šļūdoņa,- vai vismaz tieši viņu tuvumā.

Savvaļas ziemeļbriedim ir daudz ienaidnieku arī bez cilvēka. Visbīstamākais no tiem ir vilks. Viņš ielenc pulku pastāvīgi, bet visnegantāks ir tomēr ziemu. Ja sniegs ir tik ciets, ka jau nes ziemeļbriežus, tad ļaunajam laupītājam, ievērojot viņa upuru uzmanību, tikai ārkārtīgi reti izdodas pielavīties pulkam klāt, un sliktākā gadījumā arī ziemeļbriežu buļļi ir vēl tik spēcīgi, ka var ar priekškājām dot atsparu; bet apstākļi mainās, kad tikko ko no- snidzis sniegs. Tad ziemeļbriedis iestieg dziļi mīkstajā sniega segā. nogurst ātri, un laupītājs, kurš jau glūn kaut kur aiz klints gabala vai aiz kāda biezāka krūma, noķer viņu daudz vieglāk kā citādi. Augstu kalnos vilki sadodas kopā laupītāju bandās taisni ap to pašu laiku, kad ari ziemeļbrieži sāk salasīties lielākos pulkos, un nu sākas nebeidzama cīņa dzīvības dēļ. Simtām jūdzēm vilka bars staigā ceļojošam briežu pulkam pakaļ, un lieta nonāk tik tālu, ka pat cilvēki taisni vilku dēļ sāk lādēties par tādu ziemeļbriežu kle- jošanu pulkos. Norvēģijas dienvidus kalnājos vajadzēja atteikties no ziemeļbriežu audzēšanas taisni vilku dēļ.

Blakus šiem lielajiem plēsējiem, kā visļaunākie ziemeļbrieža ienaidnieki jāmin arī sīkie, kā liekas, tik nožēlojamie kukaiņi. Tie ir kāds ods un pārs dunduru. Odi ierosina un noteic ziemeļbriežu ceļojumus. No odiem viņi bēg vai nu lejup uz jūrmalu, vai augšup kalnos; odi moca viņus šausmīgā kārtā neatlaidīgi dienām un naktīm vai, taisnību sakot, visu garo pavasara dienu, kura velkas veselu mēnesi. Tikai tas varēs saprast nabaga dzīvnieka mokas, kuru pašu šie mazie negantnieki būs dzēluši un dūruši dienām un nedēļām ilgi. Bet šīs mokas nav tās ļaunākās, jo dunduri nodara ziemeļbriežiem varbūt vēl smagākas ciešanas. Kāda dunduru suga dēj savas olas ādā uz muguras, kāda cita nāsīs; attīstas kāpuri, un pirmējās sugas kāpuri urbjas ādai cauri gaļas audos un pārtiek no pūžņiem, kuri viņu dēļ rodas, saceļ augstākā mērā sāpīgus uzpampumus, lien arvien dziļāk iekšā un, kad tuvojas jau to gatavība, urbjas atkal laukā.

Jauni sagūstīti ziemeļbrieži kļūst ļoti ātri rāmi; bet būtu aplam, ja pieradināšanas ziņā viņus gribētu pielīdzināt mājlopiem. Arī to briežu pēcnācēji, kuri jau kopš seniem laikiem dzīvojuši gūstā, nav tik rāmi, kā mūsu mājlopi un arvien paliek vel pus- mežoņi. Vienīgi lapi kopā ar saviem suņiem spēj šādus lopu pulkus pārvaldīt un noganīt.

Pieradinātais ziemeļbriedis ir lapietim viņa atbalsts un bagātība, viņa prieks un greznība, un arī viņa mokas un lāsts; pēc la- pieša ieskatiem tas cilvēks, kura briežus var skaitit simtiem, ir sasniedzis augstāko svētlaimību, kāda cilvēkam pieejama. Dažam lapietim pieder divi līdz trīs tūkstoši, visam vairumam tomēr augstākais līdz pieci simti briežu; bet cik lieli īstenībā šo cienījamo cilvēku ganāmpulki, to nevar dabūt zināt neviens, jo lapieši tic visi kā viens, ka ja viņi, proti, briežu īpašnieki ielaidīsies nevajadzīgās sarunās par saviem lopiem, jo sevišķi vēl par viņu skaitu, tad tūlīt dažiem lopiņiem jākrīt vai nu no vilkiem, vai negaisā.

Ziemeļbriežu pulks — tas ir ļoti īpatnējs skats. Viņš tiešām līdzinās kustīgam mežam, saprotams, ja pieņem, ka koki ir patlaban bez lapām. Ziemeļbrieži iet cieši kopā, tāpat kā aitas, bet žirgtiem, vingriem soliem un tik ātri, kā neviens cits no mūsu mājlopiem. Gar vienu malu iet gans ar saviem suņiem, kuri savukārt cītīgi pūlas saturēt ganāmpulku kopā. Bez mitēšanās tie skraida ap pulku apkārt, piedzīdami acumirklī klāt ikkatru, kas drusciņ atdalījies. Tā viņi panāk, ka pulks vienmēr paliek cieši kopā. Viņiem pateicoties lapietim arī ļoti viegli uzmest cilpu kaut kuram briedim, ko gans arī veikli prot.

Ja tuvumā labas ganības, tad, lai atvieglotu slaukšanu, lapieši iežogo aploku un sadzen tur briežus ikvakarus.

No tā piena mazumiņa, ko viņa ganāmais pulks lapietim dod, pēdējais vasarā taisa mazus un loti garšīgus, kaut gan drusku paskarbus sieriņus. Vēlāk šie sieriņi noder kā svarīgs uzturas līdzeklis. Starp citu, lapietis prot pagatavot no tiem arī kādu zupu, par kuru stāsta, ka tā esot ļoti garšīga. Septembrī ir īstais briežu kaujamais un dzīru laiks. Mājas tēvs rūpējas pats kā par kaušanu, tā arī par ēdienu pagatavošanu, šad un tad arī iekozdams, un proti, tik pamatīgi, ka varētu gan būt paēdis jau pirms maltītes, bet pēc tam tomēr vēl ēd tik, cik viņa kuņģī iet iekšā, un tikai pēc tЈm viņš atceras arī par bērniem un beidzot arī par suņiem. Uz šādām briežu bērēm tiek salūgti arī apkārtējie lapieši; tā tad visu septembri nāk dzīres pēc dzīrēm.

Viss tas labums, ko pieradinātais ziemeļbriedis savam īpašniekam atnes, ja to pielīdzinātu mūsu dzīves apstākļiem, nebūtu nemaz aprēķināms. Tiek izlietots viss, ko vien dzīvnieks dod, nevien gaļa un piens, bet ikkatra atsevišķa ķermeņa daļa. Vēl nesacietējušos, skrimšļainos ragus ēd ar tikpat gardu muti, kā aļņu ragus līdzīgā stāvoklī; no mīkstajām teļādiņām šuj drēbes, vilnas spalvu vērpj un auž; no kauliem taisa visvisādus rīkus, cīpslas lieto kā diegus un tamlīdzīgi. Bez tam dzīvniekam jāaizved visa ģimene ar visu viņas mantību no vienas vietas uz otru, un proti, ziemā. Lapu zemē ziemeļbriedi izlieto galvenā kārtā braukšanai, nevis nastu nešanai, jo vājo krustu dēļ pēdējais darbs ziemeļbriedim ir par grūtu. Bet tunguzi un korjaki uz spēcīgākajiem ziemeļbriežiem arī jāj, uzlikdami nelielus seglus taisni uz pleciem un sēdēdami atstieptām kājām savādajam jājamam lopam mugurā. Lapu zemē ar briežiem nejāj neviens, un tikai spēcīgākie buļļi jeb „briežu vērši", kā nor- veģieši saka, tiek lietoti braukšanai. Iepriekš apmācīts braukšanā netiek neviens; oem tikai bez liekas gudrošanas kaut kuru spēcī- gaku bulli no pulka laukā un jūdz ragavās, kas pilnīgi piemērotas kā zemes apstākļiem, tā ari ragavu vilcējam. Ragavas, saprotams, gluži citādas nekā mūsējās un drīzāk līdzinās gan laivai. Tās taisītas no ļoti plāniem bērza dēļiem, kuri lēzni izliekti un sasisti kopā tā, ka iznāk muldiņa, kura priekšgalā ir ar vāku. Stāvs dēlis pakaļā noder par atzveltni, stipra kārts priekšā par dīseli. Saprotams, šādā ragavu laivā var sēdēt tikai viens vienīgs braucējs, un tad ar' kājas jāizstiepj taisni uz priekšu. Bet tā kā ragavas izklātas brieža ādām, tad šinī savādajā stāvoklī var sēdēt gluži ērti un silti.

*

Gluži dabīgi blakus ziemeļbriedim jānostāda d a m b r i e ž i (Dama). Gints pazīme ir ragi ar divžuburu stieni, kurš tikai apakšā apaļš un uz galu izveido iegarenu lāpstiņu ar sānu atzarojumiem. Dambriedis (Dama vulgaris) paliek augumā stipri pakaļ savam cēlajam radiniekam. Viņa kopgarums, ierēķinot 19 cm garo asti, ir 1,7 metra, augstums 90 cm; vecie buļļi ir 1,8 metra gari un vēl garāki, tepat 1 metru augsti, un pie krūtīm vēl 5 līdz 7 cm augstāki. No staltā brieža dambriedis atšķiras ar īsākām un ne tik spēcīgām kājām, ar samērā spēcīgāku ķermeni, īsāku kaklu, īsākām ausīm un ar garāku asti, kā arī ar citādu krāsu.

Dzīves veidā un kustībās dambriedis līdzinās staltajam daudzējādā ziņā. Abēju maņas ir vienādi attīstītas, un arī garīgās īpašības ir apmēram vienādas. Tomēr tik tramīgs un uzmanīgs kā staltais briedis pirmējais nav, un tāpēc klejo arī gaišā dienas laikā pa klajākām vietām mežā un arī neceļo tik rēgulāri un tik tālu, kā viņa staltais radinieks.

Savai nomešanās vietai dambrieži cieši pieķeras. Viņi sadodas kopā lielākos vai mazākos pulciņos, kuri riestam tuvojoties vēl aug, bet tad atkal izklīst, jo spēcīgie brieži pa vasaru staigā vieni paši par sevi, bet vājākie gan kopā ar govīm un teļiem.

Dambrieža govs ir grūsna astoņi mēneši un parasti jūnijā atnes vienu telīti, retāk divas. Mazā no sākuma ir ļoti nevarīga, un vecai tāpēc vajag viņu rūpīgi sargāt un aizstāvēt. Mazākos plēsējus, kuri iekārojuši pēc raibās telītes, māte aiztrenc, sperdama priekškājām, bet no lielākiem tā lēnām bēguļo, lai aizviļinātu tos prom no tās vietas, kur paslēpies guļ viņas bērniņš, tad veikli aizbēg un atgriežas atpakaļ, mezdama bezgalīgus līkumus un cilpas. Kad dambrieža teļam jau pagājuši seši mēneši, tad parādās uz pieres puniņi, no kur-iem nākošā tebruāra beigās izlien mieta radziņi un aug līdz ragu braucīšanai augustā. Tikai piektā gadā sākas lāpstas jeb kroņa attīstība, kurš aug ar laiku par tik, par cik pavairojas sānu zari. Vecu dambriežu ragi ir nereti ļoti skaisti un sver 7 līdz 9 kilogrami.

Vecie brieži jau maijā, bet mieta brieži tikai jūnijā met ragus, parasti katru ragu par sevi, nevis reizē, bet divu vai triju dienu laikā. Līdz augustam ragi ir atkal attīstījušies.

Dambrieža ādu vērtē augstāk kā staltbrieža ādu, tāpēc ka tā labi stiepjas un ir mīksta. Cepetis ir ļoti garšīgs.

Dambriedis ir mundrs un mīl spēlēties, tikai negaisā tas nemierīgs un tramīgs. Šīs pašas īpašības viņam paliek arī stingrākā gūstā, kuram viņš viegli pierod. Jauni saķerti un ar govs vai kazas pienu dzirdinot izaudzēti teļi paliek gluži rāmi un pierod pat tik tālu. ka skrien paka] savam saimniekam ik uz soļa kā suņi.

Arī b r ie ž i e m šaurākā nozīmē (Cervus) tikai tēviņi nes ragus ar apaļiem žuburiem vai stieņiem. Vismaz trīs zari no diezgan prāvā pārējo skaita stāv galiem uz priekšu, un šiem briežiem vienmēr ir acU un vidējie zari, bet otri malējie zari ne tik parasti. Kājām ārpusē pret vidu atrodas spalvu kušķis.

Staltākā, skaistākā un mums arī vissvarīgākā šīs grupas suga ir staltais briedis (Cervus Elaphus). Neraugoties uz savu slaikumi;, viņš tomēr ir spēcīgs un skaists dzīvnieks un viņa iznešanās ir tik stalta un cēla, ka viņa vārds tam pilnīgi piederas. Viņa ķermeņa garums ir apmēram 2,3 metra, astes garums 15 centimetri, augstums pie skausta 1,5 metra, pie krustiem daži centimetri mazāk. Govs ievērojami mazāka un arī krāsa tai citāda. Lielumā mūsu staltbriedis paliek pakaļ tikai vāpi t i briedim un Persijas briedim, turpretim visas pārējās savas ģints sugas tas lielumā pārspēj. Skatoties pēc gada laika, pēc dzimuma un pēc vecuma mainās ari staltbrieža krāsa. Ziemu saru spalvas vairāk pelēkbrūnas, vasaru vairāk iesarkanbrūnas; vilnas spalva pelnpelēka ar brūnganiem galiem.

Vēl tagad staltbriedis apdzīvo gandrīz visu Eiropu, izņemot vistālākos ziemeļus un lielu daļu Āzijas. Eiropā viņa ziemeļu robežas daļa sniedzas apmēram līdz 65., Āzijā līdz 55. ziemeļu platuma gradam; dienvidus robeža ir Kaukazs un Mandžūrijas kalni. Visās apdzīvotās zemēs viņš tapis stipri retāks vai ir pat galīgi izskausts, kā piemēram, Šveicē un Vācijas lielākā dajā.

Staltbrieži sadodas lielākos vai mazākos pulciņos, kuri atšķiras viens no otra pēc vecuma un pēc dzimuma. Vislielākie pulki sastāv no briežu govīm un jauniem briežiem, nelielie no vidējā vecuma briežiem. Teļi paliek pie mātes līdz jaunam atnešanās laikam. Ja mežā paliek par daudz nemierīgi, tad viņš pa reizei apmetas arī labības laukos. Pa dienu viņš guļ paslēpies savā migā, pievakarē iet ganībās, vasaru agrāk kā ziemu. Tikai tur, kur viņš apzinās pilnīgi drošs, viņš iet pa reizei ganos arī dienu. Ganos ejot viņš mēdz skriet ātros rikšos, atpakaļ nākot no rīta viņš iet lēnām, kāpēc mednieki to sauc par mūku gājienu. Pat tad, kad saule jau uzlēkusi, viņš vēl pakavējas mežmalā, jo rīta rasa uz koku lapām viņam nepatīk.

Visas staltbrieža kustības ir vieglas, grāziozas un lepnas; taisni briedis atšķiras ar savu cildeno iznesību. Parastais solis viņam visai šķirmīgs; rikšojot viņš tiek uz priekšu ļoti ātri, bet skriet spēj gandrīz ar neticamu ātrumu. Rikšojot viņš izstiepj gari kaklu, aulekšos atliec to vairāk atpakaļ. Neredzētus lēcienus viņš taisa viegli kā rotaļādamies, visādus kavēkļus pārvar bez apdomāšanās, vajadzības gadījumā tāpat bez apdomāšanās peld pār platām upēm un Norvēģijā diezgan bieži pat jūras līčiem pāri.

No staltbrieža maņām priekšzīmīgi attīstītas ir dzirde, osme un redze. Vispār tiek apgalvots, ka dzīvnieks spējot saost cilvēku četri līdz seši simts soļu atstatumā, un es neiedrošinos arī par šā apgalvojuma patiesību vairs šaubīties pēc tam, ko esmu novērojis pie ziemeļbriežiem. Arī dzirde ir ārkārtīgi smalka; pat neviens visniecīgākais troksnītis mežā nepaiet viņam garām. Liekas, ka daži toņi atstāj uz staltbriedi ļoti patīkamu iespaidu; tā, ir novērots, ka meža raga, gana stabules un fleites skaņas viņu bieži pievilina klāt, vai vismaz liek apstāties un stāvēt mierīgi uz vietas.

Attiecībā uz staltbrieža raksturu un garīgām īpašībām ieskati ir stipri dažādi. Mednieks gatavs atzīt savu iemīļoto meža zvēru par visas pilnības iemiesojumu, mazāk valdzināts novērotājs, kurš staltbriedi salīdzina arī ar citiem dzīvniekiem, tik labvēlīgu spriedumu nedos. Kā jaunākā laikā domā, tad staltbriedis nav nedz atjautīgāks, nedz saprātīgāks, nedz arī laipnāks par citiem gremotājiem meža zvēriem. Viņš ir loti bailīgs un tramīgs, bet nav nedz gudrs, nedz saprātīgs. Atmiņa šķiet viņam vāja, aptveršanas spējas niecīgas. Bet pamazām vien sakrāj arī viņš piedzīvojumus un prot izlietot tos ne bez apķērības; bet to gan nevarēs teikt, ka viņš savu izturēšanos nopietnāk būtu pārdomājis. Viņš rīkojas uzmanīgi, nepārdomāti, ir aušīgs, bet gudrs nē.

Govs grūsnība velkas četrdesmit līdz četrdesmit vienu nedēļu. Viņa atnes vienu, reti kad divi telītes vai nu maija beigās, vai jūnijā. Kad tuvojas atlekšanās laiks, govs kāro pēc vientulības un miera visdziļākajā meža biezoknī. Pirmās trijās dienās telītes ir tik nevarīgas, ka nespēj ne no vietas pakustēties. Viņas var pat rokām saņemt. Sinī laikā māte atstāj tās vienas tikai reti un uz īsu laiciņu, un pat izbaidīta neiet tāļāk, kā vajadzīgs, lai izlikdamās bēgot novērstu iedomātās vai patiesās briesmas. Šo mērķi tā lūko sasniegt ar lielu viltību, sevišķi ja tuvojas suns vai kāds plēsīgs zvērs. Neraugoties uz savu citkārtējo bailīgumu, viņa nebēg tad agrāk un ātrāk, kā vajadzīgs, lai nekristu vajātājam nagos, jo viņa saprot, ka tas ir labākais līdzeklis novērst sparīgā ienaidnieka uzmanību no teļa un piegriezt to sev un aizraidīt pa neīstu ceļu prom. Bet tikko viņa aizgājusi pietiekoši nost, tad steidzas atkal atpakaļ uz turieni, kur palicis viņas mīlulis. Kad teļš jau nodzīvojis ne vairāk vēl par vienu nedēļu, tad būtu veltīgas pūles, mēģināt noķert to bez tīkla. Tagad viņš seko mātei visur un tūlīt pieplok garajā zālē, līdz ko māte izlaiž brīdinošas skaņas vai arī piesit ar priekškājām ātri un spēcīgi pie zemes. Teļš zīž govi līdz nākošam riestam un tiek no mazotnes mācīts arī izmeklēt derīgu barību.

No šī brīža staltbriedim sākas raiba dzīve. Tele ir izaugusi jau trešā gadā, bet jaunajam bullim jāpavada vēl vesela rinda gadu, kamēr var iegūt visas patvaldnieka tiesības. Septītā mēnesī viņš pirmo reiz dabū ragus un sākot no šī laika maina savu galvas rotu ikkatru gadu.

Staltbrieža ienaidnieki ir vilks, lūsis un tinis, retākiācis. Vilks ar lūsi gan jāapzīmē par visļaunākajiem. Vilki dzenas barā briedim pakal pa dziļu sniegu un nodzen un nokausē to; lūši lec no augšas kaklā, kad briedis neko nenojauzdams iet garām. Bet vienmēr un visur visļaunākais ienaidnieks ir un paliek cilvēks, kaut gan mūsu dienās staltbriedis tik nežēlīgā kārtā vairs netiek vajāts.

Arī stirnas ir sevišķas apakšģints (Capreolus) pārstāves, kuras pazīmes ir velteniski apaļi, maz zaroti, dakšveidīgi žuburoti, cieti ragi bez acu zariem.

Stirna (Cervus Capreolus) sasniedz 1,3 metra garumu un krustos 75 cm augstumu; astes sprungulītis ir tikko 2 cm garš. Sver tā 20 līdz 25, retos gadījumos pat līdz 30 kilogramu. Salīdzinot ar staltbriedi stirna ir drukna, galva tai īsa un strupa, kakls slaiks un garāks par galvu, kājas augstas un slaikas, nagi mazi, šauri, asi, acis lielas un žirgtas, ar garām skropstām pie augšējā plakstiņa. Ragiem plats pamats un samērā spēcīgi stieņi ar stipri attīstītiem mezgliem. Parasti galvenais stienis dod tikai divi zarus; bet rags var dot pat līdz 6 un pat 10 galus.

Biezā stirnas spalva mainās pēc gada laikiem un, pēc manām domām, tāpat kā briedim, vasaru attīstās tikai saru spalvas, ziemu it īpaši vilnas spalvas. Pirmās ir īsas, stīvas, cietas un apaļas, pēdējās garas, savēlušās, mīkstas un trauslas, viscaur arī krāsotas citādi kā tās. Ķermeņa virsa un ārpuse vasaru tumšā rūsas sarkanā, ziemu brūnpelēkā krāsā, ķermeņa apakša un iekšpuse locekļiem vienmēr gaišāka. Pakaļa un tai piegulošā gurnu daļa ir asi norobežota ar gaišu krāsu, vasaru iedzeltena, ziemu balta. Teļiem uz iesarkana pamata parādas rindām mazas, ieapaļas, baltas vai arī iedzeltenas lāses.

Stirna izplatījusies pa visu Eiropu, izņemot pašus ziemeļus un pa lielāko daļu Āzijas. Vispār ņemot var teikt, ka savā izplatības apgabalā tā sastopama visos lielākos mežos, vienalga, vai tas būtu kalnos vai līdzenumā, un vai tie būtu skuju, vai lapu meži. Taisni pēdējie gan liekas stirnai sevišķi pa prātam, tāpat kā labāk tai patīk arī sausi apgabali. Pie mums viņa labprāt uzturas mežmalēs. arī tādās, kurām ar īstu mežu tikai vājš sakars, nereti arī lielu klajumu centros, un vasaras sākumā pārceļas arī pavisam uz laukiem un pa dienu guļ garajā labībā. Kā uz vietas dzīvojošs meža zvērs vārda stingrākā nozīmē viņa ir vienīgi tādās vietās, kur tā jūtas pilnīgi droša; bet arī še tā labprāt uzņemas garāku pastaigāšanos vai nu meklēdama kādu zināmu barības augu, vai arī apciemodama citas stirnas.

Stirnas kustības ir žiglas un piemīlīgas. Viņa spēj taisīt apbrīnojami lokveidīgus lēcienus un bez kādām manāmām pūlēm tiek pāri par platiem grāvjiem, augstiem žogiem un krūmiem, peld ļoti labi un kāpelē diezgan pietiekoši. Viņa sadzird, saož un saredz priekšzīmīgi, ir viltīga, uzmanīga un ļoti bikla. «Laipnība un pie- kļāvība staro no katra viņas skatiena," saka Dītrichs no V i n k e 1 a s, „un tomēr rāma tā kļūst tikai tad, ja cilvēks to mākslīgi audzinājis jau no pašas agrās jaunības; pretējā gadījumā viņa, neraugoties arī uz to visrūpīgāko kopšanu, patur to pašu kautrību un baiļošanos no cilvēka un dzīvniekiem, kas raksturīgi tai savvaļā, šīs īpašības tai piemīt tik lielā mērā, ka pārsteigta, tā dažreiz nevien īsi no bailēm iebrēcas, bet bieži nespēj arī aiz nobīļa vairs bēgt, lai glābtos, jo tai pilnīgi sajūk lekšana un tā pa kādu šaurāku aploku dauzās apkārt uz vietas un nereti krīt nagos parastajiem, gausajiem zemnieku suņiem, bet it īpaši jau plēsīgajiem zvēriem. Vienīgi parkos, kur stirnas tiek ļoti maz šaudītas un bauda pastāvīgu mieru, viņas atmet arī savu baiļošanos no cilvēka tik tāļu, ka ganīdamās neuztraucas, ja cilvēks paiet garām trīsdesmit soļu attālumā."

Citādi stirna pēc būtības ļoti līdzīga mūsu staltbriedim. Tikpat maz to var atzīt par gudru un laipnu dzīvnieku kā staltbriedi, bieži tā ir tāpat strauja, ātra uz skaišanos un karsta dusmās, arī kāra uz plūkšanos un cīņu. No «laipnības un pieklājības," kuru aitādu uzslavu min V i n k e 1 s, var manīt pie viņas ļoti maz, ja vien ielaižas tuvākās attiecībās. Kamēr vēl jauna, tā liekas gan katrā ziņā ļoti laipna, bet vecumā ir ļoti patvaļīga, spītīga un ļau na. Vecai kazai jau arī ir savi niķi, bet 'trūkst tikai spēka savus nolūkus nodomātā kārtā un ar vajadzīgo sparu izpildīt; bet āzis nu ir nepanesams, ļaunprātīgs un savtīgs zēns, kas mīl uzmesties citiem par kungu, apietas šausmīgi ar savas sugas vājākiem radījumiem vienmēr, un nereti arī ar kazu, ir nežēlīgs pret saviem pēcnācējiem, tiklīdz iedomājas, ka tie varētu viņa izpriecām būt par šķērsli, rāda ragus ikkatram radījumam, no kura viņam nav jābaidās vai no kura iesācis nebaidīties, un lieto arī tos ļoti bīstamā kārtā.

Tik lielās trupās kā staltbrieži stirnas nesadodas nekad. Lielāko gada daļu viņas dzīvo kopā ģimenēs, āzis ar vienu, retāk ar divi līdz trim kazām un to mazajiem; vienīgi tad, ja āžu ir trūkums, rodas pulciņi no divpadsmit līdz piecpadsmit galvām.

Barība ir gandrīz tāda pat kā staltbriedim; tikai gārdēde stirna vairāk izmeklējas mīkstākos augus. Galvenā barības sastāvdaļa ir lapas un jaunie zariņi visvisādiem lapu kokiem, skuju koku pumpuri, zaļa labība, zāles. Pie mums stima pārtiek no ozolu, vīksnu, bērzu, un kļavu, kā arī skuju koku, it sevišķi priežu lapām un jaunajiem zariņiem, no tikko uzdīgušiem rapšiem, kviešiem, rudziem, miežiem, auzām, zirņiem, zālājiem un āboliņa, no visādām zālēm, arī no zīlēm un citu koku augļiem. Sāli tā laiza labprāt, un tīrs ūdens viņai nepieciešams; bet lietum līstot vai arī kad stipra rasa, viņai pietiek ari no tām pilītēm, kas pieķērušās uz lapām. Vienā otrā vietā tā dažreiz ienāk arī dārzos, kuru garšīgie augļi tai patīk, un tad lec pārdroši un veikli pār diezgan augstiem žogiem.

četras vai piecas dienas pirms atnešanās stirnu māte uzmeklē kādu mierīgu vietiņu vientuļā, pēc iespējas nomaļā meža stūrī, un te tad atlec telītes. Jaunām kazām atlec viena, vecākām divas, retos gadījumos pat trīs. Māte sargā savus mazos rūpīgi no katra ienaidnieka, kas tuvojas, un jau drusciņ nojauzdama kādas briesmas, brīdina tos tūlīt, piesizdama ar vienu kāju vai arī īsi ieblē- damās. Agrā bērnībā mazie, šo izdzirduši, tūlīt pieplok pie zemes; vēlāk bēg kopā ar māti. Pašās pirmajās dzīvības dienās, kad telītes vēl par daudz nespēcīgas, māte ķeras pie savas mānīšanas mākslas un mēģina ienaidnieku aizvilināt prom. Ja mazo viņai nolaupa un viņa nespēj tur neko aizkavēt, tad ilgi iet laupītājam pakaļ, vienalga, arī cilvēkam, un izrāda savas raizes, pastāvīgi un nedroši skraidīdama turp un atpakaļ un saukdama.

Labums, ko stirna cilvēkam dod, ir attiecīgi tas pats, kas no citiem lielajiem meža zvēriem, bet zaudējumi, ko viņa nodara, ir tomēr vienmēr daudz lielāki. Un proti, jaunos mežus viņa bieži maitā ļoti stipri un izposta daudzgadējus mežkopja rūpīgā darba augļus. Pie mums izlieto vērtīgo cepeti, ragus un ādu; Sibirijā no ādām šuj kažokus, kuri plaši iecienīti, jo ļoti viegli un lēti.

No mazotnes audzēta, stirna ātri top ļoti rāma, draudzējas ar cilvēkiem un zvēriem, iedzīvojas kā īsts mājlops un tad dara daudz prieka. Bet ilgākus priekus var piedzīvot tikai pie kazas, un nevis pie āža; jo pēdējais ar laiku parāda savu īsto dabu, paliek pārdrošs, uzmācīgs un bezkaunīgs, turpretim kaza parasti ir lēnprātīga.

Žirafes

Ari starp gremotājiem sastopamas tādas būtnes, kas nav vairs saskaņojamas ar patlaban dzīvojošiem radījumiem un atgādina pasakainos zvērus sen pagājušās zemeslodes dienās; visuzkrītošākā ir žirafe. V a r r o ir diezgan daudz taisnības, kad viņš šo savādo būtni nosauc par «panteras un kamēļa maisījumu"; un arī mēs izglītotie eiropieši vēl šobaltdien brīnāmies, kad dabūjām šo pasakaino būtni redzēt paši savām acīm dzīvu, kaut gan pēc zīmējumiem mēs to sen jau pazīstam, žirafe ir savas īpašas dzimtas pārstāve.

Patlaban žirafu dzimta apdzīvo Āfriku uz dienvidiem no Sa- haras. Dzīvas pazīstamas tikai divas ģintis: Okapia un Camelo- pardalis.

žirafei (Camelopardalis Giraffa) raksturīgs ir kakls, kura garums pārsniedz visus parastos kakla mērus, garas kājas, drukns viduklis ar nogāzenu muguru, glīti veidota, smalka galva ar lielām, skaistām, skaidrām acīm un divi savādi, ar ādu apklāti kaula puniņi. Augstās kājas un garais kakls padara žirafi par augstāko un samērā īsāko no visiem zīdītājiem. Viņas ķermeņa garums ir tikai 2,25 metri, plecu augstums turpretī jau 3 metri un galvas augstums 5 līdz 6 metri. Aste ar spalvu pušķi kopā ir 1,1 metra gara, bez tā tikai 80 centimetri. Attālums starp purna galu un astes pamatu ir 4 metri, svars 500 kilogrami. Jau no šiem mēriem vien var redzēt, ka žirafe ar savu veidojumu atšķiras no visiem citiem zīdītājiem; ķermeņa uzbūve ir tik raksturīga, ka to vajadzīgs sīkāki aprakstīt. Liekas, ka žirafe būtu sastādīta no dažādu dzīvnieku daļām. Galva un ķermenis liekas aizņemti no zirga, kakls un pleci no kamēļa, ausis no vērša, aste no ēzeļa, kājas no antilopes, kamēr gludās ādas krāsa un zīmējums atgādina panteru. Tāds savienojums var radīt tikai nesamērīgu stāvu, un patiesi neviens nevar žirafi saukt par skaistu vai samērīgi veidotu. īsais stāvs nav nekādā samērā ar augstajām kājām un garo kaklu; uzkrītoši nogāzenā mugura, ņemot pēc visiem mākslas likumiem, jāsauc par neglītu, un pārāk lielais dzīvnieka augstums nevar nebūt veicināt viņa skaistumu. Skaista ir galva, brīnišķīgas ir acis, patīkams ādas zīmējums, viss pārējais ir uzkrītošs un savāds. Pamata krāsa ir gaiši smilšdzeltena, kas uz muguras paliek drusku tumšāka un ķermeņa apakšā pāriet baltganā; virs tās izkaisīti samērā lieli, nepareizi veidoti, stūraini laukumi, tumšākā vai gaišākā rūsbrūnā krāsā, un stāv tik tuvu viens pie otra, ka pamata krāsa starp viņiem redzama tikai tīklveidīgi. Uz kakla un kājām šie laukumi ir mazāki, nekā uz pārējā ķermeņa. Pavēdere un kāju iekšpuse ir bez laukumiem.

Tagad žirafe apdzīvo Āfrikas vidējo un dienvidus daļu apmēram starp 17. ziemeļu un 24. dienvidus platuma grādu. Ziemeļos viņas dzimtene sākas pie Saharas tuksneša dienvidus robežām un dienvidos tā nobeidzas Oranjes upes tuvumā. Cik tālu viņa no austrumiem iet zemē iekšā un uz rietumiem, nav vēl šobrīd izpētīts. Pie Kongo upes un Senegambijā viņas nav nemaz, laikam tāpēc, ka zeme tur kalnaina; jo viņa uzturas tikai līdzenos stepju apgabalos, bet nekad kalnājos un biezākos mūža mežos.

Savos dzimtajos mežos žirafe izturas, protams, citādi, kā šauri iežogotā zvēru dārzā. Arī šinī gadījumā novērojama zīmīga saskaņa starp dzīvnieka izskatu un vispārējo viņa parādību un starp

to vietu, kurā tas dzīvo. Gordons Kammings saka: ..Ja redz kādu žirafu'pulku izklaidus ganāmies gleznainos, saules sargiem līdzīgos mimozu mežiņos, kuri grezno viņu tēvijas līdzenumus, un no kuru augstākajiem zariem tās, pateicoties savam milzīgajam

Tīklainā žirafe (Giraffa reticulata)

augumam var plūkt sev barību, tad patiesi nevajaga lielas izpratnes priekš dabas skaistumiem, lai šādu skatu atrastu par ļoti pievilcīgu." Visu pārējo novērotāju spriedumi pilnīgi sakrīt ar šiem vārdiem. „Tik gleznaina," saka B ē - kers (Baker), „kā žirafe savās dzimtajās uzturēšanās vietās nav neviena cita dzīvnieka visā pasaulē, žirafi sastop galvenā kārtā tur, kur sastopami vecu, pāraugušu koku stumbri, kuri, pateicoties ķērpjiem, kas tos pārklāj, dažreiz izskatās ļoti līdzīgi žirafes garajam kaklam. Bieži vien es esmu šaubījies," tā minētais mednieks turpina, „va.i tas, ko redzu, ir žirafu pulciņš, un bija jāizpalīdzas ar tālskati, pat maniem pusmežonīgajiem pavadoņiem vajadzēja atzīties, ka viņu asā un ievingrinājusies acs dažreiz tika maldināta; jo viņi vai nu noturēja šos vēja aplauzītos koku stumbrus par žirafēm, vai atkal īstās žirafes samainīja ar šiem vecajiem kokiem."

Parasti žirafes sastop nelielās grupās pa seši līdz astoņi gabali; tux-, kur šis cēlais dzīvnieks zina, ka ir drošs, viņš sastopams daudz biežāk.

žirafes kustības visas ir kas sevišķs. Vislabāk izskatās, kad tā mierīgi soļo; tā izliekas tad cienīga un patīkama. Viņas gaita pati ir lēns un nosvērts aidenieka solis, jo viņa ceļ abas vienas puses kājas reizē. Pavisam citāda tā izskatās, kad tā bēgot skrien pilnos lēkšos. Lichtenšteins ļoti uzskatāmi tēlo to iespaidu, kādu dzīvnieks tad atstāj uz novērotāju. Viņš stāsta: ,.Es biju divām žirafēm piegājis klāt šāviena attālumā, kad tās mani ieraudzīja un aizbēga. Bet šī bēgšana bija tik negaidīti brīnišķīga, ka es aiz smiekliem, brīnumiem un priekiem savas medības gandrīz pavisam aizmirsu. Pie tās sevišķās nesamērības, kāda ir starp priekšējo un pakaļējo augstumu, un starp kopējo augstumu un garumu, ātra skriešana dzīvniekam ir ļoti apgrūtinoša. Viņa var tikai auleKšot, kā es to varu apgalvot no piedzīvojumiem. Bet šī aulekšošana ir tik smaga, neveikla un lempīga, ka no vairāk simts soļu attāluma, kur nav iespējams salīdzināt noskrieto gabalu ar dzīvnieka paša lielumu un ar apkārtējiem priekšmetiem, viņa izliekas tik lēna, ka var gandrīz nākt pie slēdziena, ka cilvēks kājām viņu varētu panākt. Bet šo lēnumu atsver soļa platums, jo lēciens, apmēram aprēķināts, ir četri līdz pieci metri plats. Priekšgala lieluma un smaguma dēļ žirafe nespēj to pacelt uz augšu ar muskuļu palīdzību vien, bet jāpalīdz ari ar kaklu, atliecot to atpakaļ, ar ko arī smaguma punkts tiek atbīdīts vairāk atpakaļ; tikai tad viņai kļūst iespējams pacelt priekškājas no zemes. Bēgot viņa ar garo asti kā ar jājamo pātagu sit pati sev pa muguru; galvu ar skaistajām, gudrajām acīm viņa bieži pagriež atpakaļ, lai vērotu savu vajātāju."

Visaugstākā mērā īpatnējs ir tas stāvoklis, kādu šis dzīvnieks ieņem, kad viņš grib ko pacelt no zemes vai nodzerties. Sava ķermeņa priekšējo daļu viņa nolaiž zemāk, izplezdama priekškājas tik cāļu vienu no otras, ka ērti ar savu garo kaklu var piesniegties pie zemes. Lai nogultos, viņa papriekšu nolaižas uz priekškāju locītavām, saliec tad pakaļējās kājas un beidzot nogulstas uz krūtīm kā kamēlis. Guļot viņa pa daļai nolaižas uz sāniem un ierauj vai nu abas, vai tikai vienu priekškāju; kaklu tā saliec atpakaļ un labprāt ļauj, lai galva atdusas uz pakaļējās ciskas. Viņas miegs ir modrs un ilgst tikai īsu laiku. Viņa var arī dienām ilgi iztikt bez miega un liekas, ka tad viņa izguļas stāvot.

Pats par sevi saprotams, ka žirafes barība atrodas pilnā saskaņā ar viņas veidu un raksturu. Dzīvnieks maz piemērots, lai varētu plūkt zāli no zemes, bet toties vairāk spējīgs raut lapas no kokiem. Te viņu ļoti lielā mērā atbalsta sevišķi kustīgā mēle. Kā zināms, tad gremotāju lielākā daļa mēli izlieto barības noplūkšanai; bet nevienam šis ierocis nav tik visai nepieciešams, kā žirafei. Kas zilonim snuķis, tas viņai mēle. Ar viņu tā var pacelt visniecīgākos priekšmetus, noplūkt vismaigāko lapiņu un ieraut to mutē. ,.Mūsu zvēru dārzā," piezīmē Ouens (Owen), ,.ne vienai vien skatītājai dāmai viņa ir norāvusi mākslīgās puķes, kas greznoja viņas cepuri. Liekas, ka baiību izmeklējot žirafe vairāk vadas no redzes, nekā no osmes, un tā bieži gadās, ka dzīvnieks piekrāpjas, kā tikko minētā gadījumā, kur viņš ar savu veiklo mēli saķer mākslīgās puķes un noplūc no cepures." Brīvībā viņas barība galvenām kārtām ir mimozu zari, pumpuri un lapas. Stepju zāli viņa ēd reti, tomēr, kamēr tā vēl zaļa, viņa to nekādā ziņā gan nenicina. Pie sulīgas barības, viņa, tāpat kā kamēlis, var ilgu laiku iztikt bez ūdens. Parasti tai pietiek ar to mitrumu, ko dod svaigas lapas un jauni dzinumi, un tāpēc to arī sastop apgabalos, kur ūdens nav atrodams jūdzēm tālu.

Augstākās spējas nostāda žirafi ļoti augstu. Viņas maņas, sevišķi redze un dzirde, ir priekšzīmīgi attīstītas, un garīgās spējas nav izveidotas mazāk. Viņa ir gudra un saprātīga, arī ārkārtīgi piemīlīga un, salīdzinot ar savu lielumu, augstākā mērā labsirdīgs, miermīlīgs un maigs radījums, kas dzīvo saticīgi ne tikai ar sev līdzīgiem, bet arī ar citiem dzīvniekiem, ja vien tie viņu neapgrūtina vai nepaliek bīstami. Vajadzības gadījumā viņa prot arī labi aizstāvēties — ne ar ragiem, kas vispār liekas noder tikai skaistumam, bet spēcīgi sperdama savām garajām, dzīslainajām kājām. Tāpat cīnās arī iemīlējušies tēviņi mātītes dēļ; ar spērieniem žirafu māte sargā arī savu bēmu pret viltīgi pielīdušo kaķi, un spēriena spēks ir tik liels, ka var pat lauvu nosist. Kopējiem zvēra dārzos jābūt ar žirafēm ļoti uzmanīgiem, kaut gan citādi viņas ar tiem ļoti labi satiek.

Par žirafu vairošanos mēs kaut ko esam dabūjuši zināt tikai jaunākā laikā. No līdzšinējiem novērojumiem, kas savākti dažādos zvēru dārzos, redzams, ka pārošanās notiek martā vai apriļa sākumā, atnešanās maijā vai jūnijā.

žirafes medī kaislīgi gan Āfrikas iedzimtie, gan eiropieši. Pirmie medī uz zirgiem un kamēļiem, un, nodzinuši žirafi un panākuši, pārcērt ar šķēpu tai Achilla dzīslu un pataisa tā klibu, pēc kam nokauj un lieto žirafes gaļu, kas vispār iecienīta, un citas ķermeņa daļas. Eiropieši izlieto šaujamos ieročus, bet arī ar šo tāli sniedzošo ieroci viņi uzmanīgo dzīvnieku panāk parasti tikai pēc ilgākas dzīšanas.

Daudzējādi izlieto nonāvēto žirafi. Āda der dažādiem ādas izstrādājumiem, astes pušķi izlieto kā vēdekli pret mušām, nagus dažādiem raga priekšmetiem un garšīgo gaļu bauda. Bet vairāk gan skatas uz to, lai žirafi varētu saķert dzīvu. Viscaur šis neparastais dzīvnieks atron piekrišanu, viscaur priecājas, ja izdodas viņu iegūt. Āfrikas vidienas pilsētās bieži redz dažas žirafu galvas, kas rēgojas pāri par kāda dārza augsto sētu, un nereti apdzīvotu vietu tuvumā redz pieradinātas žirafes, kas brīvi staigā apkārt. Kad mēs nonācām Karkodjā, kādā apdzīvotā vietā pie Zilās upes, tad pie mūsu barkas vispirmā pienāca žirafe, itkā ar nolūku mūs apsveikt. Viņa uzticīgi tuvojās mums, pienāca gluži klāt mūsu laivai, ēda no mūsu rokas maizi un durras graudus un apgājās ar mums tik draudzīgi, itkā mēs būtu veci pazīstami. Ātri viņa novēroja, cik liels prieks mums ir par viņu, jo nu viņa nāca katru dienu vairākas reizes pie mums, kamēr vien mēs uzturējāmies šīs apdzīvotās vietas tuvumā, lai mēs viņu apglāstam. Arabu nosaukums „S eraf e" — mīlīgā — kuru mūsu vārds žirafe sakropļotā veidā atdarina, man tapa saprotams. Es neizsakami priecājos, ka man ir reiz izdevība tik neparastu dzīvnieku novērot visās viņa kustībās, jo brīvā dabā es viņu biju redzējis tikai vienreiz un no liela attāluma, lai gan nedēļām ilgi biju klīdis pa tādiem apgabaliem, kur saka, ka žirafu esot daudz.

žirafes tuvākais radinieks o k a p i atrasts Kongo apgabalā tikai 1901. gadā. Tas ir mazāks par žirafi, bet stipri to atgādina.

Antilopes

Pirmā vietā starp dobradžiem mēs nostādām antilopes (Antilopina), kuras apvienotas sevišķā apakšdzimtā. Antilopju nodaļai pieder lielākā daļa šīs dzimtas sugu un arī skaistākie un piemīlīgākie radījumi vispār starp visiem dobradžiem. Tomēr to var teikt tikai vispār ņemot, jo taisni starp antilopēm ir arī atrodamas dažas tādas, kuras maz saskan ar tiem jēdzieniem, kādus ar minētiem vārdiem apzīmējam, šinī nodaļā sastopam dzīvniekus, kuri vispārējos vilcienos atspoguļo visu dzimtu; še pieder gan visslaikākie un graciozākie starp dobradžu zvēriem, gan tāpat arī lempīgie un smagie radījumi, kurus uz pirmā acu uzmetiena drīzāk var pieskaitīt gan vēršiem, nekā antilopēm.

Vispār antilopi var raksturot kā slaiki veidotu, briedim līdzīgu dzīvnieku ar īsu, gandrīz vienmēr cieši piegulošu spalvu un vairāk vai mazāk savērptiem ragiem, kuri lielāko daļu ir abējiem dzimumiem. Atsevišķās sugas visumā viena otrai ārkārtīgi līdzinās, un drošas sugu atšķirības pazīmes dod tikai i*agu, nagu un astes veids, kā arī atsevišķas savādības spalvā. Parasti īsā aste vai nu kļūst garāka, kā vērsim, vai arī līdzinās brieža astei. Uz kakla attīstas nelielas krēpes; spalvas ap muti īpatnēji pagarinas, tā kā pārvēršas gandrīz par bārdu, kā kazai. Ragi vai nu vienmērīgi saliecas, vai ari savērpjas un sagriežas trīskārtīgos līkumos; viņu gali noliecas vai nu uz priekšu vai atpakaļ, un uz iekšu vai uz āru; abi ragi kopā ir līrveidīgi, vai ari atsevišķs rags ir skrūvveidīgs vai atkal gluži taisns, mazākais pavisam maz izliekts. Te viņš ir apaļš, te kantains, te ar šķautni, te plakans; šķērsgredzeni, kas nozīmē pieaugumu, pa lielākai daļai skaidri redzami, bet var arī būt tikko iezīmēti un t. t. Vienai ģintij ir pat četri ragu stieņi.

Antilopju dzimtene ir visa Āfrika, Vidus, Rietum- un Dienvid- āzija, Vidus- un Dienvideiropa. Lielākā daļa viņas mīl līdzenumus, bet dažām tomēr kalni noteikti patīk labāk par ielejām un tās uzkāpj pat līdz mūžīgā sniega robežai; vienas apdzīvo klajus, maz augiem apaugušus apgabalus, citas retus krūmmežus, bet atsevišķas sugas dzīvo arī mežu biezokņos un vēl dažas pat purvos un niedrājos. Lielākās sugas sadodas kopā trupās un pulkos, dažreiz pat ļoti lielos; mazākās dzīvo vairāk pa pāriem vai mazākais ne tik lielās sabiedrībās. Viņu kustības pa lielākai daļai ir dzīvas un ātras, arī ļoti graciozas. Dažu sugu ātrumu nevar pārspēt neviens cits no zīdītājiem, arī neviens cits nav tik piemīlīgs. Gaisu, gaismu un neaprobežotu brīvību viņas mīl par visu vairāk; taisni tāpēc viņas apdzīvo nabadzīgos tuksnešus, tāpēc apmetas pilnīgi neapdzīvotos apgabalos. Viņām ir ļoti smalkas maņas, tās redz, dzird un saož sevišķi labi, ir kārumnieces un ir jūtīgas pret ārējiem iespaidiem. Būdamas ziņkārīgas, jautras, priecīgas un uz jokiem, kā kazas, viņas prot izmantot savus piedzīvojumus, izliek sargus, ja tikušas vajātas un ir tad vislielākā mērā biklas. Daudzas pazīstamas ar savu miermīlību, citas var būt īsti ļaunas. Viņu blējošo, stenošo vai svilpjošo balsi dzird ļoti reti, parasti riesta laikā, kad āži un kazas strīdas savā starpā.

Barība sastāv tikai no augu vielām, galvenām kārtām no zālēm, lapām, pumpuriem un jauniem dzinumiem. Dažām pietiek laikam ar sausām ganībām, citas ir ļoti izvēlīgas un ēd tikai tos sulīgākos un garšīgākos augus. Pie svaigas zaļas barības lielākā daļa var palikt ilgi nedzērušas, bet tās, kas dzīvo tuksnešos, iztiek pat dienām un nedēļām ilgi pilnīgi bez ūdens.

Antilopes gandrīz visas bez izņēmuma var saukt par derīgiem dzīvniekiem. Tur, kur viņas dzīvo, tās reti kad nodara jūtamus zaudējumus, bet atnes gan labumu ar savu gaļu, ragiem un teicamo ādu. Tāpēc visas tautas, kurām ar antilopēm kopēja dzimtene, medī viņas kaislīgi. Bet lielākam vajadzētu būt vēl tam labumam, ko cilvēks gūst priecādamies par viņas skaistumu, košumu un piemllī- gumu un ko sniedz ārkārtīga medību izprieca. Dažas jau kopš seniem laikiem plaši pazīstamas antilopes ir skaļi apdziedājuši dzejnieki un slavējuši ceļinieki, citu dēļ Alpu mednieks liek savu dzīvību simtām reižu uz spēli. Tāpat cilvēku saista arī visas pārējās antilopes. Turklāt vēl arī lielākā daļa viegli panes gūstu arī uz ilgāku laiku, vismaz savā dzimtenē, vairojas gūstā un iepriecina savus kopējus ar savu paļāvību un rāmumu. Dažas pārvēršas pilnīgi par mājas dzīvniekiem un agrāk par tādām vārda tiešā nozīmē ir arī uzskatītas un turētas.

G a z e l e s ir slaikas un ļoti piemīlīgas antilopes ar gredzenotiem lirveidīgiem ragiem, ar asaru bedrītēm, ar garām, smailām ausīm, maziem nadziņiem un ar divi pupiem. Aste īsa, ar pušķi galā, citur spalvu pušķi ir vēl pie vēzīšiem. Ragi ir abiem dzimumiem.

Tuksnesī gazele ir tik patīkams radījums,' ka jau kopš seniem laikiem austrumzemju dzejnieki to apdziedājuši ar visu savu dvēseles kaislību. Un arī svešnieks, nākdams no rietumzemes un redzēdams gazeli brīvībā, gan saprot, kāpēc taisni pie viņas austrumzemes iemītnieks sajūt tik dziļu prieku; jo arī svešnieku ķer tās pašas kvēles dvesma, kura likusi izteikt šī dzīvnieka slavas dziesmas tik visai dedzīgiem vārdiem un padarījusi pantu tik viegli plūstošu. Tās acis, kuru dziļums liek silt un plaukt tuksneša dēla sirdij, viņš pielīdzina gazeles acīm; to slaido, balto kaklu, kuru viņš skauj savām rokām klusajās mīlestības stundās, viņš nezin nosaukt daiļāk, kā atkal teikdams par gazeles kaklam līdzīgu. Dievbijīgajam šī glītā tuksneša meita ir tas redzamais tēls, kurš dara saprotamas viņa sirds ilgas pēc tā, kas cildens un cēls. Gazele apbur ikkatru. Senie ēģiptieši svētīja to viņas daiļuma dēļ savai cēlākai dievietei lzidai un upurēja viņas tēlus dievu karalienei; viņas skaistums bija paraugs Augstās dziesmas dzejniekam; jo viņa ir tā ..stirna" un' ..jaunais briedis", ar kuru tiek salīdzināts draugs, viņa ir tā stirna jeb kalnu kaza, pie kurām Jeruzālemes meitas tiek lūgtas nemodināt mīlestību, kamēr tai pašai patīk. Nekad arabiešu dzejnieki nav varējuši diezgan viņu apdziedāt; viņu teic šīs tautas visvecākie dzejas darbi, un viņu slavē mīlestības dziesminieki uz ielām vēl šobaltdien.

Centrālāzijas gazeļu dzīves veids, par kurām teicamus novērojumus mums sniedzis Prževaļskis (Przewalsky), ir tanī ziņā atsevišķām sugām savāds, kaTibetas gazeles dzīvo nelielās ģimenēs pa 5—7 kopā (reti kad vairāk par 20), un daudzus āžus bieži sastop pat savrup, turpretim Mongoli jas gazeles bieži var redzēt lielos pulkos, vairāk simtu līdz vairāk tūkstošu kopā, kaut gan lielākā daļa arī dzīvo nelielos pulciņos, kopā pa 15- 20. Bez tam Tibetas gazeles tāpat kā čiru izkaš pēdu dziļas alas, kur dienu guļ.

No šīs grupas vislabāk un visilgāk jau pazīstama ir Ziemeļ- ķīnas antilope, dzerene jeb gāmurgazele (Ga- jzella gutturosa), par kuru rakstījis jau Pa 11 ass, bet vēlāk jo sevišķi pamatīgi ziņojis Radde savā ,.Ziemeļ- un. Austrumsibirijas ceļojumā". Par ,.gāmurantilopr' dzīvnieks nosaukts tāpēc, ka vīriešu kārtas antilopēm stipri attīstīts gāmurs, kurš kaklam pret vidu izspiežas uz āru kā guzna. Līdzīga savādība ir par iemeslu arī Pērsi jas gazeles nosaukumam „gāmurgazele".

Gāmurantilope ir labi mazāka par dambriedi: āzis 1,4 m garš, no kurienes uz asti nāk 17 cm, pie skausta 80 un pie krustiem 83 cm augsts. Tās spalvu krāsa ir visumā palsi dzeltena; ķermeņa apakšdaļa ir balta.

Gāmurantilope dzīvo Mongolijas tataru zemēs, stepēs starp Ķīnu un Tibetu, kā arī Austrumsibirijā, un še, un it īpaši Gobi augstienā, tā tad vienmēr uzturas klajās vietās. Kā R a d d e saka, tad arī pie viņas varot novērot lēnu atkāpšanos arvien vairāk uz dienvidiem un austrumiem, tāpat kā pie džiggētāja un argali. P a 1- lass redzējis gāmurantilopes vēl pie augšējas Ononas tekas, kur tagad viņas vairs nedzīvo. Viņas ir ārkārtīgi veikli dzīvnieki un lēkšanā tikpat izveicīgas, kā kura 'katra cita antilope. „Cik milzīgos pulkos tās dažreiz var parādīties," saka Radde, „par to es varēju pārliecināties 1856. gada oktobrī viņpus Arguņas mongoļu daļā; jo še bija tik daudz pēdu un tik daudz mēslu palicis, ka likās, ka būtu gājis pāri tūkstošiem avju. Toreiz panākt viņas mēs vairs nevarējām; tās gāja, pēc robežkazāku izteiciena, jau „kā ar vēju", t. i. vairs neapmetās nekur un, slāpju dzītas, steidzīgi devās prom pa savu ceļu."

No daudzajām Āfrikas gazelēm pazīstamākā ir Granta gazele (G. granti) ar dzīves vietu apmēram no Rūdolfa ezera līdz Ugogo. Ar savu 95 cm augstumu pie pleciem to varētu saukt par staltāko gazeli pēc tikko minētām. Viņai ir arī visstaltākie ragi no visām, kā absolūti, tā arī relātīvi ņemot, jo var sasniegt 75 cm garumu.

Dažādo gazeļu dzīves veids ir diezgan līdzīgs. Starpība augstākais ir tā, ka dažas mīl vairāk sabiedrībā dzīvot un. sastopamas varbūt mazliet lielākos pulkos kā pārējās. Tā Tomsona gazele redzēta līdz 60 galvu lielos baros. Bet visbiežāk gazeļu pulciņā var saskaitīt tikai nedaudz dzīvnieku. Sīkākam aprakstam ņemsim vispazīstamāko sugu, kura sava patīkamā skaistuma dēļ jau kopš seniem laikiem plaši pazīstama un austrumzemju dzejā vienmēr spēlējusi ievērojamu lomu, proti, īsto jeb Dorkas gazeli.

Dorkas gazele (Gazella dorca) nesasniedz pilnīgi mūsu stirnas augumu, bet ir daudz gleznāki un slaidāki veidota un skaistāki arī zīmēta, nekā šī. Veci āži ir 1,1 metra, kopā ar asti 1,3 metra gari un pie skausta 60 cm augsti. Ķermenis drukns, kaut gan pateicoties augstajām kājām izskatas kalsnējs; mugura viegli izliekta, pie krusta augstāka nekā pie skausta, aste diezgan gara, galā ar kuplu spalvu. Uz garenā kakla sēd vidēji gara galva, kura atpakaļ ir plata un augsta, priekšā šaurāka, pie purna mazliet noapaļota. Ausis sasniedz apmēram ceturto daļu no galvas garuma; lielām ugunīgajām un dzīvajām acīm gandrīz pavisam apaļš redzoklis; asaru bedrītes vidēji lielas. Ragi katram dzimumam diezgan savādi. Āzim tie vienmēr spēcīgāki kā kazai, un arī pieauguma loki te lielāki kā tur. Abiem ragu virziens ir uz augšu un atpakaļ, bet gali atkal noliecas uz priekšu un mazliet viens pret otru, tā kā no priekšas apskatot viņi atgādina seno tautu liru. Galvenā krāsa ir smilšu dzeltens, kas pret muguru un uz kājām pāriet vairāk vai mazāk tumši sarkanbrūnā. Vēl tumšāka ir svītra, kas velkas abpus ķermenim un šķir apžilbinoši balto pavēderi no tumšākas virsdaļas.

Dorkas gazeles izplatības robežas sniedzas no Marckas un Al- žiras līdz Sarkanai jūrai un uz Siriju. Visu šo tuksnešu joslu, kā arī stepju apgabalus abpus tai var uzskatīt par viņas dzimteni: Abesinijas kalnos vietējā forma (G. dorca isabella),.kā Heiglins ziņo, paceļoties augstākais līdz 1500 m.

Katrs ceļinieks, kas kaut tikai dažas jūdzes gājis caur tuksnesi, dabū arī gazeli redzēt, un ja pazīstams viņas dzīves veids, tad to droši var atrast visos viņas dzimtenes stūros. Tikai pa viskarstāko dienas vidu, sākot 110 pusdienas un apmēram līdz četriem pēc pusdienas, viņa labprāt atdusas gremodama mimozas ēnā; parasti viņa gandrīz vienmēr kustas bez mitēšanās. Bet tik viegli to nevar ieskatīties, kā varētu domāt; viņas uzvalka vienādība ar galveno zemes krāsu augrūtina viņas ieraudzīšanu. Jau astotdaļ jūdzes atstatumā mūsu vājai redzei viņa pazūd, kamēr afrikāņu vanaga acis viņu saredz dažreiz vēl pat jūdzēm tālu. Parasti gazeļu grupa stā • tieši blakus vai arī apakš zemo mimozu krūma, kuru lapotnes izplešas kā saules sargi no lejas uz augšu un dod dzīvniekiem jumtu, kas tos aizsargā. Sardzē stāvošā gazele ganas, pārējās gremodamas vai arī tāpat atpūsdamās guļ netālu no viņas. Tikai tā, kas stāv, ir saredzama, gulošās līdzinās kādam tuksneša akmenim tik pilnīgi, ka pat mednieks var maldīties. Izbiedētas, tās vispirms uz- bēg pakalna vai kalna galā, nostājas uz malas un nu rūpīgi pārbauda visu apkārtni, meklēdamas visdrošāko paslēpšanās vietu.

Gazele ir ļoti apdāvināts dzīvnieks. Viņa spēj tā kustēties kā neviena cita antilope, un turklāt dzīvi, žigli un visai piemīlīgi. Viņas skrējiens ir ārkārtīgi viegls; liekas, ka viņa tikko pieskartos zemei. Bēgošs pulks ir tiešām lieliska aina; pat tad, kad briesmas jau tuvu. liekas, ka viņš rotaļātos ar savām spējām. Bieži -kāda gazele aiz tīrās pārgalvības lec citām pāri, graciozi palekdamās vienu vai divi metri augstu, un tikpat bieži viņu redz arī lecam pār akmeņiem un krūmiem, kuri gadās taisni pašā ceļā, kaut gan varētu tiem viegli apskriet arī apkārt. Maņas viņai priekzīmīgi attīstītas. Viņa saož lieliski, redz asi un dzird tālu. Turklāt viņa ir gudra, izmanīga un pat viltīga, tai ir skaista atmiņa un, krādama piedzīvojumus, tā top arvien saprātīgāka.

Nevar taisni teikt, ka gazele būtu bikla; bet viņa ir gan uzmanīga un rūpīgi izvairas no katra uzkrītoša priekšmeta vai 110 katra dzīvnieka, kurš tai izliekas bīstams. Kordofanā es kādreiz jāju caur apgabalu, kas atrodas sāņus no parastiem ceļiem un maz apdzīvots 1111 apaudzis plašiem, zāļainiem mežiem. Te es vienas dienas laikā redzēju vai divdesmit dažādus un bez izņēmuma ļoti lielus gazeļu pulkus. Laikam šie dzīvnieki vēl nebija mācījušies pazīt šaujamos ieročus. Viņi pielaida mani klāt uz apmēram četrdesmit soļiem, tas ir apmēram tik tāļu, cik tāļu sudanietis var aizmest savu šķēpu. Tad viņi gāja paļāvīgi tālāk, mani neko neievērodami. No sākuma šie skaistie dzīvnieki mani tā valdzināja, ka es nemaz nedomāju griezt savu ieroci pret viņiem. Bet mednieka tieksmes ņēma virsroku par visām pārdomām. Es izšāvu uz pirmo labāko āzi, kurš man bija pa šāvienam, un sašāvu to. Citi aizbēga, bet apmēram simts soļu attālumā palika atkal stāvot un rikšoja mierīgi tālāk. Es varēju tām atkal tuvoties uz astoņdesmit soļiem un nošāvu otro āzi, un beidzot nošāvu no tā paša pulka vēl trešo, iekams beidzot pulks sāka īsti bēgt.

Ziemeļos februāra beigās vai marta sākumā, dienvidos starp marta un maija mēnešiem kaza atnes, apmēram pēc pieci vai seši mēneši ilgas grūsniecības vienu vienīgu telīti.

Jaunas saķertas, gazeles pēc dažām dienām kļūst ļoti rāmas, panes arī, sevišķi savā tēvijā, labi un ilgstoši gūstniecību, šo dzīvnieku acu skaistums ir pie visām austrumzemju tautām tik pilnīgi atzīts, ka sievas grūtniecības laikā kopj gazeles tikai tamdēļ, lai arī uz viņu bērnu pārietu šī dzīvnieka skaistums. Bieži viņas ilgāku laiku sēž šī dzīvnieka priekšā un skatas viņam skaistajās acīs, velk ar pirkstu pār viņa baltajiem zobiem, aizskar tad savējos un runā turklāt dažādus vārdus, kuru sevišķajam spēkam viņas vēl tic. Ziemeļ- un Austrumafrikas lielākās pilsētās var eiropiešu mājās parasti sastapt pieradinātas gazeles, un starp viņām ir daudzas tādas, kas tā pie cilvēka pieradušas, ka uzskatāmas par īstiem mājas dzīvniekiem. Viņas seko savam kungam kā suņi, nāk istabās, ubago pie galda sev barību, aiziet arī pastaigāties tuvākos laukos vai tuksnesī un atgriežas labprāt un priecīgi uz mājām atpakaļ, kad tuvojas vakars, vai kad izdzird sava iemīļotā kopēja balsi. Arī pie mums var gadiem ilgi gazeles uzturēt pie dzīvības, ja tik viņas pienācīgi kopj. Kā tas jau arī sagaidams, šie ļoti jūtīgie dienvidus zemju bērni rūpīgi jāsargā no skarba klimata; silts stallis ziemā un lielāks parks vasarā ir tamdēļ nepieciešams, lai viņas varētu justies labi. Gazeļu pulks piešķir katram lielākam dārzam vai parkam skaistumu, ko grūti varētu cits kas pārspēt. Skaistā stirna salīdzinot ar gazeli izliekas neveikla un smaga; jo piemīlībā un glītumā ar viņu nevar sacensties gandrīz neviens cits gremotājs. Pieradinātās gazeles ir arī pret svešiem cilvēkiem maigas un uzticīgas; tikai āži dažreiz izlieto savus ragus, bet gan vairāk, lai parotaļātos nekā ar nodomu ievainot. Siens, maize un mieži, vasarā āboliņš un cita zaļbarība ir gūsteknei pietiekoša barība; ļoti labprāt viņas dzer arī kliju dziru, tāpat kā kazas, ūdens tām vajaga ļoti maz, viņu slāpes pilnīgi apmierina viena vidēji liela glāze ūdens dienā. Turpretī tās prasa sāli, ko kāri laiza.

Savā tēvijā gazele ir viskarstāko, pat viskaislīgāko medību priekšmets. Tautas, kuras dzīvo tanīs pašos apgabalos, sacenšas savā starpā šīs lieliskās izpriecas sarīkošanā. Dižciltīgais persietis un augstais turks iet uz gazeļu medībām ar tādu pašu prieku, kā beduīnu virsnieks un kā sudanietis. Āfrikas ziemeļos galvenais ierocis ir šaujamais rīks; Persijā un tuksneša vidienā, kā arī Ēģiptē, jau zvēru medī ar vanagiem vai arī nodzenā līdz nāvei ar kurtiem.

*

Mežāži (Tragelaphinae) sastāda īpašu apakšdzimtu. Pretēji visam vairumam pārējo antilopju, šie ir ar savu dzīvi saistīti pie meža un bieži mīt pat visbiezākos mūža mežos un džungļos; pat purvus apdzīvo viena ģints. Mežāži sastopami mežainos Āfrikas apgabalos uz dienvidiem no Saharas un Indijā. Tie ir vidēji un lieli dzīvnieki, lielāko tiesu ar ļoti raksturīgām baltām šķērssvītrām. Pavēdere nekad nav balta, bet bieži pat tumšāka krāsā kā galva. Vispār par krāsu vēl var teikt, ka mātītēm un jauniem tā ir vairāk vai mazāk brūna līdz sarkanbrūnai, bet veciem āžiem bieži paliek tumšāka un tā līdz pat gluži melnai.

Ragiem, kuri lielāko tiesu ir tikai āžiem, priekšā ir šķautne. Purns liels un kails. Kazai četri pupi. Āfrikas sugas ir ar samērīgu ķermeņa būvi un ar vērptiem ragiem, vienīgā Indijas suga, zilbulis, ir garām priekškājām un tamdēļ ar slīpu muguru, kā arī ragi nav tam vērpti, šīs apakšdzimtas locekļi mīl vientulību un nebiedrojas ar raibajiem un milzīgajiem Āfrikas stepju apdzīvotāju pulkiem.

Tipiska ģints ir krūmāži (Tragelaphus). Tie ir apmēram stirnas lielumā.

Viens no pazīstamākajiem krūmāžiem ir sleju antilope (Tragelaphus scriptus). Pieaugušā āža kopējais garums ir 1,6 m, no kuriem apmēram 15 cm nāk uz asti, skausta augstums ap 85, krustu augstums 90 un ragu garums 20—30 cm. Biezā un garā spalva izaug visgarām gar muguru par ķemmveidīgām krēpēm un pagarinās arī uz ciskām pakaļā, kā arī astē, no kuras tā izplešas kā vēdeklis uz visām pusēm. Spalva raiba. Sleju antilopes izplatības apgabals ir Rietumāfrikas mežu josla no Senegales līdz Angolai.

Bongo (Boocercus euryceros) dabūjis savu latīnisko ģints nosaukumu (Boocercus) pateicoties savai vēršam līdzīgai astei. Tas

Bongo

ir stipri lielāks par tikko minētiem un sasniedz staltbrieža augumu un vispār uzskatāms par vienu no skaistākajām un staltākajām antilopēm.

Kā tuvi krūmāžu radinieki mums jāuzskata purvāži (Lim- notragus).

Tāpat kā govsantilopes, arī niedru antilopes (Redunca) līdzinās gazelēm. Starp šīs grupas antilopēm pazīstamākā ir niedru āzis (Redunca eleotragus). šis skaistais dzīvnieks kopā ar asti ir 1,4 līdz 1,5 metra garš, skaustā apmēram 95 centimetri un krustos 80 centimetri augsts; ragi sasniedz 30 centimetru garumu un apakšā ir apmēram 3 centimetri resni. Vispār niedru āzis līdzinās mūsu stirnai, tomēr ir drusku slaikāki veidots.

Purvaini, niedrām un grīšļiem apklāti Dienvid- un Vidusafrikas apgabali ir niedru āža dzimtene, kurš dabūjis nosaukumu pēc savas uzturēšanās vietas.

Par niedru antilopju tuviem radniekiem uzskata ūdens āžus (Kobus), lielas, apklātas diezgan garām spalvām, bieži krē- painas un samērīgi noaugušas antilopes, ar gariem, smailiem, gredzenotiem ragiem, kuri viegli liektā lokā izliecas vispirms atpakaļ un uz priekšu, tad uz augšu un uz leju, un kuri tomēr ir tikai tēviņiem.

*

Vērša antilopju grupa (Buselaphus) ir savā ziņā pārejas loceklis starp antilopēm un liellopiem, šeit pieskaitāmām sugām ķermenis ir neveikls, smags, resns un spēcīgs, kakls īss un drukns, galva liela, aste līdzīga govsastei, kakla priekšpuses āda pagarinoties izveido pakakli, kas zemu nokarājas, ragi, kurus nes abi dzimumi, sēd uz pieres kaula augstākās daļas, ņemot pēc sejas līnijas noliekti atpakaļ, diezgan taisni un drusku līkumoti, šķaut- naini un, tā kā šķautne ragam vairāk reizes vijas apkārt, ragi ir arī savērpti, apakšā šķērsām krunkoti, purns mazs, šaurs, bet noteikts, asaru bedrīšu nav. Mātīte līdzinās tēviņam; viņas tesmenim Četri pupi.

šīs grupas priekšstāvis, aļņu antilope, ir lielākais un smagākais loceklis visā apakšdzimtā. '

Aļņu antilope (Buselaphus Oreas) sasniedz gandrīz 4 metri garumu, no kura 70 centimetri nāk uz asti, pie 2 metri augstuma skaustā, un sver 500, pēc Harris'a pat līdz 1000 kilogrami. Tā tad lielumā un svarā viņa pilnīgi līdzinās vidēji lielam vērsim. Aļņu antilope dzīvo Āfrikā.

*

Toreiz, kad visus iepriekšējās rindās minētos dobradžus apskatīja vienkārši kā antilopes, tad mēdza tām labprāt pievienot arī tagadējo ģemžveidīgo dzīvnieku (Rupicaprinae) apakšdzimtu. Un patiesībā dažām ģintīm, kā piem goralam, ir arī liela līdzība galvas kausa būvē un ragu formā ar dažām primitīvākām antilopēm, piem. ar meža kaziņām. No otras puses īstās ģemzes stāv tuvu arī aitām un kazām ar stipri izliekto galvas kausu acu starpā un stobr- veidīgi uz priekšu izvirzītiem acu dobumiem. Abiem •. dzimumiem ir ragi. Parasti ir četri pupi, un aste ir īsa. Dzīvnieki viscaur ir kalnu iemītnieki. Sevišķi Austrumāzija ir jāuzskata par viņu īsto dzimteni, kur azīvo trīs ģintis, un pa vienai ģintij dzīvo Eiropā un Amerikā.

Piemīlīgais, daudzkārt vajātais mūsu kalnu bērns ģemze jeb gams (Capella rupicapra), vienīgā suga ģintī, sasniedz garumā 1,1 metra, no kuriem uz asti nāk 8 cm, un augstumā pie skausta 75, uz krustiem 80 cm, bet svarā 40 līdz 45 kilogrami. Ptagi, gar līkumu mēroti, ir apmēram 25 cm gari. āzim platāk izplesti un arī spēcīgāki un līkāki, kā kazai. Citādi gan abi dzimumi līdzinās viens otram gandrīz pilnīgi, kaut gan parasti āži ir drusku stiprāki par kazām. Spalvas krāsa mainās skatoties pēc gada laika. Vasaru kopkrāsa ir netīri sarkanbrūna vai rūssarkanā, pāriet apakšpusē gaišsarkandzel- tenā; mugurai pa vidu iet gareniska melnbrūna svītra.

Par īsto ģemzes dzimteni būtu gan apzīmējami Alpi. Bet viņas izplatības apgabals sniedzas daudz tālāk, jo ģemzi sastop arī Abru- cos, Pirenējos, Kantabrijas, Dalmacijas un Grieķijas piekrastes kalnos, Karpatos, sevišķi uz Augstā Tatra galotnēm un Transilvāni- jas Alpos, beidzot Kaukazā, Tauri jā un Gruzijā; bet par šī apgabala centru varētum tomēr uzskatīt Alpus.

Ir aplamas vispārizplatītās domas, ka ģemze būtu Alpu dzīvnieks visšaurākajā vārda nozīmē, t. i. būtu sastopama vienīgi apgabalā virs mežu joslas, tiešā šļūdoņu tuvumā; jo viņa pieder pie mežu antilopēm. Visur, kur viņu taupa, tā noteikti dzīvo gadu no * gada virsējā meža joslas malā. No šejienes tad pa vasaru ģemzes kāpj mazākos vai lielākos daudzumos līdz augstākajām kalnu nogāzēm, dzīvo nedēļām vai mēnešiem ilgi firnu sniega un šļūdoņu tuvumā, izvēlēdamās uz kādu laiku sev par uzturēšanās vietu visaugstākās kailklintis un klajumus.

Kā viss antilopju vairums, tā arī ģemze ir dienas dzīvnieks. Pa dienu viņa darbojas, naktīm atpūšas. Gaismiņai austot viņa ceļas no savas migas, kur apgulstas naktij satumstot, un dodas ganībās, parasti lēnām atkāpdamās atpakaļ; priekšpusdienas stundas viņa pavada gremodama kādā pārkārušās klinšu gabala ēnā vai arī zem kādas vecākas egles zariem, visvairāk gulēdama uz saliektām kājām un omulīgi izstiepusies; ap pusdienu tā sāk lēnām kāpt kalnos augšā, pēcpusdienā atkal dažas stundas atdusas zem koka, uz gludiem klinšu galiem, firnu sniegā un tamlīdzīgās vietās, lielāko tiesu kur gadās, nevis pastāvīgi savā īpašā vietā, kuru arvien uzmeklētu, bet šur un tur, pievakarē dodas vēl reiz ganībās, un krēslai iestājoties iet pie miera. Vasaru gaišās mēneša naktīs viņa no šādas dienas kārtības šad un tad gan atkāpjas. Vēlā rudenī un ziemu viņa ganās visu dienu, un kad uzsnidzis sniegs, tad kalnu zemajās nogāzēs, kur ģemze tagad sāk dzīvot, viņa apmetas saules pusē, jo še sniegs tā neķeras klāt, kā ēnas pusē. Nakts nometne tiek izvēlēta ļoti dažādi, bet vienmēr to ierīko tādās vietās, no kurienes atklājas plašs redzes lauks un sevišķi, kur viegli pārredzami dziļumi. Sevišķu migas sagatavošanu mūsu antilope neatzīst, bet gulstas vienkārši uz zemes vai uz klintīm kaut kurā vietā, kura viņai izliekas piemērota.

Mīlēdamas dzīvi sabiedrībā, ģemzes sadodas nereti visai lielos pulkos. Sabiedrību sastāda kazas, viņu telītes, un jaunākie āži līdz otram, augstākais trešam gadam. Vecie āži dzīvo par sevi, izņemot riesta laiku, vai varbūt arī sadodas ar vienu, diviem vai-trijiem sev līdzīgiem, bet kā liekas, ciešu sadraudzību uz ilgāku laiku nekad nenoslēdz. Pulka vadību uzņemas kāda veca, piedzīvojusi kaza. Ikviena ģemze, kas kaut ko aizdomīgu ievērojusi, izteic to ar tāļu dzirdamu svilpienu, piesperdama vēl turklāt uz zemes ar vienu no priekškājām, un pulks, līdz ko pārliecinājies, ka briesmas tiešām draud, metas tūlīt bēgt, un tad vienmēr viena kaza, laikam tā vr cākā, uzņemas vadību.

Kustībās ģemze sacenšas ar citiem savas dzimtas kalnu kāpējiem, kurus jau pazīstam. Viņa ir veikls kāpelētājs, drošs lēcējs un drošs un spēcīgs kalnā kāpējs, kurš veikli un izveicīgi staigā'arī pa visbīstamākajām vietām, kur neiedrošinās rāpties neviena Alpu kaza. Kad viņa iet lēnām, tad gaitā ir kaut kas smags, neveikls un visa iznešanās drusku neskaista; bet līdz ko viņas uzmanība pamostas un tā sāk bēgt, tad uzreiz viss dzīvnieks pārvēršas. Tas izskatās spirgtāks, drošāks, cēlāks un spēcīgāks un steidzas prom ātriem lēcieniem, parādīdams katrā kustībā vienlīdz daudz spēka un piemīlības.

Brīnišķīgi asās maņas palīdz ģemzei tik lielā mērā, kā reti kādam, viņai radniecīgam dzīvniekam. Osme un dzirde liekas attīstīta vislabāk, bet redze mazāk. Osmes asums redzams nevien no tam, ka tā labi saož, bet ka spēj arī pārsteidzoši pareizi segt pēdas un, kad reiz tās uzgājusi, sekot pa tām droši.

Alņu antilope (Buselaphus oreas)

Ar ģemzes saprātu sacenšas viņas viltīgums un blēdīgums. Ja ģemze pamanījusi un arī pazinusi cilvēku, tad bieži vien izturas gluži mierīgi, palikdama uz vietas, bet līdz ko domā, ka viņu, varbūt, nevar vairs redzēt, tad steidzas prom cik vien ātri spēdama. Saprotams, ziņkārīga ari viņa ir tāpat, un to var piemānīt tāpat kā gazeles un meža kazas, saistot viņas uzmanību pie kaut kā cita un novēršot no sevis, šinī ziņā ģemze ļoti atgādina kazu, ar kuru tai kopīga arī tieksme uz visādām rotaļām un jokošanos. Jaunie āzēni bieži vien sarīko bezgala jocīgas cīņu spēles un vingrinās tamlīdz arī tanī cīņā, kuru gadi tiem nenovēršami atnes. „Pa visšaurāko klints malu," tā tēlo č u d i, „viņi dzenā viens otru, meklē badīties, vienā vietā viens otram uzbrūk, lai otrā atkal viens no otra atlaistos, un niekojas ar visnevaldāmāko draiskulību. Bieži var novērot, ka vesels pulks draiskojas stundām ilgi, dažreiz nododamies visādām vingrošanas mākslām vārda pilnā nozīmē."

Pa vasaru ģemze pārtiek no labākajiem, sulīgākajiem un garšīgākajiem alpiniem augiem, sevišķi no tiem, kuri aug sniega līnijas tuvumā, bez tam no jaunām atvasēm un krūmu zariņiem tanīs pat augstumos, sākot ar rododendroniem un beidzot ar skuju kokiem; vēlu rudenī un ziemu turpretī viņai jāiztiek ar garo zāli, kuras gali rēgojas virs sniega, un ar dažādām sūnām un ķērpjiem. Sāls viņai šķiet nepieciešama, tāpat kā lielākai daļai gremotāju; turpretim ūdens dzeršanai viņai vajadzīgs tikpat maz kā citām antilopēm, jo viņa dzīvo arī uz pilnīgi sausām kalnu mugurām, kur nav avotu, nemainīdama savu dzīves vietu.

Bez tā trūkuma, ko ģemzēm atnes ziema, viņām jācieš arī no sniega lavinēm, kurās dažreiz tiek apraktas veselas ģemžu sabiedrības. Dzīvniekiem šīs briesmas ir gan zināmas, un tāpēc tie meklē tādas vietas, kur varētu justies visdrošāk; tomēr posts neiet tām secen. Arī krītoši akmeņi un klinšu bluķi nosit dažu labu; slimības un sērgas tāpat ati'od māju vietu arī pie ģemzēm, un vesela rinda ienaidnieku ir viņām pastāvīgi uz pēdām, proti, lūši, vilki un lāči.

Ģemze (Capella rupicapra)

ērglis un bārdainā jeb jēru lija. Lūši pa ziemu uzglūn viņām mežos un nomaitā ļoti daudz; vilki dzenas tām pakaļ, kad sniegs dziļš, un lāči mazākais iedveš tām bailes vislielākā mērā. Engadīnā esot gadījies, ka kāds lācis dzinies ģemzei pakaļ līdz pat ciematam, kur tā paglābušies kādā malkas grēdā. Ērglis un bārdainā lija apdraud viņu ne mazāk, jo tie šaujas tai virsū tikpat kā zibens no skaidrām debesīm un jaunos kazlēnus vienkārši paceļ gaisā, bet vecākos, neskatoties uz viņu aizstāvēšanos, mēģina nogrūzt bezdibenī, šiem vajātājiem, kuri rezervātos par laimi jau paši gandrīz iznīcināti, piebiedrojas kā visļaunākais ienaidnieks arī cilvēks visur tur, kur no- , teikts medību likums vai medību parašas šo cēlo meža zvēru nesargā vai negrib regulēt viņa taupīšanu.

Kazām visvairāk līdzīga starp ģemzveidīgiem dzīvniekiem ir sniega kazu (Oreamnos) ģints, pie kuras pieder tikai viena suga; agrāk šo sugu pieskaitīja gan pie antilopēm, gan arī pie kazām. Sniega kazai (Oreamnos americanus) ir mājas kazas izskats, bet pateicoties sevišķi kuplai spalvai tā izliekas druknāka un ar īsāku kaTdu. Garā galva ar lielajām acīm, ar vidēji garām, asi nosmailotām ausīm un ar bārdu pilnīgi izskatās kā kazai; īsā aste klāta sānos un virspusē ar kušķainu spalvu; kājas ir pamatīgas un kuplās spalvas dēļ izskatās vēl spēcīgākas, nekā patiesībā ir; nadziņi un nagi. kuri pēdējie augšā līdz pusei arī apklāti ar spalvu, ir spēcīgajai kājas būvei piemēroti, bet sevišķi neatšķiras no meža kazu nagiem. Mugura aiz augstā skausta stipri nolaidena. Balta, pa visu ķeumeni vienādi krāsota galva sastāv no garām, cietām saru spalvām un no smalkām, garām un vienkāršām vilnas spalvām.

Saigu antilope (Colus tataricus)

Sniega kaza dzīvo Ziemeļamerikas rietumos no Klinšu kalniem līdz Klusajam okcanam un Aļaskai, uz ziemeļiem apmēram līdz 65. ziemeļu platuma gradam, un te sastopamas vairākas pasugas. Viņa dzīvo tik lielā augstumā, ka barībai, še nevar vairs citu neko atrast, kā ķērpjus, sūnas un tikai pašus izturīgākos alpinos augus, bet labākā gadījumā vēl arī kādas priedes (Pinus contorta) panīkušos krūmus un līdzīgus sīkus krūmaugus. Tomēr vasarā viņas dzīve ir īsti patīkama, un rūpes un raizes sākas tikai tad, kad viņa spiesta ziemu atstāt savas augstās alpinās ganības.

Mūsu pasaules daļas dienvid-austrumos bieži sastopamo stepju antilopi jeb s a i g u (Colus tataricus) šķir no citām visām pazīstamajām antilopēm tik svarīgas īpatnības, ka ar pilnu tiesību viņa tiek uzskatīta par īpašas ģints pārstāvi. Pēc veida un pēc dabas viņa atgādina aitu, bet citādā ziņā atkal stirnu. Izskatā viņa ļoti lempīga, ķermenis tai resns un drukns, samērā ari zems, jo kājas ir gan slaikas, bet nav garas, āda klāta ar ārkārtīgi garu un tik biezu spalvu, ka izskatās pēc gludas segas. Purns izveido itkā snuķi un piešķir dzīvniekam raksturīgu izskatu.

Ragi āzim diezgan plati un stāv augstāk par acu līniju, liras veidīgi, apakšā neskaidriem gredzeniem un svītrām, galā tievāki un gludi, bālā krāsā un caurspīdīgi. Kaza bez ragiem un tesmenis tai ar četriem pupiem. Spalvas krāsa ir visumā dzeltena vai pe- lēkdzeltena; ķermeņa apakša ir balta. Pieauguša āža garums ir 1.3 m, no kuriem uz asti jārēķina 11 cm, augstums pie skausta tikko 80 cm, pieauguša āža ragu garums gar līkumu mērojot 25 līdz 30 cm.

Saigas barība sastāv it īpaši no halofitu augiem, kuri kupli zaļo saulainajās, sausajās tataru stepēs, kur bieži verd sāls avoti. Gan savādās barības dēļ saigas gaļa iegūst asu smaku, kura vismaz iesācējam ir tik pretīga, ka nevar saigas cepeti baudīt. Āži iziet novembra beigās uz riestu un cīnās savā starpā visai dedzīgi kazu dēļ; pēdējās ir grūsnas līdz maijam un ap šo laiku, parasti pirms šī mēneša vidum vēl, atnes vienu vienīgu mazo, kurš no sākuma ļoti nevarīgs.

*

Visuzkrītošākie starp antilopēm būs gan gnu (Catoblepas), ārkārtīgi savādi gremotāji, starplocekļi, ja tā drīkstētu teikt, starp antilopi, liellopiem un zirgu, īsti ķēmi savas dzimtas cēlo un glīto locekļu vidū. Gnu pirmo reizi uzskatīdams, palieci nezināšanā, kas tas īsti ir par radījumu. Dzīvnieks izliekas kā zirgs, bet atšķeltiem nagiem un vērša galvu, un ar savu izturēšanos viņš pierāda, ka visa viņa daba ar šādu jaukteni vispilnīgāk arī saskan. Lai cik glīta arī nebūtu atsevišķu miesas daļu būve, visu dzīvnieku tomēr nav iespējams saukt par skaistu. Viduklis, kas atbalstas uz v idēji garām, slaikām kājām, ir drukns, priekšā manāmi augstāks kā pakaļā, galva gandrīz četrstūraina, ragi plati kā liellopiem, nāsis kā ar nojumu, acis, ap kurām baltu, rupju spalvu gredzens, ļaunas, ausis mazas un nosmailotas, ragi, kuri ir abiem dzimumiem, stāv uz pieres, ir plakani, ļoti plati, kārpaini, izliekti sānis un atpakaļ un ar galiem uz augšu, aste ar gariem sariem kā zirgam, sejas augšdaļa, kakls, mugura, rīkle un vaigi ar lielām krēpēm, spalva citādi gludi pieguloša. Nāsīs iekšā atrodas kustināms vārstulis; trūkstošo asaru bedrīšu vietā dziedzerotas kārpas.

Baltastainais gnu (Catoblepas gnu), Labās Cerības Raga priekškaļņu iemītnieks, sasniedz 2,8 m kopējā garuma, ierēķinot ari asti, kuras garums ir 50 cm bez, bet 80 līdz 90 cm ar spalvām, un 1,2 m augstumu pie skausta. Pārsvarā ir tumša pelēkbrūna krāsa, kura dažās vietās top gaišāka, bet citās atkal tumšāka.

Gnu dzīvo Dienvidafrikā līdz ekvatoram. Agrāk Kapzemē bija bieži sastopams, bet tagad izskausts tur, kur eiropieši iespiedušies; turpretim hotentotu un kafru zemē gnu dzīvo vēl lielos baros. Gnu ir visai kustīgs un nevaldāms dzīvnieks, kurš labi prot ierīkoties plašajos klajumos. „Gnu izliekas," saka Harris, ..starp visiem dzīvniekiem pats neveiklākais un īpatnējākais kā ārējā izskata, tā arī ierašu un tikumu ziņā. Daba viņā iemiesojusi kādu no savām kar rizēm, kurf nav iespējams bez smiekliem

noskatīties, un kad tas ļogās un liecas uz visām pusēm, nodūri * pinkaino un bārzdaino galvu starp slaidajām, spēcīgajām priekškājām, palaidis brīvi vējā plivināties savu garo un balto asti, tad šis komiskai:-, un arvien biklais dzīvnieks atstāj vienlīdz mežonīgu un smieklīgu iespaidu. Pēkšņi viņš apstājas un stāv mierā, izliekas tā, it kā gribētu aizstāvēties, nodur bārzdaino galvu uz badīšanos, acis, ķā liekas, met zibeņus, un viņa baurošana, kura atgādina lauvas rūkoņu, skan spēcīgi un dusmīgi; tad tāpat negaidot sāk pērt ar asti sānus, lēkā, slienas stāvus un sviežas apkārt, nokrīt ceļos, pieceļas un brītiņu vēlāk jau laiž prom pa klajumu, ka putekļi vien griežas." Tādu viņu mācās pazīt visi ceļotāji, kuri nokļūst Dien- tddafrikas vidienē; jo viņš ir augstākā mērā ziņkārīgs un tīšu prātu tuvojas ikkatram priekšmetam, kurš modinājis viņa ziņkārību, bet it īpaši cilvēkam, ja tas kur parādās. Mīlēdams sabiedrību un Dūdams dzīvs un mūžam nepagurstošs, viņš, neatkarīgs no ūdens un no zāles, klīst no vienas vietas uz otru skatoties pēc gada laikiem, un ceļotājs tāpēc var to sastapt lieliem bariem gandrīz visās vietās, parasti sabiedrībā ar kvaggu un lēcējāzi, kuri noslēdz ar viņu kopīgu sabiedrību, šāds bars tad mūžīgi kust, jo gnu gandrīz nevajadzīgs miers un tie pastāvīgi ieņem vistrakākās pozas.

Svītrainais gnu (Catoblepas tauriņus)

Vairāki ceļotāji apzīmē gnu par neaprobežotas brīvības veidotu un domā arī, ka viņš esot bezgala spēcīgs un drošsirdīgs dzīvnieks. Viņa kustības ir savādas. Gnu ir noteikts aidenieks un pat galopā ceļ bieži vien reizē abas vienas puses kājas. Visas viņa kustības ir ātras, neierobežotas, mežonīgas un dedzīgas. Uz joku dzīšanu un rotaļāšanos viņš ir tik kārs, kā neviens cits gremotājs. Ja notiek nopietnas cīņas, tad gnu buļļi parāda tādu pat drošsirdī

bu, kā kazas. Viņu balss līdzīga liellopu maurošanai. Holandiešu kolonisti tulko savādo jauno gnu rēcienu sekosi: ,.Nonja, gudtn avond" jeb „jaunkundz, labvakar!" un apgalvo, ka gnu mākot šo tik skaidri izteikt, ka bieži varot piekrāpties.

Maņas ir priekšzīmīgas, it īpaši redze, osme un dzirde; turpretim gara spējas liekas niecīgas. Rotaļās vairāk ir trakulības un nebēdības, nekā kaut kā iepriekš pārdomāta.

Gnu govis atnes dažādos mēnešos vienu tēlīti, kura jau pēc nedaudz dienām prot tos pašus lēcienus un jokus, kā viņas vecāki, bet tā kā viņa ir maza, tad šķiet vēl draiskulīgāka. Māte viņu maigi mīl un viņas dēļ dodas nāves briesmās bez apdomāšanās. Nežēlīgi mednieki bieži notrenkā telīti, kamēr tā pakrīt pie zemes, lai iegūtu māti, jo pēdējā parasti nāk savam pakritušajam bērnam klāt, un tad mednieki to nošauj bez pūlēm.

Pieaugušu gnu medīšanai ir savas grūtības dzīvnieku neticamā ātruma un izturības dēļ. Tiek apgalvots, ka gnu, nebūdams pārliecināts, ka varēs izglābties bēgot, skrienot sitrakots medniekam virsū un mēģinot to nonāvēt, durdams un sperdams ar priekškājām.

No nošauta gnu iegūst to pašu labumu, ko no citiem Āfrikas meža zvēriem. Gaļu, kas ir gluži sulīga un smalka, ēd, ādu izlieto visādu ādas lietu pagatavošanai un 110 ragiem taisa nažu spalas un citus priekšmetus.

Baltbardainais gnu

Aitas un kazas

Āžu apakšdzimtā (Caprinae) apvieno aitas un kazas; tās uzrāda savā starpā tik ciešu radniecību, ka gandrīz nav iespējams uzstādīt noteiktas viņu atšķirības. Visas te piederošās sugas sasniedz vidēju gremotāju lielumu, ar spēcīgu, pa daļai neveiklu ķermeni, zemām un spēcīgām kājām ar samērā truliem nagiem un īsiem noapaļotiem pakaļnadziņiem. Ragi ir vairāk vai mazāk saspiesti vai šķautņaini, nereti spirāliski sagriesti, dažās sugās arī mātītēm ir ragi, bet tad tie ir ievērojami mazāki par tēviņu ragiem. Spalvojums ir visai biezs un sastāv no gariem akotu sariem un biezas vilnas. Mātītēm ir tesmenis ar diviem pupiem.

Āžu apakšdzimta izplatīta galvenā kārtā Vecās pasaules ziemeļu daļā, bet dažas sugas sastopamas arī Ziemeļamerikā un Āzijas dienvidos. Āfrikā gan daudzas tautas kopj māju aitu un kazu ganāmpulkus, bet savvaļā dzīvojošās sugas sastopamas tikai šī kontinenta ziemeļos un ziemeļaustrumos.

*

Aitu ģinta (Ovis) atšķiras no kazām ar priekšacu un pakaļ- nadziņu dziedzeriem, plakanu pieri un šķērsgrumbainiem ragiem, kuri auniem ir gliemežveidīgi sagriezti; aitām trūkst arī bārdas un tāpat auniem nav āžu pretīgās smakas. Vispār aitas ir slaidi veidoti dzīvnieki ar tievu viduci, garām kājām un īsu, no visām pusēm spalvainu asti. Galva ir stipri sašaurināta savā priekšdaļā, acis un ausis vidēji lielas; spalvojums ir divkāršs, pinkains vai villains.

Visas savvaļā dzīvojošās aitas apdzīvo ziemeļu puslodes kalnājus. Viņu izplatības apgabals stiepjas no Āzijas līdz Dienvideiropai un pār Amerikas ziemeļu daļu. Ikvienā Āzijas kalnu grupā ir viena vai vairākas īpatnējas sugas, kam pretim Eiropa un Amerika ir sugām nabagas un, cik līdz šim zināms, katra uzrāda tikai vienu sugu.

Vairākas sugas stāv viena otrai ļoti tuvu un dibinātas galvenā kārtā uz ragu atšķirībām, proti viņu lielumu, veidu un griešanos. Ragi uzrāda vairāk vai mazāk stipras šķērsgrumbas, no kurām diezgan skaidri atšķiras pieauguma līnijas. Pēdējās ir tās vietas, kuras uzrāda ar spalvu mešanu sakarā stāvošu maiņu ragu augšanā un atļauj taisīt zināmus, gan diezgan nedrošus dzīvnieka vecuma novērtējumus.

Visas aitas ir īsti kalnu bērni un pacēlās vēl virs sniega robežas, atsevišķas sugas līdz 6000 vai 7000 m. augstumam; bez aitām šinīs augstumos vēl dzīvo tikai kazas, vērsis jaks, mošus briedis un daži putni; tikai viena aitu suga nolaižas līdz Āzijas stepju līdzenumiem un līdz jūras līmenim. Zāļainas nogāzes vai klaji meži, stāvas klintis un tuksnešaini, akmeņu sabirzumi, kuros šur un tur aug kāds rets augs, sastāda savvaļas aitu uzturēšanās vietas. Skatoties pēc gada laika, aitas ceļo no augstienēm ielejās vai atpakaļ: vasara vilina tās uz augšu, ledainā ziema dzen viņas uz leju, piemīlīgākos apgabalos, jo augšā sniegs apklāj viņu galdu. Viņu barība vasarā ir svaigi un sulīgi alpīnie augi, ziemā sūnas, ķērpji un sausas zāles. Aitas ir gardēdes, ja tām pieejama bagāta izvēle, un augstā mērā pieticīgas, ja tām ir maz ko izvēlēties: sausas zāles, koku atvases, miza un līdzīga barība ziemā bieži sastāda viņu vienīgo pārtiku, pie kam tās pie šīs. barības nemaz necieš trūkumu un nenoliesē.

Pie aitām daudz vairāk nekā pie visiem pārējiem māju lopiem, varbūt vienīgi atskaitot ziemeļbriedi, var redzēt kā dzīvnieks verdzībā izvirst. Māju aita ir vairs tikai ēna no savvaļas aitas, jo tā ir pazaudējusi viņas garīgās īpašības. Mundrumā, uzmanībā, drošsirdībā un veiklībā savvaļas aitas nepaliek pakaļ laikam nevienam dzīvniekam. Turpretim māju aita ir trulākais un aprobežotākais dzīvnieks, kādu vien var iedomāties. Tā baidās pat 110 visvājākā ienaidnieka. Izbijusies tā bēg no visniecīgākā iemesla pa galvu pa kaklu un taisni ar to nokļūst briesmās. Taisni tāpēc aita ir tapusi par muļķības simbolu.

Aitu vairošanās spēja ir diezgan ievērojama. Mātīte pēc 20— 25 nedēļu grūsnības laika dzemdē vienu vai divus, retāk trīs vai četrus jērus, kuri drīz pēc dzimšanas ir spējīgi sekot saviem vecākiem. Savvaļas aitas aizstāv savus jērus, līkdamas savu dzīvību briesmās, māju aitas truli un bez pretošanās pieļauj, ka tām aiznes viņu bērnus. Pēc samērā īsa laika jēri top patstāvīgi un jau gandrīz pirms pirmā gada beigām ir spējīgi atkal paši vairoties.

Mūsu zvēru dārzos līdz šim ilgāku laiku turētas tikai tās savvaļas aitu sugas, kuras apdzīvo zemākos kalnus, šīs sugas gūstā vairojas, pārodamās gan savā starpā, gan ar mājas aitu. Cilvēkiem, kuri daudz ar viņām nodarbojas, tās cieši pieķeras, seko viņu saucieniem, labprāt saņem viņu glāstus un var sasniegt pierašanā tādu pakāpi, ka tās var kopā ar citiem māju lopiem dzīt ganībās, bez kā tās izmantotu izdevīgus apstākļus, lai atgūtu brīvību. Cilvēks, kas pieradinātās aitas kopj jau gadu tūkstošus viņu lielā derīguma dēļ, ir izplatījis tās pa visu zemes virsu.

Vienīgā Eiropas savvaļas aita, kura kopā ar Kipras salas sugu ir mazākā no visām, ir uz Korsikas un Sardinijas salām dzīvojošais muflons (Ovis musimon).

No Tesdorpfa par savvaļas muflonu mēs dabūjam zināt seko- šo. Viņš ir 65—70 cm augsts, 1,20 m garš, un tam ir 10 cm gara aste. Aunam ragi sāk augt ceturtā mēnesī, izaug līdz 80 cm gari, mērot gar līkumu, un sasniedz svarā līdz 5 kg. Rags no sākuma ir plakans, bet vēlāk top pie galvas kausa trīsšķautņains, ar plato pusi pagriezts uz priekšu, un tikai galotnē piepatur savu divšķaut- ņaino jaunības formu.

Auniem kakla apakšpusē ir briežiem līdzīgas krēpes un, pēc Tesdorpfa, viņu spalvas krāsa vasarā ir lapsas sarkana ar tumši brūnu sarmojumu uz muguras. Visa apakšpuse, kāju iekšpuse, mazais spogulis un purna priekšpuse ir baltas. Sānu pakaļējās daļas augšpusē atrodas vairāk vai mazāk skaidri izteikta, ziemā stiprāk saredzāma pelēka vai balta seglu vieta. Ziemā tērps top tumšāks, no sarkani brūna līdz kastaņu brūnam.

Aita ganoties izdod klusas blējošas skaņas, sevišķi ja tā sev līdzi ved jēru. Auns ir pilnīgi mēms. Izbiedētie dzīvnieki izdod griezīgu svilpienu.

Riesta laiks parasti velkās divi mēneši, Sardinijā no augusta beigām līdz oktobrim, Korsikā no septembra beigām līdz decembrim. Riesta laikā auni cītīgi cīnās savā starpā. Atskriedamies uz 20 m. tie metās viens uz otru, un tāļu dzirdami viņu ragu sitieni. šī cīņa turpinās tik ilgi, kamēr viens no sāņcenšiem bēg vai tiek nonāvēts.

Aitas spēj vairoties jau pusotra gada vecumā. Martā, aprilī vai maija sākumā pēc piecu mēnešu grūsnības tā dzemdē jēru. Kad jaunpiedzimušais jērs top drusku vecāks, tad, kā Girtanners ziņo, māte ņem atkal pie sevis arī pagājušā gada atvasi.

Jēri ir ļoti dzīvi radījumi, kuri tāpat kā visi šīs ģints radinieki ir ļoti patīkami, kad tie savā starpā dzīvi rotaļājas, badās un taisa pārdrošus lēcienus.

Savā dzimtenē ganāmpulks uzturēšanās vietu uzmeklē augstākās kalnu galotnēs, tomēr īsti kalnu dzīvnieki mufloni nav. Bez meža tie nevar iztikt. Dienu tie atpūšas biezos lapu koku vai priežu mežos. Vakaros bars top modrs un dodas uz bieži tāļu stāvošām ganībām, lai vēl pirms saules lēkta atgrieztos vecā vietā. Bars ēd cietas zāles, brūklenājus, viršus, genistu krūmus, lapu koku zarus un egļu galotnītes, ziemā tas kāri ēd ozola zīles un sarkanā skābarža riekstiņus. Turpretim bars nekad neiet uz tīruma un arī negrauž kokiem mizu. Tā kā mufloni ir izturīgi pret ziemu, tad viņi ir spējīgi aklimatizēties un pavairot mūsu diemžēl stipri samazināto meža dzīvnieku skaitu.

Lielākā no visām savvaļas aitām ir argalis (Ovis ammon), kurš lielā apakšsugu skaitā apdzīvo augstākos Centrālās Āzijas kalnus, gandrīz no Nepālās, Bucharas un Altajiem caur Tibetu un Mongoliju līdz Kamčatkai. Pa daļai tie ir ļoti lieli dzīvnieki, kuru plecu augstums sniedzas līdz 1,20 m, un tiem ir vareni ragi. Ragiem vienmēr galotnes pagrieztas uz āru, bieži izveido vairāk kā vienu apgriezienu un pie pamata pieskaras viens otram. Sevišķi spēcīgi ragi ir Pamiras aitām, pie kurām tie sasniedz no 1,72—1,87 m garumu ar 36—40 cm apkārtmēru pie pamata. Arī argaļa mātītei ir diezgan spēcīgi ragi. Aste ir ļoti īsa, baltā krāsā, tāpat kā lielais, pusciskas apsedzošais spogulis. Pa lielākai daļai dzīvniekiem ir platas, baltas apkakles krēpes, kuras izveido ne sevišķi garas spalvas, gareniski pa muguru un pakausi iet spalvu izcilnis. Ķermeņa virspuse ir pelēki brūna, apakšpuse balta.

Argaļi izvairas no mitriem un mežu apklātiem kalniem. Viņi dzīvo virs meža līnijas, un Centrālāzijas augstkalnos paceļas ievērojamā augstumā. Pamiras aita ir novērota 6COO m augstumā, kamēr tipiskā Altajus apdzīvojošā forma ir sastopama tikai 600 1000 m augstumā, un Kamčatkas pasuga nolaižas vēl daudz zemāk. Pasugas, kas apdzīvo augstākās augstienes, tikai ziemā nolaižas zemāk, tās izvairas no sniega, lai gan vēl ir ļoti veiklas arī sniegā.

Vasarā argalis ēd visus augus, kuri garšo arī mūsu māju aitai, ziemā tas apmierinās ar sūnām, ķērpjiem un sažuvušu zāli. Tad argalis kāpj uz klinšu galotnēm un kalnu šķautnēm, kur vējš ir nopūtis sniegu un ķērpji stāv kaili. Izlasīgāks nekā barībā viņš ir dzērienā, jo tas vienmēr iet uz noteiktiem avotiem, kurus arvien ciena vairāk nekā pārējos. Sāli saturošas vietas, kuras sniedz vismīļākos un dārdākos kumosus, tas apmeklē bieži.

Argaja kustības atbilst viņa spēcīgai, druknai, bet tomēr grā- ciozai būvei. Viņa parastais gājiens vai ātri rikši ir ļoti šķirmīgi; viņa ātrākais gājiena veids, kādu es esmu redzējis, ir neparasti viegli aulēkši, pie kam dzīvnieks pārmaiņus augstu met gaisā, ķermeņa priekšējo un pakaļējo daļu. Bēgot argaļu aitas vienmēr iet rindā viena pakaļ otrai, gluži tāpat kā to mēdz darīt akmeņu kazas un ģemzes. Pa klintīm tās kustās ar tādu pat spēku un veiklību, kā drošību, bez šķietamas piespiešanas uzkāpj pa stāvu krītošām klinšu sienām, bez apdomāšanās lec pār plašiem bezdibeņiem un tāpat metas lielos dziļumos.

Bez cilvēka argaļu aitu vajā tīģeris, vilks un sarkanais vilks, bet tikai retos gadījumos ar sekmēm. Biežāk šiem plēsējiem izdodas nomedīt kādu argaļu jēru; pēdējā Jaunākais ienaidnieks ir tomēr akmeņu ērglis. Ērgļa asās acis ne katru reizi maldās, kad jērs pieplok zemei un pārvēršas itin kā par akmeni, un jaunais neaizsargātais dzīvnieciņš ir neglābjami pazudis, ja viņa māte vēl laikā neatgriežas.

Apskatījuši savvaļas aitas, mēs piegriezīsimies mājas dzīvniekiem, kurus cilvēks ir uzaudzējis no dažiem savvaļas dzīvniekiem.

Mājas aita ir mierīgs, pacietīgs, vientiesīgs un verdzisks dzīvnieks, bez gribas un bikls, ar vārdu sakot, garlaicīgs radījums. Tikai riesta laikā aita uzrāda dažas īpašības, kuras, būtu cilvēka ievērības vērtas. Vispār aita uzrāda tādu garīgu aprobežotību, kāda ne pie viena mājas dzīvnieka nav sastopama. Viņa nekā nesaprot un nekā nespēj iemācīties un tādēļ pati neprot sev palīdzēt. Ja cilvēks savu interešu dēļ to neņemtu pilnīgā aizsardzībā, tad tā īsā laikā izbeigtos. Viņas bailīgums un biklums ir taisni nožēlojami. Katrs nepazīstams troksnis visu ganāmpulku samulsina; pie zibeņa, pērkoņa un vētras aitas pat pilnīgi zaudē galvu un nereti tad ir veltas cilvēka lielākās pūles. Aita ir arī vienīgais māju dzīvnieks, kurš, kā II āns ziņo, nekad nepaliek atpakaļ par savvaļas dzīvnieku.

Tomēr nedrīkst aizmirst, ka minētās garīgās īpašības cilvēks, aiz lietderības pamata, ir aitai ieaudzējis. Patvaļīgu un patstāvīgu dzīvnieku ilgstoši turēt tik lielos baros, kā ir turētas aitas, būtu pilnīgi neiespējami. Tā cilvēks ir visas savvaļas aitu garīgās īpašības, kas viņam nenoderēja, ilgā izvēlē iznīdējis, līdz palikušas pāri tikai cilvēkam vēlamās īpašības.

Aita vairāk mīl sausus un augsti novietotus apgabalus nekā zemus un mitrus. Japānā, piemērām, tā vēl nav ieviesusies. Pēc Lin- neja datiem, aita ēd no parastiem Viduseiropas augiem 327 sugas, kamēr 141 sugu nicina. Gundega, vilka pienene, bezlaicīte, kosa, kreimule un doņi aitai ir inde. Sāli tā mīl ļoti un svaigs dzeramais ūdens tai ir nepieciešama vajadzība.

Ar 9. vai 10. gadu reizē ar zobu pazaudēšanu aitai iestājas vecums. Vidējais vecums ir 14—15 gadu. Aita ir spējīga pāroties un vairoties pēc viena gada, bet auns pēc 18 mēnešiem. Visas sugas pārojas savā starpā bez grūtībām un tādēļ aitu sugu var viegli uzlabot.

Ar bārdas un smakas trūkumu pie auniem krēpainās aitas (Ammotragus) tuvojas īstām aitām. Garā kazas tipa seja un acu priekšējo dziedzeru trūkums atgādina kazas. Tālāk plakanā,

Bizons

apakšpusē kailā aste, ir tāda pat kā kazai; viņa tāpat kā pie kazām tiek nesta pacelta. Ragi gan ir iekārtoti līdzīgi dažām īstām aitām, tomēr ar savu šķērsgriezumu un formu atgādina vairāk dažu kazu ragus. Garie mātītes ragi, starpnagu dziedzeru pilnīgs trūkums, pušķainās astes garums un savādās krēpes liecina par īpatnēju attīstības virzienu. Mums ir jāpieņem, ka krēpainās aitas atzarošanās no kopējā celma notikusi pirms aitas un kazas šķiršanās. Tāpēc viņai ir ar tām abām kopējas, bet arī pašai savas īpatnējas pazīmes.

Šī grupa aptver tikai vienu sugu — krēpaino aitu (Ammotragus lervia), kas vairākās pasugās apdzīvo Ziemejāfriku no Atlasa līdz Ēģiptes Sudanai. Chartumas apkārtnes kalni un tuksnesis uz rietumiem no Biskras ir viņas izplatības apgabala dienvidrobeža.

Par viņu dzīves veidu Bivri (Buvry) raksta: „Arujs", kā krēpaino aitu vispār sauc iedzimtie Dienvidalžirā, „mīl kalnāju augstākās klinšu muguras, pie kurām var nokļūt tikai pa sadrupušu akmeņu un noritējušu klinšu drupu jucekli, un tāpēc viņa medīšana ir ļoti grūta, bieži pat bīstama. Bez tam tā nesola daudz peļņas, jo krēpainā aita dzīvo pa vienai, un tikai teķu laikā, kas iekrīt novembrī, salasās vairākas aitas un tad arī auni kādu laiku turas kopā, lai pēc tam atkal izklīstu katrs par sevi. Pārošanās laikā starp auniem notiek bieži visai sīvas ciņas. Arabi apgalvo, ka tādos gadījumos nevarot izprast, ko vairāk apbrīnot, vai pacietību, ar kādu iemīlējušies teķi noliektām galvām pusstundas un vēl ilgāk stāvot viens otram pretī, vai arī šausmīgo saduršanās sparu, kad tie skrejot viens pret otru, vai arī beidzot viņu ragu stiprumu, kas izturot tādus triecienus, par kuriem būtu jādomā, ka tie sadragās galvas kausu pat elefantam. Vasarā aruja barība ir sulīgi alpinie augi, ziemā sakaltuši ķērpji un sausas zāles; laikam viņam pa garšai ir arī daži no zemākiem krūmveidīgiem kociņiem."

*

Plecīgais un spēcīgais kazu (grupa Capra) ķermenis balstās uz resnām, ne visai augstām kājām, kakls ir drukns, galva samērā īsa un pierē plata; aste, kuru parasti nes paceltu, ir trīsšķautnaina un apakšā kaila. Acis ir lielas un dzīvas, asaru dobīšu nav, ausis stāvas, šauri saasinātas un ļoti kustīgas. Starpnagu dziedzeru nav, mazākais pakaļkājām; tomēr dažām Indijas mājas kazu rasēm pie priekškājām viņi esot. Skaidri gada pieaugumos iedalītos ragus nes abi dzimumi, lai gan āzim tie ir stiprāk attīstīti. Mātītēm ir divi pupi, tomēr atsevišķiem mājas kazu īpatņiem dažreiz viņu ir vairāk.

Savvaļas kazas apdzīvo Vidus- un Rietumāziju, Eiropu un Ziemeļ- austrumāfriku; pieradinātās cilvēks ir izplatījis tagad pa visu zemi. Viņas vispār ir kalnāju, sevišķi augstkalnāju apdzīvotājas, kas viņas uzmeklē vientuļas, no cilvēka neapdzīvotas vietas. Sugu vairākums kāp pat pāri mūžīgā sniega robežai. Saulainas vietas ar sausām ganībām, reti meži, nogāzes un klinšu drupāji, kā arī kaili kalnu ragi un klintis, kas nekustoši rēgojas ārā no mūžīgā sniega un ledus, ir viņu mītnes. Visas sugas mīl sabiedrību. Kazas ir kustīgi, dzīvi, nemierīgi, gudri un ķircīgi kustoņi. Bez apstājas viņas skraida un lēkā apkārt; vienīgi pa atgremošanas laiku viņas mierīgi guļ uz vietas. Tikai veci tēviņi bieži dzīvo vientuļi; pārējie īpatņi vienmēr turas uzticīgi kopā ar citiem no savas sugas. Gan darbodamās kā dienā un naktī, viņas tomēr dod priekšroku dienai. Kazu īpašības izpaužas pie katras izdevības. Viņas ir visai veiklas kāpe- lēšanā. Drošiem soļiem tās iet pāri bīstamākām vietām kalnos, tām nereibst galva stāvot uz visšaurākām šķautnēm, vienaldzīgi viņas noskatās visdrausmīgākā bezdibenī, bezrūpīgi, taisni ar traku pārdrošību viņas ganās gandrīz uz vertikālām sienām. Viņas ir samērā ļoti spēcīgas un brīnišķīgi pacietīgas un tāpēc pilnīgi piemērotas apdzīvot trūcīgus apvidus, kur katra lapiņa, katrs stiebriņš ir jāiegūst ar pūlēm. Ķircīgas un rotaļīgas savā starpā, viņas pret citiem radījumiem izrādās uzmanīgas un tramīgas un bēg parasti pie mazākā troksnīša; bet aizstāvoties tās cīnās droši un varonīgi un ar zināmu prieku plēsties, kas tām itin labi piestāv.

Visādi sulīgi kalnāju augi sastāda kazu barību. Kāras augstā mērā, viņas izmeklē sev vienmēr labākos kumosus, prot arī teicami izraudzīt vietas, kas sniedz viņām labas ganības, un tāpēc bieži klejo no viena apgabala uz otru. Visas sugas mīl sāli un tāpēc kārtīgi apmeklē tās vietas, kur šis gardums ir atrodams. Ūdens viņām ir nepieciešams; tāpēc viņas izvairās no tādiem apvidiem, kur nav ne avotu, ne strautu.

Manas liekas ir attīstītas diezgan vienlīdzīgi. Visas kazas redz, dzird un ož ļoti asi, dažas sugas patiesi uz neticamiem attālumiem. Viņu garīgās īpašības, kā jau aizrādīts, stāv uz diezgan augstas pakāpes; piedzīvojums viņas drīz izmāca tik lielā mērā, ka viņas prot sekmīgi izvairīties no draudošām briesmām. Viņu mazuļu skaits svārstās no 1 līdz 4; visas savvaļas sugas dzemdē augstākais 2, pieradinātās tikai ļoti retos gadījumos 4 mazuļus. Kazlēni nāk pasaulē pilņīgi attīstīti un ar vaļējām acīm un jau pēc dažām minūtēm spēj sekot vecām. Savvaļas sugas mazuļi pirmā savas dzīves dienā skraida apkārt pa kalnājiem tikpat bezbailīgi un droši kā viņu vecāki.

*

Turi (Turus apakšģinta)

ir ļoti dīvaini izplatīti, jo viena suga dzīvo vistālākos Eiropas rietumos — Spānijā, bet otra vistāļākos rītos_— Kaukazā.

īstais turs (Capra (Turus) caucasica), vēl ļoti līdzinās pus- aitām. Bārda viņam ir gandrīz neattīstīta; viņa īsu, cirtainu spalvu bārkstu veidā sedz tikai zodu. Bez tam ragi ļoti lielā mērā līdzinās pusaitu ragiem; viņi liecas vispirms uz augšu un ārpusi, tad atpakaļ un uz ārpusi un ar galotnēm rāda uz iekšu un uz augšu. Pie vienas apakšsugas Austrumkaukazā (Capra caucasica cylindri- cornis), ragi ir ar ieapaļi cilindrisku šķērsgriezumu. Tura krāsa, kas pie atsevišķām pasugām mazliet novirzās, ir sarkani brūna ar tumšu svītru gar muguru un kāju priekšējo pusi. Vēders un kāju iekšpuse ir netīri balti. Vasarā virspuses krāsa ir vairāk pelēki sarkanbrūna.

Turam loti tuvu stāv Spānijas jeb kalnu akmeņu kaza (Capra (Turus) pyrenaica), kas ar savu sevišķi ziemā stipri attīstīto, skaisto bārdu tomēr vairāk līdzinās īstām akmeņu kazām.

Kalnu kazas (apakšģinta Aegocerus) apdzīvo kalnu grēdas tādos augstumos, kur tikai reti zīdītāji var dzīvot. Tikai ļoti aukstās ziemās viņi nokāpj apgabalos, kas atrodas drusku zemāk. Ar šo dzīves veidu roku rokā iet tas apstāklis, ka katra kalnu kazu suga ir izplatīta ļoti šaurās robežās un ka tai ir tieksme radīt pasugas.

Visplašāk izplatīta ir Sibirijas kalnu kaza (Capra (Aegoceros) sibirica), Kaukazā dzīvo kopā kalnu kazas un turi. Rietumkaukaza kalnu kaza (Capra (Aegoceros) severtzowi) ir īsts kalnu kazu apakšgints priekšstāvis ar visām viņa pazīmēm. Pēc izplatības otrā vietā kādreiz stāvēja mūsu Alpu kalnu kaza, (Capra (Aegoceros) ibex), kura dzimtene gan tagad ir tik ierobežota, ka šis ir laikam, vismazākais, kādas kalnu kazas izplatības apgabals.

Alpu kalnu kaza (Capra ibex) ir stalts radījums, kura ķermeņa garums ir 1,5—1,6 metri ar 13,5 cm garu asti, ko dzīvnieks nes uz augšu izceltu. Pie pleciem viņas augstums ir 80—100 cm.; svars ir 75—100 kg. Dzīvnieks atstāj tādu iespaidu, ka viņš ir stiprs un izturīgs. Ķermenis ir drukns, kakls vidēji gajš, galva samērā maza, bet pie pieres stipri izliekta. Kājas ir stipras un vidēji augstas. Ragi, kurus atrodam pie abiem dzimumiem, pie veciem dzīvniekiem sasniedz ievērojamu lielumu un stiprumu.

Spalva ir rupja, bieza un dažāda veida, skatoties pēc gada laikiem. Ziemā viņa ir rupjāka, viļņaināka un nespodrāka, vasarā īsāka, smalkāka, spīdošāka. Aukstākajā gada laikā viņa ir sajaukta ar biezo pamata vilnu, kas līdz ar temperātūras celšanos izkrīt.

Jau pirms dažiem simtiem gadu kalnu kazu skaits bija ļoti samazinājies, un ja 18. gadusimtenī nebūtu bijušas sevišķas iestādes, kas pūlējās tās taupīt, tad tagad mēs varbūt vairs neatrastu nevienu no viņām.

Kaukaza turs (Capra caucasica)

Tagad Alpu kalnu kaza, neskaitot atsevišķos izklidušos īpatņus, savvaļā dzīvo vēl tikai Pjemontā un, pēc K n a u e r a ziņām, Monblana un Montē Rozas Alpu kalnu grēdā starp pirmās dienvidus daļu un Vallisas robežas apgabaliem. Arī te viņa jau sen būtu no malu medniekiem iznīcināta, ja viņu nesargātu visstingrākie medību likumi.

Cik lielā mērā dzīvnieku aizsardzības likumi un mēģinājumi viņus no jauna ieaudzēt, varēs aizturēt šī kalnu dzīvnieka iznīkšanu, ir jānogaida.

*

Kazas šaurākā nozīmē (apakšģintu Capra) caurmērā ir drusku mazākas par kalnu kazām. Viņu ragi ir vairāk vai mazāk saspiesti, ar asām malām, ar šķērsgrumbojumiem, zobenveidīgi izliekti vai skrūvveidīgi sagriezti.

Becoarkaza, kuru Persijā sauc par boc-pazangu, tēviņu par pazang, mātīti par boc (Capra hircus), ir drusku mazāka par Eiropas kalnu kazu, bet tomēr jūtami lielāka par mūsu māju kazu. Pieauguša āža garums ir apmēram 1,5 m, astes garums 20 cm, augstums pie skausta 95 cm un pie krustiem par 2 cm vairāk.

Rietumāzijā, kur becoarkazas dzīvo uz visiem augstākiem kalniem un sastopama ļoti bieži, viņa, pēc Koči (Kotschy) ziņām, parasti apdzīvojot kalnāju joslu sākot no 1500 m virs jūras līmeņa un augstāk. Vismīļāk viņa uzturoties tanīs kalnāja vietās, kur ap kailajām klinšu galotnēm bagātīgi aug viņu mīļākā barība — dzeltenīgiem ziediem ziedošie čemuraugi. Pēc turku mednieku nostāstiem, jau agri no rīta dzīvnieki dodas no mežiem, kur tie pavadījuši nakti, kalnu augstumos, ganās viņu galotnēs un uz visaugstāk stāvošām kalnu nogāzēm, bieži vien tuvu pie pašiem šļūdoņiem. Vakaros tie atgriežas atkal mežos.

Pēc savas izturēšanās, dabas un uzstāšanās becoarkaza dzīvi atgādina kalnu kazu. Vasarā āzis uzmeklē kalnāja augstākās daļas bieži līdz pat sniega robežai, kamēr kazas ganās drusku zemākā joslā. Ziemā abi dzimumi apvienojas un dažos apgabalos nokāpj pat līdz jūrai. Ātri un bezrūpīgi becoarkaza skrien pa grūti pieejamiem ceļiem, bieži stāv stundām ilgi un skatās bezdibenī, pie kam tai nereibst galva, izveicīgi kāpelē pa klinšu šķautnēm un ar lielu drosmi un veiklumu izdara pārdrošus lēcienus. Viņa ir stipri viltīga un prot izvairīties no briesmām. Viņas maņas ir labi attīstītas: viņa saož no liela attāluma un dzird vismazāko troksnīti. Arī viņas garīgās spējas stāv uz apmēram tās pašas pakāpes, kā kalnu kazai. Pārošanās laikā, kas iekrīt novembrī, āži stūrgalvīgi un ar lielu sparu cīnās savā starpā; par to pietiekoši liecina robi un šķembeles, kas nosistas no ragu priekšējās malas. Aprīlī vai maijā kaza atnes 1 vai 2, ne visai reti pat trīs kazlēnus. Tie seko mātei jau tūlīt pēc piedzimšanas, no trešās dienas sākot pat pa visgrūtākām tekām. Viņi ātri pieaug un, kā visas kazas, ir gatavi katrā laikā uz jokiem un rotaļām.

*

Jautājums par to, no kurienes cēlusies māju kaza, var tikt uzskatīts par pilnīgi atrisinātu. Māju kaza var būt cēlusies tikai no savvaļā dzīvojošām kazu sugām Capra. Ka te būtu līdzi darbojušies citi kazām līdzīgi dzīvnieki, kā piem., tars, ir pilnīgi izslēgts. Visas savvaļā dzīvojošās kazas, ieslēdzot arī kalnu kazu. ir savā starpā un arī māju kazai tik tuvu rada, ka dod ar viņu pilnīgus, vairoties spējīgus bastardus.

Pie Prisca mājas kazu grupas pieder vērtīgākās un dižciltīgākās kazu rases, kādas vien vispār ir: Angoras kaza un Kašmiras kaza.

Angoras kazas ir skaisti, lieli dzīvnieki, kuru āžiem ir vareni spirālveidīgi sagriezti un slīpi uz ārpusi vērsti ragi. Kazai ragi ir daudz mazāki un ir pusloka veidā vērsti uz āru. Tāpat kā lielākai viņas radinieku daļai, Angoras kazai ir nolēkušās ausis. Galvenā pazīme ir īpatnēji garā vilna, kas atstāj brīvas tikai galvu, ausis un kāju apakšējo daļu. Pretēji citām kazām ar garu vilnu, pie kurām parasti pagarinājas akotainā spalva, Angoras kazai taisni mīkstā vilna kļūst gara un cirtaina. īsā, akotainā spalva ir zem tās apslēpta. Vilna pie kakla, kur tā ir visgarākā, sasniedz 20 centimetrus, uz pārējā ķermeņa apmēram 16 centimetrus. Parasti viņa ir balta, tāpat arī ragi ir gaišā ragu krāsā; dažreiz vilna ir dzeltengana, retāk pelēka vai melna. Angoras kazas smalkā vilna dod kemelvilnu, no kuras iegūst kemeldziju. Aiz pārpratuma šo vārdu pie mums pārgrozīja par „kamēļa" vilnu. Tirdzniecībā kemelvilna saucas par moheru. No viņas iegūst dziju plīša pagatavošanai. Bez tam no viņas auž kamelotu un alpaka audumus, ciktāl pēdējos nepagatavo no Alpakas vilnas. Dzīvnieks pie divreizējas cirpšanas dodot 1,5 kilogramma vilnas.

Gan ne mazāk vērtīga par nupat aprakstīto ir K a š m i r a s kaza, diezgan mazs, bet patīkami veidots dzīvnieks ar gandrīz 1,5 metriem kopgaruma un 60 cm augstuma pie pleciem.

Gara, cieta, smalka un vienkārša akotveidīga vilna apsedz īso, ārkārtīgi smalko, mīksto, dūnai līdzīgo vilnu. Tikai seja un ausis ir segtas īsu vilnu. Vilna gaišiem dzīvniekiem ir balta vai bālgani pelēka, tumšākiem pelnu pelēka. Sākot ar Tibetu, šīs skaistās kazas izplatības apgabals sniedzas pāri Bucharai līdz ķirģizu zemei. Bengālijā viņa arī ir ievesta. Tibetas kalnos, kurus viņa apmeklē arī ziemā un niknākā aukstumā, viņa ir bieži sastopama.

Visvairāk meklē tīri balto krāsu, kurai patiešām ir zīda spožums un skaistums. Viens dzīvnieks dod apmēram 0,3 līdz 0,4 kilogramus lietojamu vilnas pūku. Kvadrātmetra izgatavošanai ir vajadzīgi apmēra 800 grami. Bet īstā Kašmiras" šalle arī maksā 2400—3000 vācu marku.

Arī šo kazu ir mēģināts Eiropā ieaudzēt, ko pirmā iesāka Francija, tomēr ilgstošas sekmes nav sasniegtas.

Pēc savas garīgās būtības, kaza ir taisni pretēja aitai. Viņa arī cilvēku mājturībā līdz zināmai robežai ir pasargājusi savu patstāvību. Pēc kaķa viņa gan būs patstāvīgākais mājas kustonis. Ar to nav teikts, ka viņu nevar iedresēt. Kazām var iemācīt vieglus darbus, kā vilkt vieglus ratus. Tomēr arī tur viņas vēl patura lielu daļu no savām iegribām. Ja viņas sajūt, ka tās pārpūlē, moca, vai, ja viņām nav patikas uz darbu, tad viņas ne ar kādiem sodiem nevar piespiest to turpināt, gluži otrādi, sitieni dzīvniekus padara vēl tik ietiepīgākus, viņi tad īsti izrāda sava „āža dabu" un nepaklausa.

Kalnos kazām ļauj vasarā ganīties pilnīgi brīvi bez uzraudzības. Tikai šad un tad ierodas kalps, kas viņām atnes sāli un tās aprauga. Neskatoties uz to, ka viņas nepazīst baiļu no pazīstamiem kopējiem, viņas dzīvo pilnīgi kā mežonīgi dzīvnieki, pilnīgā patvaļā, izveido mazus ganāmus pulkus, ietura noteiktas ganības, • mācas pazīt viņām draudošās briesmas un izsargāties no tām un piebiedrojas pat arī mežonīgām kalnu kazām, kurām viņas tā nerieb, kā aitas.

Kaza ir radīta kalniem. Jo tie ir stāvāki, mežonīgāki un sa- raustītāki, jo viņa tur, kā rādās, jūtas labāk. Eiropas dienvidos un pārējo zemes daļu mērenos apvidos grūti gan būs staigāt kalnos, nesastopot tur ganošos kazu barus. Viņas prot atdzīvināt vistukšākās klintis un padarīt piemīlīgu visbēdīgāko apvidu.

Amerika un Austrālija ieguva savas kazas tikai no eiropiešiem.

Kazu derīgums ir ievērojams. Viņu uztura maksā maz, vasarā tikpat kā nekā, bet viņas apgādā māju ar pienu un dod mazturīgiem arī vēl mēslus viņu tīrumiem. Pēc tam, kad kazkopība pie mums ilgu laiku bija novārtā, viņai jaunākā laikā atkal piegriež lielāku vērību.

Mošusvērši. Bifeļi. Gaurs. Gajals. Bantengs.

Par atsevišķas apakšdzimtas pārstāvjiem mēs skaitām m o š u s- vēršus jeb bizāmvēršus (Ovibovinae) ar vienīgo ģintu Ovibos. Kamēr vecākie autori nav vienis prātis par to, vai šos atgremotājus nostādīt pie aitām vai ragu lopiem, daži jaunākie zoologi viņus uzskata par gnu un takina radniekiem un apvieno viņus ar tiem vienā apakšdzimtā. Kā vienmēr, šādos koptipos mēs domājam saskatīt ļoti vecu grupu, kas agri ir nošķīrusies no kopīgā dobradžu celma un ir gājusi savu īpatnēju attīstības gaitu.

Kā tik daudziem platragu dzīvniekiem, tā arī mošusvēršu attīstībai ziedu laiki pieder pagātnei. Leduslaikmetā viņu izplatības apgabals stiepās ap visu polu. Viņš izpletās pār Āziju un Vi- duseiropu līdz Anglijai, bet vienmēr atradās uz ziemeļiem no abu zemes daļu lielām kalnu grēdām. Dārdoņā ir visvairāk dienvidos gulošā atrodne. Tagadnē dzimta ierobežojas vienīgi ar polāro Ziemeļameriku.

Mošusvērša ķermeņa veids ietura apmēram vidu starp ragu lopiem un aitām. Pēdējās viņam, bez šaubām, ir tuvāki radinieki; arī pēc visa izskata un, īpaši ar savu liekto sejas līniju, viņi atgādina loti lielu aunu ar garu vilnu. Pie gandi'īz 2,5 metru garuma plecu augstums ir apmēram 1,1 metrs.

Ragi apklāj gandrīz visu pieri; pie pamata tie ir plati un plakani, un vidū tuvojas tik tuvu, ka starp viņiem paliek tikai tieva, dziļa vaga.

Nevienādi izveidotie nagi ir lieli, plati un apaļi, pakaļējie nagi mazi un augsti. Kurmeni apsedz sevišķi bieza spalva, arī kājas un seja ir klāti uzkrītoši biezu spalvu. Samērā resnie akoti ir vispār gari un vairāk vai mazāk cirtaini un no žoda līdz krūtīm pagarinās krēpēs, kas gandrīz skar zemi un izveido gar abām pusēm, īpaši pakaļējā daļā, līdz nagiem nokarājošos 60—70 cm garu apsegu.

Visu mošusvēršu dzīves veids būs gan apmēram vienāds. Viņi ir sastopami visās vietās apvidū, kur* tie dzīvo, bet, kā rādās, viņi sevišķi mīļo izraudzīt par pastāvīgām uzturēšanās vietām ielejas un zemākas vietas. Tur viņi izveido 20—30 gabalu lielus pulciņus.

Lēni un apdomīgi viņi pārstaigā bezgalīgo sniega tuksnesi, meklējot pārtiku apsološās vietās. Salīdzinot ar šādu ziemu, kura viņiem sniedz tikai dziļi zem sniega aprakto trūcīgo barību, vasarā viņi bez pūlēm pārtiek no, kaut isu laiku, un vismaz vietām ikrāšņi augošiem zemiem augiem; tad gan viņiem ir ļoti daudz jācieš no dažreiz patiešām ārkārtīgi lieliem mušu bariem un tanī pat laikā jāmet spalva.

Augusta beigās dzīvnieki pārojas un maija beigās, tā tad pēc 9 mēnešiem, govs raida pasaulē savu teļu, mazu, ļoti patīkamu radījumu, kuļ-u vecā apkopj ļoti maigi un vajadzības gadījumā-aizstāv ar lielāko drošsirdību.

Mošusvērši, par spīti savam neveiklam augumam, kustas apbrīnojami viegli, pēc Rossa, ar antilopu veiklību un ātrumu. Līdzīgi kazām, viņi kāpelē apkārt pa klintīm, bez kādas piepūlēšanās uzkāpj pa stāvām klinšu sienām, un viņiem nereibst galva, skatoties no augšas dziļā lejā.

Ragu lopi (Bovinae), pēdējā dobradžu apakšdzimta, ir loti spēcīgi un smagi atgremotāji, kuru galvenās pazīmes ir: vairāk vai mazāk apaļi un gludi, abiem dzimumiem piešķirti ragi, plats purns ar lielu, kailu nedalītu, vienmēr mitru purna spoguli, gaja, pušķaina aste, kas sniedzas līdz vēzīša locītavai, priekšacu un nagu dziedzeru trūkums, un govīm tesmenis ar četriem pupiem.

Visu Eiropu un Āfriku, Vidus- un Dienvidāziju, ka arī Amerikas ziemeļus var uzskatīt par ragu lopu dzimteni; cilvēka kalpībā pārgājušās sugas pašlaik ir izplatītas pa visām zemeslodes daļām. Savvaļas sugas apdzīvo visdažādākās vietas, vienas biezākus mežus, otras klajas noras, vienas līdzenumus, bet citas kalnājus, kur viņas uzkāpj pat līdz 5—6.000 m augstumiem.

Visi ragu lopi gan izskatās neveikli un lēni, tomēr spēj arī ātri kustēties un izrāda daudz vairāk meistarības, nekā to varētu no viņiem sagaidīt.' Viņu parastā gaita ir lēni soļi; tomēr viņi arī ātri rikšo, un dažreiz sāk skriet ļoti neveiklos aulekšos, kuri tomēr nes ļoti ātri uz priekšu. Sugas, kas apdzīvo kalnājus, meistariski kāpelē, visas peld viegli un labi, un dažas bez vilcināšanās peld pāri visplatākajām upēm. Viņu spēks ir ārkārtīgs, izturība apbrīnojama. Starp maņām visaugstāk stāv osme; dzirde arī ir laba, redze nav sevišķi attīstīta. Garīgās spējas ir mazas; tomēr savvaļas ragu lopi izrāda daudz vairāk saprāta, kā pieradinātie, kuriem savi garīgie spēki nav sevišķi jānodarbina.

Ne tikai bifeļu (Bubalus) apakšģinti, bet ari vispār starp visiem ragu lopiem, bez šaubām, viszemāko vietu ieņem Celebesa salas bifelis, a n o a j eb ģemzui felis (Bos Bubalus) depres- sicornis). Anoa, atskaitot dažas mājas ragu kultūras rases, ir ragu lopu ģints pundurs, jo pie apmēram 1 m plecu augstuma viņš sasniedz 2 m kopgarumu, no kura uz asti jārēķina 30 cm.

Āzijas bifeļu forma vismaz ragu izveidojuma ziņā, acīmredzot, ir primitīvāka par Āfrikas bifeļu formu. Priekš mums viņai ir tiktāl lielāka nozīme, ka no viņas ir cēlušies mājas bifeļi un ka viņa vecākā dilūvijā ir izplatījusies līdz Eiropai.

Āzijas jeb Indijas a r n i s, ir liels dzīvnieks, kas sasniedz līdz 1,8 m augstumu plecos. Tipiskā apakšsuga ir tumšā pelnu krāsā, gandrīz melna, tomēr ir arī viena tumši brūna pasuga Augšassamā un otra ar baltu kāju apakšējo daļu, baltu apakšlūpu un šauru, baltu krūšu svītru, kas mīt Borneo salā.

Būdams liels ūdens draugs, kā visas viņa grupas sugas, Indijas bifelis mīt tikai savas izplatības apgabala purvainos apvidos, vai nu upju ielejās, vai arī mazu, kaut arī tikai laikiem ūdeni saturošu ezeru tiešā tuvumā, vai beidzot seklu lagūnu apkārtnē pie jūras krasta.

Arnis ir mājas bifeļu ciltstēvs. Vēl šodien, kā jau minējām, arni nereti sagūsta un padara par mājkustoni. Dažreiz pieradinātas govis ļauj aplekt savvaļas bifeļu vēršiem.

Pašlaik mājas bifelis apdzīvo visu Dienvidāziju, Dienvidjapānu, Dienvidķīnu un Malājas archipelāgu un ir sastopams arī Dienvid- austrumeiropā. Šeit viņš mīt Dienvidkrievijā, Balkanu zemēs, Ungārijā un Dienviditalijā. Āfrikā viņš ir atrodams tikai Ēģiptē, sevišķi lielu nozīmi viņš ieguva Nīlas deltā pēc tam, kad lopu mēris gandrīz pilnīgi iznīcināja turienes liellopus. Eiropā bifelis, pēc Ša- laja, nonāca apmērām pirmā gadu simteņa vidū pēc Kristus. Itālijā, pretēji dažiem uzskatiem, viņš ir akiimatizēts mazākais kopš 595. g. pēc Kr.

Karsti, purvaini vai ar ūdeni bagāti apgabali viņam un visiem viņa radniekiem ir visvairāk pa prātam. Nīlas delta priekš bifeļa ir paradīze. Donavas lejgala zemēs viņš jūtas ļoti labi; Italijas purvos viņš ir vienīgais savas dzimtas priekšstāvis, jo visi pārējie šinī neveselīgajā apgabalā nobeidzās; Lejasēģiptē tas ir visur parasts, blakus kazai patiesībā vienīgais mājkustonis, no kura iegūst pienu un sviestu. Katrā deltas sādžā un arī lielākā daļā Augšēģiptes miestiņu vidū starp būdām atrodas liela peļķe, kura kalpo vienīgi tam nolūkam, lai sniegtu bifelim ērtu mazgāšanās vietu. Daudz biežāk nekā ganībās kustoņus redz ūdenī, ja tas viņiem ir pieejams, pie tam tik dziļi iegremdējušos, ka virs ūdens spoguļa paceļas tikai galva un maza daļa no muguras. Ar Nīlas pārplūšanu bifeļiem sākas prieka laiki. Peldēdami viņi klejo pa pārplūdušiem laukiem, noēd zāli uz ežām un cietos grīšļus uz vēl neapstrādātām vietām, sapulcējas lielos baros, rotaļājas ūdenī cits ar citu un nāk uz māju tikai tad, kad govis spiež piens, un viņas grib tikt izslauktas. Ļoti skaisti izskatās, kad bifeļu bars peld pāri caurmērā gandrīz 1 km plata upei. Vairāki gani, pa lielākai daļai 8—12 gadus veci bērni, sēd kustoņiem uz muguras un bezrūpīgi ļauj sevi nest pāri šausmīgiem dziļumiem un cauri augstiem viļņiem.

Meistarību, kādu bifelis izrāda peldēšanā, gribas vienmēr apbrīnot. Viņi izturas, itkā ūdens būtu viņu īstais elements, nirst, noliekas uz sāniem, pa pusei uz muguras, nekustinādami nevienu locekli, omulīgi ļauj straumei sevi nest un tad atkal peld taisnā virzienā šķērsām pāri upei, gan no straumes nesti uz leju. Droši 6_8 stundas viņi ikdienas pavada ūdenī, omulīgi izstiepušies, šeit nodarbojas ar atgremošanu un izskatās vismaz tikpat pašapmierināti kā viņu saimnieki, kuri, nodarbodamies ar līdzīgām lietām, ir izstiepušies uz sauszemes. Katrs bifelis top nemierīgs un pat ļaunprātīgs, ja viņam ilgāku laiku ir jāiztiek bez ūdens.

Uz sauszemes bifelis izskatās noteikti neveiklāks kā ūdenī. Viņa gaita ir smaga un skrējiens, lai gan diezgan šķirmīgs, tomēr ir tikai grūta kustēšanās uz priekšu.

Pirmo reiz sastopot pieradinātos bifeļus, patiesi ir no viņiem jānobīstas. Sejas izteiksme norāda uz nevaldāmu spītību un apslēptu mežonību; acīs liekas var lasīt viltību un neģēlību. Bet drīz vien novērotājs pārliecinās, ka būtu pilnīgi nepareizi par bifeli spriest pēc izskata. Viņš ir visai labsirdīgs kustonis, kuru bez bailēm uztic visnespēcīgākā bērna uzraudzībai. Nesatricināma vienaldzība pret visu, kas neattiecas uz ūdeni vai ēšanu, izņemot vēl varbūt teļu, kas nesen piedzimis bifeļu govij, raksturo šī kustoņa dabu. Ar taisni trulu vienaldzību viņš padodas neizbēgamam, vienaldzīgi velk arklu vai ratus, ļauj sevi dzīt uz māju un vadīt atkal uz tīrumu un neprasa neko citu, kā vajadzīgo mazgāšanos ūdenī vairākas stundas no vietas.

Bifeļa labā īpašība ir viņa pieticība, kurai patiesi nav līdzīga piemēra. Purvu zāles un visādus purvu augus, jaunas niedras un līdzīgus augus, īsi sakot, vielas, kuras visi pārējie radījumi nicina, viņš ēd ar tādu pašu patiku, itkā viņš baudītu visgārdāko barību.

Labums, ko bifelis atnes, ir samērā vēl lielāks nekā tas, ko atnes mūsu māju ragu lopi, jo pirmais neprasa tikpat kā nekādas kopšanas un apmierinas ar augiem, kas no visiem mūsu māju dzīvniekiem tiek nicināti. Purvainos apgabalos viņš arī lauku apstrādāšanai ir neatsverami noderīgs dzīvnieks, jo kas viņam trūkst saprāta ziņā, to atsver tā lielais spēks.

*

Āfrikas meža bifeļi atšķiras no Āzijas bifeļa, neievērojot ragu formu, ar to, ka deguna kaulam ir īsi iekšēji turpinājumi, kā arī ar dažiem citiem anatomiskiem sīkumiem.

Bifeļu sugu skaits, kas apdzīvo Āfriku, ir bieži bijis zinātnieku iztirzājumu priekšmets, un uzskati šai jautājumā ir bieži mainīti. Patiesībā mūsu acīs smagais, milzīgais, melnais kaferu bifelis ar lielajiem ragiem liekas būt pavisam cits radījums nekā samērā mazais sarkanais bifelis ar maziem, vienkāršiem ragiem.

Priekšā mēs nostādām šīs apakšģintas visizcilāko priekšstāvi, kaferu bifeli jeb melno bifeli (Bos (Bubalus) caffer), kas sevišķi izceļas ar saviem īpatnējiem ragiem un ir stiprākais un mežonīgākais no viņiem. Viņa miesas uzbūve ir druknāka nekā pie citiem bifeļiem, galva samērā maza un nekādā ziņā ne lempīga, drīzāk gan labi veidota, tikai pieres apgabalā šaura, pār deguna virsu liekta, pie mutes drusku platāka. Ragi ir ar biezām krokām ■un sākot no saknes vispirms izliecas uz sāniem un atpakaļ, tad uz augšu un muguras pusi, ar galiem tie manāmi izliekti uz iekšu.

Par spalvu tērpu īstenībā var runāt tikai uz galvas un kājām.

Tādēļ dzīvnieka melnā krāsa vairāk atkarājas no melnās ādas krāsas nekā no melnās spalvas, kas galos ir drusku gaišāka.

īstā kaferu bifeļa tēvija ir Kapzeme, kur viņš vēl 18. g. s. bija viscaur sastopama līdz pat Kapštatei. Tagad viņš te ir galīgi izzudis un palicis pāri tikai viens šo dzīvnieku ganāmpulks, kas atrodas valdības aizsardzībā un dzīvo Kapkolonijas austrumu apgabala mežos un necaurejamā Naisnas mežā, kas atrodas starp Mosselu un Delagoa jūras līci.

Otrs šīs rindas gala loceklis ir sarkanais bifelis Bos (Bubalus) caffer nanus, kas dzīvo Kongo apgabalā un ir tikai 1,2—1,5 m augsts.

Kaferu bifelis ir sabiedrisks radījums, kas ar sev līdzīgiem rada pulkus, kas sastāv no 30—60 gabaliem. Kur viņus nemaz nevajā, vai arī maz aiztiek, tur viņu pulki sastāv no simtiem un tūkstošiem galvu.

Karstajās dienas stundās kaferu bifelis guļ klusu un bez kustēšanās vienā un tai pašā vietā, gan miegā, gan pa starpām gremodams. Nereti viņš guļ kādā ūdens vai dubļu peļķē, kādēļ tas bieži ir pārklāts ar pamatīgu netīrumu kārtu. Ja tādu, viņa garšai piemērotu, vietu trūkst, tad tas izvēlas ēnaināko vietu mežā vai biezoknī, vai pat gravā, lai te justos netraucētā mierā. Tuksnešainos līdzenumos viņš apmierinas pat ar ēnu, ko met kāds neliels krūms vai koks.

Lai gan īstenībā bifeļi nav bailīgi, tomēr parasti ieraugot cilvēku, tie metās bēgt un, ja tos vairāk medī, pūlas izvairīties no viņa tuvuma.

Kaferu bifelis (Bos caffer)

Cilvēks nav vienīgais bifeļa ienaidnieks, arī lauva uzbrūk ne tikai teļiem, bet arī pieaugušiem bifeļiem, kurus tas, ja tam iaimē- jas, nonāvē ar to, ka izmežģī dzivniekam sprandu. Katrā ziņā var sastapt bifeļus, kas plēsēju ir no sevis noKratījuši, varbūt pat nonāvējuši, bet cīņā tie mantojuši dziļas rētas kaklā un plecos.

*

Vēl arvien mēs noteikti nezinām, cik liels ir apakšģintas Bibos savvaļā dzīvojošo sugu skaits. Parasti izšķir trīs formas, kas pazīstamas zem nosaukuma bantengs, gaurs un gajals.

Gaurs jeb džungļu vērsis (Bos (Bibos) frontalis gaurus), ir sevišķi spēcīgi noaudzis zemu stāvošs meža vērsis ar ļoti muskuļainām kājām, kuru priekšējais pāris ir ievērojami īsāks par pakaļējo.

Džungļu vērsis ir izplatīts visos lielākos Indijas un Burmas kalnu mežos, kā arī uz Malajas pussalas.

Gajals jeb pierainais vērsis (Bos (Bibos) frontalis frontalis) ir vēl smagāks nekā Indijas gaurs, zemāks un mugurā garāks, tam ir pilnīgi līdzena piere un no tās atiet horizontālā plāksnē taisni prom novirzīti ragi. Ķermeņa garums ir 3,6 m, no kuriem uz asti jārēķina 80 cm, plecu augstums ir 1,5—1,6 m. Govs ir 1,4 1,5 m augsta.

Par gajala dzimteni ir jāuzskata kalnainie apgabali uz austrumiem no Bramaputras līdz pat Burmai. Ar savu mošumu un izveicību gajals pierāda, ka tas ir kalnu dzīvnieks, un viņš tiešām ir gandrīz tikpat pārdrošs kāpelētājs kā vērsis-jaks. Viņa dabu apraksta kā maigu un draudzīgu. Un tiešām, arī mūsu zvēru dārzos gajals ir daudz rāmāks un draudzīgāks nekā gaurs. Nekad gajals neuzbrūk cilvēkiem, bet vienmēr jau no tālienes izvairas no tiem; pret plēsīgiem zvēriem turpretim viņš aizstāvas drošsirdīgi, un pat tīģeri un panteru piespiež bēgt. Viņa asās maņas to nodrošina un viņa veiklība un skriešanas ātrums pasargā to, ja tam kādreiz gadas bēgt.

Iedzimtie jau no seniem laikiem gajalu ir pārvērtuši par mājas dzīvnieku, tomēr nav to pieradinājuši mūsu māju dzīvnieku nozīmē.

Burmas tautām pieder pussavvaļas gajalu (Bos frontalis) bari, kurus tie pievilina ar sāli. Pamazām gajali pierod tā, ka sāli ņem no ī'okas un sādžas iedzīvotājiem seko līdz viņu būdām. Tomēr viņi ir pieradināmi tikai līdz zināmai pakāpei. Kad iedzimtie atstāj savas nometnes, gajali tiem neseko, bet gan paliek to nometņu tuvumā, kur viņi «pieraduši".

*

Par skaistāko no visiem savvaļā dzīvojošiem ragu lopiem ir jāuzskata malaju bantengs (Bos banteng); šim dzīvniekam ir samērīga būve un patīkama krāsa. Dzīvnieka kopgarums, ieskaitot 85 cm garo asti, ir jāaplēš uz 2,9 m, skausta augstums uz 1,5 m.

Bantenga izplatības apgabals stiepjas pār Javu, Borneo, Su- matras austrumdaļu, Bali, Malajas pussalu līdz Pegu un Arakana ziemeļu robežai un caur čitagongas kalniem līdz Manipurai, Siamai un Kochinchianai.

Māju ragu lopi

Māju ragu lopi ir svarīgākie cilvēka saimniecības dzīvnieki. Viņi ir pamats mūsu tagadējai kultūrai, lauksaimniecībai, kura patiesi ir iespējama tikai pateicoties viņiem. Viņu nozīme cilvēka saimniecībā ir ļoti liela: „Kad liellopi bija pieradināti," saka Hāns, „kad cilvēks jau dzēra pienu un jūdza vērsi arklā, tad pamatvilcienos visi svarīgākie mūsu kultūras ieguvumi bija jau sasniegti; visi vēlākie jaunieguvumi bija vērtīgi papildinājumi, bet tie pēc būtības nekā daudz vairs nevarēja grozīt."

Tagad pēc cūkas ragu lopi ir ievērojamākie gaļas devēji. Mājas ragu lopu skaits ar katru dienu pavairojas.

Jau no aizvēsturiskiem laikiem māju lopi bija izplatīti pa visu Veco Pasauli un to trūka tikai tur, kur saimniecisku apstākļu dēļ tos nav iespējams turēt, piem. tālos ziemeļos. Lielais dažādīgums ķermeņa izskatā atbilst viņu lielajam izplatības apgabalam. Blakus punduriem, kuru plecu augstums sasniedz tikko 1 m, ir arī milži, līdz 1,5 m augsti.

Ļoti dažādas teorijas par mūsu mājas ragu lopu izcelšanos ir puslīdz nonākušas pie tā slēdziena, ka par šo ragu lopu ciltstēvu ir uzskatams taurs jeb urs (Bos primigenenius), kurš Eiropā izmiris tikai vēsturiskos laikos. Atsevišķās vietās šī savvaļas liellopu suga bija uzglabājusies pat līdz 17. gadsimtenim, gan ne pilnīgi savvaļā, bet apsargātos parkos. Pēc noteiktām vēsturiskām ziņām, pēdējais taurs, pēc dzimuma govs, nobeidzies Mazovijas parkā 1627. gadā.

Bez rakstiskām ziņām par tauru uzglabājušies arī viņa notēlo- jumi un zīmējumi. Par labākiem dzīvnieka notēliem skaita asiriešu un babiloniešu reljefus ar ainām no tauru medībām. Labi pazīstams arī Augsburgā atrastais taura zīmējums, kuru publicēja angļu zoologs K. Smits.

Skats uz māju ragu lopu dzīvi dažādās zemēs ir reizē saistošs un pamācošs. Austrumsudanas nomādos mēs redzam ganu ciltis, kas dzīvo tādu pat dzīvi, kā viņu senči pirms gadu tūkstošiem. Ganāmpulki ir viņu vienīgā bagātība. Viņus pašus vērtē pēc tā, cik viņiem pieder aitu un liellopu, gluži kā lapus vērtē pēc viņu ziemeļbriežu skaita. Visu šo nomadu dzīve ir uz visciešāko saistīta ar lop kopību. Daudzas arabu ciltis, kuras klejo pa zāļainākām stepēm, savu ganāmpulku dēļ visu mūžu atrodas nepārtrauktā ceļojumā. Neviens te nedomā uzcelt saviem ganāmpulkiem kūti. Tikai tur, kur lauvas biežāk parādās, liellopus, aitas un kazas sadzen no dzeloņainiem mimozu krūmiem samestā iežogojumā. Kur zvēru karalim nav jāmaksā nodevas, tur turpretim ganāmpulkam atļauj pārgulēt turpat, kur tas ganīdamies noliekas uz nakts atpūtu. Pat bagātākie Eiropas lopkopji, holandiešus neizslēdzot, laikam nevarēs stādīties priekšā, cik milzīgi ir šo nomadu lopu bari.

Dienvidkrievijā, tatāru un ķirģizu zemēs un laikam arī lielākā Vidusāzijas daļā tāpat audzē ievērojamus liellopu ganāmpulkus. Visa Dienvidkrievijas stepe ir apklāta zirgu, aitu un ragu lopu pulkiem.

Vasaru visi šie lopi dienu no dienas pavada zem klajām debesīm; auksto garo ziemu tie mīt aiz zemes uzbēruma, lai kautcik glābtos no vējiem un sniegputeņiem. Ja uzbērumam vienā pusē ir neliels gabaliņš caura jumta, tad to skaita jau par lielisku kūti. Liellopi skaitā te pārsniedz citus mājlopus; tie arī sniegputeņos neaiziet tik drīz bojā, kā aitas vai zirgi, jo tie nezaudē sajēgu, bet mēdz doties taisnā virzienā uz māju. Liellopi te ir taisni neticamā mērā pieticīgi, gandrīz nejūtīgi pret laika pārmaiņām un izturīgi arī pie sliktas barības. Pie ķirģīziem un kalmikiem, kur ragu lopus lieto arī nastu nešanai, lopi dzīvo īstu klejotāju dzīvi. Vasaru stepe viscaur dod labas ganības, bet ziemai jāizvēlas apgabali, kas bagāti niedrājiem, ar kuru sausajām lapām un stublājiem lopiem jāapmierinās.

Ar pavisam citādu rūpību lopus kopj Viduseiropas kalnājos, sevišķi Alpos, kaut arī te vēl atliek ko vēlēties. Lopi ļoti mīl mierīgo, skaisto vasaras uzturēšanās laiku kalnos. Kad liek atskanēt zvaniņam, ar kuru paziņo par aiziešanu uz kalnu ganībām, visi lopi top uzmanīgi. Govis, maudamas un jautri lēkādamas, sapulcējas kopā, lai dotos pakaļ visskaistākai govij, kurai raibā lentā pakārts kaklā vislielākais zvaniņš un arī ragi puķēm izpušķoti. Un tur, augstu kalnos, lopiem tiešām ir lieliska dzīve. Alpinie augi dod lielisku un garšīgu barību.

Pēc visa minētā par māju lopu garīgām spējām man nav daudz nekas vairs ko sacīt. Govs, bez šaubām, stāv uz zema garīga līmeņa, jo blakus aitai tā ir muļķīgākais no mūsu mājlopiem. Savu kopēju tā tomēr pazīst, klausa saucieniem un seko aicinājumam, izrāda arī zināmas simpātijās pret to, kas ar viņu daudz nodarbojas. Taču laikam te vairāk darbojas paraša nekā īsta atziņa un saprāts.

«Viss garīgais," saka šeitlins, ,,tanīs ragu lopos, kas vairāk pavada brīvē, izceļas skaistāk nekā tanīs, kas dzīvo kūtī. Alpu govis ātrāk iemācās pazīt savu kopēju, ir mundrākas un, priecājas dzīvāk. Bet viņu goda sajūtas tomēr ir vājas. Ja viena otru ir atspiedusi nost, tad pārspētā daudz ko par to neiztaisa: ne tā sirdās, ne kaunas, bet paiet tālāk, noliec galvu un ēd atkal. Arī uzvarētāja neizrāda ne lepnuma, ne prieka un tāpat turpina atkal ēst. Vērsis ir attīstītāks par pašu apgarotāko govi; tam ir asākas maņas, vairāk spēka apziņas, drošsirdības un veiklības, tas skatās ar saprātu ap sevi un jūtas par varenu sava ganāmpulka apsargātāju; tas dodas virsū ienaidniekam un droši cīnās ar to. Svešu vērsi tas necieš savā ganāmpulkā, bet cīnās ar to uz dzīvību un nāvi."

Jaks (Bos (Poēphagus) grunniens) ir vienīgais pārstāvis savā apakš&intī. Viņa ķermenis viscaur spēcīgs un stiprs, galva viņam vidēji liela, ļoti plata, ar garu, augstu un plakanu pieri, no kurienes pakāpeniski sašaurinas līdz neglītajam purnam, ragi piestiprināti pieres kaulam pakaļā, uz leju saspiesti, kakls īss, bet pie skausta, un tāpat arī skausta priekšdaļa ieliekti kuprā. Spalva viscaur smalka un gara, uz pieres un pakauša saveļas cirtās un krokās un bieži nokaras pāri par visu seju, bet uz skausta un gar abiem sāniem izaug garāka un izveido smagi nokārušās, priekškaram līdzīgas, mazliet cirtotas krēpes, kuras, tāpat kā īsti kuplais, zirga astei līdzīgais astes pušķis, velkas pa zemi.

Mājas jaku Eiropā sāka pazīt jau kopš senlaikiem. Tikai jaunākos laikos esam mācījušies pazīt arī savvaļas jaku. Sevišķi

P r ž e v a ļ s k i m mums jāpateicas par šī dzīvnieka pamatīgo aprakstu. Viņš liecina, ka īpatnējo, rukšķošo skaņu, no kam cēlies sugas nosaukums (grunniens = rukšķošais), izdodot tikai pieradinātie dzīvnieki. Tāpēc arī slavenais krievu ceļotājs jaku apzīmē par „mēmo". Mājas jaka spalva var būt dažādās krāsās, turpretim savvaļas jakam tās krāsa gandrīz viscaur vienāda. Veco dzīvnieku spalva ir skaisti dziļimelna ar brūnganu atsitumu uz muguras un sānos; visgarām gar muguru iet sudrabpelēka svītra. Veca vērša kopgarums ir 4,25 m, astes garums bez spalvām 0,75, augstums līdz kupra virsai 1,9 m, ragu garums 80 līdz 90 cm, svars 650— 720 kg.

Tibetas augstiene un visas tās kalnu grēdas, kuras stāv ar to sakarā, ir tā vieta, kur jaks dzīvo; augstienes starp 4000 un 6000 m ir viņa uzturēšanās apgabals. Uz kailās zemes viņa dzimtenes saimnieciski nederīgajos laukos tikai vietumis sastopama nabadzīga zāle, kuru ziemā trakojošās aukas appūš ar sniegu, bet vasarā tās neļauj viņai kuplāk izaugt, šādos tuksnešos tad jaks atrod to, kas apmierina viņa vajadzības, un atrod patvērumu no cilvēka, un tamdēļ cīņā par savu dzīvību spēj pastāvēt vieglāk, kā to varētu domāt.

Prževaļskis (Przewalsky) atrada tanīs Ziemeļtibetas apgabalos, caur kuriem viņš gāja cauri, itin visur vecus vēršus un nelielas jaku sabiedrības, bet lielus pulkus turpretim tikai tādās vietās, kur bija bagātas ganības, šādi pulki tad arī mazāk vai vairāk kārtīgi klīst pa plašiem apgabaliem, vasarā, pēc mongoļu izteicieniem, parādas zālainās ganībās, kur ziemu tie nav sastopami, un labāk uzturas arī ūdeņu tuvumā, kur apkārt zāle aug labāk nekā uz kailajām augstienēm, turpretim vecie vērši paliek tanī pašā apgabalā no gads gadā, vai nu aiz kūtrības vai aiz kādiem citiem iemesliem, un pavada savas dienas vienatnē vai arī sabiedrojas daudz ja pa 3—5 kopā. Govis, vērsēni un teli turpretim sadodas lielos pulkos, kur dzīvniekus var skaitīt simtiem, bet pēc mongoļu apgalvojuma pat tūkstošiem.

Ja dzīvnieki mana briesmas, tad tūlīt sadodas kopā ciešā pulkā un ieņem teļus vidū: bet dažas lielās govis un daži vērši mēģina iegūt drošākas ziņas par miera traucējumiem un iziet izlūku gājienā uz dažādām pusēm. Ja tuvojas vai dod uguni kāds mednieks, tad viss sadrūzmotais pulks metas pēkšņi bēgt rikšiem, bieži arī aulekšiem, pēdējā gadījumā galvu pie zemes nodūruši un asti gaisā. Tā dzīvnieki skrej prom pa līdzenumu, ne apkārt neskatīdamies; viņus ietin putekļu mākonis un zeme zem viņu kājām rīb tā, kā dzird pa lielu gabalu. Bet šāda traka bēgšana tomēr nevelkas ilgi; reti šie dzīvnieki, pēkšņi izbiedēti, noskrien vairāk par 1 km, visbiežāk mazāk.

«Ievērojamākā jaka īpašība," saka Prževaļskis, „ir viņa kūtrība. Agri un vakaros viņš iet ganībās; pārējo dienas daļu viņš ziedo atpūtai, kurai viņš nododas stāvēdams vai guļus. Un tad tikai gremošana liecina, ka viņš ir dzīvs; jo citādi tas līdzinās kādam no akmens izcirstam tēlam."

Jaka medības ir priekš droša un labi apbruņota strēlnieka tikpat vilinošas, cik bīstamas. Bez kādas apdomāšanās, kaut gan ne visos gadījumos, varenais dzīvnieks drāžas medniekam virsū, ja tas nav viņu nāvīgi ievainojis, un mednieks, lai kaut arī būtu drošsirdīgs, izveicīgs, aukstasinīgs un apbruņojies ar vislabākajiem ieročiem, nekad nevar galvot, ka viņam izdosies nogāzt satrakoti uz- brukdamo un daudz spēcīgāko pretnieku ar kādu nākošo šāvienu. Tamdēļ arī mongoļi bīstas no jaka tikpat kā no nelabā, griež labprāt viņam ceļu un ja nu tiešām dodas medībās, tad šauj kalnu milzenim vienmēr tikai no kādas drošas paslēptuves un uzreiz pa 8— 12 kopā, cerēdami, ka tas viņus nedabūs manīt un tāpēc aizbēgs, bet pēc 2—3 dienām no ievainojumiem nobeigsies un tad laimīgi izdosies "viņu atrast.

Tibetanietis jaku lieto kā nastu nesēju un jājamo dzīvnieku. Mājas jaka piens un gaļa abi ir vienlīdz labi. Ādu miecē, no spalvas vij virves. Vērtīgākais ir aste, no kuras dabū daudzināto zirga asti, slaveno kara simbolu senos laikos.

Sumbrs, arī sūbrs (Bos (Bison) bonanus) sasniedz pie skausta 1,8, pie klustiem apmēram 1,5 m augstumu un 3,5 m garumu, bet sver 500 -700 kg. Viņš mums šķiet kā kāda pirmatnēja spēka un stipruma parādība. Galva viņam vidēji liela un nebūt nav neglīta, drīzāk gan labi izveidota, piere augsta un ļoti plata. Turna gals plats, ausis īsas un apaļas, acis drīzāk mazas nekā lielas, kakls ļoti spēcīgs, īss un plats, pakakle stiepjas līdz krūtīm, viduklis, kas balstās uz spēcīgām, bet ne īsām kājām ar lieliem, ovāliem nagiem un diezgan maziem nadziņiem, liels, no pakauša sākot un mugurai līdz pusei stipri velvēts, bet no šejienes līdz krustiem pamazām krītošs, aste īsa un resna. Miesu sedz spalva, kas viscaur ir bieza un kupla un sastāv no garām, lielāko daļu sprogainām saru spalvām un saveltām vilnas spalvām, bet spalva top garāka zem žoda un

Vērsis jaks (Bos grunniens)

izaug par pinkainu bārdu, un garāka arī kaklam gar apakšmalu un izveido platas krēpes, kuras nokarādamās apklāj visu apkakli. Pavasarī ziemas spalva velkas nost lieliem kušķiem. Kopējā spalvas krāsa ir kastaņbrūna ar mazāk vai vairāk spēcīgu palsu atsitumu.

Meži, kas diluvijam nobeidzoties Eiropā sāka izveidoties, ļāva sumbram, šim mežu dzīvniekam, izplatīties pa visu Eiropu, līdz beidzot arī viņu izskauda, gan vienīgi tikai cilvēks, tik tāļu, ka palicis vairs tikai nedaudz eksemplāru. Viņa agrākā izplatība ir pierādama ar vēstures ziņām. Grieķijas ziedu laikos viņš bija bieži sastopams Bulgārijā; Vidus Eiropā tas dzīvoja gandrīz visur. Ari- stotels nosauc to par „Bonasos" un apraksta skaidri; Plinijs min Vāciju par viņa dzimteni; Kalpurnius raksta par viņu ap 282. gadu pēc Kristus; Nibelungu dziesma min, ka tas dzīvojot Vasgau'ā, Ekkehrads raksta, ka ap 1000. gadu tas esot sastopams kā meža zvērs pie S.-Gallenas. Ap 1373. gadu sumbrs dzīvoja Pomeranijā, 15. gadu simtenī Prūsijā, 16. — Lietavā, 18. — starp Tilziti un La- biovu Austrumprūsijā, kur pēdējo sumbru nobeidza 1755. gadā kāds meža zaglis.

Mūsu gadusimteņa sākumā sumbri nelielā skaitā apdzīvoja 2 vietas: Belovežas gāršu Grodnas provincē Polijā un nelielu apgabalu Kaukazā. Pasaules kara laikā sumbrs abās vietās tika galīgi izskausts. īpašā rezervātā Belovežas mežā patlaban tiek turēts ap 20 sumbru.

Kaut gan sumbra kustības liekas smagas un neveiklas, tomēr, pie gaismas apskatītas, tās ir diezgan dzīvas. Gaita ir ātra soļošana, skrej viņš smagiem, bet šķirmīgiem aulekšiem, nodūris galvu pie zemes un asti izstiepis taisni gaisā. Pār purviem un ūdeņiem sumbrs brien un peld viegli. No maņām visvairāk attīstīta ir osme. Pēc Filatova novērojumiem, sumbrs ir noteikts osmes dzīvnieks, kurš, ja briesmas draud, vienmēr paļaujas uz savu degunu. Nomaldījušies teļi meklējot savu pulku, dzīdami pēdas ar nodurtu purnu, līdzīgi sunim. Redze un dzirde sumbram nav attīstīta labi. Raksturs mainās ar vecumu. Jaunākie dzīvnieki izrādās par mundriem, žirgtiem un uz rotaļāšanos kāriem radījumiem, ir arī samērā labsirdīgi, lai nu gan ne mīlīgi un gluži miermīlīgi, bet arī ne ļauni; turpretim vecākie, un it īpaši vērši, uzskatāmi kā nopietni, pat gandrīz saīguši, viegli sakaitināmi un dusmās karsti radījumi.

*

Tas pats liktenis, kurš piepildījies pie sumbra vairāku gadu simteņu laikā, ir ķēris viņa vienīgo radinieku bizonu neticami īsā laikā, varētu gandrīz teikt, vienā pašā gadu desmitā. Vēl tikai pussimts gadus atpakaļ šis varenais dzīvnieks miljoniem klīda pa bezgalīgi plašajām Ziemeļamerikas zemēm — šodien savā vaiā neklīst vairs neviens dzīvnieks; tie atrodami pārs tūkstošu dzīvnieku skaitā vēl tikai dažos aizsargātos rezervātos.

Vēsturē nav zināms neviens otrs tāds piemērs, ka nevainīgs, derīgs dzīvnieks, kurš nav baudījis ne niecīgāko likuma aizsardzību, niecīga ieguvuma dēļ būtu tā gluži sistēmātiski izšauts un bez žēlastības pulkiem iznīcināts. Par kādreizējiem neskaitāmiem Ziemeļamerikas „bifeļu" bariem tagad nodod liecību vairs tikai izbālējušie kauli, kuri guļ izkaisīti pa plašajiem neapdzīvotajiem klajumiem.

Bizons jeb amerikāņu bufalo (Bos (Bison) bison) ir starp Ziemeļamerikas dzīvniekiem tas pats, kas Eiropā sumbrs: milzenis starp visiem turienes sauszemes zīdītājiem. Vērša garums ir 2,7—3,0 m, nerēķinot 50, bet ar matiem 65 cm garo asti; augstums pie skausta 1,7—1,9 m, pie krustiem 1,4—1,6 m; smagums svārstās starp 600 un 1000 kg.

Bizons jāuzskata, vismaz kopš tiem laikiem, kad viņa izplatības apgabals tika sašaurināts, kā raksturīgs dzīvnieks tanīs nepārredzamos stepju apgabalos, kurus amerikāņi sauc par prērijām, še viņš dzīvoja sabiedrībās. Kaut gan bizons izliekas lempīgs, viņš tomēr kustas diezgan viegli, neraugoties uz īsajām kājām, viņš noskrien ātri lielus gabalus. Nekad viņš nesoļo lēnām tik slinkā gaitā, kā kāds pieradināts liellops, bet viņa soļi vienmēr ir steidzīgi, viņš rikšo ātri un izturīgi un aulekšo tik spēcīgi, ka zirgam, ja grib viņu panākt, jāpiespiežas. Balss ir dobja rūkšana, vairāk dziļa āucinā- šana nekā baurošana. Kad tūkstoši laiž balsis vaļā uzreiz, tad tās savienojas dārdoņā, kuru salīdzina ar tāla pērkoņa rūcieniem.

No maņām visaugstākās viņam ir osme un dzirde. Bizons saož ļoti labi un dzird pa lielu gabalu. Garīgo spēju ziņā viņš neatšķiras no citiem radiniekiem. Viņš ir maz apdāvināts, labsirdīgs un ielaižas ar cilvēkiem, kuri prot ar viņu īsti apieties, gandrīz draudzīgās attiecībās, un vismaz iemācas pazīt savu kopēju.

Vasaru neuzkrītošā, bet sulīgā prēriju zāle ir bizonam laba barība; ziemu dzīvniekiem bija jāķeras pie zaru galiem un sakaltušām lapām, pie sausas zāles, pie ķerpjiem un sūnām. „Kad svilinošā saules karstumā zaļais zāles lauks ir nodedzis," tā F i n š s stāsta, „tad ar sausiem zāles kušķiem bizonam tomēr vēl pietiek, un pat pēc lielajām prēriju degšanām rudenī paliek vēl tik daudz oazu melnajā klajumā, kurām uguns pārlēkusi pāri, ka pulki klejodami var atrast barības vēl pietiekoši. Ziemu, saprotams, ar pārtiku ir grūtāk, un ar tām niecīgām zāles paliekām, kas tiek izkašņātas no sniega apakšas, gandrīz nav vairs iespējams iztikt."

Divpadsmitā šķira Daudznadži (Multungula)

Daudznadži nostājas mūsu priekšā kā iznīkstošas cilts pārstāvji, kā pēdējās atvases no kādreiz skaitā tik bagātās zīdītāju nodaļas. Tie parādās mums kā dzīvi agrāko radīšanas posmu liecinieki, kā senās mūsu zemes dienas, kuras sniedzas vēl līdz mūsu laikiem. Milži no citām šķirām, kuri blakus viņiem dzīvojoši senlaikos, sen jau izdzēsti no dzīvības grāmatas, vienīgi viņi vēl līdzinās tiem varenajiem radījumiem, kuri kādreiz apdzīvojuši mūsu zemi. Tagad nu viņi stāv vieni paši un gandrīz ikkatrs par sevi, tāļu šķirts no pārējiem, bet visus mēs tos tomēr pieskaitam vienai šķirai, jo tie locekļi, kas viņus savienojuši, ir izmiruši un starpas starp viņiem ir kļuvušas ievērojamas.

Daudznadži, patlaban vienīgie milzeņi sauszemes zīdītāju starpā, ir raksturoti ar lempīgu un lielu miesas būvi. Locekļi tiem īsi un resni, kājas ar trīs līdz pieci pirkstiem; katrs pirksts ieslēgts savā īpašā nagā. Vairākām sugām ir pagarināta sejas daļa, dažām deguns izstiepjas uzkrītoši garš snuķa veidā. Kakls īss, no vidukļa tikko nošķirts; aste reti kad sniedzas līdz locītavai; ausis svārstās plašos apmēros; acis caurmērā mazas, it kā sarukušas. Miesu sedz bieza āda, kura apklāta bieži tikai nedaudziem, retāk bieziem sariem, bet lieliem gabaliem ir gandrīz pilnīgi kaila.

Cūkas

īpašu apakššķiru sastāda sarainie dzīvnieki jeb cūkas (Suidae). Viņas, salīdzinot ar smagajiem un lielajiem stāviem tanī pašā šķirā, izliekas kā glīti biezādainie. Viduklis viņām saspiests no sāniem, galva gandrīz konveidīga, priekšā ar nošķeltu galu, aste parasti tieva, gara un gredzenā sagriezta, garais purns galā paplašināts par smeceri, kurā atrodas nāsis; ausis lielas, parasti stāvas; acis stāv .šķībi un ir samērā mazas; kājas slaikas un tievas, pirksti pāriem, vidējie, uz kuriem atbalstas ķermenis, ievērojami lielāki par malējiem. Ķermeni sedz vairāk vai mazāk biezs saru ģērbs. Visām cūkām augšējā un apakšējā rindā ir visi trīs zobu veidi — īsta visēdēja zobu sistēma!

Atskaitot Austrāliju un lielāko tiesu Ziemeļamerikas sarainie dzīvnieki mīt gandrīz visās pārējās pasaules daļās. Lieli, slapji, purvaini meži kalnainos vai līdzenos apgabalos, biezokņi, krūmāji, slapji klajumi ar garu zāli un lauki ir viņu uzturēšanās vietas. Viņi visi mīl ūdens tuvumu, jeb, citiem vārdiem, purvus, peļķes, upju un ezeru krastus, šeit dūņās vai dumbā izrok guļas vietu un guļ tajā pa atpūtas laiku, bieži pa pusei ūdenī; dažas sugas meklē patvērumu ari lielās alās zem koku saknēm. Lielākā daļa ir sabiedriski dzīvnieki; tomēr viņu bari reti sasniedz ievērojamu lielumu. Cūkas dzīvo naktsdzīvi; jo arī tajās vietās, kur viņām nav jābaidās no briesmām, viņas sāk savas gaitas tikai ar krēslas iestāšanos. Viņas nemaz nav tik lempīgas un neveiklas kā izskatās, drīzāk viņu kustības ir samērā vieglas. Viņu soļi ir diezgan žigli, rikši ātri, aulekši sastāv no virknes īpatnēju lēcienu, no kuriem katrs tiek pavadīts ar izteiksmīgu urkšķienu. Visas peld teicami, pat pāri jūras šaurumiem, lai nokļūtu no vienas salas uz otru. Arī cūku maņas, sevišķi osme un dzirde, ir labi attīstītas: cūkas saož un dzird teicami; turpretī mazā un tumšā acs liekas nav sevišķi asa. Būdamas uzmanīgas un tramīgas, savvaļas cūkas no briesmām parasti bēg, bet nevarēdamas izbēgt tūliņ varonīgi aizsargājas un pat bez kavēšanās uzbrūk pretniekam. Tad viņas mēģina skrienot to nogāzt zemē un ievainot ar saviem asiem ilkņiem, un šos šausmīgos ieročus viņas prot izlietot ar tik lielu veiklību un tik ievērojamu spēku, ka var tapt ļoti bīstamas. Kuiļi aizsargā savas cūkas un pēdējās savus mazuļus ar lielu uzupurēšanos. Viņu garīgās spējas nevar vērtēt pārāk zemu. Mēģinājumi iedresēt mājas cūkas, kas izdarīti dažās vietās, izdevušies un pierāda, ka šie kustoņi ir ļoti vērīgi. Viņu balss ir savāda urkšķēšana, kas izteic omulību un pašapmierinātību vai labsajūtu, bet sāpēs un bailēs tā ir griezīga kviekšana.

Cūkas ir visēdēji visplašākā nozīmē. Dažas no viņām pārtiek vienīgi no augu vielām: saknēm, stiebraugiem, labības, koku augļiem, sīpoliem, sēnēm un t. t., pārējās bez tam ēd arī kukaiņus un viņu kāpurus, gliemjus, tārpus, vardes, peles, pat zivis un sevišķi maitas. Viņu ēdelība ir visiem zināma, tāpēc par to nav jārunā.

Tikai pie nedaudzām sugām cūka dzemdē vienu pašu vai mazu pulciņu sivēnu; pārējās dzemdē daudz mazuļu, dažreiz vairāk kā jebkurš cits zīdītājs, līdz 24. Sivēni ir ļoti daiļi, jautri, kustīgi radījumi, par kuriem katram ir jāpriecājas. Viņi aug pārsteidzoši ātri un jau pēc gada spēj vairoties, kāpēc ari visas viņām sevišķi izdevīgas zemes ir pilnas savvaļas cūkām, un pat tur, kur viņas nekādā ziņā nesaudzē, ir grūti tās iznīdēt.

Visas savvaļas cūkas zemkopjiem nodara tik lielus zaudējumus, ka zemkopībā viņas nevar ciest. Tāpēc visur, kur cilvēks paliek par noteicēju, viņas ļoti cītīgi vajā. Viņu medīšana skaitās par vienu no cēlākām izpriecām un tai arī ir ārkārtīgi daudz pievilcības, jo šeit ir dalīšana ar radījumiem, kuri savu dzīvību zināmos apstākļos prot pārdot krietni dārgi.

Cilvēks ir savvaļas cūkām ļaunākais ienaidnieks vispār tikai ziemeļu zemēs. Tropiskās zemēs lielās kaķu un suņu sugas cītīgi uzglūn turienes cūku sugām un bieži viņu baros izdara lielus postījumus. Lapsas, mazāki kaķi un plēsīgi putni uzdrošinās uzbrukt vienīgi sivēniem un turklāt tikai ar vislielāko uzmanību, jo cūku māte savu pulciņu sirdīgi aizsargā.

Meža cūka (Sus scrofa) ar siveniem

Mūsu meža cūka (Sus scrofa) ir stiprs, spēcīgs un pretoties spējīgs dzīvnieks, kas pie bagātīgi IK m kopgaruma vai vidukļa un 25 cm astes garuma sasniedz 85—95 cm augstumu plecos un 150—200 kg svara. Tomēr viņas lielums un svars ievērojami mainās atkarībā no dzīves vietas, gada laika un barības. Augumā meža cūka līdzinās savam pieradinātam pēcnācējam; tikai ķermenis viņai īsāks un druknāks ; kājas resnānākas, mazliet garākas un smailākas; arī ieroči jeb ilkņi ir asāki, kā mājas cūkai. Krāsa dažāda, tomēr viņu vispār var apzīmēt ar mednieka nosaukumu ,,melnais medījums", jo parastā krāsa ir melna vai melni brūna.

Meža cūka ir ļauns mežu un tīrumu kultūru postītājs;' tamdēļ arī viņas pašreizējais izplatīšanās apgabals salīdzinot ar senāko ir ļoti sarucis. Arī sargājošā roka, kuru lielie kungi turēja par šo «bruņinieku medījumu" bieži par postu* saviem pavalstniekiem, nespēja aizkavēt viņas mazināšanos. Pats par sevi saprotams, ka 2600 meža cūkas, kuras 1782. g. esot nogalinājis Virtembergas hercogs Kārlis vienās pašās medībās, nodarīja tādu postu, kas stipri pārsniedza viņu vērtību. Neievērojot stipro samazināšanos, Vācijā meža cūka dzīvo vēl diezgan bieži un pilnīgi savvaļā Elzasā un Reinas zemēs, Hesenē, Nasavā, Pomeranijā, Austrum- un Vakar- prūsijā, dažās vietās arī Brandenburgā un Augšsilēzijā, Anhaltē, Saksijā un Tiringenā, tā tad īsti ņemot ir galīgi iznīdēta tikai ar mežiem nabadzīgākos līdzenumos un dažos nelielos Vācijas kalnājos. Vēl biežāk kā Vācijā viņa dzīvo Francijas un Beļģijas kalnāju atsevišķos mežos, tāpat arī Polijā, Galicijā, Ungārijā, Donavas ielejās, Dienvidkrievijā, uz Balkānu pussalas. Eiropā viņas izplatības apgabala ziemeļu robeža pašlaik ir Baltijas jūra.

Meža cūka bieži uzturās slapjos un purvainos apgabalos, vienalga vai tur atrodas plaši meži vai arī apgabals ir apaudzis tikai purva augiem; bet sevišķi viņa mīl plašas, jaunas un biezas skuju koku audzes. Atpūtai cūka izrok padziļinājumu, taisni tik lielu, lai tas uzņemtu viņas ķermeni; ja ir iespējams, viņa šo guļas vietu izklāj sūnām, sausu zāli un vecām lapām un šeit visai ērti atpūšas. Cūku pulciņš līdzīgās vietās iztaisa sev ieleni, bet mēdz tajā tā iegulties, ka visām galvas ir vērstas uz vidu. Siltuma labad meža cūkas ziemā labprāt izlieto sanestus pakaišu un niedru blāķus midzeņu un ieleņu vietā, lai zem tiem ielīstu.

Kā ļoti sabiedriski dzīvnieki meža cūkas mēdz sastādīt pulciņus, un proti pieaugušās mātītes ar mazuļiem, divgadu veciem sivēniem un maziem kuilēniem; stiprākie kuiļi nereti sastāda paši savu, veco kuiļu baru; sākot ar septīto gadu kuiļi dzīvo kā vientuļi un tikai pārošanās laikā sadodas pulciņos. Dienā visas klusi un laiski guļ ielenī, pret vakaru pieceļās un iet meklēt barību. Vispirms viņas iet uz mežu un pļavām rakt, vai skrien uz kādu peļķi, kurā kādu pusstundiņu pavārtās, šāda atvēsināšanās šķiet viņām nepieciešama, jo uz peļķi viņas skrien bieži jūdzēm tāļu. Pēc mazgāšanās viņas arī labprāt berzējas gar sveķainiem kokiem. Tikai kad viss paliek klusu, viņas dodas uz tīrumiem, un kur viņas tagad apmetas, no turienes tik viegli neļaujas aizdzīties. Kad labība izplaukst, ir ļoti grūti viņas aizbiedēt no tīruma un sevi pasargāt no zaudējumiem. Meža cūkas noēd daudz mazāk kā izposta un taisni tāpēc ir ārkārtīgi kaitīgas. Mežā un pļavās melnais medījums meklē barību no zemes: trifeļus, kukaiņu kāpurus, tārpus, gliemjus, peles, putnu olas vai rudenī un ziemā nokritušas ozolu un skābaržu zīles, lazdu riekstus, kastaņus, tīrumā kartupeļus, bietes, labību un visus pākšaugus. Vispār viņa ēd visus iedomājamos augus un daudzas dzīvnieku vielas, pat indīgas čūskas, sprāgušus lopus, kritušus meža kustoņus un līķus, arī citu sev līdzīgo līķus, zināmos apstākļos top par īstu plēsēju: jo viņa uzbrūk meža dzīvnieku teļiem, vajā aizšautus, vai sliktas barības dēļ novārgušus staltos briežus, dambriežus un stirnas, lai viņus nonāvētu, un trūkumā ēd pat savus sivēnus. Skatoties vai barība ir padevusies vai ziema barga, viņa pa laikam maina savu dzīves vietu un izdara pat diezgan ievērojamus klejojumus.

Visas meža cūkas kustības ir, lai arī mazliet neveiklas un lempīgas, tomēr ātras un straujas. Viņa skrien diezgan ātri un vismīļāk taisni uz priekšu, sevišķi kuilis nemīl taisīt straujus pagriezienus.

Visas meža cūkas ir piesardzīgas un uzmanīgas, lai gan ne gluži bailīgas, jo viņas var paļauties pašas uz saviem spēkiem un uz saviem ieročiem. Viņas redz vispār ļoti slikti, bet dzird un saož ļoti smalki; viņu osme nestāv iepakaļ briežu osmei, jo viņas spēj saost cilvēku 500—600 soļu attālumā un satrūkstas arī uzdu- roties uz svaigām cilvēku pēdām.

Cūkas dabā īpatnēji sajaucas vairākas īpašības: viņa ir gan jautri mierīga, gan miermīlīgi labsirdīga, gan neapvaldīta un neparasti viegli aizkaitināma. Nesakaitināta pat visspēcīgākā cūka nedara cilvēkam ļauna; tikai suņam viņa vienmēr pretojas un mēģina viņam ko iedarīt. Bet vecas cūkas un sevišķi vecie kuiļi necieš nekādu apvainojumu, pat ķircināšanos nē. Ja cilvēks mierīgi turpina savu ceļu, tad meža cūka par viņu neliekas ne zinis vai arī steidzīgi bēg; bet ja kustoni kaitina, tad viņš bez vilcināšanās stājas pretī apbruņotam vīram un, saniknots, kā akls metas virsū pretniekam.

Cūka tik viegli nenoskaišas kā kuilis, bet drosmes ziņā stāv tam maz iepakaļ. Cērtot ar saviem ilkņiem, viņa gan nevar nodarīt bīstamus ievainojumus, bet tāpēc top vēl bīstamāka par kuili, jo viņa paliek stāvot pie sava dusmu priekšmeta, mīda to kājām un kozdama izplēš veselus gabalus gaļas. Arī nespēcīgākas cūkas, pat sivēni, stājas pretī cilvēkam; jaunās ar nesatricināmu drosmi aizsargā vecie. Pieaugušas cūkas, kuras vēl vadā mazus sivēnus tik viegli neatteicas no mazuļu laupītāja vajāšanas.

Meža cūkas balss visādi līdzinās mājas cūkas balsij. Mierīgi ejot dzirdama parastā urkšķēšana, kas izteic zināmu omulības pakāpi; sāpēs no sivēniem, gadu veciem kuilēniem un cūcenēm dzird skaļu ķērkšanu, jeb kā mednieks saka „vaimanas". Turpretī pieaudzis kuilis pat vissāpīgāk ievainots neizdod nekādu skaņu. Viņa balss ir rupjāka kā cūkai un dažreiz izvēršas dūcošā rūkoņā.

Riesta laiks iekrīt rudenī, visvairāk pret novembra beigām, bet var iestāties jau oktobra beigās un paildzināties līdz februārim. 16—20 nedēļas pēc pārošanās, cūkai atnesas 4—12 sivēni. Kādā vientuļā biezoknī viņa jau iepriekš ir sagatavojusi sūnām, skujām vai lapām izklātu midzeni un pirmās 14 dienas tura mazos še rūpīgi paslēptus, atstāj viņus reti un tikai uz īsu laiku, lai sameklētu sev barību. Pēc tam viņa ģimeni izved ārā, rok viņai priekšā, un glītie, mundrie kustonīši prot jau ļoti skaisti laist darbā savus purnus. .Bieži satiekas vairākas cūkas ar saviem sivēniem un vadā mazo pulciņus kopīgi; tad kādreiz arī gadās, ka kāda cūka nejauši iet bojā un pārējās uzņemas bāriņu vadīšanu.

Pulciņš jauno, skaisti izraiboto kustonīšu ir acīm ļoti iepriecinošs skats, jo mazie sivēni ir ļoti glīti un visai jocīgi radījumi. Viņu ģērbs viņiem teicami piestāv, un jaunatnes jautrība un draiskulība ir pilnīgs pretstats veco kūtrībai un nevaldamībai. Mātes nopietni iet saviem sivēniem pa priekšu, bet pēdējie kviekdami un urkšķēdami skrien juku jukām, bez apstājas izklīzdami un atkal salasīdamies, dažā vietā mazliet uzkavēdamies un rakdami, mēģinādami iztaisīt kādu neveiklu joku, un tad atkal skrien vecajām pakaļ, apstādami viņas un piespiezdami apstāties, prasīdami pupu, un pēc tam atkal jautri un sīkiem solīšiem dodas tāļāk; tā tas turpinās visu nakti; pat dienā nemierīgais pulciņš nespēj mierīgi noturēties midzenī un tur grozās un kustas bez sava gala. ,.Nekas nevar pārspēt to dūšu un bezbailību," saka V i n k e 1 s, ..ar kādu vajadzības gadījumā aizstāv savu ģimeni nevien īstā, bet arī audžu māte. Tikko izdzirdusi pirmo izbaiļu kliedzienu no sava bērna, tā šaujas pie viņa ar bultas ātrumu klāt. Nebīdamās ne no kādām briesmām, viņa akli brūk virsū ikkatram ienaidniekam, kurš gribētu viņai mazo nolaupīt, un lai kaut tas arī būtu cilvēks pats. Kāds vīrs, kas pastaigādamies bija uzgājis jaunus sivēntiņus, gribēja vienu no tiem paņemt līdz uz māju. Bet tikko sivēns sāka kviegt, kad vīrs gribēja to saķert un paņemt uz zirga, kad piesteidzās cūku māte un dzinās viņam pakaļ bez apstājas, lai ar' viņš centās aizbēgt cik ātri spēdams, dusmās lēca zirgam augšā un at- vēztiem ilkņiem uzbruka vīram. Beidzot tas nometa sivēnu zemē. Saudzīgi vecā saņēma sivēnu savos zobos un aiznesa atpakaļ pie pārējiem ģimenes locekļiem."

Vilks un lūsis, laikam ari. lapsa, kas uzdrošinās noķert mazākais kādu mazu sivēnu, ir meža cūkai galvenie ienaidnieki; dienvidu apgabalos treknam laupījumam cītīgi uzglūn lielākie kaķi, sevišķi tīģeris. Tomēr lielākais šī kustoņa ienaidnieks ir atkal cilvēks. Jo meža cūku medīšana no seniem laikiem ir skaitījusies par bruņniecisku, ļoti iecienītu medību nozari. Tagad meža cūku medības pie mums, protams, ir tapušas vairāk par rotaļāšanos un ne vairs par cīņu ar satrakotiem un bīstamiem kuiļiem, un no bruņnieciskas sacīkstes starp medinieku un viņa medījumu tagadējās medībās nevar vairs būt ne runas. Pret suņiem meža cūka aizsargājas ar nevaldāmu niknumu.

Meža cūkas gaļa ir ļoti iecienīta un ne par velti, jo blakus cūkgaļas garšai tai piemīt vēl arī īsta medījuma garša.

Kā viss rāda, tad mums jāpieņem mazākais trīs mājas cūku domestikacijas centri, divi Eiropā un viens Austrumāzija — Ķīnā. Varbūt nāk klāt vēl ceturtais, Mazāzijā — Mesopotamijā. Semitu un muhamedāņu pasaule sākumā novērsās no cūkas, tāpēc zīmes, kas liecinātu par pēdēji minēto centru, liekas izdzisušas. Tomēr Palestinā ir bijušas cūkas pat Izraēla augstākā ziedu laikmetā. Par Kristus laiku to vislabāk pierāda velnu izdzīšanas brīnums, kuri iegāja cūkās. Arī Ēģiptē, kā šķiet, cūka sākumā nav skaitījusies par nešķīstu kustoni, šeit pat vēl romiešu laikā bija uzglabājusies paraša zināmās svētku dienās ēst cūkas gaļu. Bez tam cūkas tur izlietotas labības mīšanai.

Pašlaik cūka ir viens no svarīgākiem mūsu pārtikas kustoņiem, ko ievērojami veicina viņas lielās vairošanās spējas.

No mājas cūku šķirnēm kā svarīgākā jāmin Jorkširas cūka. šai cūkai ir diezgan īsa galva, kurai tomēr nav mazo un vidējo balto cūku mopša purna; ausis diezgan lielas un stāvas, viduklis garš, pleci un gūžas sevišķi labi attīstīti, krāsa balta. No melnām cūkām ievērojamākā ir Berkširas cūka; viduklis tai plats, zems un mucai līdzīgs; sava dzīvā temperamenta dēļ tā vairāk piemērota ganībām.

«

Āfrikā mājo vēl arī šīs pašas dzimtas īstie briesmoņi: kārpu cūkas (Phacochoerus). Tās ir visneveiklākie un visneglītākie no visiem sarainiem dzīvniekiem, ar druknu zemu ķermeni.

Celebesā un dažās kaimiņu salās dzīvo briežkuiļi jeb bāli i r u s u apakšdzimta (Babirussinae), Ziemeļamerikā nabu cūka jeb pekari (Pecari tajacu), bet Vidus- un Dienvidamerikā — bizāmcūka (Tayassu pecari).

Ziloni

Augstākā vieta daudznadžu vidū pieder snuķainiem dzīvniekiem (Proboscidea). No tām daudzajām šīs dzimtas sugām, kuras uz mūsu zemes dzīvojušas, līdz mūsu dienām vel atnākušas divas vai varbūt trīs; bet taisni tās tad arī īsti redzamā kārtā saista tagadējo pasauli ar pagājušo.

Mūsu ziloņi jeb elefanti, vienīgie vēl dzīvojošie pārstāvji dzimtā jeb apakššķirā ar tādu pat nosaukumu (Eleplianti- na), ir raksturoti ar garo, kustīgo snuķi un ar zobiem, proti ar ilkņiem jeb triecējzobiem, kurus atzīst par pārveidotiem priekšzobiem. Viduklis īss un resns, kakls ļoti īss, galva apaļa un dobumu dēļ augšējos galvas kausa kaulos arī augsta. Svarīgākais ziloņa loceklis ir snuķis — deguna pagarinājums, kas ievērojams ar savu kustīgumu, jūtīgumu un visvairāk ar pirkstveidīgo piedēkli galā. Tas ir osmes, taustes un ķeramais orgāns uzreiz. Mutei snuķis ir trūkstošās virslūpas vietā, bet dzīvniekam pašam tas atvieglo dzīvi. Vidukļa būve zilonim neļauj noliekt galvu līdz zemei, un šim biezādim tamdēļ būtu grūti barību uzņemt, ja šis savādais rīks nederētu reizē kā lūpa, kā pirksts, kā plauksta un kā visa roka. Arī dzer zilonis ar snuķi, piesūkdams to papriekš ar ūdeni un tad ūdeni iešļirkdams mutē. Izdzertā ūdens daudzums lielam zilonim katrreiz ir 8—10 litri.

Abi ziloņa triecējzobi, īstais ziloņkauls, ir vienīgie augšējie priekšzobi; kā tādiem tiem ari gluži citāds stāvoklis pret galvu un pret snuķi nekā ja tie būtu stūra zobi, kā meža cūkai. Triecējzobiem nav saknes, apakšā tie ir bieži vaļā un augšana tiem nav aprobežota, tāpat kā grauzēju priekšzobiem. Tas norāda vienmēr uz stipru nolietošanu, un patiesībā novērojumi par ziloņa dzīvi arī apstiprina, ka triecējzobi ir nevien ierocis, kā to varētu domāt vispirms, bet tā sauktā otrējā dzimumpazīme.

Kājas ir stabveidīgas, resnas, apaļas, taisnas un pie pakaļkājām nekā nevar manīt no stiprā leņķa liekuma, kā tas visam zīdītāju vairumam mēdz būt, un leņķī stāvēdamas, kājas nezin arī vai spētu milzīgo ķermeņa svaru noturēt. Pirksti, kuru skaits pakaļkājām mazāks kā priekšējām un dažāds ir arī Āzijas un Āfrikas ziloņiem, ir tik cieši apņemti ar to pašu kopējo ķermeņa ādu, ka viens pret otru tie nevar kustēties. Tos sedz mazi, plakani nagi, apklādami tikai pirkstu galus; nagiem tikai niecīga blakus nozīme.

Apakšā elastīgs sabiezējušās ādas polsteris padara ziloņa soļus neticāmi vieglus, jo neraugoties uz savu masīvo ķermeni, milzīgais dzīvnieks iet gandrīz nedzirdamiem soļiem.

Spalva liekas zilonim vispirms tikai uz astes attīstīta, kuras mazliet plakano galu rotā pušķis apmēram divi rindās stāvošu, taisni stiepulei līdzīgu saru spalvu. Bez tam acīm ir skropstiņas. Pamatīgi izpētot tomēr izrādās, ka arī zilonis nav bez spalvu tērpa; tikai spalvas stāv ļoti reti un gandrīz viscaur ir noberztas. Glabāt siltumu tropu klimatā nav jau ari vajadzīgs tādam milzu dzīvniekam, kurš tā kā tā siltuma zaudē maz. Tomēr ir ziloņi, proti Sumatrā, kuriem spalva spēcīgāka, un jaunpiedzimušiem apklāts ar spalvu gandrīz viss ķermenis.

Pētot ar noteiktām zinātniskām metodēm ziloņa garīgās spējas, tās izrādās tā sakot spīdoši augstas: visā zīdītāju klasē viņš nostādams otrā vietā, tieši tūlīt aiz cilvēka un priekšā cilvēkveidīgiem pērtiķiem.

Starp maņām dzirde un osme, kā arī tauste „snuķa pirkstā" attīstīta ļoti labi; turpretim redzei gan piekrīt zdoņa dzīvē daudz niecīgāka nozīme. Uz to norāda jau ārkārtīgais acs niecīgums, jo tā uz milzīgās galvas gandrīz vai pazūd, un tai patiesībā ir mazāks caur- un apmērs, kā zirga acij. Ka ziloņa garšas sajūta augstu attīstīta, to pierāda mēles būve. Zvēru dārznieks zina arī gluži labi, ka ziloņi ir īsti smalki ēdēji, kuriem viss nebūt negaršo. Un beidzot ikkatrs ziloņu kopējs zina arī labi, cik smalki spēj taustīt snuķa pirksts: tas atrod smiltīs visniecīgāko un visplānāko naudas gabaliņu!

Nevar būt nekādu šaubu, ka Āfrikas zilonis jeb e 1 e- fants (Elephas africanus) šķirams no tā, kas dzīvo Indijā. Pirmais pārspēj savu Āzijas radinieku lielumā, bet paliek tam pakaļ tanī ziņā, ka uz skatītāju neatstāj ne tuvu tādu majestātisku iespaidu, kā indietis. Viņš izskatās neglītāks, viduklis tam īsāks, bet stāv augstāk kā radiniekam; arī plakanā galva ar tievo snuķi un šausmīgām ausīm, viņa iespaidīgi izlocītā muguras līnija, viņa šaurās krūtis un viņa nejaukās kājas — viss tas kopā atšķir viņu no Indijas ziloņa. Garumi kādam ziloņa tēviņam, kuru Sambezi zemēs nošāva sers Džons Kirks, bija sekoši: no snuķa gala līdz galvas kausam 2,75 m, līkā muguras līnija no šejienes līdz astes pamatam 4,2 m, aste 1,3 m, un kopējais garums tā tad apaļos skaitļos 8 m ar 3,14 m augstu skaustu. Un tomēr viena trie- cējzoba svars bija vēl tikai 15 kg; tā tad dzīvnieks nebūt nebija vēl sasniedzis lielu vecumu, un viņa dimensijas var uzskatīt par vidējām.

No Āfrikas ziloņa iegūst visu ziloņkaula vairumu, Indijas zilonis vismaz Eiropas tirgū gandrīz nekrīt svarā, un no pirmējā šis ieguvums iespējams jo vairāk vēl, ka Āfrikā lielākus triecējzobus nes nevien buļļi, bet lielāko tiesu arī govis, katrā ziņā gan daudz vājāk attīstītus. Arī eksemplāri ar vienu zobu Āfrikas govju starpā ir sastopami, lai gan reti, turpretim starp buļļiem tādi gadās tikai kā izņēmums.

Elefantu izplatības apgabals, kurš līdz jaunākiem laikiem apņēma visu kaut cik mežiem apaugušo Āfrikas daļu uz dienvidiem no Saharas, bija jau pagājušā gadusimtenī ievērojami sašaurināts, un proti dienvidos, un patlaban sniedzas no čada ezera platuma grāda ziemeļos daudz ja līdz Ngami ezera platuma grādam dienvidos.

Indijas zilonis jeb elefants (Elephas maximus (indicus) ir īstenībā tas dzīvnieks, kurš pelna elefanta vārdu; jo šis vārds cēlies no sanskritu i p h a, pieliekot semitu priekšvārdiņu el.

Indijas zilonis ar savu ķermeņa būvi un ar visu savu ārējo izskatu atstāj tikpat varena, bet tamlīdz tomēr nesalīdzināmi samērīgāka dzīvnieka iespaidu kā afrikanietis, un tamdēļ ar zināmu tiesību tas uzskatāms par skaistāku. Viņš apmierina cilvēka aci nevien ar to, ka muguras līnija smagam, apaļam viduklim pakāpeniski krītas no priekšas uz pakaļu un ka līdzenāka un gulošāka ir arī vēdera līnija, bet vēl vairāk arī ar to, ka šis milzu viduklis at- balstas uz taisnām, piemēroti spēcīgām un visā garumā apmēram vienādi resnām stabu kājām un ka savukārt arī galva tam piemēroti smaga, varena un liela. Divi ieapaļi puni, kuri paceļ galvas virsu augstāk par samērā mazām ausīm, padara beidzot milzīgo ziloņa galvu zināmā mērā taisni gudru un cēlu cilvēciskā nozīmē. Kopējais liela tēviņa garums no snuķa gala līdz astes galam ir apmēram 7 m, no kuriem apaļi 2 m varētu nākt uz snuķi un līdz 1,5 m uz asti, un augstums pie skausta līdz 3 m. Gaiši vai pat gaiši tikai lāsoti ziloņi, tā sauktie baltie elefanti, gadās ļoti reti.

Triecējzobi Indijas zilonim ir stipri mazāki kā Āfrikas fīlam un tikai reti kad gadās garāki par 1,6 m un līdz 20 kg smagi. Indijas ziloņu mātītēm lielāko daļu nav pavisam nekādu triecējzobu, un nedaudzām tikai pavisam īsi. Ari daudziem Āzijas tēviņiem šo zobu nav; Ceilonā tas tā ir pat parasti, jo pēc sera Samuela Bēkera (Baker), uz 300 dzīvniekiem tikai vienam esot ziloņkauli. Kontinentā šie bezzobu tēviņi, kurus sauc ,.munkas", negadās tik bieži, bet apmēram kā 1:10. Dažs labs no visā pilnībā apbruņotiem ari pazaudē savus ieročus kādā nelaimes gadījumā vai nu pa daļai, vai visus; bet dažiem atkal attīstas tikai viens zobs.

Mūsu dzīvnieka dzimtās vietas ir gandrīz visi Dienvidaustrum- āzijas mežu apgabali: Priekšindija no Himalaju pakājes līdz pašiem dienvidiem, tālāk Assama, Birma, Siāma, Malaju pussala un, skaitā jau samazinādamies, tie sastopami arī trīs tuvākajās lielajās salās — Ceilonā, Sumatrā un Borneo salā.

Savā dzimtenē zilonis, šis dzīvnieku valsts milzenis, saprotams, kopš senlaikiem bijis cieši saistīts ar cilvēka gara dzīvi. Viņš ir Indras, vecindu Dzeva, jājamais kustonis un ir augstākās gudrības simbols; tāpēc Ganeza, gudrības dievs, ir ar ziloņa galvu, un astoņi ziloņi nes pasauli. Buddistiem baltais zilonis ir viens no daudzveidīgā Buddas iemiesojumiem; tamdēļ Siāmā to tura svētu. Indijā viņu vispirms sāka arī lietot karā, kā tas arī saprotams.

Pēc savas dziļākās dabas zilonis ir meža dzīvnieks, kurš mīl ūdeni un nevar bez tā iztikt. Kur tas nav izšauts vai aizdzīts, to var tad sastapt ikkatrā lielākā mežā, un jo bagātāks tas ir ar ūdeni, jo vairāk caur to pārvēršas par īstu pirmmežu, jo biežāk te zilonis sastopams. Bet būtu tomēr maldīgi, ja domātum, ka viņu var sastapt vienīgi un tikai tamlīdzīgos mežos. Ir ticis apgalvots, ka zīdītāju milzenis baidoties no sala un no augstuma, bet apzinīgi novērojumi to gluži noteikti apgāž. Ceilonā taisni pakalniem un kalniem bagātie apgabali ir viņa iemīļotākās vietas un Himalajā ziloņu pulki skraida pa sniegu.

„Uvā", saka Tennents, „kur augstienes bieži pārklātas ar sarmu, ziloņus var sastapt vairāk vēl kā 2000 m augstumā veseliem bariem, kāmēr džungļos lejā mednieks viņus meklē velti, šķiet, ka viņiem nav par vēsu neviens augstums, ja tikai tur ir papilnam ūdens. Pretēji parastam ieskatam, zilonis izvairas no saules gaismas cik vien iespējams un dienu tāpēc pavada pašās biezākās vietās mežā un ekskursijām izvēlās taisni vēso, tumšo nakts laiku. Kā gandrīz visi biezādainie, viņš ir vairāk nakts, nekā dienas dzīvnieks; jo kaut gan viņš iet ganos arī pa dienu, tad tomēr klusā un mierīgā nakts ir tā, kad viņš priecājas par dzīvi. Kad ceļotājs gadījuma pēc vai mednieks uzmanīgi pielīzdams ir nokļuvis dienā kāda ziloņu bara tuvumā, tad viņš redz, ka dzīvnieki pilnīgā mierā un omulībā stāv viens pie otra. Viss šis skats var noderēt kā liecība pret nostāstiem par viņu ļaunprātīgo, mežonīgo un atriebības kāro dabu. Bara locekļi apmetušies un nostājušies meža ēnā visdažādākos stāvokļos. Daži plūc un lauž ar snuķi lapas un zarus no kokiem, citi vēdinās ar lapām, kuras noplūkuši, un vēl citi nogulušies un guļ, kāmēr jaunie rotaļīgi skraida baram pa vidu: patīkama nevainības aina, tāpat kā vecajos atkal attēlojas miermīlība un nopietnība."

Elefanti savos ceļojumos mēdz iet garās rindās. Bara vadonis iet mierīgi caur mežu, nebēdādams par pamežu, kuru tas samin savām platajām kājām, nebēdādams ari par zariem, kuri nokarājas no lielākiem kokiem; šādus zarus zilonis vienkārši nolauž ar snuķi un apēd līdz resnākai vietai. Klajos, smilšainos vai arī putekļainos laukumos mežā elefantu bari parasti mēdz atpūsties un putekļu vannā izpeldēties, tāpat kā to dara vistas, šādās vietās es redzēju dziļas, elefanta lielumam atbilstošas bedres, kuras laikam bija izraktas ar triecējzobu palīdzību, un tās skaidri liecināja, ka milzīgais dzīvnieks te bradājis.

Elefants tikai izskatās lempīgs, patiesībā viņš ir ļoti veikls. Parasti viņš iet mierīgiem, vienmērīgiem soļiem, tāpat kā kamēlis un žirafe; bet šo mierīgo gaitu elefants var tā paātrināt, ka pat jātniekam jāpieliek pūles, lai skrejošo dzīvnieku panāktu. No otra spuses tas prot tik klusu līst pa mežu, ka viņu tikko var sadzirdēt. „No sākuma," saka Tennents, ,,mežonīgais bars skrej ar skaļu troksni pa pamežu, troksnis drīz tomēr pilnīgi apklust, tā kā nezinātājs domās, ka skrejošie milži noskrējuši tikai dažus soļus un tad atkal pārstājuši skriet." Iedami ievērojami stāvām vietām pāri, elefanti kļūst taisni par kāpelētajiem. Pie kāda gūstekņa, kuru es kopu, es ar īstu prieku varēju noskatīties, cik veikli tas sāka pārvarēt stāvās kalnu nogāzes. Tomēr gadās, ka elefanti savos nakts ceļojumos smagi krīt. Augšējā Menzas ielejā es redzēju neapšaubāmas šāda kritiena pēdas. Kāds liels bars, iedams pa galveno ieleju, bija iesācis iet gar kalna sienu un te nokļuvis uz šaura ceļa, kuru šur un tur bija izskalojis lietus ūdens. Uz akmeņa, kurš pa daļai jau bija nokāries, bija uzkāpis kāds elefants un to nogrū- dis lejā, bet krītot akmenis bija atņēmis līdzsvaru arī smagajam dzīvniekam un norāvis to līdz. Tas bija metis milzīgu kūleni, jo zāle un krūmi bija nolauzti un pa daļai izrauti tik platā joslā, cik apmēram garš ir elefanta ķermenis, kādus 16 metrus uz leju. Biezākie un lielākie krūmi bija ripojošo dzīvnieku beidzot apturējuši,

.Indijas elefants (Elephas indicus)

jo no šīs vietas bija atkal redzamas pēdas uz galveno ceļu. No šī kritiena sāpes krustos labais dzīvnieks droši vien dabūja, nopietnākus ievainojumus tomēr nē.

Seno ticējumu, ka elefants nevarot nogulties, tagad noliedz katrs, kas dzīvnieku ir redzējis zvēru dārzos. Bez šaubām, mūsu biezādis ne vienmēr guļ guļus, bet bieži arī stāvus; ja viņš grib ērti ierīkoties, tad nogulstas vai arī uzceļas tikpat viegli, cik viegli tas izdara citas kustības. Ne mazāk viegli lempīgais radījums arī peld, viņš metas ūdenī ar īstu baudu, un pēc patikas gremdējas ūdens dzelmēs. Ja tam iepatīkas, viņš taisnā virzienā peld par visplatākām upēm un dažreiz pilnīgi nogulstas zem ūdens un paceļ vienīgi tikai snuķa galu virs ūdens.

Visdīvainākās kustības, uz kādām elefants vispār ir spējīgs, tas izdara ar savu snuķi, šī brīnišķīgā ierīce ir tikpat apbrīnojama viņa milzīgā spēka dēļ, cik to dažādo Kustību dēļ liecot to un grozot, uz kādām spējīga, vai arī tās veiklības dēļ, ar kādu tās visu ko var saķert. Ar pirkstveidīgo pagarinājumu snuķa galā elefants saķer vismazākās lietas, piemēra dēļ vieglu sudrabnaudu vai papīru izgriezumus, bet ar snuķi lauž arī visstiprākos kokus. Var tiešām teikt, ka snuķi var pielietot katram darbam un ikkatrā virzienā; jo nebūtu nemaz iespējams visu uzskaitīt, ko dzīvnieks spēj izdarīt ar savu garo degunu.

Visas augstākās elefanta spējas stāv saskaņā ar jau minētām. Redze liekas nav sevišķi attīstīta; mazākais visi mednieki ir tanīs domās, ka dzīvnieka redzes lauks ir ļoti aprobežots. Labāk attīstītas ir osme un dzirde, bet garša un tauste, kā to pie sagūstītiem viegli var pārliecināties, ir vismaz samērā smalka. Par dzīvnieka aso dzirdi zin stāstīt visi mednieki. Mazākā trokšņa pietiek, lai elefants jau taptu uzmanīgs; mazam zaram lūztot viņa omulībai jau ir beigas. Osme ir gandrīz tikpat asa kā gremotājiem, katrs piedzīvojis mednieks rūpīgi izvairās tuvoties elefantam ganoties pa vējam. Arī tauste sakopota visvairāk snuķī, un proti, it sevišķi pirkstveidīgais pagarinājums snuķa galā var sacensties taustes smalkumā pat ar akla cilvēka ievingrinātiem pirkstiem.

Elefantu garīgās spējas ir pilnā mērā atzītas no visiem, kuriem ir bijusi darīšana ar šiem dzīvniekiem. Asas un pamatīgas prāta spējas elefantam nevar noliegt. Skats tomēr maz izpauž viņa ievērojamās garīgās īpašības, bet tomēr tikai tamdēļ, ka samērā mazās acis pret milzīgo ķermeņa masu ir tikko vērā ņemamas. Katrs novērojums tomēr rāda, cik ļoti gudrs radījums ir elefants. Kā H e i g l i n s ziņo, tad visi nēģeri labprāt atzīst dzīvnieka augsto saprātu un cienī to tik lielā mērā, ka pieturas pie ticības, ka sākumā esot no šī milža cēlušies, gluži kā daudzi Sudāna muhamedāņi grib ieskatīt elefantu par cilvēku dzimtas pirmtēvu un tāpēc neēd viņa gaļu. Satiekoties ar cilvēku, mūsu biezādainā saprāts tiešām attīstījies līdz .apbrīnojamam augstumam. Tas pārliek, iekams ko dara, labojas un papildinās arvien vairāk un vairāk, mācību uzņem vieglāk kā kurš katrs cits dzīvnieks, un ar laiku uzkrāj īsti bagātīgas zināšanas, šim apgalvojumam vajadzīgie pastiprinājumi ir viegli atrodami no daudziem nostāstiem. „Kādu vakaru," saka Tennents, „es jāju Kandi tuvumā pa mežu. Piepeši mans zirgs satrūkās no trokšņa, kas bija dzirdams no diezgan bieza meža un sastāvēja no apspiestām, vairākas reizes atkārtotām un kā „u r m f, u r m f" skanošām skaņām, šo troksni sapratu, kad pienācu tuvāk. Trokšņa cēlonis bija kāds pieradināts elefants, kas bija nodarbināts ar smagu darbu un atstāts pilnīgi savā vaļā, tas ir, tam nebija klāt vadītāja. Tas pūlējās cik spēdams aiznest kādu baļķi, kuru tas bija pārlicis zobiem pāri, bet šaurā ceļa dēļ nevarēja tikt uz priekšu. Tekas šaurums to piespieda, lai vispār tiktu uz priekšu, galvu vienmēr grozīt gan uz vienu, gan uz otru pusi, un šāda piespiešanās tam izspieda minētās nepatīkamās skaņas. Kad gudrais dzīvnieks mūs ieraudzīja, tas pacēla savu galvu, vienu acumirkli mūs apskatīja, tad piepeši nometa baļķi un pats atmuguriski stūmās mežā, lai mums atbrīvotu ceļu. Mans zirgs vilcinājās. Elefants to ievēroja, spiedās vēl dziļāk meža biezokni un atkārtoja savu „urmf", bet noteikti daudz maigākā tonī, redzamā nolūkā mūs pamudināt. Mans zirgs vēl drebēja. Es labprāt vēlējos zināt, ko abi gudrie dzīvnieki paši darīs, un tamdēļ nejaucos starpā. Elefants stūmās tālās un tālāk atpakaļ un nepacietīgi gaidīja, lai mēs ejam garām. Beidzot mans zirgs, drebēdams no bailēm, uzgāja uz ceļa. Mēs pagājām garām un acumirklī elefants izgāja no biezokņa, pacēla no jauna savu smago nastu un kā agrāk turpināja savu grūto ceļu."

Savvaļā dzīvojošie elefanti uzrāda vairāk vientiesīguma nekā gudrības. Viņa gara spējas gandrīz nepaceļas līdz viltībai, jo bagātā daba, kura ir ap viņu un baro to, padara tam lieku katru prāta piespiešanos. Ir nepareizi, ja apgalvo par viņu, ka viņš esot viegli sakaitināms dzīvnieks. Viņa daba ir lēna un mierīga. Viņš dzīvo draudzībā un mierā ar visiem radījumiem. Nekaitināts tas nevienam neuzbrūk, bet gan bailīgi izvairās no visiem dzīvniekiem, pat maziem. ,.Elefanta ļaunākais ienaidnieks," saka Tennents, „ir muša". K i v j ē (Cuvier) apgalvo, ka pele modinot elefantam tādas šausmas, ka viņš trīcot. Visi tik jauki iedomātie stāsti par cīņām starp elefantu un degunradzi vai starp elefantu, lauvu un tīģeri bez žēlastības jānoraida teiku valstī. Ikviens plēsējs zvērs bīstās uzbrukt elefantam, un pēdējais nevienam radījumam nedod iemesla dusmoties vai meklēt atriebšanos. Daži dzīvnieki, sevišķi daži putni, dzīvo ar viņu sevišķā draudzībā. Āfrikas iekšienē elefantu bariem kārtīgi seko kāda meža cūku suga.

Ar uzmanību elefanti iet arī barību meklēt, bet kad tie par drošību ir pārliecinājušies, tad jo omulīgi nododas maltītei. Viņu mežu bagātība ir tik liela, ka sevišķa trūkuma tie nekad necieš; ja viņi pastāvīgi dzīvo tādās vietās, kur barības ir pārpilnībā, tad tie ir ne tikai ēdelīgi, bet arī kāri. Viņi lauž koku zarus, itin kā darītu to sava prieka dēļ, vēdinās^ar tiem, aizdzen ar tiem nīstamās mušas, un kad zarus zināmā mērā ir jau salauzuši, tad pamazām tos apēd. Kauču omulīgas, šīs maltītes tomēr nenotiek klusībā un bez trokšņa, bet gan, kā H e i g  i n s to dzejiski tēlo, rada īstu elles troksni. Zaru knakšķēšana, gremošana, elpošana, notīrīša- nās, dobjā gaisa rūkoņa vēderā, smago kāju stampāšanās pa purvu, ķermeņa apslacīšana ar snuķa palīdzību, vareno, bieži kā saules sargs atvāžamo ausu plakšķēšana, masīvo ķermeņu berzēšanās pie resniem kokiem un visam cauri dzirdamā griezīgā skaņā rēkšana — viss tas savienojas kopā par ausis apdullinošu troksni, šādam troksnim atbilst ari tas taisni neaprakstāmais posts, kādu elefanti nodara mežā. „Ko spēcīgā kāja neiemin dziļi zemē," saka mūsu uzticības vīrs, „tas tiek apgāzts, pat stiprākais koks tiek izrauts ar saknēm, zari viņam aplauzīti; zemākie koki guļ nekārtībā viens pār otru, itkā tos trakojošs viesulis būtu nogāzis; stumbri, kuri turējušies pretīm vairāk kā viena gadu simteņa vētrām, guļ nolauzti kā niedras." Koku zariem abas elefantu sugas katrā gadījumā dod priekšroku pret zāli, kaut gan tie nenicina arī pēdējo. Ja elefantu bars nonāk kādā vietā, kura apaugusi sulīgu zāli, tad dzīvnieki satver ar snuķiem veselus zāļu cerus, izrauj tos ar visām saknēm no zemes, dauza saknes pret kādu koku, lai tās atbrīvotu no zemēm, un bāž tad cerus vienu pakaļ otram mutē. Nakts ceļojumos tiek šad un tad apmeklēts kāds tīrums, un tad, protams, bars tam nodara lielu postu, bet pietiek vienkāršākā biedekļa vai vieglākā iežogojuma, lai mūsu biezādi no tīruma atturētu. Indieši atstāj caur saviem laukiem platas tekas ziloņiem kur iet uz ūre i un iežogo tīrumus ar vieglām bambusa kārtīm; pietiktu viena vienīga sitiena ar milzīgo snuķi, lai apgāztu visu no šādām kārtīm taisītu sienu, bet tomēr nekad negadās, ka elefantu bars būtu iežogojumu izlauzis; tikai gondasi to reizēm izdara. Tas pats bars tomēr tūliņ iet tīrumā, ja ceļš ir vaļā. Pie rīsu ražas novākšanas indieši, piemēram, atstāj ziloņiem tukšos salmus uz lauka, un tāpēc iežogojumus vairs netur noslēgtus. Tiklīdz tas noticis, dzīvnieki saiet tīrumos un visu pārpalikušo apēd. Tādu pašu gudrības pierādījumu, ja iedzimto nostāsti dibināti uz patiesību, dod arī Āfrikas elefanti. Pēc H e i g l i n a sniegtajām ziņām, dzīvnieki oareizi zinot laiku, kurā tiek pārvadāta labība no līdzenumiem uz Habešas kalniem; elefanti tad piepeši parādās, izbiedē karavānes kamēļus, attaisa' labības saiņus, kuri šiem cienījamiem dzīvniekiem novēlušies no muguras, un garšīgi apēd iegūto laupījumu. Es tomēr domāju, ka šis nostāsts ir tikpat maz pamatots, kā sudaniešu apgalvojums, itkā elefants, un proti tikai aiz cēlākas taisnības sajūtas, nekad neiebrūkot tīrumā, kur izlikti drošības raksti. „Zi- loņi," tā stāstīja man kāds šeichs pie Zilās upes, nedarīs tev ļauna, ja tu tos atstāsi mierā, gluži kā man un maniem senčiem tie nekad un nekā nav nodarījuši. Kad tuvojas ražas ievākšanas laiks, es augstās kārtīs uzkāru drošības rakstus, un taisnīgajiem dzīvniekiem ar to pietiek; jo viņi ievēro Allaha sūtītā pravieša Muhāmeda vārdu — tā Visžēlīgā miers lai ir ar viņu! Viņi bīstas no soda, kurš panāks Dieva likuma pārkāpējus: viņi ir tiešām taisnīgi dzīvnieki!" Katrā ziņā šī ziloņa taisnības mīlestība neaizkavē viņus šad un tad nopostīt kādu tīrumu, un ēst kukurūzu un durru, vienalga, vai vārpas nobriedušas vai nē; viņu goda sajūta tiem tāpat neliedz šad un tad noplūkt milzīgos putrāboļus, kuri briest uz mežos dzīvojošo nēģeru būdām, vai nocelt būdas jumtu, lai paskatītos, vai būdas iekšā nav uzkrāta labība.

Kā barību, tāpat arī savu dziru zilonis novada līdz mutei ar snuķa palīdzību: viņš piesūc ar ūdeni abas snuķa caurules un saturu tad iešļircina mutē. Tiklīdz bars pienācis pie ūdens, šī tad ir svarīgākā nodarbošanās, un tikai kad slāpes ir dzesētas, dzīvnieki domā arī par to, ka tādā pašā kārtā jāaplaista arī ķermenis. Snuķis noder ne tikai ūdensuzsūkšanai, bet ari smilšu un putekļu uzņemšanai. šīs vielas zilonis izlieto, ko aizbaidīt uzmācīgos kustoņus.

Kā tas viegli saprotams, mūsu sauszemes milža vairošanās 11 niecīga. Trīs mēnešus pēc pārošanās Korss pamanīja pirmās zīmes, ka mātīte grūsnēja. Pēc 20 mēnešu un 18 dienu ilga grūs- nības laika mātīte dzemdēja mazuli, kurš tūliņ pēc dzimšanas sāka zīst. Nostājies blakus mātei, mazulis atsvieda smeceri atpakaļ un ar muti saķēra mātes tesmeni. Gandrīz visi novērotāji ir tai ziņā vienis prātis, ka ziloņu mātes mīlestība uz savu bērnu nav sevišķi liela, bet turpretim ir novērots, ka visas mātītes pret mazuļiem izturas ar vienādu maigumu. Savvaļas elefantu mātītes dodot visiem mazuļiem bez izņēmuma zīst savu tesmeni. Mazuļi piedzimstot ir apmēram 90 cm augsti, ātri pieņemas augumā un jau pirmā gada beigās sasniedz 1,2 metra augstumu, vēl pēc gada — 1,4 m, trešā gada beigās — 1,5 m. Jau no paša sākuma tie ir samērā mazāk neveikli nekā citi jauni dzīvnieki, un pēc savas dabas piemīlīgi un uzjautrinoši; savas dzīves pirmajā laikā tie turas galvenā kārtā mātes pavēderē un starp kājām un neatstāj šo drošo vietu arī tad, kad māte sāk iet ātrākiem soļiem. Kā liekas, tie vairākus gadus, vismaz līdz otrā mazuļa dzimšanai, atrodas savas mātes aizgādībā; māte tos ātri iemāca ēst un, vajadzības gadījumā, nolauzdama zarus vai veselus kokus, sagādā tiem viņu mīļāko barību — lapotus zarus.

Elefants aug 20 līdz 24 gadi, bet laikam jau 16 gadu vecumā ir spējīgs vairoties. Pirmā zobu maiņa notiek otrajā gadā, otrā — sestajā un trešā — devītajā gadā. Vēlāk dzīvnieka zobi iztur ilgāku laiku. Vecumu, kuru elefanti vispār var sasniegt, uzdod ļoti dažādu. Tennents runā par ziloņiem, kuri pāri par 100 gadu dzīvojuši gūstā, bet pieved arī kādu apliecinātu sarakstu par valdības nodarbinātu elefantu nāves gadījumiem, no kura redzams, ka no 138 sagūstītiem elefantiem pēc 30 gadiem palicis dzīvs tikai viens pats. Citi novērotāji pieņem, ka savvaļas elefanti var sasniegt 150 gadu lielu vecumu.

Elefants diemžēl pieder pie tiem dzīvniekiem, kuri iet pretim savai iznīcībai. Šos diženos dzīvniekus medī nevis tāpēc, lai tiem atriebtos par viņu nodarītiem zaudējumiem, bet gan vērtīgā ziloņkaula dēļ; no laika gala pret viņiem vests īsts iznīcināšanas karš. Zaudējumus, kurus nodara elefanti, varētu pieciest, kaut gan šie dzīvnieki dažreiz top nepatīkami ar savām savādām tieksmēm. Tā, Indijas ceļu taisītājiem tie dažreiz izrauj mietus, kurus ļaudis ar pūlēm sadzinuši zemē, lai apzīmētu jauntaisāmo ceļu; citi stūrgalvīgi uzbrūk arvien un ai'vien no jauna kādai plantācijai, līdz pēdīgi īpašnieks spiests ataicināt medniekus.

Lielākā tiesa elefantu mednieku rīkojas šādās medībās augstākā mērā necienīgi. Indijas elefantu mednieki, kuri lielās ar savu nošauto elefantu skaitu, labu tiesu no sava laupījuma apšāvuši korralos jeb ķeramās vietās. Tie aukstasinīgi apšāvuši šaurā sprostā sadzītos dzīvniekus un tad ļāvuši tiem tur satrūdēt vienkārši tāpēc, lai savu kauna pilno medību sarakstos varētu ierakstīt dažus skaitļus vairāk. Viņi apšāvuši vecus un jaunus dzīvniekus kopā, nošautos kustoņus nemaz nevarēdami izlietot.

Nīlas augšgala nēģeri izrok uz ziloņu takām, kas ved pie ūdens, dziļas bedres; no augšas bedres rūpīgi nosedz zariem.

Sirdi satricinoša ir šo diženo dzīvnieku izturēšanās nāves briesmās. Heiglins dzirdējis no melnajiem, ka no nodevīgajām bedrēm laimīgi izvairījušies ziloņi cik spēdami pūlas, lai atbrīvotu no turienes kādu iekritušu biedri, ar saviem triecējzobiem uzrak- ņādami zemi ap bedrēm un pēdējās pamazām aizpildīdami, pat snuķus palīgā ņemdami, lai palīdzētu iekritušajam viņa centienos izkļūt no bedres ārā. šveinfurts pēc paša piedzīvojumiem atstāsta, ka no uguns apdraudētie diženie dzīvnieki, kad tiem bēgšana liekas jau neiespējama, sapulcējas ap saviem mazuļiem, apklāj tos ar zāli un šļircina ar saviem snuķiem uz tiem ūdeni, lai vismaz bērnus vēl izglābtu, līdz pēdīgi uzticīgie vecāki, paši no dūmiem un karstuma apdullināti, no deguma brūcēm bezspēcīgi saļimst un krīt par upuri savam nežēlīgajam liktenim.

Ziloņu mednieki, kuri nodarbojas ar ziloņkaula iegūšanu, iet mežā savam medījumam pakaļ un nogalina to ar šāvieniem. Iedzimtie, kuri nes šautenes, uzmeklē dzīvniekus. Mednieks tuvojas, ciktāl vien iespējams, un no garstobru bises iešauj zilonim lodi galvā cieši aiz auss. Labi šāvēji reti kad spiesti izlietot savas bises otru stobru, un atsevišķi mednieki diezgan bieži ir nošāvuši pa elefantam ar katra stobra lādiņu. Briesmas nav tik lielas kā var izlikties. Tomēr gadās, ka uzbudināti ziloņi uzbrūk saviem posta nesējiem, un viens otrs no pēdējiem arī tiešām izlaidis savu garu zem šī mežu milža kājām; bet trīs ceturtdaļas no tiem, kuriem ziloņi uzbrukuši, ir vēl varējuši izglābties, pat kad tie jau tā sakot atradušies starp dzīvnieka kājām. Biezādainā milža bailes drīz vien ņem pārsvaru par viņa dusmām, un tikai visai reti atgadās, ka ievainots elefants savam ienaidniekam dzenas tik tāļu pakaļ, kā tas pēc Tennenta ziņām noticis ar kādu indieti, kurš bēgdams jau sasniedzis pilsētu, bet uz tirgus laukuma vēl no ziloņa panākts un samīdīts.

Daudz pievilcīgāks un cilvēcīgāks par katrām medībām ir paņēmiens, kā savvaļas ziloņus ar varu saņemt gūstā, lai tos pieradinātu. Te gūstītāja priekšā stāv grūtais uzdevums — ļoti gudros dzīvniekus vēl prast pievilt un tā mežonīgos savvaļas kustoņus pārvērst par cilvēka kalpiem, šai mākslā indieši ir taisni meistari.

Labākie ziloņa gūstītāji Ceilonas salā, pazīstami zem vārda „panikis", dzīvo salas ziemeļos un ziemeļvakaros, iedzimto sādžās un jau kopš gadu simteņiem ieguvuši izcilus ievērību. Kā labs suns dzen brieža vai zaķa pēdas, tā šie veiklie mednieki seko pa ziloņa pēdām un vienmēr bez kļūdīšanās novērtē ziloņa bara lielumu un atsevišķo dalībnieku augumus; tur, kur eiropieša acs nepamana nekādas pēdu nospieduma pazīmes, gūstītāji saskata katra ziloņa spertu soli, kā treknu burtu viņiem labi pazīstamā grāmatā. Darbā viņu drošsirdība rod jauku saskaņu ar strāujo apķērību; ziloņus tie vada pēc savas vēlēšanās, iedvešot tiem pēc patikas gan bailes, gan niknumu. Vienīgais ierocis tādā gūstīšanas darbā ir stipra elastīga cilpa, pagatavota no brieža vai bifeļa ādas. Gadījumos, ja tie medībās izjājuši pa vienam, cilpu met izraudzītam zilonim ap kāju. Mednieks klusi un uzmanīgi seko pa ziloņa pēdām un izdevīgā mirklī medījumu sagūsta. Ja kustonis mierīgs, tad ar valgu saista abas kājas. Kādā ceļā viņiem izdodas bailīgajam lopam pieiet gluži tuvu klāt, ir un paliek mums neuzminama mīkla. Kamēr viens apmet zilonim cilpu ap kāju, otrs jau piestiprina cilpas otru galu pie augoša koka; ja nu tāda koka tuvumā nav, tad

Nilzirgs

Meža cūka

pirmējais sakaitina ziloni un aizvilina to līdz tuvākajai koku grupai, kur otrais piestiprina cilpas brīvo galu resnākajam koka stumbram, un ar to tad vajāšana izbeidzas.

Sagūstītais zilonis ir nikns, bet gūstītājs prot ar viņu apieties arī tādā stāvoklī. Pazīdams ziloņa dabu, viņš samērā īsā laikā padara to rāmu. Vispirms lieto ugunsliesmu, dūmus un citus līdzekļus, lai gūsteknim iedvestu bailes, pēc tam liek viņam sajust izsalkumu un slāpes, nedod atpūtu, bet pastāvīgi to baida un citādi nogurdina; pēc tam maina izturēšanos un parāda gūsteknim mīlestību un labu prātu. Tādējādi viņiem izdodas sākumā trakojošo audzēkni pēc nedaudziem mēnešiem pārvērst cilvēka gribai padevīgā radījumā. Eiropietis, kurš šādā darbā būtu tikai kaitīgs, nevar šiem ļaudīm tamlīdzīgās gaitās sekot, un tam jāapmierinās ar to, ko dabū par tām dzirdēt, toties jo vairāk atkal tas var piedalīties medībās ar dzīšanu, kad dažreiz simtiem elefantu krīt cilvēka varā uzreiz.

Medībām izvēlas laukumu tuvu pie kāda veca un stipri nomīta ceļa, kas ved uz ganībām vai ūdens krātuvi; taisni-ūdens straume ir nepieciešama, lai ne tikai sagādātu zilonim nepieciešamo ūdens rezervi, kur nodzerties, bet lai turpmākā pieradināšanas laikā arī varētu sagādāt dzīvniekiem pēc iespējas patīkamus mirkļus, laižot tos atvēsināties un mazgāties ūdenī. Korralu ierīkojot, cik vien iespējams raugās uz to, lai koki un zemākie krūmi paredzētā laukumā netiktu iznīcināti, un tāpat lai tos neizskaustu ceļā, pa kuru ziloņiem jānāk. Tā iežogojums pēc iespējas ir maskēts un nemanāms. Būvei lietojamos stabus, kuru resnums parasti ir 20 līdz 25 centimetri caurmērā, ierok zemē apmēram 1 metra dziļumā, bet virs zemes tie paceļas 4 līdz 5 metri.

Tas, kas tiek stāstīts par elefantu pierašanu pie zināmas kārtības darba laikā vai veidā, ir pēc Tennenta novērojumiem nepilnīgs. Viņš arī šinī ziņā izrādās tikpat padevīgs kā zirgs. Viņa paklausība dzinējam dibinās kā uz bailēm, tā arī uz mīlestību, lai gan viņš pieķēries vienam, var viegli pierast arī pie cita, ja tas ar to apietas tikpat labi kā pirmais. Pietiek tikai vadoņa balss, lai elefants ietu pie sava darba. Ja viņiem jādara kopējs darbs, tad viņu kustībās panāk vienību ar sevišķu dziedāšanu. Visgrūtāko paklausības mēģinājumu elefants iztur tad, kad viņš uz sava kopēja pavēli norij elefantu ārstu parakstītās riebīgās zāles vai kad viņš atļauj ārstēt savus ievainojumus, kas ir ļoti sāpīgi.

Ar elefantu kā ar nastu nesēju dzīvnieku ir jāapietas ļoti rūpīgi, jo viņa āda ir ļoti jūtīga un bieži rodas augoņi. Tāpat viegli viņš samaitā kājas un ir tad mēnešiem nelietojams. Arī acu iekaisumi viņu bieži piemeklē un taisni šinī ziņā elefantu ārsti dara tiešām tik daudz, tā kā jau no seno grieķu laikiem ir kļuvuši slaveni. No dažādām lapu sērgām cieš vienādi savvaļas, kā arī pieradinātie elefanti.

Agrākās ziņas, ka elefants sasniedzot divi līdz trīssimti gadu vecumu, apstiprinās ar dažiem piemēriem no Ceilonas, kur atsevišķi eksemplāri gūstā ir nodzīvojuši vairāk par simts četrdesmit gadiem. Tomēr tagad domā, ka viņu īstais caurmēra vecums ir septiņdesmit gadi.

Mūsu zvēru dārzos Āfrikas elefants dzīvo tikpat labi kā Indijas, pat tādos apstākļos, kas viņu dabīgām prasībām maz piemēroti, piemēram tur, kur trūkst plašākas vietas, lai varētu brīvi kustēties un pietiekoši dziļa un plaša baseina, kur mazgāties. Parasti ļoti labsirdīgs un paklausīgs būdams, kā viens tā arī otrs no viņiem var arī aizmirst visu labvēlību pret savu parasti ļoti mīlēto kopēju, un tad viņš var palikt draudošs. Nelaipnību un netaisnību viņš piedod lielāko daļu, bet ne vienmēr. Viņš gan retos gadījumos nodara nelaimi, un tāpēc no viņa jābaidās mazāk, kā no kāda ļauna gremotāja, kāda savvaļas vērša, kāda lielāka brieža, kādas stiprākas antilopes. Viņa labi attīstītās maņas, labā saprašana, maigā daba duras acīs katram novērotājam. Viņš mācās kā rotaļādamies un „strādā" labprāt, tādēļ tas ir katrā zvēru tirgotavā izcilākais dzīvnieks, un tā viņš top arī par zvēru dārzu apmeklētāju mīluli. Barības daudzums, kādu tas patērē, ir ievērojams; pēc š m i d t a ziņām, Frankfurtes zvēru darba zilonis, kas ir apmēram piecpadsmit gadus vecs, dabon dienā astoņi kilogrami kviešu kliju, pieci kilogramu maizes, astoņpadsmit Kilogramu siena un dažudien trīs kilogramu vārīta rīsa, neskaitot gārdumus, ko tas saņem no apmeklētājiem baltmaizes, rupjas maizes, biešu, augļu un citu tam līdzīgu lietu veidā. Tas pats dzīvnieks, skatoties pēc gada laika, izdzer dienā no četri līdz astoņpadsmit spaiņu ūdens.

Ziloņa gaļai ir vērša gaļas garša, bet tā ir daudz sīkstāka un rupjākām šķiedrām. Tennents slavē mēli, Korss (Corse) liela pelnos ceptu snuķi. Nēģeri sagriež visus muskuļus garās strēmelēs, izžāvē tos saulē vai uz uguns un pirms lietošanas saberž par rupju pulveri, kuru piejauc saviem vienkāršajiem ēdieniem. Medībās, kuras sarīko ņamņami, dažreiz iznīcina tik daudz elefantu, ka vairāku sādžu gaļas patēriņš ir segts uz vairāk mēnešiem. „Bieži vien," stāsta šveinfurts, „es redzēju ļaudis, kuri, kā man likās, ar lielu malkas klēpi gāja uz savām būdām: patiesībā viņi nesa savu tiesu elefanta gaļas, kura, strēmelēs sagriezta un uz uguns izkaltēta, bija pilnīgi pieņēmusi malkas vai žagaru izskatu."

No ziloņkaula, kuru mēs tagad pārstrādājam, lielākā daļa nā'c no Āfrikas.

Degunradži

Degunradži (Nasicornia) ir neveikli būvēti, lempīgi, diezgan liela auguma biezādainie. Viņi atšķiras ar neparasti izstieptu galvu, uz kuras sejas daļas priekšpuses atrodas viens vai divi viens aiz otra stāvoši ragi, ar īsu kaklu, resnu ķermeni, ko apņem gandrīz pilnīgi vai pa lielākai daļai bezspalvaina, vair'ogaina āda, īsu asti un īsām, resnām, tomēr ne neveiklām kājām, kuru pēdām kā priekšpusē tā pakaļpusē ir trīs pirksti, kas apņemti nagiem. Ragi ir virsādas veidojums un sastāv no smalkām stai-ainām, iekšienē caurām ragvielas šķiedrām.

Degunradži tagad apdzīvo Dienvidāziju, Sunda salas un visas ekvatoru zemes. Viņu izplatība ir ievērojama ar to, ka Āzijā, kā uz cietzemes tā arī uz katras no trim lielām Sunda salām mājo savas noteiktas, labi atšķiramas sugas, kurpretī Āfrikā dzīvo laikam tikai divas sugas. Degunradži sastāda ģintu Rhinocercs.

Savā dzīves veidā, dabā, īpašībās, kustībās un barībā visi degunradži caurcaurim ņemot līdzinās cits citam; neievērojot to, katrai sugai, kā liekas, ir savas īpatnības. Piemēram, no Āzijas sugām Indijas degunradzi (R. unicornis) skaita par ārkārtīgi ļaunu radījumu; vara degunradzi (R. sondaicus) jau tura par daudz labsirdīgāku un uz Sumatras dzīvojošo, parasti par badaku (R. su- matranus) saukto degunradzi par miermīlīgu. Līdzīgi lietas stāv ar Āfrikas degunradzi. Divragaino degunradzi (R. bicornis), par spīti viņa neievērojamam lielumam, raksturo kā niknāko no visiem Āfrikas dzīvniekiem, turpretim strupdegunradzi (li. simus), kā patiesi miermīlīgu būtni. Nedaudz patiesības šinī izpratnē jau būs, bet pilna patiesība būs tāda, ka ikviens degunradzis pirmo reizi satiekoties ar cilvēku un kamēr viņu nekaitina, izrādās par labsirdīgu, bet no rūgtiem piedzīvojumiem izmācīts vai aizkaitināts, top ļauns. Vispār no šiem biezādainiem milzeņiem visur bīstas vairāk kā no ziloņa.

Ar ūdeni sevišķi bagāti apvidi, kā purvju apgabali, upes, kas tāļu pārpludina savus krastus, ezeri ar krūmainiem, dūņainiem krastiem, kuru tuvumā atrodas ar zāli bagātas ganības, meži ar strautiem un līdzīgas vietas ir degunradža mīļākās uzturēšanās vietas; tomēr Āfrikas degunradži jūtas ļoti labi arī krietni sausos, ar zāli un krūmiem bagātos apvidos, ja vien sasniedzamā tuvumā atrodas kāda peļķe. Ikdienas vienu reizi laikam katrs degunradzis apmeklē ūdeni, lai šeit padzertos un izvārtītos dūņās. Dubļu vanna visiem laukos dzīvojošiem biezādainiem ir nepieciešama vajadzība; jo cik loti vinu āda arī neattaisno dzīvnieku nosaukumu, tomēr

Āfrikas degunradzis (Rhinoceros bicornis)

viņa izrādās jūtīga pret mušu, dunduru un odu dūrieniem, un tikai uzliekot biezu dūņu kārtu, degunradži sev rod zināmā mērā pa tvērumu un mieru. Pirms ganību gājiena uzsākšanas degunradži steidzas uz ezeru, peļķu un upju mīkstiem krastiem, izrok šeit dumbrā bedri un tajā vārtās un griežas, kamēr mugura un pleci, sāni un pavēdere apklājas dubļiem. Vārtīšanās dubļos dara viņiem tik lielu prieku, ka viņi pie tam skaļi rūc un urkšķ un no patīkamās vannas aizraujas tik tālu, ka aizmirst savu īpatnējo modrību.

Degunradži darbojas vairāk naktī nekā dienā. Liels karstums viņiem ļoti nepatīk; tāpēc ap šo laiku viņi guļ kādā ēnainā vietā, nolaidušies pa pusei uz sāniem, pa pusei uz vēdera, izstiepuši un tāpat atbalstījuši galvu, vai arī laiski stāv kādā klusā meža stūrītī, kur lielāku koku vaiņagi viņus pasargā no saules stariem.

Naktij iestājoties un daudzos apgabalos arī jau pēcpusdienas stundās neveiklais radījums pieceļas, iet dubļu vannā, tur ar patiku staipās un kustas un pēc tam iet ganīties. Pie avotiem un peļķēm, vismaz Āfrikā, viņš ierodas visbiežāk starp trešo un sesto nakts stundu un šinīs iemīļotās vietās vienmēr uzkavējas vairākas stundas. Pēc tam viņam ir gandrīz vienalga, kurp viņš griežas. Viņš ganās biezos, citiem kustoņiem gandrīz nepieejamos mežos tikpat labprāt kā klajos līdzenumos, ūdenī ne mazāk kā purva niedrājā, kalnos tikpat labi kā ielejā. Pat caur visnecaurejamāko biezokni viņš viegli izlauž ceļu. Zariem un tievākiem stumbriem iekustinātās masas priekšā ir jānoliecas uz sāniem vai arī jālūzt, un tikai resnākos stumbrus viņš apiet ar mazu līkumu. Kur tas dzīvo kopā ar ziloņiem, tur viņš parasti izlieto pēdējo tekas; tomēr viņam nemaz nav grūti pašam tādas izlauzt. Indijas džungļos dabon redzēt garus, taisnus, viņa taisītus ceļus, kuros visi stādi ir nolauzti uz sāniem, kamēr zeme ir noblieķēta; Āfrikas iekšienē var redzēt līdzīgas tekas, kuras var pazīt par degunradža stigām, ja koki pa labi un kreisi ir nolauzti uz sāniem, kurpretī ziloņa lauztās stigas iezīmējas ar to, ka zemākie, kavējošie stumbri ir izrauti un pēc lapu noplūkšanas nomesti uz sāniem.

Barības ziņā starp degunradzi un ziloni pastāv līdzīgas attiecības kā starp ēzeli un zirgu. Vismīļāk viņš ēd koku zarus un cietus visādu sugu lakstaugus, dadžus, genistas, krūmus, niedru sugas, stepju zāles un tamlīdzīgus augus. Āfrikā viņa galvenā barība ir dzeloņainās mimozas, sevišķi zemās, kuplās, no kurām vienu sugu, viņas līko dzeloņu dēļ, kas visam ķeras klāt, mednieki tik zīmīgi ir nosaukuši par ,.mazliet pagaidi". Lietus laikmetā degunradzis atstāj mežus un pāriet tur, kur viņa uzturēšanās vietas tuvumā nodarbojas ar zemkopību, uz zeļošiem tīrumiem, šeit viņš parasti izdara neticamus postījumus, jo lai varētu piepildīt 1,5 metrus garo un šķērscaurmērā 75 centimetrus plato kuņģi, ir jāiznīcina ievērojams daudzums zāles. Sverot gūstā dzīvojošo degunradžu dienišķo barību ir atrasts, ka šis dzīvnieks apēd mazākais 25 kilogrammus. Zināms, viņš nav gārdēdis. Viņš norij ne tikai sausus zariņus un atvases, ne tikai mimozu adatainos zarus un citus tropu zemju dzeloņainus augus, bet arī resnākus zarus trīs līdz 5 centimetri caurmērā. Vai zāle ir tīra vai arī pie saknēm ir pieķērušās zemes, tas, liekas, viņam ir vienalga. Izrauto kušķi viņš tomēr vienu reizi sit pret zemi, lai nokratītu lielāko zemju daļu, bet pēc tam ar dvēseles mieru iebāž viņu savā platā rīklē un' norij bez grūtībām. Ļoti labprāt viņš ēd saknes, kuras viņš var viegli pievarēt! Labā omā viņš jau sava prieka dēļ ņemas izrakt kādu mazu koku vai krūmu un tanī nolūkā tik ilgi baksta ar vareno ragu zem saknēm, kamēr beidzot viņš var krūmu satvert un izraut; pēc tam ar tālākiem sitieniem viņš saknes nolauž un beidzot apēd.

Degunradžu daba nav visai pievilcīga. Viņi vai nu ēd vai guļ; par pārējo pasauli viņi gandrīz nemaz neliekas zinis. Pretstatā ziloņiem viņi nedzīvo baros, bet visvairāk pa vienam vai augstākais mazos pulciņos pa četriem līdz desmit īpatņiem. Tādai sabiedrībai nav lielas tieksmes turēties kopā; katrs īpatnis parasti dzīvo pats sev un dara, kas viņam patīk. Tomēr nevar apgalvot, ka viņi cits citu apskatītu ar trulu vienaldzību; nemaz nerunājot par degunradžu māti un viņas bērniem; nereti izveidojas draudzības, gandrīz varētu teikt laulības attiecības starp abiem dzimumiem, pie kam tās var būt ļoti sirsnīgas un laikam beidzas tikai ar nāvi. Savvaļā nereti sastop pārus, kuri visu dara kopīgi, un arī pie sagūstītiem abu dzimumu degunradžiem, kas pieraduši viens pie otra, var novērot patiesi maigu mīlestību. Kā ķermenis tā arī daba izliekas neveikli, tomēr tas nav tiesa. Parasti degunradzis soļo smagi un drusku neveikli un arī noguļas un vārtās pēc izskata neizveicīgi; tomēr viņa kustības izskatās lempīgākas, nekā patiesībā ir. Ātri apgriezties un izliekties degunradzis, zināms, nespēj un kalnos viņš arī nelēkā ar ģemzes vieglumu; bet līdzenos apgabalos, reiz iesācis kustēties, viņš skrien ļoti ātri. Skrejot viņš galvu tura parasti zemu un taisni sev priekšā, bet dusmās to šūpo uz vienu un otru pusi un izrauj ar ragu dziļas un platas vagas. Sakaitināts viņš arī lec no vienas puses uz otru un tad paceļ uz augšu strupo asti. Viņš var skriet ļoti ātri un izturīgi un tapt bīstams pat uz zirga jājošam medniekam, sevišķi ar krūmiem bagātos apgabalos, kur vīrs un zirgs nespēj tik viegli izvairīties, kamēr viņš katru ceļā stāvošu koku nogāž gar zemi. Peldētāji viņi ir visi, tomēr viņi turas vairāk uz virspuses un bez vajadzības nenirst. Bet daži novērotāji apgalvo, ka esot tos redzējuši purvos vai upēs nirstam līdz dibenam, tur izceļam ar ragu ūdens stādu saknes un stīgas un tās iznesam uz augšu, lai tur apēstu.

Starp degunradžu maņām visaugstāk stāv dzirde, tad seko osme un pēc tās tauste. Redze ir attīstīta ļoti mazā mērā. Viņu balss sastāv no rukšķēšanas, kas lielākā niknumā pārejot skanošā taurēšanā vai svilpšanā. Savvaļā šo svilpšanu var bieži dzirdēt, jo ikviens degunradzis ir viegli sakaitināms, un viņa vienaldzība pret visu, kas nav barība, var ļoti drīz pārvērsties pretējā. R a f fle s s novēroja, ka vara degunradzis sāka bēgt no viena paša suņa, un citi ceļotāji ir redzējuši, ka viņš, tos tikai saodis, steidzīgi bēga prom; tomēr viņa izturēšanās mainās, ja kustoni kaitina. Tad viņš negriež vērību ne uz savu ienaidnieku sKaitu, ne uz viņu spēju aizsargāties, bet akli taisnā līnijā metas virsū savam dusmu priekšmetam. Viņa niknums iet pāri visām robežām. Viņš atriebjas ne tikai tam, kas patiesībā viņu ir kaitinājis, bet visam un katram, kas gadās priekšā; pat akmeņi un koki dabū ciest no viņa dusmām, un neko neatrazdams, viņš izplēš mazākais divus līdz trīs metrus garas puslokveidīgas vagas zemē.

Par laimi nav tik grūti izbēgt no degunradža, kas pilnā niknumā skrien virsū. Piedzīvojis mednieks pielaiž viņu apmēram uz desmit līdz piecpadsmit soļiem un tad lec uz sāniem; satracinātais dzīvnieks noskrien viņam garām, pazaudē sava upura smakas virzienu, no kura viņš līdz šim vadījās, un tagad uz labu laimi drāžas uz priekšu varbūt izgāzdams savu niknumu pār kādu citu nevainīgu priekšmetu. Ir zināmi gadījumi, kā Lichtenšteins stāsta, kur degunradzis naktī ir ieklupis sānos ratiem vai tajos iejūgtam vērsim un ar neizprotamu spēku visu aizvilcis prom un sadi'agājis. Ceļā esošiem ceļotājiem no degunradža ir jābīstas vairāk nekā no pārējiem dzīvniekiem, jo viņš nereti bez kāda iemesla skrien virsū cilvēkiem un neprātīgās dusmās nogalina pilnīgi nevainīgus. Sevišķi no divradža ļoti bīstas, jo tas ir neganti nikns. Dažreiz šis dzīvnieks stundām ilgi strādā ap kādu krūmu un spraušļodams rakņājas ap to, līdz viņš to izceļ no zemes ar visām saknēm; pēc tam varbūt viņš to noliek mierīgi zemē un vairs tālāk nedomā par nupat izpostīto augu. Strupdegunradzis ir daudz lēnāks un miermīlīgāks nekā viņa tumšāk krāsotais radinieks, ātrumā stāv tam tāļu iepakaļ un, pat ievainots, reti uzbrūk cilvēkam.

Par savvaļā dzīvojošiem degunradžiem ir zināms, ka māte pret savu mazuli izrāda sirsnīgu mīlestību, viņu zīda gandrīz divus gadus, šajā laikā apsargā ar vislielāko rūpību un briesmās aizsargā pret katru ienaidnieku un katru uzbrukumu ar neredzētu niknumu. Boncijs (Bontius) stāsta, ka kāds eiropietis, jādams savu ceļu, ieraudzījis Indijas degunradzi ar mazuli. Kustonis, pamanījis cilvēku, piecēlās un ar savu bērnu lēnām gāja dziļāk mežā. Mazulis lāga negribēja iet prom, tāpēc vecā ar purnu grūda viņu uz priekšu. Tagad kādam medniekam ienāca prātā jāt kustonim pakaļ un ar savu zobenu dot tam dažus cirtienus pa ciskām. Āda bija par biezu, lai viņš tai varētu izcirst cauri, un cirtieni atstāja tikai dažas baltas svītras. Vecais degunradzis visas pārestības panesa pacietīgi, līdz viņa mazulis bija paslēpies krūmos; tad neganti urkšķēdams un zobus griezdams viņš pēkšņi griezās pretī jātniekam, metās tam virsī un ar pirmo raga rāvienu saplēsa zābaku gabalos. Mednieks dabūtu galu, ja zirgs nebūtu gudrāks par savu vadītāju. Zirgs atlēca atpakaļ un bēga cik spēdams, bet degunradzis dzinās tam pakaļ, kokus un visu, kas viņu kavēja, ar brīkšķi notriekdams zemē. Kad zirgs atskrēja pie mednieka pavadoņiem, degunradzis metās tiem virsū, bet par laimi viņi atrada divus blakus stāvošus kokus, aiz kuriem aizbēga. Degunradzis, kuru niknums bija padarījis aklu, gribēja katrā ziņā tikt cauri koku starpai un sāka no tiesas trakot, manīdams, ka koki turas pretī viņa uzbrukumiem. Koki trīcēja kā niedras zem saniknotā kustoņa cirtieniem un grūdieniem; tomēr tie izturēja, un ļaudis paguva iešaut vairākus šāvienus kustonim galvā, kas to nogāza zemē.

Bez cilvēka degunradzim nebūs daudz ienaidnieku. Lauvas un tīģeri izvairās no šī dzīvnieka, zinādami, ka viņu ķetnas ir par nespēcīgām, lai saplēstu tā biezo vairogādu. Lauvas ķetnas sitiens, kas acumirklī nogāž zemē vērsi, laikam pret degunradzi izrādās par nespēcīgu, jo pēdējais, cīnīdamies ar citiem sev līdzīgiem, ir radis panest pavisam citādus sitienus. Degunradžu mātītes, kurām ir mazuļi, tik viegli neļauj tīģerim vai lauvai nākt tuvu, jo mazām, vēl vārīgajam degunradzim tik liels plēsējs var tapt diezgan bīstams

Cilvēks laikam visur ir degunradža bīstamākais ienaidnieks. Visas tautiņas, kuru novados mīt šo neveiklo radījumu suga, to vajā ar vislielāko cītību, un arī eiropiešu mednieki ar patiesu kaislību nododas viņa medīšanai.

Mūsu zvēru dārzos degunradžu lielākā daļa izrādās labsirdīgi un rāmi, ļauj sevi aizskart, dzenāt šurp un turp, pacieš arī citādu apiešanos, neturoties pretim, un pamazām pieķeras kopējam, kas ar viņiem apietas saprātīgi.

Viss labums, ko cilvēks var iegūt no degunradža, ne tālu neaptver tos zaudējumus, kurus viņš nodara savā savvaļas dzīvē. Apgabalos, kur nodarbojas ar kārtīgu zemkopību, viņu nevar ciest; viņš ir radīts īsteni tikai priekš neapdzīvotām vietām. No nogali- rātā kustoņa izlieto gandrīz visas daļas.

Nīlzirgi un tapiri

No nīlzirgu dzimtas (Hippopotamidae) mūsu dienās dzīvo 2 sugas. Mazākā no tām ir pundurnīlzirgs (Choeropsis liberien- sis). Daudz lielāks par pundurnīlzirgu ir upes zirgs, behe- mots jeb nīlzirgs (Hippopotamus amphibius), Hippopotamus ģintas priekšstāvis. Ārējais ķermeņa veids top saprotams no piemērošanās dzīvei ūdenī. Taukam, apaļam, kailam ķermenim nav izceltu daļu, kuias varētu radīt ūdenī rīvēšanos. Pat ausis ir ļoti mazas. Galva gandrīz bez pārtraukuma pāriet resnā, gaļīgā, muskuļoti stiprā kaklā, pēdējais tāpat pāriet ķermenī. Gareni stiepto, veltenisko ķermeni nes, kā pie visiem ūdens dzīvniekiem, samērā zemas, neveiklas kājas, četrpirkstainām kājām, visus pirkstus saista peldādiņa. Kā citiem ūdens dzīvniekiem, krokodiļiem un vardēm, kuri ūdenī meklē patvērumu, un briesmās, pār ūdens līmeni paceļ tikai acis un degunu, viņiem acis un deguns ne tikvien ir novietojušies galvas virspusē, bet paugura veidā ir pacēlušies virs tās. Nāsis var noslēgt sevišķi muskuļi. Bez šīm īpatnībām galvas pazīmes ir viņas četrstūrainais izskats un bezveidīgais deguns.

Dzīvnieka krāsa ir īpatnēji vara brūna ar brūnganiem un zilganiem plankumiem. Pilnīgi pieauguša nīlzirga tēviņa garums, ieskaitot 45 centimetrus garo asti, ir 4,2 līdz 4,5 metri pie 1,5 metra plecu -augstuma. Dzīvnieku svars varētu sniegties caurmērā pie 2000 līdz 2500 kilogramu un pie veca tēviņa kāpt arī dažreiz līdz 3000 kilogramiem.

Mūsu dienās jau vajaga iespiesties diezgan dziļi Āfrikas iekšienē, lai sastaptu šos dzīvniekus, kurus es nosaucu par pasakainām senlaiku paliekām. īpaši no svētās upes šie kopš seniem laikiem slavenie dzīvnieki ir devušies tālu uz zemes daļas vidieni un uz šīs upes izcelšanās apvidu, „kurš slēpj viņas avotus". Tikai nonākot Āfrikas dziļā iekšienē atdzīvojas četrus gadu tūkstošus vecās Ēģiptes tempļu svēto rakstu ainas. Tur nepārmainījušos cilvēku vidū vēl šodien, tāpat kā pirms gadu tūkstošiem, atrodas tie paši dzīvnieki. Tur blakus pavianam un krokodilim mēs sastopam svēto ibisu un tos, kam no šiem pāri palikušajiem klājas visgrūtāk: ziloni, degunradzi un nīlzirgu. Kur cilvēks ir sasniedzis neierobežotu kundzību, pēdējie kļūst par upuri viņa šaujamiem rīkiem: kur tā ieroči ir tikai pīķis vai loks, tur viņi tam pretojas vēl šodien.

Nīlzirgs vairāk par citiem biezādainiem dzīvniekiem ir saistīts pie ūdens, jo patiesībā tas tikai izņēmuma kārtā iziet no viņa uz zemes. Tas notiek tur, kur upe pati nav bagāta augiem, parast: naktīs, meklējot barību, bet arī dienu izņēmuma kārtā lai sildītos krasta smiltīs. Nedaudz jūdzes augšpus „elles galvas pilsētas", kā ceļotāji Sudānā mēdz saukt Chartumu, upes krastos bieži redz mūsu dzīvnieka pēdas, apmēram 60 centimetru dziļus dobumus koka resnumā, kuri atrodas abās pusēs gravas veidīgi iespiestai vagai. Tās ir nīlzirga pēdas, kuras viņš atstāj, kad naktīs ganības meklējot izkāpj no upes, lai dotos uz augiem bagāto mūža mežu va: kādu tīrumu. Dobumi ceļas no kājām, vaga no vēdera, kurš velkas pa dūņām, jo nezvērs tiktālu nogrimst mīkstā staignā zemē.

Izdevīgās vietās upē, tur, kur tīrumi atrodas krastu tuvumā vai viņus apklāj bagāti meži, visdrošāk tur, kur pašas upes gultne tanī pat laikā noder arī par ganībām, jo viņā aug daudz ūdens augu, upes milzeni var uziet drīz. Pēc trīs, augstākais četru minūšu ilgiem starpbrīžiem kaut kur pamana tvaikveidīgu ūdens strūklu, kura paceļas virs ūdens līmeņa apmēram vienu metru, tad pat dzird īpatnēju šņākšanu un spursļošanu, varbūt arī dobju rūkšanu, kura atgādina saniknota vērša baurošanu — tur patlaban upes zirgs ir izniris ieelpot gaisu. Ja tai vietai stāv pietiekoši tuvu. tad var arī ieraudzīt viņa neveiklo galvu: tā ir neizveidota sarkana vai brūnganisarkana masa, uz kuras var atšķirt divus smailus veidojumus — ausis; un četrus paugurus — acis un nāsis. No nīlzirga, kurš kustas ūdenī, reti redzēs vairāk par galvu, un šo galvu,' ja to redz pirmo reiz, viegli var nepamanīt. Ja stāv pret vēju un izturas mierīgi, varbūt paslēpjas krūmā, tad var bez pūlēm novērot augšup un lejup peldošo dzīvnieku, kurš ūdenī itkā spēlējas. Tad redz arī, ka uz iespiestās pieres starp acīm un ausīm paliek pāri mazs dīķis, kurš satur pietiekoši daudz ūdens, lai tur varētu mājot viena zelta zivtiņa vai pat pāris grunduļu. Var uzdrošinā ties lielākā kuģī piebraukt šīm galvām klāt, jo dzīvnieks, kur to nekaitina, nebūt no laivas nebaidās.

Arī nīlzirgs, tāpat kā lielākā daļa biezādaino, ir sabiedr-sks dzīvnieks. Ļoti reti to atrod vienu pašu. Kādreiz es redzēju dienas laikā četrus gabalus pastaigājoties uz kādas smilšu salas, citu reizi es redzēju tos sešus kādā ezerā tuvu pie Zilās upes krasta. Lielākās sabiedrības, kā tās, kuras var uzskatīt par tieši kopā piederošām, es neatradu, tomēr citi ceļotāji ziņo par skaita ziņā lielā kiem bariem. Vienas sabiedrības apdzīvotais apgabals ir ierobe žots, jo viņš vienmēr atrodas labu barības vietu tuvumā un zinf. - mos apstākļos vairākiem upes zirgiem pietiek ilgākam laikam jau ar vienu peļķi.

Dienā sabiedrība atstāj ūdeni tikai pavisam no cilvēkiem tukšās vietās, lai tad nodotos sapņainam pusmiegam krasta tuvumā, pa daļai seklās vietās, pa daļai pašā krastā, vismīļāk dziļā niedrājā, caur kuru ved viņa īpatnējās, grāvjiem līdzīgās tekas, bieži apsegtas pāri' augošām niedrām. Pie tam ērti izstiepusies dzīvnieki pilnīgi atgādina cūkas, kuras vārtās dubļos, vai arī bifeļus, kad tie mazgājas upē. Laiku pa laikam tēviņi rukšķ kā cūkas un viens pēc otra paceļ galvu, lai pārliecinātos par drošību. Vairāki put.v netraucēti mājo gulošo briesmoņu tuvumā un uz viņiem. Lietus putns (Hyas aegyptiacus) bez apstājas skraida viņiem apkārt un nolasa viņiem no ādas kukaiņus un dēles. Mazais govju gārnis nopietni soļo pa muguru šurp un turp, lai to notīrītu pat no parazītiem. Dienvidafrikā šo labsirdīgo draugu vietā stājas kāpuru cirtējs. Austrumsudanas arabi apgalvo, ka lietus putns uzņemoties nīlzirgu briesmās biedināt, un dzīvnieks patiešām vērš uzmanību uz sava mazā uzmanīgā sabiedrotā kliedzieniem un dodas ūdenī, ja putnu kāda parādība sevišķi uztrauc. Citādi nīlzirgi nepiegriež lielu vērību tam, kas ap viņiem notiek, un tikai tādās vietās, kur viņi pazīst cilvēku un viņa briesmīgo bisi, tie vairāk, nekā tas esot Āfrikas austrumos un rietumos, sargājas no sava galvenā, jā pat vienīgā ienaidnieka. Citādi diena paiet starp snaudu un nomodu.

Uz vakara pusi sabiedrībā rodas dzīvība. Tēviņu rukšķēšana paliek stiprāka un kļūst par rūkoņu. Viss pūlis rotaļājoties ūdenī nirst un izceļas virspusē, šad un tad iesākas pat jautra skriešanās. Liekas, ka sevišķi kuģu tuvumā viņi labprāt mīl rādīties. Vismaz es esmu novērojis, ka viņi mūsu laivu vakara braucienos vienmēr pavadīja lielāku gabalu. Dažreiz viņi saceļ elles troksni ar savu šņākšanu, rukšķēšanu, rēkšanu un ūdens rīšanu, tā kā viņi pilnīgi var nogurdināt. Tad dažreiz izliekas, ka atrodies viņu vidū kaut arī tie ir diezgan tāļu no laivas, turpretim atkal var viņiem aizbraukt tuvu garām, bez kā tos pamanītu. Viņi apbrīnojami viegli peld katrā ūdens dziļumā, nirst un izceļas, kustas strauji vai nepārtraukti, grozās uz visām pusēm pārsteidzoši veikli un šķeļot viļņus sacenšas ar labāko airu laivu. Biezā tauku kārta, kura viņu ķermeni apņem no visām pusēm, tādā mērā samazina viņu svaru, ka tas vai nu pilnīgi līdzinājās ūdens svaram vai arī stāv tam visai tuvu, kāpēc viņi spējīgi apdzīvot upi katrā dziļumā.

Augus ēdošs nīlzirgs ir patiešām riebīga parādība. Desmitdaļas jūdzes atstatumā neapbruņotām acīm var redzēt rīkles atplē- šanu un no pāra simts soļiem skaidri var novērot visas ēšanas kustības. Neizveicīgā galva pazūd dziļumā, rakņājas apakšā pa augiem, un saceltās dūņas saduļķo ūdeni tālu visapkārt. Tad behe- mots atkal parādas ar lielu, resnu norautu augu saini, no kura viņam iznāk tikai reizi piepildīt sev muti. Viņš uzliek saini uz ūdens līmeņa un to tur lēni un omulīgi sagremo un sasmalcina. Pa abām pusēm no mutes tāļu ārā karājas augu stublāji un lapas. Zaļgana, ar siekalām sajaukta augu sula pastāvīgi tek pāri gaļīgām lūpām. Dažus pussagremotus zāles kušķus tas izgrūž laukā un aprij no jauna. Mūļķīgās acis bez kustības raugas tālumā un milzīgie priekšzobi un ilkņi parādas visā savā lielumā.

Upes zirgs ne tikai nodara zaudējumus ar saviem augu postījumiem, bet kļūst arī par cilvēku un dzīvnieku dzīvības apdraudošu nezvēru, jo tas aklā niknumā metas virsū katrai būtnei, kura kustas, un to iznīcina, ja vien sasniedz, četri varenie ilkņi ir citiem dzīvniekiem bīstami ieroči, ar viņiem tas sadragā pat ragu lopu. Kur piemājo nīlzirgi, tur ganāmus pulkus rūpīgi apsargā, jo arī visnevainīgākie radījumi riebīgā kustonī izsauc akli trakojošas dusmas. R i p e 1 s ziņo, ka kāds nīlzirgs sadragājis četrus jūga vēršus, kuri mierīgi stāvējuši pie smeļamā rata. Es pats esmu dzirdējis vairākus tamlīdzīgus nostāstus, un tāpat kā B ē- k e r s, arī par to, ka viņš neapejoties ar cilvēkiem labāk kā ar dzīvniekiem.

Jau tikmēr, kāmēr viņš atrodas ūdenī, tam nevar pilnīgi uzticēties. Parasti viņš tur gan neuzbrūk lielākām laivām, bet izvairas no tām ar zināmām bailēm un uzmanību. Bet zināmos apstākļos tas rīkojas arī otrādi un tad ļoti apdraud vieglākas laivas ar tur iekšā esošiem cilvēkiem. ,,Leitnants Vidals," tā stāsta O v e n s, „bija patlaban iesācis savu braucienu pa Tembi upi Dien- vidvakarafrikā kādā vieglā laivā, kad viņš piepeši no apakšas sajuta ļoti strauju triecienu, tā kā laivas pakaļējais gals gandrīz tika pacelts virs ūdens un stūrmanis tika pārmests pār bortu. Nākošā acumirklī no ūdens izcēlās milzīgs upes zirgs un mežonīgi un draudoši metās laivai virsū, satvēra to saviem briesmīgiem žokļiem un ar vienu reizi atrāva vaļā septiņus dēļus. Tad viņš pazuda, bet atkal parādījās, lai atjaunotu savu uzbrukumu un tikai šāviens sejā to varēja atturēt no šī nodoma. Laiva, kura tūliņ pildījās ar ūdeni, bija par laimi krastam tik tuvu, ka pēdējo bija iespējams sasniegt, pirms tā nogrima. Laikam laivas ķīlis bija aizskāris dzīvnieka muguru un viņu ar to sakaitinājis uz uzbrukumu." Bet milzīgie biezādaiņi ir daudz bīstamāki uz zemes nekā ūdenī. Kādam arabam, kurš gribēja savu meloņu dārzu pasargāt no postītāja nīlzirga, kā to ziņo B ē k e r s, mežonīgais dzīvnieks tūliņ uzbruka un to nonāvēja ar vienu vienīgu kodienu. Pēc tam bezbailīgs un pārgalvīgs kļuvis, šis pats dzīvnieks dažādos gadījumos uzdrošinājās uzbrukt ganiem un viņu ganāmiem pulkiem arī ārpus ūdens un tā bija iebaidījis apkārtnē dzīvojošos cilvēkus, ka neviens neuzdrošinājās būt tās upes tuvumā, kuru viņš pārvaldīja.

Vēl bīstamāks, nekā parasti, nīlzirgs kļūst, kad tam ir jāapsargā mazulis. Par mazuļu dzimšanu un grūsnības laiku tikai jaunākā laikā ir izdarīti novērojumi pie gūstekņiem, jo pēdējie jau dažas reizes ir vairojušies. Par savvaļas dzīvnieku vairošanos zināms ir tikai tik daudz, ka mazulis piedzimst apmēram pirmā lietus laikmeta trešdaļā, kura dod bagātīgāko un sulīgāko barību. Tā tad tas dažādās Āfrikas zemēs notiek dažādā laikā, atkarībā no tā, kad tur iestājas tropu zemju pavasaris. Māte, kura maigi rūpējas par savu bērnu, redz briesmas arī nevainīgākās lietās un metas ikvienam ienaidniekam virsū ar briesmīgu niknumu.

Pēc visiem līdzšinējiem novērojumiem gūstu nīlzirgs iztur viegli un ilgi arī Eiropā. Ja šo kustoni novieto pa pāriem kādā vietā, kur viņš var kustēties kā to prasa viņa daba, tas ir, te kāpt ūdenī, te iziet uz sauszemes, tad var cerēt arī uz pēcnācējiem. Viņš apmierinās ar katru barību, sevišķi ar visu, ko mēdz pasniegt māju cūkām.

T a p i r i (Tapirina) ir samērā mazi, neveikli veidoti dzīvnieki, kuri stāv apmēram vidū starp elefantiem un cūkām un vienmēr raksturojas ar labi veidotu ķermeni, garenu tievu galvu, slaidu kaklu, īsu, stulmveidīgu asti un vidēji garām spēcīgām kājām.

Augšlūpa ir snuķveidīgi pagarināta un tāļu nokarājas pār apakšlūpu. Spēcīgām kājām priekšā ir četri, bet pakaļā trīs pirksti. Stiprā āda viscaur pieguļ gludi. Spalvojums ir īss, bet biezs, pie Amerikas sugām no galvas vidus līdz skaustam krēpveidīgi pagarināts.

Indijas tapīrs (Tapirus indicus) no saviem radiniekiem atšķiras ar ievērojamāku lielumu, samērā slaidāku ķermeņa būvi un beidzot ar krāsu.

Ļoti raksturīga ir ārkārtīgi vienmērīgā spalvojuma krāsa. Galva, kakls un ķermeņa priekšdaļa līdz plecu lāpstiņām un pie kājām plata svītra, kura iet gareniski pār krūtīm un vēdera vidu, pakaļkājas, ieskaitot arī augšējās ciskas, kā arī beidzot aste ir dziļi melnā krāsā, visas pārējās ķermeņa daļas turpretim ir iepelēki baltas.

Amerikas tapīru (Tapirus americanus), kuru Brazīlijā sauc par anta, raksturo īsas pakauša krēpes un vienkrāsains spalvojums. šī tapīru dzimtas suga ir tā , kuru mēs visilgāk pazīstam.

Pēc jaunākiem atradumiem tapīra dzimtene liekas ierobežojas Dienvidamerikas dienvidos un austrumos, bet Dienvidamerikas ziemeļos un rietumos, kā arī Vidusamerikā šī suga aizvietota ar cieši radniecīgām, tomēr atšķirīgām sugām, kuras mēs tuvāk neapskatīsim.

Visi tapīri uzturas mežos un bailīgi izvairas no klajumiem vai vispār atklātām vietām mežā. Tādēļ arī viņi ir pirmie, kuri no cilvēka-ieceļotāja izvairas un ievelkas dziļāk mežā, kamēr kā Henzels saka par Dienvidameriku, pārējie tropu zemju dzīvnieki turpretim tiecoties uz apstrādātām vietām mežā. Dienvidamerikas mežāju biezokņos tapīri parasti izmin tekas, kuras ir grūti atšķirāmas no indiāņu ceļiem un nezinātāju viegli ievilina, sev par postu, viņiem sekot. Šās meža tekas dzīvnieki izmanto kamēr tie nav iztraucēti; iebiedēti tie laužas bez sevišķas piespiešanās caur dziļākiem biezokņiem.

Tapīri ir krēslas dzīvnieki. „Mēs," saka č u d i, «mēnešiem ilgi klejojām pa bieziem mūža mežājiem, kuros tapīri dzīvo baros, tomēr pa dienu neviena neredzējām. Viņi liekas uzturas tikai biezos krūmos pie vēsiem ēnainiem laukumiem, vislabprātāk stāvoša ūdens tuvumā, kur tie labprāt valstās."

Pret vakaru tapīri iet meklēt barību un kā liekas, tie kustas visu nakti. Viņu dzīves veidā ir redzama līdzība ar mūsu meža cūkām, tomēr viņi nedzīvo tik lielos baros, bet tāpat kā degunradzis, vairāk vientuļi. Sevišķi tēviņi ved vientuļu dzīvi un tikai pārošanos laikā biedrojas ar mātītēm. Ģimenes sastop ārkārtīgi reti un sabiedrības no vairāk kā trim galvām ir tikai tur novērotas, kur sevišķi labas, treknas ganības, ir nejauši apvienojušas dažādus ta- pīrus. Tomēr č u d i piezīmē, ka tie bariem ejot uz upju krastiem, lai te dzertu un mazgātos.

Ar savām kustībām tapīri atgādina cūkas. Gājiens ir lēns un apdomīgs: vienu kāju tie omulīgi liek otrai priekšā, galvu noliec uz zemi, un tikai vienmēr šurp un turp grozamais un ožņājošais snuķis kā arī nepārtraukti kustīgās ausis atdzīvina citādi šķietami ārkārtīgi slinko dzīvnieku. Tapīrs mierīgi iet savu ceļu. Mazākās aizdomas viņu samulsina, tas groza snuķi un ausis un īsu laiku kustas drudžaini ātri un tad piepeši sāk ātri skriet. Galvu tas noliek zemu un taisnā virzienā kā akls metas uz priekšu, pa biezokni tikpat ātri kā pa purvu vai ūdeni. „Jā nejauši šādu dzīvnieku sastop mežā," saka Vīdas princis, „tad tas ļoti izbīstas un ātri un ar lielu troksni bēg prom. Uz neliela attāluma dzīvnieks ir diezgan ātrs; tomēr no ātra suņa tas nevar izbēgt un parasti drīz vien stājas tam pretim." Tapīrs ir lielisks peldētājs un vēl lieliskāks nirējs, kas bez apdomāšanās laižās par platākajām upēm un to dara ne tikai bēgot, bet pie katras izdevības. Domājams, ka tapīrs skrej tāpat kā nīlzirgs arī ilgāku laiku pa ūdens dibenu; mazākais tas ir novērots Barakpurā pie sagūstītiem Indijas tapīriem, kur tie bieži staigāja pa ūdens baseiniem, lai gan tos te nekad neredzēja peldam.

Starp tapīra maņām visaugstāk stāv osme un dzirde, un liekas, ka abas ir uz vienādas pakāpes; redze turpretim ir vāja.

Visi tapīri liekas ir labsirdīgi, bailīgi un mierīgi radījumi, kuri tikai augstākā vajadzības gadījumā pielieto savus ieročus. Viņi bēg no katra ienaidnieka, arī no vismazākā suņa, bet visbailīgāk no cilvēka, kura pārspēku tie ir atzinuši. Tas redzams jau no tā, ka apstrādātu lauku tuvumā tie ir daudz uzmanīgāki un bailīgāki nekā nepieejamos mežos. Tomēr no šī likuma ir arī izņēmumi. Zināmos apstākļos tie sāk aizstāvēties un tad vienmēr ir ievērības cienīgi pretinieki. Nikni un akli tie metas uz savu ienaidnieku, mēģina tam aizskriet priekšā un pielieto pat zobus, tāpat kā mūsu meža cūka. šādā kārtā mātīte aizstāv bērnus, ja redz, ka mednieks tos apdraud. Bez apdomāšanās tā metas ikkatrās briesmās un neievēro nekādus ievainojumus. Vispār tomēr tapīru garīgās spējas ir diezgan aprobežotas, lai gan uz pirmā acumirkļa dzīvnieki izliekas vēl trulāki, nekā tie patiesībā ir.

Savvaļā dzīvojošie tapīri pārtiek no augiem un sevišķi no koku lapām. Brazīlijā tie sevišķi ciena jaunas palmu lapas; nereti tie iebrūk arī plantacijās, un tad var redzēt, ka tiem patīk arī cukura niedres, mango; melones un citas saknes.

Savvaļas tapīriem riesta laiks iekrīt mēnešos pirms lietus laikmeta. Gandrīz pēc četriem mēnešiem mātīte dzemdē mazu, piemīlīgu mazuli, kurš, kā pie meža cūkām, ir svītrains.

Visas tapīru sugas cilvēki cītīgi vajā, jo izmanto viņu gaļu un ādu, kuru viņas biezuma un stipruma dēļ ļoti ciena.

Trīspadsmitā šķira Airkāji (Pinnipedia)

Jūras zīdītāju pirmā šķirā redzam tādus dzīvniekus, kurus pat nepazinējs viegli pazīs par parastiem zīdītājiem. Viņiem tāpat kā sauszemes zīdītājiem vēl ir četras kājas, un lai gan vājāk attīstītas, tomēr skaidri atdalītas no pārējā ķermeņa. Kā priekškāju, tā arī pakaļkāju pēdu uzbūvē labi saskatāmi atsevišķi pirksti, kuri šīs šķiras priekšstāvju lielajam vairumam pārklāti vienīgi ar peld- plēvi, ar ko tie iemanto lielu kustības brīvību; nedaudzām sugām turpretim viņu kāju pirksti pilnīgi apauguši ar ādu, līdzīgi pārējam ķermenim, tomēr arī pēdējā gadījumā tie labi saskatāmi pateicoties mazajiem nadziņiem, kuri jau no ārienes redzami.

Pārējā ķermeņa uzbūvē airkāji tik lielā mērā līdzinās dažiem jau aplūkotiem zīdītājiem, ka daži dabas pētnieki airkājus, ja nu arī nepieskaita tieši plēsējiem, tad tomēr aplūko tos tūliņ pēc pēdējiem. Samērā mazā, no kakla labi atdalītā galva, pēc sava ārējā izskata mazāk līdzinās suņa galvai, bet gan vairāk ūdra; deguns iezīmējas ar diviem slīpiem plaisām līdzīgiem caurumiem, kuri vajadzīgā brīdī spējīgi noslēgties. Acis guļ puslīdz lēzenos iedobumos un aizsargātas ar mirkšķplēvi; redzoklis ir liels. Līdzīgā kārtā noslēdzamās ausis kaut cik attīstītas no ārpuses tikai pie vienas sugas priekšstāvjiem, bet parasti auss ārējās daļas pilnīgi trūkst.

īsais, resnais kakls tieši pāriet mazāk vai vairāk apaļajā ķermenī, kurš pakāpeniski sašaurinoties nobeidzas ar pastrupo vidēji garo asti. Dzimuma daļas un tūpļa izeja guļ iegarenā iedobumā. Biezā un stiprā āda parasti pārklāta vienmērīgu sariem līdzīgu, cietu un diezgan īsu spalvu, lai gan dažos gadījumos šī akotu spalva krepveidīgi pagarinās vai arī starp cietajiem sariem novērojami vairāk vai mazāk biezi, mīksti vilnai līdzīgi mati. Valdošā spalvas krāsa ir zaļgani pelēka ar lielākā vai mazākā mērā dzeltenu un sarkanīgu nokrāsu.

Airkāji ir sastopami visos okeānos un jūrās un tiklab tālos ziemeļos, kā arī tālajos dienvidos un pat lielajos Āzijas ezeros, kas savienoti ar jūrām, šajos iekšzemes ūdeņos viņi liekas pa daļai iepeldējuši no jūrām pa savienojošām upēm, pa daļai palikuši tur no tiem laikiem, kad šie ūdeņi vēl nebija no jūras atdalījušies. Ziemeļos dzīvo lielākā tiesa sugu, bet retākās un īpatnējākās dzīvo dienvidos. Vismīļāk šiem dzīvniekiem tīk uzturēties krastu tuvumā un daudzi laiku pa laikam ceļo gar piekrasti no vienas vietas uz otru, kā arī iepeld upēs. Uz sauszemes tie uzturas tikai zināmos gadījumos proti — pa pārošanās laiku un arī kāmēr vēl mazi. Viņu īstā dzīves vieta ir un paliek ūdens. Cik nevarīgi viņi šķiet esam uz sauszemes, tikpat veikli tie ir ūdenī. Arī lai sasildītos siltajos saules staros viņi atstāj savu parasto uzturēšanās vietu - - ūdeni, un tad var novērot, ar kādām pūlēm tie rāpjas piekrastes klintīs vai uz peldošiem ledus blāķiem; bet briesmu brīžos tie arvien metas cik ātri vien varēdami atpakaļ viņiem tik draudzīgā jūras dziļumā, kur tie kā īsti ūdensdzīvnieki ar apbrīnojamu veiklību prot nirt un peldēt.

Visi airkāji ir lielā mērā sabiedriski dzīvnieki. Reti kad viņus var sastapt pa vienam un jo vientuļāka ir apkārtne, jo lielākos baros jeb saimēs tie dzīvo; jo mazāk viņi nāk sakaros ar cilvēku; jo patīkamāki, es gribētu teikt labsirdīgāki izskatās šie no cilvēka tik stipri iebaidītie radījumi. Acīmredzot, cilvēks ir šo neaizsargāto ūdensdzīvnieku briesmīgākais un asinskārākais ienaidnieks.

Pēc visām pazīmēm airkāji ir naktsdzīvnieki: dienu viņi vismīļāk pavada uz zemes guļot un sildoties saulē.

Atrazdamies patīkamā un ērtā stāvoklī, tie dienām un nedēļām ilgi nedomā par ēšanu un dzeršanu; tomēr beidzot izsalkums spiež viņus atgriezties jūrā, kur viņu novājinātais ķermenis drīz atkal top apaļš un gluds, pateicoties uzkrātai tauku kārtai. Jo vecāki dzīvnieki top, jo vairāk tie pieņemas slinkumā. Kāmēr pavisam jaunie ir dzīves priecīgi, piemīlīgi un jautri radījumi, — vecie augstākā mērā saīguši un laiskumā pilnīgi nolaidušies.

No maņām dzirde, neskatoties uz to, ka auss ārējā daļa parasti stipri maza vai pat pilnīgi trūkst, ir priekšzīmīga, kurpretim redze un osme vājāk attīstītas. Balss skaņas sastādas no dobjiem aizsmakušiem trokšņiem, kuri atgādina gan suņa riešanu, gan govs maušanu vai vērša baurošanu.

Katra airkāju sabiedrība ir savrūp nodalījusies saime. Tēviņš saista pie sevis parasti vairākas mātītes.

Apmēram astoņus līdz desmit mēnešus pēc pārošanās mātīte laiž pasaulē vienu, retāk divus bērnus. Mazie ir piemīlīgi un jautri radījumi. Vecie un jaunie vienlīdz mīl vieni otrus, un māte sargā savu mazuli pret katrām briesmām un upurēdama pat savu dzīvību.

Viņu parastā barība ir visāda veida jūras dzīvnieki; visbiežāk gan zivis, gliemēži un vēži. Zināmas airkāju sugas uzņemas arī dažādu jūras putnu medīšanu; tas gan attiecinams vairāk uz augumā lielākajām spēcīgākajām sugām, jo mazākiem airkājiem tie ir pietiekoši stipri pretinieki vai arī pašiem bīstami. Lai veicinātu sava veselīgā kuņģa gremotspējas, daži, līdzīgi putniem, rij akmeņus, bet bada laikā nereti apmierina savu izsalkumu ar dažādām jūras zālēm.

Visas airkāju medības parasti nav nekas cits, kā visnežēlīgākā slepkavošana, kas savienota ar lielāko mežonību un cietsirdību. Tamdēļ nereti šo medību apzīmēšanai ar vārdu ,,medības" izvairas un runā vienkārši par kaušanu jeb sišanu, bet nekādā ziņā ne par medībām šī vārda īstā nozīmē.

Aiz šī iemesla gandrīz visas airkāju sugas ir skaitā ārkārtīgi samazinājušās un dažas pat liekas pārdzīvojam savus pēdējos brīžus. No milzīgajiem bariem, kas vēl pagājušā gadsimtā apdzīvoja vientuļās salas, tagad redzamas labākā gadījumā tikai atliekas, un roņu mednieku kuģiem, lai gūtu bagātus lomus, jāmeklē arvienu tālākas un nepieietamākas medību vietas. Airkāju tauki un eļļa, tāpat āda un ilkņi atrod labus tirgus un tiek augsti vērtēti, ar ko arī visvairāk izskaidrojama savtīgo ļaužu rupjā iznīcināšanas kāre. Bez maz visi airkāji ļaujas pieradināties un dažus pat var izaudzēt par īstiem mājas dzīvniekiem.

Ausainais ronis jeb jūraslauva (Eumetopias stelleri) ir viens no lauvveidīgo roņu (Eumetopias) ģintas priekšstāvjiem. Augstumā nepalikdams iepakaļ nevienam savam radiniekam, jūras lauvu tēviņš sasniedz garumā, skaitot no deguna gala līdz pakaļējo airķetnu galam, piecus metrus ar uzviju un sver pieci simti un pat vairāk kilogramu, lai gan viņa caurmēra garums un svars ir ievērojami mazāki par uzrādītiem. Viņa ķermeņa uzbūve, salīdzinot ar pārējām dzimtas sugām, visvairāk līdzinās parastajam ronim.

Jūraslācis jeb lāču ronis (Arctocephalus ursinus) pirmā kārtā atšķiras no jūraslauvas ar savu ievērojami mazāko augumu; pat paši lielākie tēviņi sasniedz garumā, skaitot no snuķa gala līdz pakaļējām aizķetnām, ne vairāk kā trīs metrus, bet mātītes reti kad sasniedz pusi no tēviņa garuma. Ķermenis, lai gan ļoti izstiepies garumā, tomēr ir visai stiprs; galva garāka un smailāka nekā pie citiem airkājiem parasts, kakls resns, tomēr no pārējā ķermeņa labi atdalīts, aste īsa un smaila. Purns pamazs, nāsis plaisveidīgas un lielās tumšās acis ir dzīvības pilnas. Augš- iūpa pārklāta ap divdesmit stipriem sariem, kuru garums nepār-

Jūfas lācis

sniedz sešpadsmit centimetrus. Airiem līdzīgās priekškājas pārklātas melnu, ārkārtīgi elastīgu, mīkstu, un kailu ādu; pakaļkāja^ ir stipri paplašinātas un pagarinātas; pieci šo kāju pirksti, no kuriem triju galos ir nagi, ir mazākais 10 centimetru gari.

Spalvas pamatkrāsa ir tumši brūna, vietām pārejot brūni melnā krāsā. Galva, kakls un ķermeņa priekšpuse, pateicoties nelielam baltu spalvu piemaisījumam, izskatās lāsaina.

Retas aizkāju sugas apdzīvo tik plašus apgabalus, kā jūraslā- cis, kuru tikpat labi var sastapt pie Patagonijas un Rietumāfrikas krastiem, uz Falklandes salām, Jaunajā Dienvidšetlandē, kā arī uz Sv. Pāvila un Sv. Jurģa salām Beringa jūrā; arī ekvatora zemē; viņš sastopams ne retāk kā ziemeļu un dienvidu augstajos platumos.

No visiem kuģotāju novērojumiem ir slēdzams, ka jūraslāči ierodas uz dažādām no viņiem kārtīgi apmeklētām salām vienīgi vairošanās nolūkos, kamēr pārējos mēnešus tie pavada vienīgi klajā jūrā un pie tam uzņemas tālus ceļojumus. Neskatoties uz to, viņi, ' kā to pierādījuši gadiem ilgi izdarīti novērojumi, atgriežas arvien atkal atpakaļ uz to salu, kurā tie ieraudzījuši pasauli. Kad tuvojas laiks, kurā tie atkal izkāps krastā, vispirms pamana dažus vecus tēviņus, kuri liekas izpildām izlūku pienākumus, šiem pirmajiem tad pamazām seko pārējie. No atsevišķu dienvidu salu augstākiem punktiem, pēc Skammona (Scammon), ir novērots, ka tie, atgriežoties krastā, parasti ir apvienojušies milzīgi lielos baros, kuri ceļo vienkop un tikai krastā sadalās atsevišķos pulkos. Pie apmeklējamo vietu izvēles viņi izturās ar vislielāko uzmanību, cik domājams, no tā laika, kad tie iemācījušies cik vien iespējams sargāties no sava ļaunākā ienaidnieka — cilvēka. Parasti tie uz salas vai salu grupas uzmeklē tādas piekrastes, kuras apskalo visstiprākie viļņi, un tad par savām nometnēm izvēlas pēc iespējas grūti pieejamas klintis tieši virs augstākās paisuma joslas.

Pēc Briana, jūraslāču dzīve uz sauszemes norit apmēram šā. Apmēram ap apriļa vidu, kad sniegs izkusis un no ziemeļiem vairs nepeld šurp ledus, salu tuvumā parādas daži veci jūraslāču tēviņi, uzturās te divas trīs dienas un uzdrošinās arī izkāpt krastā, lai uzmanīgi apošņājot izpētītu savas ierastās vietas. Izlūki pēc kāda laika pazūd; dažas dienas vēlāk parādas nelielā skaitā tēviņi, pie tam kā veci tā jauni. Vecie tūliņ ieņem savas parastās vietas uz krasta un mēģina aizkavēt jaunos no izkāpšanas malā, piespiežot tos palikt ūdenī vai meklēt patvērumu salas neaizņemtajās vietās. Katrs vecs tēviņš ieņem apmēram 25 kvadrātmetrus telpas, taisni tik daudz, lai pietiktu vietas kur gulēt un atpūsties viņam un viņa 10 vai augstākais 15 mātītēm.

Pret 15. jūniju visi tēviņi ir saradušies un vietas izdalījuši. Vecie kungi tagad, redzams, gaida savu mātīšu ierašanos. Mātītes sāk ierasties no sākuma arī mazā skaitā, bet vēlāk arvien lielākos baros, līdz apmēram jūlija vidū visas vietas uz sauszemes ir aizņemtas vai pārpildītas. Liekas, ka ierodoties daudzas mātītes lolo cerību savienoties ar kādu noteiktu tēviņu, jo tās bieži lec uz ārējām klintīm, no kurienes visa nometne ir pārredzama, izdod arī kādu vilinošu saucienu un klausās, vai kāda pazīstama balss tām neatbildēs. Ja tas nenotiek, tad tās maina vietu, rīkojas atkal kā iepriekš un turpina tā tik ilgi, līdz kāds no ūdenī peldošiem jaunajiem tēviņiem, vecpuisis, kā iedzimtie tos nosauc, tai tuvojas un aizdzen to uz sauszemi, bieži vien pret viņas gribu. Minētais darbs ir tā saukto vecpuišu uzdevums. Dienā tie peld gar krastu uz vienu un otru pusi, novēro pienākušās mātītes un beidzot piespiež viņas nomesties uz klinšainā krasta. Tiklīdz tas ir noticis, mātītei tuvojas tuvumā guļošais tēviņš, izdod kādu skaņu, kas atgādina vistas kladzināšanu un mēģina nokļūt starp jaunpienākušo biedreni un ūdeni, lai tai nebūtu vairs iespējams aizbēgt; pie tam viņš tai draudzīgi met ar galvu un glāsta to. Bet tiklīdz tēviņam viņa nodoms ir izdevies, tūliņ krasi mainas tā izturēšanās, jo glāstu vietā mātīte tagad sajūt pavēlnieka jūgu; draudoša rūkšana to uzmudina ieņemt vēl brīvās vietas stingrā tēviņa harēmā. Tā rīkojas katrs vīriešu kārtas jūraslācis līdz pēdējā vieta viņa pārvaldītā nometnē ir ieņemta. Bet ar to vis vēl nenobeidzas viņa grūtais darbs, jo augstāk par to guļošie tēviņi pastāvīgi sašaurina tā tiesības; tie izlieto katru izdevīgu acumirkli, lai tam nozagtu kādu no viņa sievām. Tas notiek vienkārši tā: tie sagrābj kādu no mātītēm zobos, paceļ pār pārējām un kā kaķis peli aizvelk savu mātīšu nometnē.

Divi vai trīs dienas pēc nomešanās uz cietzemes katra mātīte dzemdē vienu vienīgu, tikai ļoti retos gadījumos divi mazuļus. Mazais jūraslācis nāk pasaulē, kā jau visi aizkāji, ļoti labi attīstīts un ar vaļējām acīm: garumā tas sasniedz apmēram trešdaļu no savas mātes garuma un sver no trīs līdz četri kilogrammi. Viņa ģērbs atšķiras no vecās ģērba: viņš sastāv no neparasti mīkstas sprogainas vilnas un tāda paša veida akotu spalvas melnā krāsā, ko viņš pārmaina tikai pret sauszemes dzīves laikmeta beigām un tad top līdzīgs vecajai. Tūliņ pēc piedzimšanas tas sāk zīst, kā arī vispār no pirmā savas dzīves acumirkļa viņš jūtas stiprs un patstāvīgs. Māte izrāda vissiltāko pieķeršanos šim mazajam, nerātnajam radījumam, pūlas to pasargāt no visām draudošām briesmām un māca tam visas nepieciešamās kustības.

Apmēram oktobra beigās jūraslāči mazās sabiedrībās atstāj salas, papriekšu mātītes, tad vecie tēviņi un beidzot jaunie tēviņi, lai tagad vismaz astoņus mēnešus pavadītu atklātā jūrā.

Pateicoties dārgajai ādai, jūraslāči ir vēl svarīgāks medību dzīvnieks nekā pārējie viņu dzimtas locekļi. Iedzimtie uz tām salām, kuras šie dzīvnieki apmeklē, nonāvē tos arī viņu gaļas dēļ, kas sastāda iedzīvotājiem ievērojamu daļu no viņu pārtikas un kuru pat eiropieši ieskata par garšīgu.

Jūras suņi jeb roņi ir mūsu šķiras otrās dzimtas locekļi. No saviem radiniekiem tie ārēji atšķiras ar to, ka viņiem trūkst redzamā auss skrimšļa, ka viņu locekļi ir saīsināti, tā sakot apslēpti ķermenī, ka viņu pēdas un peldplēves ir pārklātas ar spalvu, ka viņu priekškāju pirksti no iekšas uz āru paliek mazāki, ka pakaļējo kāju vidējie pirksti ir ievērojami īsāki par ārējiem, tā kā pakaļējās airķetnas vidū ir arī izgriezumi. Viņu spalvojumu sastāda garāka vai īsāka bieza akotu spalva, kas nekad nerada krēpes, un no pirmās pārsegta reta vilnas spalva. Pie lielākās sugas daļas spalva ir vispārpazīstamā veidā laukumota, un tikai pie' nedaudziem roņiem viņa ir vienā krāsā vai ar lielākiem laukumiem.

Roņi

Viņi ir plašāk izplatīti nekā visi citi airkāji un apdzīvo ne tikai jūras, bet arī lielos iekšējos ezerus, kas ar pirmējām savienoti ar upēm vai vismaz kādreiz ir bijuši ar tām savienoti. Viņi apdzīvo visas zemes joslas, bet tomēr visbiežāk sastopami aukstajās joslās, un sevišķi ziemeļu polārā joslā ir sastopams* liels vairums dažādu viņu sugu. No ausainiem roņiem viņi attiecībā uz uzturēšanās vietu atšķiras ar to, ka tie vairāk vai mazāk ir saistīti ar krastiem. Tikai nedaudzi no viņiem attālinas no cietzemes; lielākā daļa uzmeklē pie krasta neapdzīvotas vietas un te kustās gan pa ūdeni, gan atkal uz sauszemes. Vispār var sacīt, ka ja jūrā pamana roni, tad zeme atrodas vislielākais trīsdesmit jūras jūdzes tālu. Pie dažiem krastiem šie daudzkārt vajātie dzīvnieki vēl ir ļoti bieži sastopami un vispār tie nekur nav retums, lai gan manāma stiprā mērā viņu skaita samazināšanās.

Pēc savas dabas tie līdzinās ausainiem roņiem, bet savās kustībās pa cietzemi tie stipri no viņiem atšķiras, jo viņi nav spējīgi kā pirmie iet, bet vienīgi šļūcot virzīties uz priekšu. Tikai ūdenī tie ir spējīgi kustēties līdzīgi pirmajiem un parāda pilnīgi savas spējas šaī ziņā, jo viņi prot nirt un peldēt kā īsti mākslinieki.

Lai gan roņi dienām un nedēļām ilgi pavada jūrā un visas savas darbošanās izdara ūdenī, tomēr, kad tie grib atpūsties, gulēt un sauļoties, tie dodas labprāt uz krastu. Tas notiek tāpat, kā katra vietas pārmaiņa āi*pus ūdens, ļoti nožēlojamā veidā. Lai ietu, ronis paceļas vispirms uz priekškājām un pagrūž tad ķermeni uz priekšu, pēc tam pievelk priekšējos locekļus, noliekas uz krūtīm, izliec muguru un pavirza tā ķermeņa pakaļējo daļu uz priekšu, piespiež to pie zemes, pasviežas atkal uz priekšu un atkārto visas iepriekšējās kustības, tā tad izloca savu ķermeni čūskveidīgi. Griešanās notiek vienīgi tā, ka ķermeņa priekšējo daļu pavirza uz sāniem ar kāju palīdzību. No ūdens viņš uz sauszemi izlec ar vienu lēcienu un aizlec diezgan tāļu, pie tam tas izplestās pakaļķetnas stipri un ātri sasit kopā.

Uz cietzemes guļošs ronis ir slinkuma un ērtības visizteicošākā glezna. Kad saule spīd, viņš guļ sevišķi omulīgi un pilnīgi bez kustēšanās ilgu laiku jūrmalā. Izskatās, itkā viņš būtu par slinku, lai izdarītu kaut niecīgāko kustību. Kā viņš ir nolicies, tā tas arī guļ. Te viņš pret sauli pagriež muguru, te ķermeņa apakšējo daļu, te labo, te kreiso pusi, pievelk priekšējās kājas vai ļauj tām ļen- kani nokarāties, attaisa acis un tīksmīgi tās atkal aizver, skataa dzīvi vai nedzīvi bez kādām domām tālumā, tikai pa laikiem attaisa aizslēdzamās dzirdes ejas un nāsis un vispār neuzrāda nekādu citu kustību kā tikai to, ko prasa elpošana. Tā viņš var gulēt stundām ilgi, nejūtīgs pret ārējiem iespaidiem, pilnīgi nogrimis slinkumā.

Augstākos platuma grādos dzīvnieki pat tad, ja tie nav uz to spiesti, labprāt izvēlas kā guļas vietas leduskalnus un pavada te mierīgi izstiepušies tik pat ilgi cik dienvidos dzīvojošie uz saules apspīdētā krasta.

Lai arī ziemās, kad augstākos platuma grādos plaši apgabali jūrā ir pilnīgi ar ledu pārklāti, varētu tikt uz pēdējā un arī medīt ūdenī, kas atrodas zem tā, tad katrs ronis tur vaļā sev vienu vai vairākus elpošanas caurumus; to viņš dara sākot no tā laika, kad ūdens sāk aizsalt, un visu ziemu cauri, pie kam viņš šos caurumus pasargā no aizsalšanas tādēji, ka bieži lien pa viņiem ārā un iekšā.

Roņa balss ir brīžiem aizsmakusi riešana, brīžiem ķērkšana; dusmās viņi ņurd kā suņi; pārošanās laikā tie izgrūžot skaļas rūcošas skaņas.

Par roņu garīgām spējām izsacīt kādu spriedumu nav viegli. Ka viņi ir saprātīgi dzīvnieki, par to nevar būt nekādu šaubu; tomēr dažreiz tie izrādās tik muļķīgi un neveikli, ka no viņiem nevar tikt īsti gudrs. No cilvēkiem neapdzīvotos apgabalos tie ir pārdroši, bet tur, kur tie ar savu niknāko ienaidnieku ir jau iepazinušies, tie izturas ar vislielāko uzmanību. Drošs ir tas, ka jaunākie ievēro un seko vecāko biedinājumiem. Noķerti tie ātri iedraudzējas ar savu sargu un daži top ļoti lēni, klausa uz iesauktā vārda, nāk ārā no sava ūdens baseina, ņem 110 kopēja rokas zivis un arī citādā ziņā parāda savu pieķeršanos.

Kad viņi ir pieauguši, tad tiem, kā jau visiem zivju ēdājiem, vajadzīgs liels daudzums barības, vismaz pieci kilogrammi zivju dienā, bet viņi izrādās arī tad vēl izsalkuši un ir ar mieru pēc tikko ieturētās maltītes apēst to pašu barības daudzumu.

Ziemeļu tautām roņi ir vissvarīgākie no visiem dzīvniekiem. Grenlandes iedzīvotājiem roņi dod iespēju dzīvot, jo tur izlieto katru viņu ķermeņa daļu. Bet arī mēs eiropieši augsti vērtējam gludo, skaisto, ūdeni cauri nelaidošo roņa ādu un trānu, un izlietojam pat arī viņa gaļu.

Nav ko brīnīties, ka taisni tādēļ roņus visās jūrās tik ļoti meklē. Bieži pie tam rīkojas gluži nežēlīgā kārtā, jo pret šiem dzīvniekiem bez kādas žēlastības un saudzības ved necilvēcisku iznīcināšanas karu. Roņu medības ir un paliek nicināma slepkavošana, sevišķi tad, kad viņas sarīko civilizētie eiropieši, jo neizglītotās ziemeļu tautas minētās roņu medībās izrādās daudz cilvēcīgākas par eiropiešiem.

Zviedrijas austrumu piekrastē medības piekopj kārtīgi un bieži, bet parasti lieto tikai harpunes un tikai retāk bises ar lodēm. No pēdējām lieto divas šķiras, vienu šaurstobrainu un otru, ar kuru var šaut smagas lodes pat uz lieliem attālumiem. Daži zviedru mednieki ņem līdzi arī iedresētus suņus, kuri izošņā uz ledus roņus un nodarbina tos tik ilgi, līdz pienāk mednieks. Uz Fararu salām roņus medī galvenā kārtā tad, kad viņi ar saviem mazuļiem uzturas uz sauszemes.

Bez cilvēkiem roņu briesmīgākais ienaidnieks ir valis orka (Orcinus orca), kuru grenlandieši un normām sauc par ,.roņu valdnieku". No šī vaļa mazākos roņus redz bēgam ārkārtīgās bailēs. Rijīgā nezvēra dzīti, tie ātros lēcienos izlec augstu pār ūdeni, pielieto visas peldēšanas un niršanas mākslas, mēģina aizsniegt mazus jūras šaurumus un seklas vietas, savās nāves briesmās pārspēj pat bailes no cilvēka; viņi, padevīgi kā suņi, peld un lien pat tieši roņu medniekiem klāt, itkā pie tiem, saviem nežēlīgajiem ienaidniekiem, viņi cerētu atrast aizsardzību pret saviem visnežēlīgākiem iznīcinātājiem. Ja tikpat rijīgais cik asinskārais delfins tos panāk, tad viņi ir neglābjami pazuduši. Arī leduslācis viņus neatlaidīgi vajā un prot viņiem, kā mēs jau agrāk redzējām, īsti izveicīgi piekļūt klāt. Jauniem roņiem arī lielas laupītāju zivis ir bīstamas.

Ziemeļu tautas izlieto visu roni, ne tikai taukus un ādu, kā mēs, un bez tam ari g'aļu, tāpat kā zviedri un norvēģi. Zarnas ēd, vai ari izlieto logiem, drānām, un priekškariem, iepriekš ar ļoti lielām pūlēm tās iztīrot un gludinot. Sevišķi augsti vērtē no viņām kopā sašūtu virsģērbu, grenlandiešu kapizadu jeb zarnu kažoku, jo tāds nelaiž cauri ūdeni. Ar jūras ūdeni maisītās asinis vāra un ēd kā zupu, vai arī, iepriekš sasaldējot, bauda kā gārdumu; pēc vārīšanas viņu veido arī apaļās bumbās un uzglabā nebaltām dienām. Ribas noder balstiem izstieptām ādām vai arī no tām pagatavo naglas. Lāpstiņu kaulus izlieto kā lāpstas, no cīpslām pagatavo dziju un tamlīdzīgas lietas. Grenlandietim galvenais ieguvums, kāds no roņa ceļas, tomēr ir ādas, tauki un gaļa. Ādām augstu ziemeļos, tādēļ, ka tās izlieto drēbju pagatavošanai, it sevišķi sieviešu biksēm, ir tik liela vērtība, ka pēc Brauna, jaunai grenlandietei nav patīkamākas dāvanas, kādu tai varētu pasniegt, kā roņu āda.

Ronis (Phoca vitulina), kura dzīves apraksts ir iepriekšējā raksturojumā, ir tādā pat vārdā nosauktās ģints (Phoca) priekš- stāvis. Dzīvnieks ir bieži sastopams arī mūsu ūdeņos. Pieauguša dzīvnieka garums, no purna līdz astes galam mērīts, svārstās starp 1,6 un 1,9 metriem un pie tam mātītes mēdz būt uzkrītoši lielākas par tēviņiem. Galva ir apaļa kā ola, purns īss, acis lielas, tumšas ar gudru izteiksmi, auss izveidota kā mazs trīsstūrains paaugstinājums; cietiem, drusku cirtainiem ūsu sariem pārklātā augšējā lūpa ir bieza, bet ļoti kustīga, kakls īss un resns, ķermenis, sākot no pleciem līdz astei gandrīz vienmērīgi kļūst tievāks, priekškājas ļoti īsas, pakaļkājas platas un labi attīstītas, aste, kā vienmēr, ļoti īsa. Spalva sastādās no cietas un spīdošas akota spalvas, kura apsedz ļoti trūcīgo apakšējo vilnu. Vispārējā krāsa ir dzeltengani pelēka. Zīmējumu izveido nekārtni, bet pār visu virspusi sadalīti brūngani līdz melni plankumi, kuri uz galvas ir mazi, apaļi un stāv cieši viens pie otra, bet uz muguras tie ir lieli, samērā vairāk kantaini, un viņu ir mazāk. Ronis ir izplatīts visā Atlantijas okeana ziemeļu daļā, ieskaitot visu Ledusjūru. No jūras viņš uziet jūdzēm augstu upēs un tādēļ viņu bieži sastop dziļi zemes iekšienē. Sava izplatības apgabala dienvidos viņš, laikam, uzsāk tikai īsas pastaigas, turpretim ziemeļos, kaut arī varbūt ne noteiktā kārtībā, garus ceļojumus no vienas jūras daļas uz otru.

*

Dampjē (Dampier) bija pirmais pētnieks, kurš pagājušā gadsimta sākumā mūs iepazīstināja ar cepurainā roņa dienvidu priekšstāvi, ziloņu roni jeb jūras ziloni, šis ronis, kuru atsevišķi jūrnieki sauc arī par ,.jūras vilku" (Cystophoi-a proboscidea) atšķiras no cepurainā roņa ar savu veco tēviņu īpatnējo snuķa vei- dīgo deguna pagarinājumu, kurš ari dzīvniekam ir sagādājis viņam ļoti piederīgo nosaukumu, kā arī ar priekškāju sarukušajiem nagiem. Pēc stāva vispār līdzinoties pārējiem roņiem, šis ronis tomēr pārspēj visus lielumā. Pēc Skammona, viņa garums patiešām var sniegties līdz septiņiem metriem, kaut arī parasti viņš nav lielāks par pieciem metriem. Jūras ziloņa izplatības apgabals aptver Klusā ākeana dienvidus daļu, ietverot ari Indijas jūras dienvidus daļu, bet pirmā viņš sniedzas pāri vidusmēra robežām, jo viņus atrod arī Kalifornijas krastos.

Ar savu dzīves veidu jūras zilonis atgādina jūraslāčus un jū- raslauvas. Arī viņš katru gadu uzsāk ceļojumus. Patagonijā roņi ierodas veseliem bariem septembrī un oktobrī, bieži jau jūnijā, un decembra beigās dodas atkal projām dienvidu virzienā.

Cilvēks jūras ziloņus vajā visur, kur viņš tos atrod. Agrāk šie roņi uz savām mežonīgām salām bija droši no visiem ienaidniekiem, bet kopš viņiem seko eiropiešu roņu sitējs, tie ļoti strauji samazinājas skaitā. Mežoņi, kuri varēja nogalināt vienīgi

tos jūras ziloņus, kurus vētra bija uzsviedusi uz cietzemes, izdarīja to ar degošu lāpu palīdzību un grūda pēdējās dzīvniekam rīklē, tiklīdz tie atvēra muti, līdz viņi noslāpa. Ikviens norāva pa gabalam un ēda un gulēja tik ilgi, kamēr vēl kaut kas bija palicis pāri. Visnaidīgākās ciltis šādas maitas tuvumā izturējās mierīgi, bet tiklīdz riebīgās dzīrās bija galā, no jauna iesākās savstarpējie apvainojumi un asiņainie kautiņi.

šķiras pēdējā dzimta pastāv tikai no vienas vienīgas ģintas (Trichechus) un arī vienas sugas, no valzirga jeb norvēģu roņu sitēju „rosmara" (Trichechus rosmarus), kurš gan no visiem airkājiem ir pats lielākais. Pilnīgi pieaudzis šis milzīgais dzīvnieks sasniedz garumā no 6 līdz 7 metriem pie 1000 līdz 1500 kilogrammu liela svara, kaut gan tagad tik lieli un tik smagi eksemplāri jau pieder i>ie retumiem. Tāpat kā pie roņiem, slaidais ķermenis ir vidū visresnāks, tomēr nekļūst no šejienes uz pakaļpusi tik stipri smails, kā citiem airkājiem. No šī varenā ķermeņa rēgojas ārā locekļi kā lielas lēveres uz āru un uz leju; var atšķirt tiklab elkoņa, kā ceļu locītavas. Visām kājām ir pieci pirksti un īsi truli nagi, kuri atrodas aiz katra pirksta gala. Aste ir neievērojama ādas lēvere.

Valzirgs (Odobaenus rosmarus)

Valzirgs vēl šodien sastopams visos ūdeņos ap ziemeļu polu, kaut arī ne visur vienādā daudzumā. Tālu ziemeļos dzīvojošām tautām valzirgam ir tā pati nozīme, kas ronim, ja ne vēl lielāka. Medības uz valzirgiem pat eiropietim ir grūts uzdevums, kas vienmēr saistīts ar briesmām, bet no slikti apbruņotā eskimosa tās prasa vislielāko drosmi un vīrišķību.

Četrpadsmita šķira Sirēnes (Sirenia) Kas tanīs sirēnēs

, ko apraksta zoologi, cer ieraudzīt tos senatnes teiku tēlus, kuri, pa pusei kā sieviete, pa pusei kā zivs, apdzīvojot jūras kristallskaidros viļņus un ar brīnišķīgu dziedāšanu un vēl brīnišķīgākām kustībām, galvas palocīšanu un acu degošiem skatiem aicinot nabaga zemes dēlu nokāpt lejā, pie viņiem, lai ar to parotaļātos, draudzīgi patērzētu un tad — samaitātu, tas maldīsies. Dabas pētnieki šinī gadījumā ir pierādījuši, ka viņiem patīk vienīgi dzejiskais nosaukums teikā, pašu teiku viņi nav atzinuši par patiesu.

Sirēnes jeb jūras govis dažā ziņā stāv vidū starp roņiem un vaļiem un savieno šķiras, pie kurām pieder abas pēdējās grupas. Viņu iezīmes ir: maza, no vidukļa skaidri atdalīta galva ar resnu, uzpūstu purnu, sarainām lūpām un nāšu caurumiem, kas atveras purna galā, neveikls, īpatnēji iedalīts un retām, sarveidīgām spalvām apkāts viduklis un tikai pie viņām sastopama zobu sistēma. Ir atrodami vairs tikai divi locekļi un proti priekšējie, kas tomēr jau ir tapuši par īstām airkājām. Kopējā ķermeņa āda apņem pirkstus tik pilnīgi, ka atsevišķiem locekļiem ir atņemta iespēja kustēties. Tikai vēl palikušās nagu zīmes ārēji vēl norāda uz priekškājas iekšējo iedalījumu. Aste, kura izpilda arī pakaļējo locekļu vietu, nobeidzas ar spuru. Ar sievietes skaisto ķermeni šiem neveikliem, neglītiem kustoņiem ir kas kopējs tikai tajā ziņā, ka pupi arī viņiem atrodas uz krūtīm (starp priekšējām spurām) un krūts veidā izceļas uz āru vairāk kā citiem jūras zīdītājiem. Vajaga dzīvas fan- tazijas, lai šajos dzīvniekos, pat ja tie parādās lielā tālumā, ieraudzītu jūras meitas.

Mūsu šķira iedalās dzimtās, no kurām viena aptver sirēnes jeb lamantinus un otra kraupainos dzīvniekus jeb jūras govis. Sekli krasti un jūras līči karstās zemēs, upju grīvās un pašas upes, sevišķi pēdējo seklās vietas ir sirēnu mītnes un uzturēšanās vietas.

Ķīnieši un arabi jau pirms gadu simteņiem pazina vienu no šīs dzimtas svarīgākiem priekšstāvjiem, jūras jaunavu jeb jūras meitu, malajiešu du gongu (latviski jūras govs) (Halicore cetacea), jūras jaunavu (Halicore) ģints priekšstāvi. Jūras meita sasniedz 3 līdz 5 metru garumu. īsais un resnais, no galvas skaidri atdalītais kakls tieši pāriet vienmērīgi noapaļotā viduklī, kas no kakla daļas pret vidu top pamazām resnāks un pret asti sašaurinās.

Liekas, ka mūsu jūras meita ir sastopama visās Indijas okeana daļās un ar to sakarā stāvošos apgabalos. Ķīnas dienvidjūrā, Zulu, Banda un Zunda jūrās piemērotās vietās viņa ir visur sastopama, vietām pat bieži; uz ziemeļiem viņa izplatās apmēram līdz pus Sarkanai jūrai, šeit viņa ir ļoti pazīstams kustonis. Sekli līči, kur klusos ūdeņus saules stari apgaismo līdz pašam dibenam un kur jūras stādu bagātība var attīstīties lielā pilnībā, ir dugonga mīļākās vietas. Uz sauszemes viņš neizkāpj; mazākais var pieņemt, ka tos, kurus redzēja guļot uz sauszemes, bija atstājuši atplūstošie ūdeņi, un tie bija par laiskiem, lai savu smago ķermeni atkal iebīdītu ūdenī un atrada par labāku, šeit mierīgi nogaidīt nākošo paisumu. No seklu jūras līču dibena apmēram katru minūti reiz viņš paceļas līdz ūdens virspusei, izbāž savu degunu vai arī pusi ķermeņa no viļņiem, ievelk elpu un lēnām un vienmērīgi nogrimst atkal dzelmē.

Kluncingers pēc ai*abu zvejnieku izteicieniem man ziņo, ka Sarakņā jūrā sastopot vienmēr mazākais divas, bet nereti līdz desmit jūras jaunavas sabiedrojušās pulkā. Viņu kustības apraksta kā lēnas un smagas, lai gan astes spēks ir ļoti ievērojams. Nejauši ir izdevies novērot, ka ēdot viņas slinki guļ uz jūras dibena un ar savām cietām, biezām lūpām ērti noplūc vai arī atrauj no zemes uz klintīm un jūras dibenā augošās jūras zāles, savu galveno barību. Kamēr kādā vietā ir barība, dugongs no brīva prāta laikam nemaina savu uzturēšanās vietu; bet savas jūras pļavas noēdis, viņš lēnām pārceļas uz citām vietām, kuras kādu laiku viņu atkal saista. Ka vētras dugongu pamudinot klejot, to spriež no tam, ka viņš dažreiz uz laiku parādās zināmās vietās, kur mierīgā gada laikā viņš nebija novērojams. Sarkanās jūras dienvidu pusē, tā tad pie Nu- bijas un Abesinijas krasta, viņu atrod kaut kurā gada laikā; turpretī tālāk ziemeļos savādā kārtā viņš ierodas ziemas mēnešos un tad iet uz augšu līdz Safadjas salai.

Sirene

Jūras meitu garīgās īpašības liekas stāv saskaņā ar viņu ķermeņa kūtrību un neizveicību. Maņas vāji attīstītas; balss sastāv no šņākšanas vai apspiestas īdēšanas. Tikai pārošanās laikā trulos radījumos ir novērojams zināms uzbudinājums; tēviņi pat sīvi cīnoties dēļ pārošanās tiesībām un pie tam tādā mērā aizmirstot pārējo pasauli, ka taisni tagad medniekam rodoties izdevīgākais laiks viņu pievarēšanai. Ziņo, ka dugongu pāris briesmās steidzoties viens otram palīgā. Reiz novēroju, ka tēviņš norūpējies peldēja pakaļ savai ievainotai mātītei un, sparīgi sitot ar spēcīgām astes spurām, mēģināja to atsvabināt no vajātājiem. Ja viens laulāts draugs ir nogalināts otram klāt neesot, tad pēdējais ilgu laiku peld apkārt pa ierasto uzturēšanās vietu, pārmeklē visas mīļākās vietiņas un beidz meklēt vienīgi manīdams, ka atrast nebūs iespējams.

Par vairošanos Kluncingers no saviem zvejniekiem uzzināja sekošo: Kā pārošanās tā arī atnešanās laiks iekrīt ziemā; mātīte ir grūsna tā tad veselu gadu. Mazulis pie dzemdēšanas ir mazākais pustrešas rokas garumā, bet zīž mazākais veselu gadu, pie kam māte viņu spiež pret krūtīm. Māte pret savu mazuli izrāda vissirsnīgāko mīlestību, nekad to neatstāj un viņa dēļ bez kavēšanās metas nāves briesmās. Pēc apmēram viena gada mazuli atradina, un no šī laika viņš staigā savu ceļu patstāvīgi.

Pie mana tiem (Manatus) astes spura nav vis ar ieliekumu, bet noapaļota; pāi*ējā ziņā šie kustoņi līdzinās iepriekš aprakstītiem. Še pieder ari jau 18. gadsimtenī izskaustā Stellera jūras govs (Rhy- tina Stelleri).

Piecpadsmita šķira Vaļi (Cetacea)

Zīdītāju vidū vaļi ir tas pats, kas zivis starp mugurkaulainiem: pilnīgi ūdens iemītnieki un ūdens dzīvei pielāgojušās būtnes. Roņi pavada vismaz vēl trešo daļu savas dzīves uz sauszemes, piedzimst te un allaž uzmeklē krastu, kad grib gulēt un baudīt mīlīgo saules staru siltumu; sirēnēm sauszemes dzīve mazākais ir vēl iespējama; turpretim vaļi saistīti vienīgi pie jūras. To norāda jau viņu augums: tādi milzeņi var viegli un brīvi kustēties vienīgi ūdenī, un tikai neizsmeļami bagātā jūra spēj sniegt viņiem pietiekošu barību.

Vēl šobaltdien tautas mutē vaļus dēvē par ,.valzivīm", un ne tikai viņu dzīves veida dēļ, bet arī tādēļ, ka pavirši aplūkojot tie ar savu vārpstveidīgo ķermeni un spurām tiešām izsikatās kā zivis. Embrioloģija tomēr rāda, ka zivs veids te iegūts pielāgojoties dzīvei ūdenī. Jo maziem embrijiem galva, viduklis un aste nebūt nestāv taisnā līnijā cita aiz citas un pilnīgi neatdalījusies, kā zivīm, bet galva un aste sastāda ar vidukli leņķi, kā citiem zīdītājiem, un aizmetas pat pakaļkājas kārpiņu veidā, no kurām jaunpiedzimušam valim gan neko vairs nevar manīt. Jo visās svarīgajās iezīmēs, to lai še īpaši uzsveram, vaļi ir īsti zīdītāji: tiem siltas asinis, tie elpo gaisu ar plaušām, tie zīda savus mazos neskatoties uz grūtībām, kādas ūdenī rodas.

Arī vaļu „zivs aste" atšķiras no īsto zivju stāvām (vertikālām) astes spurām: viņa ir guļus. Tai, protams, ir kustības organa uzdevums. Tā darbojas apmēram tā, kā kuģa skrūve, tikai ne ar pilnu apgriezienu un ir apbalvota bezgala stipriem muskuļiem un cīpslām. Bet tie ir tik sīki un daudzkārtīgi sadalīti pa spuru, ka visas viņas daļas, ieskaitot astes skriemeļus, var pastāvīgi cita gar citu tā kustēties, ka iznāk līdzīgs kustības veids kā kuģa skrūvei. Patiesībā vaļi, arī paši milzīgākie, kustas apbrīnojami ātri un veikli.

Krūšu spuras, priekškājas, der tikai stūrēšanai, un pakaļkājas, kurām nekāda darba nebija vairs pāri palicis, i)' ārēji pavisam nozudušas un arī dzirdes eja ir sarukusi par tievu saišķaudu stīgu tā vienkāršā iemesla dēļ, ka šie palīgorgani ir nepieciešami tikai dzirdei gaisā, bet ir pavisam lieki ūdenī, kur, kā zināms, skaņas viļņus uzņem viss ķermenis un novada līdz galvenajiem dzirdes orgāniem. Acs un auss vaļiem vispār spēj darboties, bet deguns kā osmes orgāns ir gandrīz pavisam izzudis.

Vaļi ēd viscaur tikai dzīvus dzīvniekus, sākot no maziem, baros dzīvojošiem gliemežiem (pteropodiem) un vēžiem, kas tieši ir lielāko bārdaino vaļu galvenā barība, un beidzot ar dažādām zivīm, lieliem roņiem un pat mazākiem zobvaļiem, kurus dažas lielās sugas, kas tādēļ arī nosauktas par slepkavām vai zobenvaļiem, norij pilnīgi veselus. Dažreiz šie tiešām bīstamie „jūras laupītāji" nebaidas pat no pašiem lielākiem bārzdvaļiem un izplēš no viņu dzīvām miesām lielus gaļas gabalus, tā kā tie paliek asinīs.

Elpošana, valim uzpeldot ūdens virspusē notiek ar lielu sparu. Tā ir t. s. „pūšana", kuru līdz pēdējam laikam uzskatīja kā norītā ūdens «izšļākšanu", jo tā polārjūru aukstajā gaisā ir lielā tālumā redzama, tā kā vaļu ķērāji savās medībās to izlieto savā ziņā kā ,.pēdas".

Galvenā nodarbošanās vaļiem ir niršana un peldēšana zem ūdens. Viņi pastāvīgi vingrinās abos šajos darbības veidos netikai barību meklējot, bet arī tāpat peldot, kam viņu tālajos jūras ceļojumos liela nozīme; tiem pielāgota visa viņu ķermeņa būve, prasot no zīdītāja dzīvnieka sarežģītas pārmaiņas. Ar niršanu var arī izskaidrot astes spuras šķērsenisko stāvokli, kuras vīteniskā kustība dzen ķermeni dibenā, tiklīdz astes spura nostājas attiecīgā leņķī.

No seniem laikiem tik daudz pieminētā redzamā elpas strūkla, kuru starp citu tikai vaļi var izpūst 10 un vairāk metru augstumā, ir balta garaiņu masa ar perlamutra spīdumu, spuru vaļiem tievāka un garākā, līdz 15 m augsta, bārdvaļiem resnāka un īšāka. Klusā laikā un dzīvniekam lēnām kustoties tā paceļas stāvus, vējainā laikā un ātrā skrējienā ir saliekusies atpakaļ, bet kašelotam un lieliem delfiniem ir vērsta uz priekšu viņu deguna caurumu attiecīgā stāvokļa dēļ. Augšgalā strūkla izplešas, nodaļas pēc tam apakšā no dzīvnieka un beidzot izzūd gaisā kā migla.

Seklā noniršana, kas notiek pa ieelpošanas starpbrīžiem un kura, skatoties pēc vaļa sugas, atkārtojas mazāk vai vairāk bieži, turpinājās tik ilgi, kamēr tai seko atkal dziļāka noniršana. Pa elpošanas starpbrīžiem valis dodas ātri uz priekšu, parasti taisnā virzienā. Kašelots atkārto noniršanu pa elpošanas starpbrīžiem visbiežāk, 60 —70 reiz, un dziļumā nonirstot paliek visilgāk dibenā, pat stundu un 20 minūtes!

Nav vēl noskaidrots jautājums, vai vaļi guļ un kā viņi to dara. Viņus dzird „pūšam" katrā laikā, dienu un nakti, un kuģim viņi seko" bieži vien vairākas dienas un naktis no vietas. Nevar ari nemaz tā labi iedomāties, kā viņi lai norīkojas uz gulēšanu ūdenī, lai nenoslīktu vai vismaz lai neapveltos ar vēderu uz augšu. Un zem ūdens jau viņiem nekāda gulēšana neiznāk, jo elpot viņiem ir jānāk ūdens virspusē. Vienīgi varbūt tikai Grenlandes valim, dibinoties uz vecākiem vaļu zvejnieku novērojumiem, mierīgo gulēšanu uz ūdens varētu uzskatīt kā iemigšanu.

Jāpieņem, ka vaļi izdara arī ceļojumus. „Vaļu ceļošanas līdzība ar citu dzīvnieku ceļošanu," saka E š r i c h t s, «visskaidrāk izpaužas savā kārtīgā ikgadīgā atkārtojumā, un proti, tiklab kā laika, tā arī ceļu un attāluma ziņā.

Vaļi, kā parasti visi ceļotāji, ir sabiedriski dzīvnieki. Tur, kur ir daudz barības, nereti sastopami kopā simtiem un tūkstošiem dzīvnieku netikai no vienas sugas, bet pat no dažādām, un arī lielajiem ceļojošiem vaļu bariem, pēc piekrastes iedzīvotāju liecībām, pievienojoties daži vai vairāki no citām sugām. Tā kā mātes mīlestība vaļiem ir lielāka par visu, kas arī pie citiem dzīvniekiem ir novērojams, un tā kā mazuļu audzināšana un aizsargāšana piekrīt gandrīz vienīgi mātēm, tad arī lielos baros galvenā kārtā ir sastaptas mātītes, kuras atsevišķi vecāki tēviņi atved. Turēšanās kopā mazākās vai lielākās grupās vaļiem tā tad notiek pa daļai kopējas barības dēļ, pa daļai arī aiz sabiedriskiem un ģimenes apstākļiem, bet dažām sugām vēl arī, kā vispār ceļotājdzīvniekiem, vienkārši dziņas dēļ uz biedrošanas pa ceļošanas laiku."

Visi vaļi ir ļoti kustīgi dzīvnieki. Viņi peld ar lielāko veiklību, bez kādas redzamas piepūlēšanās, daži pat nesalīdzināmi ātri, un attīsta, kad tas viņiem patīk, ar savu biezo asti tik lielu spēku, ka spēj izšauties no ūdens un taisīt lēcienus, neraugoties uz milzīgo miesas svaru. Parasti viņi uzturas ūdens virspuses tuvumā, un varbūt lielākā jūras dziļumā viņi nolien tikai tad, kad ir ievainoti. Ūdens virspuse ir viņu īstā uzturēšanās vieta, jo elpu ieņemot galvai un daļai no muguras vajag būt virs ūdens.

Par vaislošanās laiku vēl trūkst tuvāku ziņu. Viņa varbūt notiek ikkatrā gada laikā, bet visbiežāk gan uz vasaras beigām. Liekas, ka bari tad sadodas pa pāriem, kuri ilgāku laiku turas kopā. Cik ilgi velkas grūsnība, to ar tiešu novērošanu gandrīz nemaz nevar noteikt. G. A. Guldbergs ar sīkiem salīdzinošiem pētījumiem ir nonācis pie slēdziena, ka grūsnības ilgums lielajām spurvaļu sugām visiespējamākais ir 10—12 mēneši, bet vislielākajām pārsniedz gadu. Jaunpiedzimušam, jau ļoti attīstītam mazulim ir K—l/.i no mātes garuma.

Par pašām dzemdībām nav nekādu ziņu. Jaunajiem vaļiem, sakarā ar viņu ķermeņa būvi, jau no paša pirmā brīža pirms piedzimšanas, lai nenoslīktu, vajaga taisīt visas tās pašas kustības kā vecajiem, tā tad pēc būtības dalīties viņu dzīves veidā. Jau no tam ir redzams, ka viņiem vajaga nākt pasaulē jau labi attīstītiem, lai vispār varētu dzīvot; tomēr viņi gan vēl ir rūpīgi kopjami un vēl ilgi zīdāmi. Agrākie novērotāji minēja, ka mātīte zīdīdama peldot tālāk un vienkārši velkot sev līdz pie pupiem piezīdušos mazuļus, un tas arī, vismaz delfiniem, tā ir pierādīts; par lielajiem bārdvaļiem Skamons turpretim noteikti atzīmē, ka viņi, kārtīgi izpildot savus mātes pienākumus pavisam slābani guļot uz ūdens, paceļot sava ķermeņa pakaļējo daļu virs ūdens un pieliecoties mazliet uz sāniem, lai zīdējam mazuļam būtu pēc iespējas ērtāk. Mazākās sugas droši vien var daudz agrāk atšķirties no mātes, nekā lielās, kuras labi ja spēj pēc pirmā dzīvības gada sameklēt sev barību pašas. Līdz tam laikam māte viņus kopj ar aizgrābjošu pieķeršanos, dodas viņa dēļ bez kādas apdomāšanās visās briesmās, kuras var pat abu dzīvības apdraudēt, un neatstāj viņus nekad, kamēr vien tie dzīvo. Mazuļu augšana, liekas, notiek samērā lēni; bārdvaļi labi ja pirms 20. dzīvības gada kļūstot vairošanās spējīgi.

Arī vaļiem ir savi ienaidnieki, un proti, viņu dzīves pirmajā laikā. Vairākas haizivis un zobenvaļi it īpaši medījot jaunos vaļus kā arī uzklūpot vecajiem un tad dienām ilgi ēdot milzīgo līķi. Pie Auklandes veselas zvejnieku laivas personāls bija par liecinieku tam, kā kāda vaļu māte riņķojot un mētājoties sekmīgi aizsargāja sevi un savu mazuli no zobenvaļa uzbrukuma un beidzot padarīja to bezspēcīgu ar milzīgu astes sitienu, ar kuru tam norāva muguras spuru un muguras gaļu samala putrā, tā kā zvejniekiem ar nelielām pūlēm to izdevās nogalināt. Visbīstamāks vaļiem tomēr kļūst cilvēks. Viņš ir tas, kas dažas sugas jau tvai^sta vairāk kā kopš 1000 gadiem un dažas jau gandrīz pavisam ir izskaudis.

No sākuma, jādomā, cilvēks apmierinājās tikai ar tiem vaļiem, kurus viņam piegādāja jūra, t. i. ar tiem, kuri vētrās tika izmesti malā. Tikai vēlāk viņš sāka domāt par to kā mēroties cīņā ar jūras milžiem. Baskiem piešķir to godu, ka tā esot bijusi pirmā tauta, kas 14. un 15. g. s. vaļuzvejai būvējuši īpašus kuģus. Vispirms šiem pārdrošiem jūrniekiem pietika ar tiem, kurus tie zvejoja pēc viņu zemes nosauktajā līcī; bet jau 1372. g. tie devās uz ziemeļiem un atrada te īstas vaļunometnes. Viņu lieliskie panākumi būs modinājuši citu jūrnieku mantkārību, jo jau 16. g. s. Grenlandes jūrās parādījās angļu un drīz pēc tam holandiešu vaļu zvejas kuģi.

Pēc S k a m o n a ziņām, laika posmā no 1835. līdz 1872. g., tā tad 38 gados ar vaļu ķeršanu bija nodarbināti 19943 kuģi un laivas, kas ieguva 3.671.772 vātis vaļu tauku, kā arī 6.553.014 mucas trāna 272.274.916 dollaru vērtībā. Pēc S k a m o n a vērtējumiem, lai to sasniegtu, gadā tikuši nonāvēti 3865 kašeloti un 2875 bārdvaļi, kur vēl ir jārēķina klāt viena piektdaļa ievainoto un pazudušo, tā kā visu šinī laika posmā nokauto vai vispār iznīcināto vaļu kopsumma ir jārēķina ne mazāk kā 300.000. Ir pats par sevi saprotams, ka ar šādu tikpat neierobežotu, kā neprātīgu zveju arī visbagātākajām senajām zvejas vietām ir jāpaliek nabagām.

Pirms dažiem gadudesmitiem zveju izdarīja ar tāļbraukšanai ierīkotiem kuģiem un medīja visvairāk 2 lielākās vaļu sugas: zie-

Kašelots (Physeter macrocephalus)

meļu jeb Grenlandes vaļus, kuri ir vislabākā trāna un īstā ,,zivs- kaula" vaļi ar bārdām cilvēka augumā, un kašelotus, no kuriem viens pats dzīvnieks, skatoties pēc lieluma un katrreizējām tirgus cenām, bija ap 15.000—30.000 marku, dažreiz pat ari 40.000 marku vērtībā, šī senāk piekoptā zveja, kādu to tēlo Pechuel - Leše (Pechuel-Loesche), notika ar sevišķām, īpaši ierīkotām airu laivām, ko vadīja veikli un droši jūrnieki, kuri pielīda valim pēc iespējas tuvu, tā kā laivas priekšgalā stāvošais harpūnas (žebērkļa) metējs varēja droši lietot garā striķī piesieto harpunu. «Tiklīdz dzelzis ir ieķērušās, laivu airē ar visiem spēkiem atpakaļ, šis ir arvien bīstams brīdis: ne mirkli nav drošs, ka trāpītais dzīvnieks nevilšus vai arī apzinīgi neapsviež ar milzīgo asti laivu no apakšas, neuzsper to gaisā, vai arī nesaspārda to no augšas. Ja izbiedētais valis bēg, tūliņ ritina striķi nost un met viņu stīvi sastieptu uz priekšu no laivas dziļumā; dažreiz vienā minūtē noritina 100—150 pēdas. Laiva tagad stāv ,.stingri". Stūrmanis un harpūnas metējs maina savas vietas; ja pirmā uzdevums bija valim pielīst, tā otrā tiesa ir rūpēties par vaļa nogalināšanu. Nu tikai sākas īstā cīņa un līdz ar "to arī lielākās briesmas. Par dibenā nirstoša vaļa noturēšanu, saprotams, nav ko domāt: kats lielāks valis ierautu laivu sev līdz tāpat, kā zivs viego makšķeres korķi.

„Valis ievelk kādas 100—200 pēdas virves un paliek dibenā gandrīz nekustīgs, kamēr viņš, parasti ilgākais pēc pusstundas, sāk sajust gaisa trūkumu un sāk peldēt uz augšu. Striķa virziens norāda, kur viņš apmēram parādīsies un tur viņu tūliņ mēģina pārsteigt un harpunēt otra laiva; tikai tad, ja tas izdodas, panākums ir drošs. Par jaunu ievainotais dzīvnieks vai nu krīt virsū saviem mocītājiem, vai arī izraujas un dodas pa jūras virspusi prom, jo elpas trūkuma dēļ tūlīt dziļumā nonirt viņš nevar. Tagad sākas traka braukšana, kur striķis ir atlaists tikai pāris laivas tiesu garumā. Sprauslodams un šņākdams melnais milzu ķermenis spraucas caur viļņiem, sasit un izšķiež tos piena baltā masā, mēģinādams ar trakiem astes sitieniem atbrīvoties. Aiz viņa joņo divas vai trīs laivas ar pārdrošiem ļaudīm. Brīžam tās pazūd starp putām un viļņu grīstēm, brīžam izliekas joņojošā skrējienā caur bangojošiem viļņiem pavisam nogrimušas. Brauciens tomēr neatturāmi dodas uz priekšu, plašajā okeānā iekšā, vienalga, diena vai nakts. Nezinātājs skatītājs varētu domāt, ka ieraudzījis vistrakāko jūras spoku. Nogurdināts, valis beidzot apstājas; gurdeni un stīvi vai arī aklā trakumā plosoties viņš valstas pa viļņiem. Laivas tagad var viņam tuvoties. Uzmanīgi izvairoties no astes gala, dodas klāt un mēģina dzīvnieku nonāvēt ar sprāgstošu bises šāvienu vai ar šķēpu, kura dzelzs galu iedur aiz spuras līdz 2 m dziļi. Ja šāviens vai šķēps sasniedz plaušas, tad valis izpūš asinis, kaut gan bieži ar lielām nāves mokām, kuras visi laivinieki nogaida drošā attālumā.

23 lelo vaļu medībās, kurās Pechuel - Leše ņēmis dalību, „2 laivas tika pavisam saspārdītas, 3 citas mazāk vai vairāk bojātas un ar astes sitieniem nonāvēti 2 cilvēki. Bez tam trešais cilvēks tika ar virvi ierauts dziļumā, tomēr atkal uzpeldēja un palika pie dzīvības; turpretim ceturtais, kāds harpunes metējs, pazuda kopā ar tauvu uz mūžību."

Delfīni un delfīnveidīgie

Delfīnveidīgo dzimta (Delphinidae), jūras delfīni plašākā nozīmē, ietver mēreni lielas zobaino vaļu ģintis, citiem vārdiem — galveno daļu no visiem vaļiem. Katrs atsevišķi viņi tomēr izskatās īsti dažādi, īpaši mainas galvas veids no šaura, smaila knābja, upes delfīniem līdzīga, caur apaļi-mutainām vidus formām un resni uzpūstu rungas veidīgu galvu, kura sīkumos atgādina potvali. No tā viņus taču vienmēr atšķir izveidotie, lietošanai gatavie zobi.

Delfīni apdzīvo visas jūras uz zemes un uzņemas lielus ceļojumus. Viņi ir augstākā mērā sabiedriski, daži biedrojas ļoti lielos baros, kuri tad dienām un nedēļām ilgi jūrā klaiņā šurp un turp. Mazākas sugas apvienojas baros pašas, gan arī ar radiniekiem, ar kuriem tad, varbūt, nedējām ilgi kopīgi medī un, kā rādās, tos vada kāds sabiedrības loceklis. Visu delfīnu kustīgums, viņu mazās bailes no cilvēka un viņu rotaļas ir tos jau kopš senseniem laikiem sa- draudzējušas ar kuģiniekiem un dzejniekiem.

Gandrīz visi delfīni ārkārtīgi ātri un izveicīgi peld, un tamdēļ tie ir sevišķi piemēroti zivju medībām. Taisni viņi pieder pie briesmīgākiem jūras laupītājiem. Dažas sugas uzdrošinājās uzbrukt pat vislielākam bārdainam valim un prot viņu ar savu izturību pārspēt. Viņu galvenā barība bez zivīm ir galvkāji, gliemji, vēži un jūras zvaigznes. Visi viņi rijīgi un kāri uz laupījumu. Kas ir baudāms, to viņi skaita par labu laupījumu. Viņi pat nesmādē savas pašu sugas vai vistuvāko radinieku mazuļus. Pārošanās laikā tēviņi cīnās par mātītes iegūšanu. Mātītes atnesas pēc apmēram 10 mēnešu ilgas grūsniecības 1 vai 2 mazuļiem un tos zīda ilgi. Pieņem, ka mazuļi augot tikai lēnām.

Visus delfīnus cilvēks vajā daudz mazāk kā pārējos vaļus. Viņu niknākie ienaidnieki ir viņu pašu dzimtas locekļi, bet vēl vairāk par katru plēsīgu dzīvnieku viņiem kaitē viņu trauksme. Viņi tik kāri sekā savam laupījumam, ka tas bieži viņus aizvelk nodevīgā krastā, tie nokļūst pavisam ārpus ūdens un viņiem jānobeidzas sausumā. Dažreiz zvejnieki viņus atrod jūrmalā guļam dučiem.

No daudzām sugām cilvēks iegūst ievērojamu labumu, jo gandrīz visas ķermeņa daļas atrod savu pielietojumu. Gaļu, taukus un labākās iekšas daļas ēd, ādu un zarnas izlieto un vāra no viņu speķa ļoti iecienītu smalku trānu.

Mēs pārejam uz jūras delfīniem un nostādām viņu priekšgalā vispazīstamāko un kopš senatnes visslavenāko ģinti: īstos delfīnus (Delphinus L.). Viņu pazīmes ir sekošas. Samērā mazā galva uz priekšu kļūst smaila un pagarinājas knābja veidīgā pumā, kurš garumā līdzīgs smadzeņu daļai vai to pat pārsniedz, viņa žokļi ir klāti ārkārtīgi daudziem konaveidīgiem un paliekošiem zobiem, un šis knābjapurns atdalās no pārējās galvas ar A-veidīgu graviņu. Krūts spuras atrodas pavisam sānos, apmēram ķermeņa pirmā piektdaļā, muguras spuras paceļas gandrīz no virspuses vidus, astes spuras ir samērā ļoti lielas un izveidotas gandrīz tīri pusmēneša veidā.

(Delphinus delphis), sasniedz caurmērā divi metri garumu, kuram atbilst apmēram 30 centimetri augstā muguras spura un 55—60 centimetri gara un 15—18 centimetri plata krūšu spura. Samērā mazā galva ieņem apmēram ceturto daļu no visa ķermeņa garuma, šaurās acis atrodas nelielā attālumā aiz un virs mutes kaktiņiem, pavisam mazā auss tuvu aiz acs, elpojamais caurums acu starpā. Āda sevišķi gluda un ne tikai spīdoša, bet pilnīgi spīguļojoša, virspusē zaļgani brūna vai zaļgani melna, apakšpusē asi norobežota, bet tomēr ne taisnā līnijā, apžilbinoši balta, sānos šur un tur iepelēki vai melngani plankumota. Zobu skaits padots ievērojamām svārstībām. Parasti katrā žoklī atrod 42—50, bet arī nomedīti delfīni, kuriem to katrā pusē augšā un apakšā bija 58, tā tad pavisam zobu viņiem bija apbrīnojamais skaits 212. šie zobi dod pietiekoši skaidru liecību par to, ka delfīns .pieder pie ļaunākiem jūras laupītājiem, viņš uzbrūkot pat saviem ievainotiem biedriem. Viņa barība sastāv no zivīm, vēžiem, galvkājiem un citiem jūras dzīvniekiem. Vismīļāk viņš medī sardeles, siļķes un ar sevišķu kāri lidojošās zivis.

Visas ziemeļu puslodes jūras ir šī slavenā dzīvnieka dzimtene, kas tik daudz pakavē laiku jūrniekiem un ceļotājiem. Pēc savas būtības un dzīvesveida delfīns izrādās gandrīz vēl kārāks uz rotaļām un untumaināks par saviem radiniekiem. Te viņš attālinoties no krasta klejo apkārt dziļi jūrā, te dodas tāli augšup upēs. Viņu bari piepeld kuģiem klāt, ilgu laiku rotaļājas ap tiem, iekams uzņem atkal kādu citu virzienu, bez apstājas nirst un uzpeld, uz acumirkli izceļ galvas virsējo daļu virs ūdens līmeņa, pūš ar šņācošu troksni un atkal pazūd dziļumos. Viņi peld tik ārkārtīgi ātri, ka tie ne tik vien viegli seko visātrākam tvaikonim, bet pie tam vēl visādi rotaļājas un pēc patikas joņo ap kuģi, nepaliekot iepakaļ.

Delfīns (Delphinus delphi)

Gadās, ka viens vai otrs uzsviežas augstu gaisā, krīt nesaceļot skaļu troksni ar galvu atkal ūdenī atpakaļ un steidzīgi atkal ieņem savu agrāko stāvokli. Pechuels-Leše apstiprinot un paplašinot manus novērojumus, tēlo ļoti labi viņu jautro rīcību. «Ikviens jūrnieks," viņš saka, «vienmēr priecājas no jauna redzot tā saukto delfinu «skolu" vai baru. Sakārtojušies garā un samērā šaurā virknē, jautrie ceļinieki traucas pa viegli sabangoto jūru, viņi veic savu ceļu ātros lēcienos un ar tādu ātrumu, it kā vajadzētu sacensties skriešanā. Vairākus metrus augstu spīdošie ķermeņi lokā sviežas pa gaisu, krīt uz galvas ūdenī un metas atkal no jauna laukā, vienmēr atkārtojot to pašu rotaļu. Pārgalvīgākie no bara met gaisā kūleni, vicinot pie tam ļoti jocīgi ar asti, citi ļaujas nokrist plakani uz sāniem vai uz muguras, vēl citi lec uz augšu taisni kā sveces un trīs četras reizes ar astes palīdzību uz priekšu metoties dejo projām pa līmeni stāvot stāvus vai lokā saliekušies. Tikko viņi redz kuģi pilnās burās vieglā vējā uz priekšu dodamies, viņi nogriežas un steidzas turp klāt. Tagad tikai iesākas īstie prieki. Lielos lokos viņi apriņķo kuģi, lēkā tam pa priekšu gar sāniem, atgriežas un izrāda savus visskaistākos mākslas paņēmienus. Jo kuģis ātrāk zēģelē, jo izlaistākas ir viņu kustības." Tie izveido cieši noslēgtas skolas ar 10, 100 un vēl daudz vairāk locekļiem. Pechuels-Leše tropos ir redzējis tādas, kurās varbūt saskaitītu daudzus tūkstošus. Sabiedriskums, tiešām, ir. viņu būtības pamatvilciens, kaut gan rādās pamatojoties vairāk uz interešu kopību, nekā uz savstarpīgo pieķeršanos.

Neviens cits valis, vispār neviens cits jūras dzīvnieks, nav līdzīgā kārtā vecos dzejniekus un dabaspētniekus nodarbinājis, nav iedvesmojis uz kvēlošākiem tēlojumiem un dīvainākiem nostāstiem, kā delfins.

Pēc S a t u ņ i n a, turku zvejnieki Melnā jūrā medī delfīnu, ko viņi sauc par ,.tirtaku", trāna iegūšanai un ikgadus pārnāk pāri no oktobra līdz apriļam no Mazāzijas. Bet delfīnu medības ilgst tikai no februāra līdz apriļam un vai nu viņās ņem dalību atsevišķi mednieki ar vecām, par daudz stipri lādētām bisēm, kuras strēlniekiem ar savu' sitienu sagādā zilus vaigus, vai arī sabiedrības ar tīkliem, pie kam sanāk kopā līdz 20 laivu un parasti ielenc 150—200, dažreiz arī 1000 delfīnus. Kamēr viņi izmisuši pūlās izlēkt āra no apakšā maisveidīgi kopā savilktā tīkla, tos šauj un dur, un tad viss ūdens nokrāsojas ar viņu asinīm. Par nožēlošanu, medījuma izmantošana maz lietderīga: tikai ādu ar speķa kārtu izvāra lēzenos, uz akmeņiem stāvošos podos un nosmeļ trānu. Bet tas pie tam piedeg un kļūst pavisam mazvērtīgs.

Arī vaļu mednieki, kuri kāro pēc svaigas gaļas, šad un tad nomedī kādu delfīnu, kad tas pai'astā kārtā rotaļājas ap kuģi. «Visi kuģa ļaudis," tā Pechuels-Leše apraksta, «sapulcējas U2; buga un visās toņu kārtās svilpjot saceļ īstu kaķa mūziku ūdenī notiekošai dejai, jo ļoti mūziku mīlošos delfīnus tā iedrošina palikt, līdz harpune ir piestiprināta pie īsas saites un tā ir izvilkta cauri kādas augšējās tauvās piestiprinātam blokam. Tagad harpunes sviedējs dodas augšā tauvās, kamēr 20—30 rokas satver saites iekšējo galu. Pusducis delfīnu patlaban šaujas zem viņa orojām, ar ieroci mērķējot viņš vienu acumirkli seko kādai no slaidām būtnēm, tad viņš to ar drošu sviedienu sūta viņai mugurā. „Cieti!" viņš sauc un saites iekšējā gala turētāji trokšņodami skrien uz pakaļgalu un acumirklī atrauj ievainoto viņa kristalla dzimtenei. Uz astes dzīvniekam, kas raustās, uzmet cilpu un drīz jautrais lēkātājs guļ beigts uz klāja."

Delfīna ļaunākais ienaidnieks dzīvnieku valstī gan būs slepkavīgais zobena valis, no kura vēdera viņu pabieži izvelk aprītu veselu.

*

Zobena valis, slepkava (Orcinus orca (gladiator)), var sasniegt deviņi metri garumā, tomēr parasti ir daudz īsāks, un caurmērā gan nav garāks par 5—6 metriem, šim garumam atbilst apmēram 1,5 metra plata astes spura un gan ne mazāk gara muguras spura. Galva samērā ar dzīvnieka lielumu maza, mazā acs atrodas garā spraugā ne tālu aiz mutes un drusku augstāk par to, ļoti mazā auss aiz acīm un gandrīz vidū starp tām un krūšu spurām pusmēness veidīgais elpojamais caurums, virs un aiz acīm. Ķermenis ir vārpstas veidīgi slaids, aste, kura ieņem gandrīz trešo daļu no kopējā garuma, pret galu no sāniem kopā saspiesta un augšā un apakšā ar asu ķīli. Krāsa, kā rādās, daudzkārt mainas.

Zobenvalis

Liekas, ka zobena valis agrākos laikos ir bijis izplatītāks, nekā tagad. Romiešu dabaspētnieki par viņa dzimteni skaita arī Vidusjūru. Jaunos laikos vairs neko nedzird par viņa izplatību Vidusjūrā. Viņš apdzīvo Atlantijas okeana ziemeļdaļu, Ledus jūru un Klusās jūras ziemeļus, viņa bari tomēr regulāri nokļūst lejup līdz Anglijas, Francijas un Vācijas krastiem. Uzkrītošā kārtā viņš parādās dienvidu ūdeņos nevis ziemas, bet gan vasaras mēnešos, pie kam tas mēdz ierasties maijā un pazust vēlā rudenī. Pēc TiIezija (Tilesius), Ziemeļu jūrā viņu parasti redz pa pieciem un sešiem, kā kareivju pulciņu, muguras spuras kā zobenus iz ūdens izcēlušus, ļoti ātri aizpeldam un modrigu aci pārmeklējam jūru. Pēc Pechuela-Lešes, tie savienojas vismaz četri un nekad viņu nav vairāk par desmit. Viņi nekur nav bieži sastopami, bet tos var atrast tiklab pasaules jūras vidū, kā krastu tuvumā, nereti viņi iespiežas ari līčos un dodas pat augšup pa upēm. Viņi medī ne tik vien mazākas zivis, bet arī jūras milžus, jo viņi ir ne tik vien lielākie, bet arī laupītkārākie un rijīgākie no visiem delfīniem. Katrā ziņā zobena valis pilnīgi nopelna savu L i n n e j a doto nosaukumu «tirāns vai valzivju un roņu mocītājs", kā tāds viņš pārspēj pat katru haju, vispār katru jūras plēsīgo dzīvnieku. Kur tas parādas, tur viņš ir visu apdraudēto radījumu briesmas. Kur viņš ieviešas, tie, ja var, atstāj ūdeņus. Viņa rijība, to bieži piespiež uzturēties krasta tuvumā, kur viņš it īpaši mēdz uzmeklēt zivīm pārbagātās upju grīvas, bet sekojot lielākam medījumam, viņš peld ari jūdzēm dziļi iekšā 5keanā un dienām, varbūt nedēļām nerādās zemes tuvumā. Kur atrodami ziemeļu vaļi, baltvaļi un roņi, tur, pēc Brouna (Brown), nekad neiztrūks arī šis viņu nenogurstošais ienaidnieks. Tikpat baltvalis, kā ronis viņu ieraugot baiļu pārņemti metas uz krastu, pirmais parasti pretī savai bojā ejai, pēdējais nebūt ne vienmēr izglābdamies. Visi vaļu mednieki ienīst viņu izskatu, jo viņa ierašanās ir zīme, ka ikviens valis izvairas no tās jūras daļas, kurā viņš medī, kaut arī viņam vajadzētu apslēpties zem ledus, lai izbēgtu draudošām vajāšanām. Ar neierobežotu kārumu slepkava metas arī uz ziemeļu vali. „šo jūras vilku uzbrukums," saka Skamons, ,,šādam tik milzīgam laupījumam atgādina suņu nokausētu un zemē norautu briedi. Daži ieķeras vaļam galvā, citi uzbrūk tam no apakšas, kamēr vairāki viņu saķer aiz lūpām un tura. apakš ūdens, vai, kad tas atdara milzīgo muti, saplēš mēli."

Kā Skamons tālāk ziņo, ir novērots, ka slepkava ierodas pie liarpunēta vaļa un, neskatoties uz visu vaļu mednieku pretestību, novelk zem ūdens savu, vai pareizāk, viņu medījumu.

Pēc tik daudziem un saskanošiem ziņojumiem gan nav ko šaubīties par viņu patiesību, ja arī, kopā ar P ec h u e 1 - L e š i, pienācīgi ievēro saniknoto jūrnieku ienaidu un viņu spirgto fantazijas spēku viņu nostāstos. Bez tam arī tā kuģa komanda, uz kura P e- chuel-Leše novēroja, atrada nesen nogalinātu ziemeļu vali, kam trūka apakšlūpas kreisās puses un lielas daļas no mēies, bet kam citādi nekādi ievainojumi nebija. Kopš dažām dienām mēs bijām redzējuši slepkavas, un tādos apstākļos mums tie bija jāskaita par vainīgiem. Laikam gan briesmīgie dzīvnieki nesaudzē nevienu savu radinieku, atskaitot vienīgi vali. Kaijām un citiem zivju ēdējiem jūras putniem viņi ir iepriecinoša parādība, jo no viņu nonāvētiem upuriem vienmēr kas atkrīt arī tiem. Pēc S k a- mona novērojumiem, visas kaijas ļoti labi atšķir zobeņa zivis no citiem delfīniem un lidojot pavada viņus cik tāļu vien iespējams, cerībā ar viņu palīdzību nokļūt pie bagāta laupījuma.

Par rijīgo laupītāju vairošanos šobrīd mums nav nekādu ziņu, nav pat zināms, kad mātītes laiž pasaulē savus mazuļus

*

Kūleņotājs vai brūnzivs, (Phocaena phocaena communis), sasniedz 1,5—2, retos gadījumos arī gan 3 metri garumu un augstākais 500 kilogrami svara. Viņa krāsa ir virspusē tumša melni brūna vai melna ar zaļganu vai violētu nokrāsu, apakšpusē tīri balta, kur šauri iesākas ar apakšžokļa galu, uz pakaļu izplešas un pie astes spuras pamata izbeidzas; krūšu izaugumu krāsa ir vairāk vai mazāk tumši brūna. Zobu ir katrā žoklī 20—25, tā tad 80—100 pavisam.

Par brūnzivs īsto dzimteni ir jāskaita visa Atlantijas okeana ziemeļu daļa no Grenlandes līdz Ziemeļafrikai, Baltijas jūru ieskaitot. Liekas, ka viņa vasarai sākoties dodas uz ziemeļiem un uz rudens pusi atgriežas atkal uz dienvidiem. Tā pēc B r o u n a (Brown), viņa parādas Devisa ceļā tikai pavasarī, tomēr neiespiežas tāļāk par 67 grādu, paliek līdz vēlam rudenim tālo ziemeļu ūdeņos un tad tos atstāj, atpakaļ uz dienvidiem atgriežoties. Tanī pašā laikā kā tālos ziemeļos, viņa iespiežas arī Baltijas jūrā, parasti pavada tur visu vasaru un rudeni un dažreiz viņu vienīgi īsta ziemas iestāšanās aizdzen no ūdeņiem, kas, kā rādās, viņai kļuvuši mīļi. Pavasarī viņa medī siļķes un vajā tās ar tādu kāri, ka bieži kļūst zvejniekiem lielā mērā par nastu. Viņas rijība ir kļuvusi par sakāmvārdu, viņa sagremo ārkārtīgi ātri un viņai ir vajadzīgs krietns vairums barības. Zvejnieki viņu ienīst, jo tā kaitē viņu amatam un viņiem dažreiz nodara arī īstus zaudējumus. Bez grūtībām viņa sarauj plānos tīklus, kas ieslēdz zivis un omulīgi notiesā gūstnieces. Zināms, stiprāki tīkli viņai bieži kļūst par samaitāšanu, jo tā viņos paliek karājoties un nosmok.

Brūnzivs

Viņas bieži vien ļoti nepatīkamo laupīšanu dēļ brūnzivi viscaur ienīst un vajā jo cītīgāk tamdēļ, ka arī gaļa un tauki dod labu ienākumu. Visur, kur regulāri ir sastopami siļķu bari, viņu staigāšanas laikā nolaiž dziļumos stiprus tīklus lielām acīm, caur kuriem gan tiek cauri siļķes, bet ne brūnzivis. Islandē zvejnieki izliek savus tīklus pārošanās laika sākumā, kurš brūnzivi tā apreibina, ka viņa, kā to saka ļaudis, kļūst akla. Agrākos laikos viņas gaļu ļoti cienīja. Vecu dzīvnieku gaļa ir ļoti cieta un rupjām šķiedrām, sīksta un trānaina, tamdēļ arī grūti sagremojama. Jaunāko dzīvnieku gaļu slavē par smalku un garšīgu. Neizlutinātie ziemeļnieki labprāt lieto viņu iesālītu un žāvētu. Trāns ir smalks un iecienīts. Grenlandieši liek viņu klāt saviem ēdieniem vai strebj to ar labpatiku. Beidzot, ādu miecē un tad izlieto.

Tālo ziemeļu zemes ir tikpat neviesmīlīgas kā nabagas. Bet ko zeme atsakās dot, to neliedz jūra. Neviena no jūras dāvanām nav ziemeļniekiem tik svarīga, kā tā, kuru viņam jūra sniedz mūsu ģintai piederošā dzīvnieka veidā. Valis, kuru es domāju ir ferin- giešu kreve jeb krevainais valis, vispār kuģinieku melnais valis (Globicephala melas), apaļgalvaino vaļu ģintas pārstāvis (Globicephala) kuras pazīmes ir meklējamas tiešām gandrīz apaļā kā bumbā galvā, kas tamdēļ izskatās kā piepampusi.

Par viņa īsto dzimteni ir jāskaita Ziemeļu Ledus jūra un Klusās jūras ziemeļu daļa. Būdams sabiedriskāks par saviem dzimtas un sugas radiniekiem, viņš vienmēr dzīvo pūļos un baros, kuri var būt 10—20 un 1000 galvu lieli, kā arī vēl lielāki; tos, kā rādās, vada veci, piedzīvojuši tēviņi un tie viņiem seko ar to pašu vienaldzību, pareizāk nedomāšanu, kā aitas savam vadonim aunam, kaut arī tā būtu viņu bojā eja.

Kailā, gludā un spīdīgā āda augšas pusē ir dziļi melna, apakšas pusē iepeleki melnā krāsā, bet diezgan regulāri kakla apakšpusē izgreznotu ar platu, baltu, sirdsveidīgu plankumu, kura smailais gals vērsts iepakaļ, gan arī atsevišķiem eksemplāriem viņš var pāriet šaurā svītrā, kura izplēsās aiz dzimuma orgāniem. Loti veci tēviņi sasniedz 6—7 metri lielu garumu. Peldēšanas izveicībā melnvaļi nepaliek pakaļ saviem lieliem radiniekiem, bet, kā rādās, viņi tādā mērā nenododas rotaļām un nebēdībām.

Galvenā barība ir dažādās tintes zivis, tomēr nonāvēto kuņģos atrada arī mencas, siļķes un citas mazas zivis, mīkstmiešus un tamlīdzīgus. Par vairošanās laiku vēl nav skaidrībā, un gandrīz gribētu likties, kā pārošanās nav saistīta ne ar vienu noteiktu mēnesi, bet gan varētu notikt visu cauru gadu.

Neviens cits valis tik bieži neizmetas krastā, kā melnais; viņa sabiedriskums viņam briesmās regulāri kļūst par postu. Nepaiet gandrīz ne gads, kur šur vai tur nebūtu izskrējis krastā lielāks vai mazāks skaits. 1779. gadā Setlandes salās notika nelaime ar 200 gabalu lielu baru, 1805. g. ar 300. Pēc melnvaļiem par Valfjordu nosauktā Islandes līcī tika izsviesti krastā 1809. un 1810. gados 1100 gabalu. 1812. gadā Bretaņas ziemeļu krastā izmetās 70 gabalu liels bars. Bet lielākā daļa šādu atgadījumu nemaz nekļūst zināma.

Visās ziemeļu salās mēģina zemes tuvumā parādījušos melnva- lus pavedināt uz izmešanos krastā. Viņu baru ieslēdz laivām un iedzen līcī vai ostā, kur tad pie krasta nonāvē.

Šie dzīvnieki atnes lielu labumu. Caurmērā uz katru vali rēķina vienu mucu trāna. Gaļu un speķi čd svaigu un sālītu, žāvētu.

Dziļā jūrā melnvaļus medī tikai izņēmuma kārtā. Vaļu mednieki, kuri vēl cer uz labākām medībām, viņu dēļ nenolaiž laivu un tikai viens vai otrs kuģis pie gadījuma nodarbojas arī ar viņu medīšanu. Parasti mclnvalis saviem ienaidniekiem ierodoties izrāda vislielākās izbailes un to pašu sajukumu, kā krastu tuvumā, lēnām peld visos virzienos projām un tādējādi dod vajātājiem laiviniekiem labu izdevību iesviest viņam ķermenī metamo šķēpu. Ļoti bieži viņš krīt par upuri pirmām sviedienam, ja nē, tad dažiem sekojošiem pīķa dūrieniem.

Beluga jeb balt valis (Delphinapterus leucas) sasniedz 4 —6 m. garumu. Belugas izplatības apgabals ir visas jūras ap Ziemeļu polu, bet viņš nestiepjas tālu uz dienvidiem. Retos gadījumos tā nomaldas ari dienvidu virzienā, un tad ir jau dažas reizes nonākusi līdz Vidus-Eiropas krastiem. Tā 1815. gadā vairākus mēnešus bija izdevība novērot kādu diezgan lielu belugu, kas trīs mēneši peldēja pa Edinburgas līci un kņtru dienu līdz ar paisumu pienāca tuvāk krastiem un līdz ar bēgumu atgriezās atpakaļ jūrā, un kas tā iedraudzējās ar iedzīvotājiem, ka tie nāca līča krastmalā, lai to apbrīnotu.

Pēc Greve ziņām ari lielajās Sibirijas upēs to var redzēt diezgan bieži, Obes upē pat līdz Irtišas ietekai, un tur viņa prot upju ietekās zvejot zivis bēguma laika pat zem ledus, kas tad atrodas zināmā attālumā virs ūdens, pie kam tā kārtīgi ieelpo gaisu.no tā slāņa, kas tā'Ja kārtā radies starp ūdeni un ledu. Zivis, vēži un galv- kāji ir viņas barība, ko viņa uznes no lieliem dziļumiem, pie kam tai nākās nirt līdz ceturtdaļ stundu ilgi. Viņas mīļākā barība ir, kā Vanhefens (Vanhoffen) zin stāstīt, mazākas plekstes, kuru dēļ beluga dodas dziļi iekšā Grenlandes fjordos. Bez tam viņas kuņģi vienmēr atrod smiltis.

Vaļu zvejnieki baltvali apsveic ar prieku, jo viņi to uzskata kā lielā vaļa priekšgājēju un tāpēc bieži viņa sabiedrībā zēģēlē uz priekšu, to nemaz neapgrūtinājot. Šādos apstākļos tas bieži vien pienāk pavisam tuvu pie kuģa un viņa tuvumā ar patikšanu kustas šurp un turp, nirst un atkal paceļas virs ūdens, bet tomēr ir diezgan bailīgs un pie mazākā trokšņa metas bēgt. Tālo ziemeļu iedzīvotājiem beluga, pateicoties trānam un gaļai, ko no viņas iegūst, ir svarīgākais no visiem vaļiem. Lielāko daļu tos ķer ar tīkliem, ko izliek vai nu fjordu un līču ieejās, vai jūrās šaurumos starp salām, pēc V a n- hef a ziņām ari tad, kad tie ieslodzīti aizsalušās ostās, pie kam suņiem liek uzmeklēt elpojamos caurumus, ko tie pastāvīgi tura neaizsalušus. Tādā pat kārtā baltvaļus ķer norvēģu kuģi pie Spicbergas un Novajas Zemļas krastiem. Taisni tāpat rīkojas arī ziemeļu un Austrumu Sibirijas iedzīvotāji, kas belugas parādīšanos ar prieku apsveic ari aiz tā iemesla, ka viņa pasludina citu jūras zivju ierašanos. kas seklos līčos un upēs nērš, kā mencu, plekšu un lašu.

Pavisam sevišķu pēc sava veida zobu sakārtojumu uzrāda otrais un pēdējais mūsu apakšdzimtas loceklis, narvals, jūras vienradzis jeb, kā angļi to dēvē, v i e n r a g u v a l i s (Monodon monoceros), kas ir līdzīga nosaukuma ģints priekšstāvis (Monodon L.). Viņa zobi atšķiras no visu citu vaļu zobiem ar divi lieliem 2—3 m. gariem, bet samērā nestipriem, no labās uz kreiso pusi izliektiem, vidū tukšiem triekņiem, kas augšžokļos stāv horicon- tāli, no kuriem parasti viens, tas, kas atrodas labajā pusē, ir sarucis, un kas pie mātītēm atrodami tikai izņēmuma gadījumos un tad ar' vāji attīstītā stāvoklī. Kopējais narvala garums varot sniegties līdz 6 metri, bet caurmērā nepārsniedz 4—5 metri; krūšu spuru garums ir 30 līdz 40 cm, astes spuras platums 1—-1,3 m.

Tik uzkrītoši veidots dzīvnieks katrā zinā modina cilvēkā apbrīnošanu un kamēr zinātne te nav darījusi zināmu savu noteicošo spriedumu, tikmēr darbojas mīļā fantazija. Sevišķi par narvala zobu ir daudz stāstīts. Mēs šinī zobā varam ieskatīt tikai ieroci, kas tik bieži dzīvnieku valstī ir sastopams pie vīriešu dzimuma: otrējo dzimuma pazīmi. Tas, saprotams, neizslēdz arī to, ka zobu var lietot arī citām vajadzībām, piemēram lai izceltu plakanās jūras dibena zivis (butes un rajas), ko bieži atrod narvala kuņģī.

Visbiežāk narvali var sastapt starp 70. un 80. ziemeļu platuma grādu. Bieži sastopams viņš ir Devisa jūras šaurumā un Bafina jūras līcī, ledus jūrā starp Genlandi un Islandi, ap Novaja Zemļa un vēl tāļāk Ziemeļsibirijas jūrās. Uz dienvidiem no polarloka to sastop ļoti reti: pie Lielbritānijas krastiem, cik man zināms, pēdējos gadu simteņos ir piepeldējuši tikai četri narvali; pie vācu krastiem tikai 173(5. gadā tie ir novēroti un nonāvēti divi reiz. Viņa dzimtenē narvali gandrīz uez izņēmuma sastop lielos baros, jo kas attiecas uz sabiedriskumu, tad viņš šinī ziņā nepaliek pakaļ nevienam no saviem radiniekiem.

Jaunākā laikā Ziemeļjūru bi*aucēji šo vali apzīmē kā ļoti kustīgu un jautru dzīvnieku, kas ar savām apbrīnojami ātrām kustībām un ar savu biežo niršanu un pacelšanos virs ūdens atdzīvina jūru un saista novērotāja uzmanību. Ar citiem vaļiem viņš gan nesarīko tādas cīņas, kā to ir izdomājuši, un arī ar sev līdzīgiem viņš dzīvo saticīgi tik ilgi, kamēr te neiejaucas mīlas lietas, kas sakarsē divu tēviņu prātus.

Holoturijas, kailie mīkstmieši un zivis ir šī uzkrītošā radījuma barība. Skorsbījs (Scoresby) narvaļu kuņģos ir atradis gludās rajas, kas bijušas gandrīz trīsreiz platākas nekā šī dzīvnieka mute, un brīnās, ka šis dzīvnieks ar savu bezzobaino muti var tik lielu medījumu noturēt un norīt. Loti var būt, ka narvals savu barību saķer peldot un saspiež to mutē un tā var to norīt.

Beidzamā dzimta kašelotveidīgie (Phvseteridae) ietver sevī visus pārējos vaļus ar zobiem, kas apvienoti ar to pazīmi, ka augšējā žoklī tiem nav zobu. Augšžoklī gan zobi ir, bet tie neiz- dīgst. Arī apakšējā žokļa zobi tikko redzami virs smaganām un visi atrodas vienā kopējā zobu iedobumā. Blakus tam, ka galvas šinī dzimtā ir nevienādi veidotas, te var novērot arvien vairāk ķīlvei- dīgu galvas formu, kas atstāj brīvu vai nu knābim lidzīgu galvas priekšējo daļu (knābjvaļi), vai arī sastāv no mīkstām, eļļainām daļām, kas no ārienes nemaz nav saskatāmas pie galvas kausa, kas uz priekšu strupi nobeidzas.

īsto kase lotu apakšdzimta (Physeterinae) raksturīga ar savu stūraina, līdz pat priekšas daļai kona vai kastes veidīgi uzpūsto galvu bez knābja, kuras apakšpusē atrodas šaurs apakšžoklis ar lielāku skaitu vienādu konaveidīgu zobu. Kašeloti galvenā kārtā apdzīvo siltākās un tropiskās jūras.

Lielumā kašelots paliek tikai dažiem visgarākajiem bārdainiem vaļiem pakaļ, jo viņš var sasniegt 20—23 m. garumu, no 9—12 m. apkārtmēru un astes platums var būt līdz 5 m. Tas attiecas uz tēviņu; jo mātītes bez izņēmuma ir ievērojami mazākas un nekad nesasniedz ne pusi no minētā garuma. Salīdzinot ar ķermeņa garumu, krūšu spura ir uzkrītoši maza: lielākiem dzīvniekiem tās garums ir tikko 2 m. un platums 1 m. Milzīgā, bluķim līdzīgā, priekšā vertikāli krītošā galva sasniedz gandrīz to pašu augstumu un platumu, kā viduklis un pāriet viņā bez kāda manāma nodalījuma.

Kašelots ir gandrīz visas pasaules pilsonis. Visās jūrās, izņemot ledus jūras un viņām tuvos ūdeņus, viņš ir sastopams. Līdzīgi del- finiem, šie milzīgie vaļi cieši slēgtās „skolās" jeb baros, kuru lielums ir ļoti dažāds, peld pa jūru, uzmeklēdami viņā dziļākās vietas. Ļoti labprāt tic uzturas stāvo krastu tuvumā, bet bailīgie izvairas no seklām vietām, kas tiem var kļūt bīstamas, lai gan arī te gadas. ka kāds iznirst no ūdens. Vaļu zvejnieki stāsta, ka katras skolas priekšgalā esot liels, vecs tēviņš, ..skolmeistars", kas baru vada un sargā mātītes un jaunos, no Kā bars sastāv, pret naidīgu dzīvnieku uzbrukumiem. Veci vīriešu kārtas kašeloti peld arī vieni paši vai savienojas nelielās sabiedrībās. Skolas pa lielākai daļai sastāv no 20—30 locekļiem; zināmos laikos savienojoties kopā vairāki bari un tad peldot sabiedrībās, kas sastāv no vairāk simtiem dzīvnieku.

Kas attiecas uz kustību ātrumu, tad kašelots nav mazāk ātrs, kā citi ātrākie viņa šķiras locekļi. Jau mierīgi peldot tas stundā nopeld 3—6 jūras jūdzes, uztraukumā tas tā skrien, ka sakuļ ūdeni kā tvaikonis. Jau no tālienes to var pazīt pēc viņa kustībām. Mierīgi peldot, tas viegli kustas zem ūdens, ātri peldot viņš tik stipri sit ar asti uz augšu un uz leju, ka galva viņam te dziji nogrimst ūdenī, te atkal augstu paceļas virs ūdens. Ne tik reti tas ūdenī izceļas arī stāvus, izceldams augstu virs ūdens vai nu galvu, vai asti. un ar to viņš atšķiras no visiem citiem vaļiem.

Kā P e c h u e l - L eše tēlo, tad vienas sabiedrības locēkļi „bie- ži nokārtojas rindās viens otram blakus un viens aiz otra, itkā tie atrastos apmācībā, rindas pazūd zem ūdens vienā laikā un atkal iznirst un izpūš gaisu visas uzreiz; tā sakārtoti dzīvnieki peld taisnā virzienā un laikam ceļo. Bezvēja dienās kašeloti mēdz arī nekustoši gulēt ūdenī un ļaujas, lai jūras viļņi tos šūpo vai arī izbāž augstu ārā no ūdens galvas, pie kam paši turas ūdenī taisni. Tādā gadījumā liekas, ka novērotājs redzētu milzu kokiem stumbru galus vai arī neticami lielu pudeļu kaklus, kas viļņos lēni šūpojas."

Kašelota galvenā barība ir dažādas galvkāju sugas. Saprotams, ka līdz ar tiem viņš norij arī mazas zivis, kas iemaldas viņa lielajā rīklē, bet īstenībā viņš tās nemaz nemedī. Bet pēc jaunākām ziņām, viņš pa laikam ēdot arī stādu barību, vismaz norijot dažādu koku augļus, ko upes ienes jūrā.

Mātītes ar zīdaiņiem var sastapt visos gada laikos. Parasti mātīte atnes vienu, visaugstākais divi mazuļus gadā. Jaunpiedzimušie kašeloti sasniedz ceturto daļu no mātes garuma un jautri peld tai blakus. Zīdot mātei esot jānoliekas uz sāniem un mazulis pupu ieņemot mutes kaktā.

Jau no seniem laikiem vaļu zvejnieki kašelotu medī ar lielu uzcītību, bet ar sevišķu kaislību sākot no 17. gadusimteņa beigām, pēc amerikāņu priekšzīmes. Šo zvejnieku galvenais medību apgabals, sākot ar 19. gadusimteņa sākumu, ir dienvidus jūras, un arī tagad gandrīz vienigi angļi un ziemeļamerikāņi nodarbojas ar šo amatu un ātri vien arī šo milzu dzīvnieku izskaudīs. Kamēr 1837. g. kašelotu zveja ienesa 17 miljonu marku, 1908. gadā ienākums jau bija noslīdējis uz pus miljonu! No pieauguša vīriešu kārtas kaše- lota iegūst 80—120 mucas trāna.

Patiesībā kašelotu zveja ir savienota ar lielākām briesmām, nekā citu vaļu zveja, jo pirmie, kad tiem uzbrūk, aizstāvas un drošsirdīgi dodas virsū savam pretiniekam un uzbrukumā izlieto ne tikai savu briesmīgo asti, bet arī zobus. Ka viņi aizstāvas arī ar zobiem, to var spriest no dažiem novērojumiem: tā pa laikam gadas nonāvēt vecus tēviņus ar pilnīgi sakropļotiem apakšējiem žokļiem, kas, acīmredzot, ir kaujas sekas ar viņam līdzīgiem vai ar kādu vēl nepazīstamu jūras dziļumu milzi. Bez tam vaļu zvejnieki no ļauniem piedzīvojumiem zin, ka kaielots cīņā nevien ar galvu drāžas laivai virsū vai to ar asti sasit, bet ka viņš to tiešām saķer savā milzīgajā rīklē un viegli saspiež druskās.

„16. decembrī 1867. gadā," stāsta Pechuel-Leše, „Oskeola" laivas otrais virsnieks harpunēja kādu kašelotu, bet tas viņa laivu acumirklī sadauzīja, trešais virsnieks steidzās palīgā, bet piedzīvoja to pašu. Kamēr pirmais virsnieks salasīja visapkārt jūrā peldošus cilvēkus, trakojošais dzīvnieks uzbruka tikko pienākušai ceturtā virsnieka laivai un samala to pilnīgi savos žokļos. Tagad nolaida divi papildu laivas, bet valis tām tik veikli uzbruka, ka viņām nācās meklēt glābiņu pie kuģa; tagad nezvērs metās tam virsū, bet trāpīja to slīpi no priekšas, tā kā tas stipri salīgojās un pazaudēja dažus dēļus, bet vēl varēja palikt uz jūras. Valis arī bija ievainots un bez tam viņš bija dabūjis arī dažus sprāgstošus šāviņus un tāpēc bija jau mazāk spējīgs uz ciņu. Tā kā iestājās vakars, tad abas partijas noslēdza pamieru, bet palika uz kaujas lauka. No rīta ļaudis atkal uzbruka valim; viņš tomēr bija tagad drusku noguris, vilka laivu kā ari laivas kravu sev līdz, un pēc jaunas un īsas cīņas to izdevās nogalināt. Daži veci eksemplāri vaļu zvejniekiem ir labi paziņas un kļuvuši slaveni kā „vaļu cīkstoņi" vai „kodēji", kā piem. „Jaun- zelandes Toms", milzīgs tēviņš, kas savu vārdu dabūjis no tiem ūdeņiem, kuros viņš mīl uzturēties. Viņš esot tā iemanījies, ka arvien uzbrūkot pirmais un sasitot un sakožot laivas, kas nepagūst laikā glābties. Bet kuģus viņš liek mierā. Viņu slavē dziesmās un teikās; viņa mugura esot pilna ar harpūnām un izskatoties pēc eža muguras. Uzglabājies par viņu ir sekošais piedzīvojums: Kuģim „Adonis" un vairākiem citiem, kas viņu pirms gadu desmitiem kopējiem spēkiem gribēja uzveikt, viņš sasita un sakoda vienā acumirklī deviņas laivas, nonāvēja četrus cilvēkus un piespieda pārējos no cīņas atteikties. Katrā ziņā kašelotu var uzskatīt kā varonīgāko vai dižciltīgāko no visiem vaļiem; viņš ir īsta jūras briesmoņa pirmtips."

Bārdainie vaļi

Ar sugām nabagai bārdaino vaļu (Mysticeti) apakššķirai piederošie vaļi raksturojami ar to, ka nevienā žoklī tiem nav zobu, augšžoklis un augšlejas turpretim nes bārdu. Pārējās īpatnības ir: ļoti lielā, platā galva, šķirtie, gareniski novietoti elpas caurumi un šaurais rīkles gals. Bet visraksturīgākā pazīme tomēr ir un paliek bārda. Tā nav attīstījusies zobu vietā, neaizvieto tos, nedz ari līdzinās-tiem izcelšanās vai piestiprināšanas ziņā pie žokļa, nedz izskatā. Pavisam jauniem vaļiem atrod žokļos mazus, kauliem līdzīgus ķermenīšus, ko var uzskatīt kā zobu dīgļus; turpretim bārda, kas parādas vēlāk, nemaz nav piestiprināta pie žokļiem, bet pie augšlejām un nav tieši piestiprināta pie galvas kauliem. Viņu šķērsais stāvoklis mutes dobumā atgādina zivju augšleju zobus. Bārdas ir raga un nevis epiderma kaulaini veidojumi, viņas ir trīskan- tīgas, retāk četrkantīgas plātnes, pie kurām var atšķirt vienu ārējo un otru serdes masu. Garākās no šīm plāksnēm, kuru katrā pusē var saskaitīt līdz 400, atrodas žokļa vidū, īsākās galā un ieliekuma vietā, un tās sākot no viclus uz sāniem diezgan pakāpeniski paliek mazākas. No priekšas atpakaļ viena atrodas cieši pie otras; tāļāk starpas top arvien lielākas. Ja bārdainais valis aiztaisa muti, tad apakšējais žoklis pilnīgi apņem augšējo; bārdas šķiedras skar mēli, ja ar' ne visur, tad tomēr gar malām, un tā augšleju dobumu uz āru pilnīgi noslēdz un aiztura kā sietiņš pat mazāko un slidenāko laupījumu, ka tas nespēj izmukt.

Barības uzņemšanā bārdainiem vaļiem, kas visi pārtiek no maziem dzīvniekiem, lielu lomu spēlē masīvā, pilnīgi pieaugusē, lielam valim pēc R a v i c a ziņām, 250 līdz 400 kg. smagā mēle, kas var kustēties tikai uz leju un uz augšu, sastiepjot un atlaižot muskuļaino rikles ādu starp abiem apakšžokļu zariem. Pateicoties tam, vaļa mute vispirms plati atvedas, barības masas ieplūst iekšā un, mēlei pret augšlejām ceļoties, tiek dzītas tāļāk rīklē, kamēr ūdens pa bārdu starpu iztek laukā. īstu rijamo muskuļu te nemaz nav, jo arī bārdainā vaļa elpojamie ceļi ir šķirti no barības ceļiem, pateicoties lielākām pārmaiņām gāmurā.

Pieauguši bārdainie vaļi var sasniegt garumā 20—30 m. un svarā no 20—150.000 kg.; tāpēc tie ir lielākie no visiem tagadnes dzīvniekiem. Viena tāda vaļa ķermeņa masa līdzinās apmēram 30—35 ele- fantiem vai 150—170 vēršiem un no šāda milža speķa dažreiz var iegūt pāri par 300 hektolitru trāna.

Bārdaino vaļu ģeogrāfiskās izplatības apgabals, pirms kultūras cilvēks nebija iejaucies to nedabīgi sašaurinādams vai, labāki sakot, viņus iznīcinādams, aptvēra visas jūras, arī siltākās un tropiskās. Tomēr priekšroku tie deva aukstajiem ūdeņiem, katrā ziņā sakarā ar to apstākli, ka tur bija vairāk barības; bet šī sakarība nespēj izskaidrot to, ka bārdaino vaļu trūka Dienvidus Ledus jūrā.

Tagad, pateicoties modernajai, pa visu zemi izplatītai vaļu zvejai, ar ko galvenā kārtā nodarbojas norveģieši, nedaudzās īsto zivju kaulu vaļu sugas ar garām vērtīgām bārdām ir gandrīz vai pavisam izskaustas un pārējiem bārdainiem vaļiem, ko medī trāna dēļ priekšā tas pats liktenis, ja pasaules dabas aizsardzības kustība īstā laikā neizrādīsies pietiekoši spēcīga, lai to aizkavētu. Zvejas kuģi, kas izbrauc medīt zivju kaula vaļus, jau tagad šad un tad atgriežas atpakaļ tukšā un zivju kaulu tirgotāji ved grāmatas par katru „īstu vali", ko vēl iegūst.

Bārdainie vaļi dzīvo samērā vientuļi, jo tikai retos gadījumos, varbūt pievilkti no bagātīgas barības, viņus redz salasāmies baros. Neskatoties uz viņu milzīgo masu, ūdenī tie kustas veikli un ātri; lielākā daļa no viņiem peld pa jūru pat ar tvaikoņa ātrumu. Viņi peld uz priekšu, bet vienmēr lokveidīgās līnijās, te paceldamies līdz ūdens līmenim, te pa daļai virs tā. Ja tos netraucē, tad viņi turas pa lielākai daļai pie ūdens līmeņa un pa laikam noliekas pat virs tā te uz muguras, te uz sāniem, vāļājas, nostājas vertikāli un vēl citādi rotaļājas; te tie peld uz priekšu tā, ka tikai puse no ķermeņa atrodas ūdenī, bet dažreiz visu ķermeni izmet virs ūdens līmeņa. Kad jūra mierīga, tad tie virs viļņiem šūpodamies atdodas arī miegam, un viļņi tos nes šurp un turp.

Sī lielākā zemes lodes dzīvnieka barība sastāv no zivīm vai maziem, nenozīmīgiem mīkstmiešiem un gliemežiem, no galvkā- jiem, medūzām un tārpiem, starp kuriem ir daudz tādu sugu, ko ar neapbruņotu aci tikko var ieraudzīt. Bet šo radījumu bārdainais valis vienā vilcienā uzņem miljoniem. Briesmīgo rīkli plaši atvēris, valis peld pa jūru, piepilda mutes dobumu ar ūdeni ar visiem tanī peldošiem dzīvniekiem un, kad pēdējo mudzēšanu sajūt jau viņa mēle, kas nav nejūtīga, tad lamatas aizkrīt. Britanijas mūzējā šī veida „vaļu barība" ir redzama spirtā izstādīta: Cetochilus (— vaļu barība) septentrionalis, īstā „vaļu barība", 4 mm garš airkāju vēzītis un viņam tuvu radniecīgais tikai 1,5 mm garais Temora longicornis.

Garīgās spējas liekas būt mazāk attīstītas kā zobainiem vaļiem. Visi bārdainie vaļi ir bailīgi un bēg, un tāpēc savā starpā un ar citiem jū>as dzīvniekiem dzīvo saticībā. Kad tie redz, ka tiem uzbrūk, tad pamožas viņu iedzimtā drosme, kas dažreiz var pāriet mežonībā, un tad tie dūšīgi aizstāvās un nereti ar panākumiem; bet vispāri savam briesmīgākam ienaidniekam tie nodara ļoti maz zaudējumu. Viņu galvenais ierocis ir aste, kuras milzīgo spēku varēs iedomāties, ja apsver, ka tā ir rīks, ar kuru valis savu maslvo ķermeni dzen pa ūdeni uz priekšu tvaikoņa ātrumā. Viena daļa astes sitiena pietiek, lai stiprāko laivu sasistu drumslās vai uzsviestu to gaisā, un pietiek, lai nosistu ļoti stipru dzīvnieku un arī cilvēku.

Par bārdaino vaļu vairošanos līdz šim maz kas ir zināms, vislielākais tikai tik daudz, ka mātīte jeb „govs" atnes vienu, reti divi ļoti lielus, līdz 1/i—1 s no mātes garuma, labi attīstītus bērnus, kurus tās ilgi zīda, ar drosmi un izturību aizstāv, no draudošām briesmām slēpj to zem spuras un ilgi vadā sev līdz. Neskatoties uz mazo sugu skaitu, bārdainie vaļi atnes cilvēkam ar savu lielumu nesalīdzināmi daudz vairāk labuma, nekā zobu vaļu lielā bagātība: tāpēc ari viņu iznīcinošā vajāšana! Vaļu trāns pārdošanā nāk vai nu tīrīts, vai arī netīrīts, dažādās krāsu pakāpēs, tumšākās un gaišākās, kam dažāda tirgus vērtība.

S p u r u jeb rievu vaļi (B a l a e no p t e r i d a e) dabūjuši savus abus nosaukumus pēc muguras spuras un dziļajām gareniskajām rievām, kas stiepjas pār rīkli, kaklu, krūtīm un daļu no vēdera.

Vaļu zvejnieki šī amata ziedu laikos, kur medīja tikai zivju kaulu vaļus, spuru vaļus nemaz neievēroja: viņi maz atmaksājās un priekš primitīvās zvejas ierīces ar rokas harpūnām tie bija par veikliem un par bīstamiem. Tagad, kad zivju kaulu vaļi ir gandrīz pavisam izskausti un norveģietis Sveds Foins ir atradis harpūnu lielgabalu, viņus zvejo visvairāk — jo trūkst labāku. Un tagad arī viņu bari visās jūfās pateicoties norvēģu vaļu ķērājiem, kas savu amatu piekopj uz visas zemes lodes, ir tā samazinājušies, ka sāk jau bažīties arī par viņu pastāvēšanu nākotnē.

īstais ziemeļu spuru valis (Balaenoptera physalus (mus- culus)) ir slaidākais no visiem vaļiem, var sasniegt garumā līdz 25 m. Galva ieņem gandrīz ceturto daļu no kopējā ķermeņa garuma. Par šī dzīvnieka neticāmo muskuļu spēku dod sajēgu šāds notikums: ar harpūnas lielgabalu aizšautais rievainais valis, kur šāviņš nebija eksplodējis, vilcis vaļu tvaikoni ar ātrumu vairāk kā 24 mezgli stundā, tas ir, ar moderna pasažieru tvaikoņa ātrumu.

Atlantijas okeana ziemeļu daļa un Ledus jūra ir parastās rievaino vaļu uzturēšanās vietas. Rudenim sākoties rievainais valis ceļo uz siltākiem dienvidu ūdeņiem, un tādēļ to var sastapt arī mēreno un silto joslu jūrās, pat dienvidu Ledus jūrā.

Kā jau pēc slaikā ķermeņa var spriest, rievainais valis visās savās kustībās ir ātrs un veikls. Viņš ir ātrākais starp bāi'dai- ņiem vaļiem. Mierīgi peldot viņš virzas uz priekšu taisni un ļoti bieži, pēc maniem novērojumiem ik pa 90 sekundēm, paceļas virs ūdens, lai ieņemtu gaisu.

Spuru vaļa barība sastāv pa lielākai daļai no zivīm, kuras tas bieži veseliem bariem dzen pa priekšu un ar plato rīkli noķer veseliem desmitiem uzreiz. Dažreiz viņa kuņģī atrasts no 600—800 mencu un šelzivju; no šāda daudzuma zivju varētu paēst 1200- 1600 cilvēku.

Kāds spuru valis, kura ģindeni es redzēju Vadsē pie norvēģu tirgotāja un dabas pētnieka N o r d v i, apmeklēdams Varanger- fjordu bija iespriedies šērās un beidzot klinšu starpā tā saspiests, ka nevarējis tikt ne tikai uz priekšu, bet arī atpakaļ nē, un tā te nobeidzies. Ne labāk izgāja kādam jaunam spuru valim, kas 1874. g. pavasarī, kā domājams, sekodams siļķu bariem, bija iemaldījies Baltijas jūrā un te ilgāku laiku peldējis gar krastiem, šur tur izbiedēdams zvejniekus, līdz pēdīgi tas 23. augustā bija sev par nelaimi iepeldējis Dancigas reidā. Te stāvēja noenkuroti 3 vācu karakuģi, kuri iešāva valim 75 lodes, tomēr bez redzāma panākuma. Milzim būtu izdevies aizbēgt, ja tas nonirstot nebūtu no kāda virsnieka dabūjis zobena dūrienu vēdera pakaļdaļā; ar šo dūrienu tika pārgriezta kāda liela artērija, un dzīvnieks noasiņoja.

Norvēģijas zilais valis (Balaenoptera musculus) ir lielākais no visiem spuru vaļiem un reizē arī vispār lielākais, vismaz garākais no visiem vēl dzīvojošiem zīdītājiem. Kikentālam (Kūkenthal) no ticamas puses uzdeva 31 metru par garāko izmērīto šī dzīvnieka ķermeņa garumu. Jau no pirmā acu uzmetiena šo vali raksturo viņa krāsa, pēc kuras tas nosaukts: tā ir vienmuļi zilganpelēka vai šīferpelēka. Tikai kāda vieta sānos, sevišķi zem krūšu spurām, ar gaišākiem plankumiem rada marmora raibumus.

Zīmējoties uz šī vaļa dzīves veidu, K i k e n t ā 1 s atrod par visai ievērojamu to, ka šis milzīgākais no visiem dzīvniekiem pārtiek vienīgi no tikko 3 cm gariem vēzīšiem (Thysanopoda), kuri ziemeļu jūrās sastopami milzīgos daudzumos. Zilā vaļa kuņģis ir bieži pilnīgi piebāzts ar šiem dzīvniekiem un satur tad līdz 1200 litru mazo vēzīšu! Dažreiz jūras straumes sadzen fjordu iekšienē tik daudz šo dzīvnieciņu, ka tie padara ūdeni biezu, kā tas piemēram notiek Varangerfjordā, pie Norvēģijas robežas, un šinīs taukajās ganībās tad drīz vien ierodas zilie vaļi.

Ļoti garas krūšu spuras, kuras sastāda vismaz ceturto daļu, pat gandrīz trešo daļu no ķermeņa kopgaruma, raksturo g a r s p u ru vaļus (Megaptera), kuru priekšstāvis ir kuprainais valis (Megaptera nodosa). šis visur izplatītais, katrā okeānā sastopamais valis sasniedz 15 metrus garumā; viņa krūšu spura, būdama ap 1 m platumā, ir 3—4 m gara, bet astes spuras platums ir ap 4 m.

Reti citi bārdainie vaļi parādas kuģotājiem un vaļu zvejniekiem biežāk un lielākā skaitā, kā kuprainais valis, kas sastopams visos platumos starp ekvatoru un Ziemeļu un Dienvidu Ledus jūrām, kā dziļākās jūrās, tā arī krastu tuvumā, visos lielākos jūras līčos un platākos jūras šaurumos un tas liekas parasti ikkatru gadu ceļo no poliem līdz pat ekvatoram. Kupraino vali dažreiz redz arī lielās sabiedrībās, kas var ieņemt tik plašu apgabalu, ka, skatoties no masta augšienes, tikko to var pārredzēt, turpretī citā laikā tas klejo apkārt vientuļi. Par kupraino vali ir arī visvairāk ziņu, ka tas izdodot balss skaņas. Tā, jaunākos laikos R a v i c s no vaļu tvaikoņa stundām ilgi novēi-ojis kādu vaļu baru, kura locekļi pa pāriem turējušies kopā un iznirstot izdevuši kaucienus, kas līdzinājušies lielām tvaikoņu sirenēm; kauciena tonis no sākuma gājis uz augšu un tad atkal kritis uz leju. Salīdzinājums ar sirēnu te jo sevišķi tāpēc ir vietā, ka vaļu kauciens, cik domājams, ceļas no straujās elpas izgrūšanas, jo īpatnēja balss organa nav nevienam valim. Kuprainais valis ir laikam arī visvairāk uz rotāšanos noskaņotais un visdraiskulīgākais no visiem bārdainiem vaļiem, cik grūti mums arī nebūtu iedomāties, ka taisni viņš ar savu neveiklo ķermeni varētu izdarīt «lēcienus gaisā". Un tomēr tāds ticams un rūpīgs novērotājs kā Rakovics sniedz ziņas, ka kuprainais valis to tiešām spēj: reiz šis autors redzējis vali izlēcam tik augstu pār ūdeni, ka astes spura vairs nesniegusi ūdens līmeni.

Kuprainā vaļa rotaļāšanās tieksmes pieaug riesta laikā. Abu dzimumu vaļi tad glāsta viens otru visai neparastā un interesantā kārtā, starp citu viens otru apveltīdami mīļiem krūšu spuru sitieniem, kuri ir gan visai maigi domāti, bet tomēr izrādās tik spēcīgi, ka klusā ūdenī viņu plaukšķēšanu dzird jūdzēm tālu. Tā izpauduši savu gara stāvokļa noskaņu, tie valstas no vieniem sāniem uz otriem, maigi berzē viens otru ar spurām, paceļas pa daļai virs ūdens, izdara pa reizes arī pa lēcienam gaisā un izpilda arī citas kustības, kuras ir vieglāk novērot nekā aprakstīt.

Gludvaļi (Balaenidae), kuri izveido apakššķiras pēdējo dzimtu, ir neveiklāki un stīvāki kā visi pārējie rievainie vaļi. Viņiem nav nedz muguras spuru, nedz ādas rievu, bet ir platas no- strupinātas krūšu spuras, garas un šauras bārdas, pa lielākai daļai kopā saauguši kakla skriemeļi un citas skeleta īpatnības.

Gludvaļiem, kas pārtiek no milzīga daudzuma mazu jūras dzīvnieku, vēžu un mīkstmiešu, vajaga tikpat lielas mutes telpas kā rievainiem vaļiem, bet viņi to iegūst gluži citādā kārtā: ar augšleju jumta daudz stiprāku izvelvējumu un vareno apakšžokļa zaru stiprāku izliekumu. Ar to ir dotas telpas milzīgām bārdām, kuras var sasniegt 4 līdz 5 m garumu, un muti atverot nostājas stateniski, bet aizverot atliecas atpakaļ, neizlaizdamas cauri neko citu, kā ūdeni, ja mēles spilvens ir pacelts pret augšlejām.

Garās, elastīgās bārdas, īstais, dažiem nolūkiem neatvietojamais zivju kauls, neatdarināmā kārtā apvieno sevī stiprumu ar lo- kanumu, kas par sevi ņemot ir dabiska priekšrocība un apbrīnojams rezultāts, sasniegts sīki piemērojoties gluži noteiktam dzīves veidam un barības uzņemšanai; savam īpašniekam viņš ir tapis par postu, par ko draud izvērsties arī triekņi Āfrikas ele antam. īstie zivkaulu vaļi, taisnie vaļi (right whales), gauu simteņiem ilgas vajāšanas dēļ ir tapuši tik reti, ka jābaidās, vai tuvā nākotnē mēs viņus neredzēsim pilnīgi izzūdot no zemes virsas. Viens Zie- meļatlantijas valis, tā sauktais nordkapietis, liekas jau pilnīgi izskausts, viņu nezvejo jau divus gadu simteņus, un arī otra tālo ziemeļu, Grenlandes vaļa medīšana atmaksājas vairs tikai ļoti maz. tā kā pēdējos gados ne viens vien zvejnieku kuģis ir atgriezies mājās gluži tukšā.

Par šīs dzimtas un Balaena ģints pirmveidu ir jāuzskata kādreiz vissvarīgākais, tagad gandrīz pilnīgi izskaustais Grenlandes valis, polārais valis (Balaena mysticetus). Tas ir neglīts radījums, kuru pēc Kikentāla, raksturo par visām lietām resnais ķermenis un lielā galva, samērā ar ķermeņa garumu. Pēdējais stāv iepakaļ dažu spuraino vaļu ķermeņa garumam un, ņemot vērā tikai ticamos no uzdotiem izmēriem, vienīgi kādā izņēmuma gadījumā ir sasniedzis 24,4 m, bet parasti svārstās 18 un 20 metru robežās.

Šis dzīvnieks apdzīvo Atlantijas un Klusā Skeana tālākos ziemeļu platuma grādus un īsto Ledus jūru, tomēr neapmetas uz pastāvīgu dzīvi. Viņa atrašanās kā arī viņa nākšana un iešana neapšaubāmi stāv ciešā sakarā ar ledus apstākļiem katrā gada laikā. Visi rūpīgie novērotāji domā, ka Grenlandes valis vairāk kā citi pārējie ir saistīts pie ledus, no brīva prāta uzturās tikai tā tiešā tuvumā un klejo uz dienvidiem vai ziemeļiem, atkarībā no tā, vai ledus rodas vai kūst. Viņš mīl ledu tik ļoti, ka ne tikai tūliņ atstāj kādu apgabalu, kurā ledus izkusis, bet arī noiet bez šaubām tālus gabalus zem ledus kārtas.

,.Kur Grenlandes vaļi atrodas ziemā, nav zināms," saka Guldbergs vēl 1903. gadā savos pētījumos „Par dažādu bārdaino vaļu klejojumiem". Mēs par to priecājamies, jo šis ievērojamākais jūras zīdītājs var pateikties vienīgi savām nezināmām un nepieejamām ziemas mītnēm, ka nav vēl pilnīgi iznīcināts. Tomēr šī iznīdēšana ir pienākusi diezgan tuvu nesavaldītās un neprātīgās mantkārības dēļ pēdējos trijos gadu simteņos, špicbergas jūrā un tai pieguļošā Ziemeļu Ledus jūrā jau sen vairs nav Grenlandes vaļu; tikai Amerikas pusē, Devisa šaurumā un Bafina jūras līcī „vēl sastop atsevišķus individus", saka Guldbergs.

Šo dzīvnieku kustības ir nekārtīgas, bet nekādā ziņā nav lēnas vai neveiklas. „Cik neveikls arī nebūtu vaļa ķermenis," saika Skorsbījs, „tomēr viņa kustības ir ātras un veiklas; 5 vai 6 sekundēs viņš saviem vajātājiem jau ir nesasniedzams. Tomēr tik lielu ātrumu viņš ietura tikai dažas minūtes. Dažreiz viņš šaujas pret ūdens virspusi ar tādu sparu, ka izlec pilnīgi ārā; dažreiz viņš nostājas ar galvu taisni uz leju, paceļ asti un ar šausmīgu spēku per ūdeni. No harpūnas trāpīts, viņš, lai arī tikai uz dažām minūtēm, kā bulta šaujas dzelmē ar tādu ātrumu, ka atdurdamies pret dibenu dažreiz pārlauž žokļus." Netraucēts, viņš apmēram pēc katrām 10—15 minūtēm reiz tuvojas ūdens virspusei, šeit kavējas 1—3 minūtes, lai elpotu, un ar maziem starpbrīžiem 4 6 reizes ievelk gaisu. Gandrīz nedalītā, divkārša strūkla, kuru viņš izšļāc, paceļas gaisā nereti līdz 4 m un tāpēc ir tāļu redzama. Skorsbijs stāsta, ka valis, meklēdams barību, jau paliekot zem ūdens 15—20 minūtes, bet ievainots varot uzkavēties pat pusstundu un gandrīz līdz veselai stundai.

Parasti mātītei atnesas viens, bet retos gadījumos divi mazuļi.

Piedzimstot muzulis būs caurmērā 3—5 m garš. Viņš aug ārkārtīgi ātri, tā kā vēl zīzdams var jau sasniegt vismaz 6 m garumu pie 4 m apmēra un 6000 kg svaru. Pēc visu ziņotāju saskanošiem novērojumiem māte pašaizliedzīgi mīl savu mazuli. Pēdējo, kas briesmas vēl nepazīst, var viegli noķert, lai izlietotu galvenā kārtā vecās pievilināšanai. Tā arī tūliņ nāk savam ievainotam bērnam palīgā, paceļas līdz ar viņu virs ūdens, lai elpotu, mudina viņu uz bēgšanu, mēģina.tam palīdzēt, ņemdama to zem savām spurām, un reti kad atstāj to, kamēr tas vēl dzīvo. Tad ir. bīstami viņai tuvoties. Baidīdamās par sava bērna dzīvību, viņa vairs nebēdā par sevi, bet drāžas ienaidniekiem vidū un paliek pie sava mazuļa arī vēl tad, kad pašu ir ķērušas jau vairākas harpūnas.

Labums, ko iegūst no nogalināta kustoņa, ir ļoti ievērojams. Kā apraksta Pechuels-Leše (Pechuel-Loesche), ir ne tikai mazi un lieli, bet arī trekni un liesi vaļi, tāpat arī pats speķis nav vienāda labuma, jo no liela daudzuma dažreiz pretēji cerētam iegūst maz trāna. Mūsu uzticības vīrs pieņem, ka no viena ziemeļu vaļa iegūst caurmērā 12—15000 litrus trāna un 700 1000 kg zivkaula.

Putni Vispārējs skats uz putnu dzīvi

„Putnu pazīst pēc viņa spalvām". Ar šo sakāmvārdu tauta ļoti pareizi atšķir spalvām segtos mugurkaula dzīvniekus no visiem pārējiem. Ja šim sakāmvārdam vēl pievieno to, ka putnu žokļi ir pārklāti raga plāksnēm, ka priekšējie locekļi pārvērsti spārnos, tā tad tiem ir tikai divas kājas un viņās kājas pants un vidējā pēdas daļa ir saauguši kopā, un ja vēl iedomājamies to, ka pakausis ir ar vienkāršu locītavas galviņu, ka sirdij ir .divkāršas kameras un priekškameras, ka plaušas ir savienotas ar gaisa maisiņiem un gaisu saturošiem kauliem, ka diafragma ir nepilnīga un bļoda nav vaļēja, tad arī dabas pētnieks būs apmierināts.

Cik arī savādi putns neliekas veidots, tomēr viņa skelets ļoti saskan ar zīdītāju un arī ar rāpuļu skeleta uzbūvi, kāpēc arī pēdējos daudzi dabas pētnieki uzlūko par spārnoto mugurkaulaino priekštečiem. Putniem ļoti raksturīga ir viņu spēja laisties, ar ko stāv ciešā sakarā krasās veidojuma īpatnības, kā ārējās tā arī iekšējās; ar to pa lielākai daļai ir izskaidrojamas tās pārgrozības, kādām vajadzēja notikt pie putna, lai viņš taptu par to, kas viņš ir un ar ko viņš atšķiras no zīdītājiem un rāpuļiem.

Visi maņu orgāni ir atrodami un labi attīstīti, daži vienkāršoti, bet ne pilnīgi neattīstīti. Pirmā vietā stāv acs, kā ar savu samērā ievērojamo lielumu, tā ar iekšējo veidojumu. Viņas veids un lielums ir ļoti dažādi: visiem tāļu redzošiem un nakts putniem ir ļoti lielas, pārējiem mazākas acis. Blakus abiem plakstiņiem, kas pa lielākai daļai pie putniem ir atrodami, viņiem ir vēl trešā, pa daļai caurspīdīgā, tā saucamā mirkšķināmā āda, kura atrodas acs priekšējā kaktā un ko no sāniem var aizvilkt priekšā, kas ļoti noder, lai aizsargātu aci no ļoti spilgtas gaismas. Varavīksnīte pēc krāsas ir mainīga un dažāda, skatoties pēc putna sugas, vecuma un dzimuma. Ārējās auss nav.

Lieīie ausu caurumi atrodas sānos, galvas pakaļējā daļā, un pie lielākas putnu daļas viņi ir ieslēgti vai pārklāti ar sarainām spalvām, kas skaņu viļņus neattur. Osmes orgāni ir stipri vājāk attīstīti nekā zīdītājiem. Arējā deguna un nāsu dobumu trūkst.

Labi attīstīta garša liekas būt tikai nedaudziem putniem, jo mēle tikai ir tā veidota, ka mēs varam domāt, ka tā ir spējīga just garšu. Vairumam viņa ir lielākā vai mazākā mērā atrofējusies: vai nu ļoti īsa un maza, vai pārklāta raga ādu un tikai pie nedaudziem tā ir gara un gaļīga.

Pēc sava veidojuma putnu āda galvenos vilcienos līdzinās zīdītāju ādai. Spalvas attīstas ādas kabatās, kas no sākuma ir asins- traukiem bagātas kārpiņas, kuras atrodas pie virsādas, bet pamazām top uzņemtas īstās ādas iedobumos. Izšķir spalvas kātu un plūksnas jeb bārdiņu, bet pie kāta vēl atšķir spīgu. Spīga ir apakšējais spalvas gals, kas slēpjas ādā, apaļš, caurs, caurspīdīgs veidojums, kas uz augšu top četrkantīgs un ir pildīts ar šūnainu serdes vielu. Kāta abās pusēs atrodas plūksnas veidojošie stari, plānas raga plātnītes, kas šķībi no iekšas uz āru piestiprinātas pie kāta un pie kuru augšējās malas divi rindās ir piestiprinātas bārkstiņas; pie pēdējām gandrīz līdzīgā veidā piestiprināti āķīši, kas spalvai dod iekšējo saturu.

Spalvas iedala ārējās un apakšējās jeb pūkās. Pirmās dala ķermeņa, lidspalvās, stūres un segspalvās; lidspalvas jeb spārnu spalvas daļa rokas, stilba un plecu spalvās. Pie spārna rokas daļas atrodas desmit rokas lidspalvas jeb pirmās šķiras lidspalvas, kamēr rokas stilba lidspalvu jeb otrās šķiras lidspalvu spalvu skaits ir dažāds; aste parasti sastāv no divpadsmit, reti no mazāk, bieži no vairāk stūres spalvām. Ķermeņa spalvas sakārtotas kā kārniņas uz jumta, lidspalvas un stūres spalvas vēdekļveidīgi viena pār otru.

Neviena dzīvnieku klase neuzrāda tik dzīvu vielu maiņu, neviena tik siltas asinis kā putni. Viens izriet no otra: pastiprinātā elpošana ir tā, kas putniem atļauj dzīvāk darboties un dod spēku. Viņi elpo nesalīdzināmi vairāk kā citi dzīvnieki, jo gaiss iespiežas visā viņu ķermenī un viņam tur ir sava nozīme, jo ne tikai plaušas, bet arī gaisa maisiņi, kaulu dobumi un kaulu šūniņas, pat arī sevišķas ādas šūniņas ir piepildītas ar gaisu. Asinis bagātīgāk apgādātas ar skābekli nekā pie visiem citiem dzīvniekiem, degšanas process ir ātrāks.

Ar to visciešākā sakarā stāv putnu nepārspētā rosība, un no tās atkarīgais spēka patēriņš, saprotams, savkārt ir par iemeslu ātrākai sagremošanai.

Var apgalvot, ka putni noēd samērā vairāk nekā jebkurš cits radījums. Vairāki no viņiem ēd gandrīz visu laiku, kamēr tie ir nomodā, kukaiņu ķērāji pat tik daudz, ka viņu dienišķais barības daudzums svarā pārsniedz viņu ķermeņa smagumu divas līdz trīs reizes. Gaļas ēdējiem šī attiecība ir izdevīgāka, jo tiem vajaga barības tikko sesto daļu no viņu ķermeņa smaguma, un visiem augēdē- jiem arī nevajaga vairāk kā šiem; tomēr ari viņi mums būs jāapzīmē par lieliem ēdējiem, ja gribēsim viņus salīdzināt ar zīdītājiem. Barību putni ievada vai nu tieši priekškuņģī vai guznā un šeit ap- gremo, bet kuņģī pilnīgi sadala un sasmalcina patiesi kā starp dzirnu akmeņiem. Daži putni ēdot piepilda barības rīkli līdz augšgalam ar barību, citi guznu tā, ka viņa izspiežas lodes veidā pie kakla.

Arī savās patvaļīgās kustībās putni ir ātrāki un izturīgāki par pārējiem dzīvniekiem; viņu muskuļi ir patiesi blīvāki un stingrāki, vieglāk iekairināmi un to saraušanās ir spēcīgāka. Par lidošanu, teicamāko kustību, esmu jau teicis dažus vārdus un gribu to pašu atgādināt, jo turpmākais stāv ar to sakarā. Visi pārējie dzīvnieki, kuri spēj gaisā kustēties, plivinās vai tikai laidelējas, bet putni lido. Par to viņiem ir jāpateicas savu spārnu izveidojumam. Visas spārnu spalvas līdzīgi karniņam guļ cita virs citas un ir izliektas, ar ko spārns iegūst abras veidīgu izliekumu uz augšu. Ceļot spārnu uz augšu, atsevišķo lidspalvu savienojums pašķi as un gaiss iet cauri starp spalvām; turpretī lejup spiežot spalvu karogi piekļaujas tuvu cits citam un rada gaisam ievērojamu pretestību, tā tad pie katra spārnu vēcinājuma putnam ir jāpaceļas, un tā kā spārnu vēcinājums nofiek no priekšas pret pakaļpusi un no augšas uz apakšu, tad tanī pašā laikā viņš kustas arī uz priekšu. Aste kalpo kā stūre, paceļoties augšup viņa tiek drusku pacelta, laižoties lejup paliekta uz leju, pie griezieniem pagriezta.

Par lidošanas ātrumu esmu jau teicis, ka tas pārspēj visu pārējo dzīvnieku ātrumu, par izturību var sacīt, ka šajā ziņā putns nestāv ;epakaļ nevienam dzīvniekam, ka viņš spēj v-^ikt taisni nesaprotami aaudz un nedaudz di°nu laikā var nolidot daudz tūkstošus kilometru, dažās stundās pārlidot platu jūru. Gāju putni lido dienām i'gi bez lielāka pārtraukuma, plivinošies putni stundām ilgi plivinās gaisā, un tikai ļoti nelabvēlīgi apstākli dažus beidzot patiesi nogurdina.

Labi lidotāji iešanā parasti ir vairāk vai mazāk nespējīgi; tomēr arī viņu starpā ir daži, kuri spēj viegli skriet. Pati gaita ir ļoti dažāda: putnu starpā ir skrējēji, rikšotāji, tecētāji un lēcēji, soļotāji, gājēji un beidzot neveikli lāčotāji vai šlūcēji.

Diezgan daudzi šīs klases locekļi veikli kustās ūdenī, peldus izda a lielāko tiesu darbību, airēdamies kustas uz priekšu pa ūdens virspusi un nirst dziļumā. Katrs putns peld, ja viņu iemet ūdenī. peMēt spēj ne tikai īstie peldētāji vien. Ar peldēšanu bieži ir savienota spēja nirt. Daži puini zem ūdens virsmas peld ātrāk kā uz tās un sacenšas ar zivīm; citi spēj nirt tikai šaudamies no zināma augstuma lejā ūdenī.

Putniem ir īpatnēja vēl viena māksla: daudzi no viņiem kāpelē, un pie tam gluži teicami. Šim nolūkam viņi izlieto visvairāk kājas, bet bez tām ari knābi un asti, dažreiz pat spārnus. Visnepilnīgākais kāpelēšanas veids ir tas, kuru lieto papagaiļi, kad viņi ar knābi satve augstāk stāvošu zaru, turas pie tā cieti un velk ķermeni līdz, vispilnīgākais ir tas, kādu varam novērot pie dzeņiem, kuri laiž darbā tikai kājas un asti.

Lie'iskas spējas izpaužas putnu skaņā, pilnā un skaidrā balsī. Gan viņu starpā ir daudz tādu, kuri izdod nedaudz toņu vai tikai nepatīkami ķērco'as un griezīgas skaņas, bet vairumam ir neparasti lokana un skanīga balss; īsteni mēmu putnu mēs nezinām. Balss dava iespējamu bagātīgu valodu un skaistu dziedāšanu. Katrs sīkāks novē' oiums māca, ka dažādu sajūtu, iespaidu un jēdzienu izteikšanai putniem ir īpašas skaņas, kurām bez pārspīlēšanas var piešķi"t vārdu nozīmi, jo kustoņi saprotas ne tikai savā starpā, bet pat uzmanīgs novērotājs mācās tos saprast. Viņi vilina vai sauc, izteic savu prieku un mīlestību, izaicina cits citu uz cīņu vai uz aiz«tāv"šanu, brīdina no ienaidniekiem un citādām briesmām un izmaina vispār visdažādākos paziņojumus. Ne tikai sugas prot saprasties savā sta'pā, bet arī gudrākie prot runāt uz mazāk apdāvinātiem. Uz lielāku purva putnu biedinājumu griež vērību mazie krasta putneļi, vārna biedina strazdus un citus lauku putnus. Uz pelēkā strazda baiļu saucienu klausās viss mežs. Sevi'ķi piesardzīgi putni top par vispārības sargiem un visi citi viņu izturēšanos ļoti ievēro. Riesta laikā putni sarunājas pļāpādami un tērzēdami, bieži ļoti skaistā kārtā, un tikpat mīļi runā māte uz saviem bē'niem. Daži putni kārtīgi piedalās kopīgā zināmu teikumu izteikšanā, cits citam atbildēdami; citi izteic savas jūtas vārdo?, nerūpēdamies par to, vai viņus sapratis vai nē. Pie šiem pieder dziedātājputni, visas radības miluļi, kā viņus gan var nosaukt, tie šīs klases locekļi, kuri tādēļ ir ieguvuši mūsu nedalītu mīlestību. Kamēr ir darīšana likai ar sarunāšanos, abi dzimumi savā runas mākslā ir vienlīdz spēcīgi, bet dziedāšana ir vīriešu kārtas priekšrocība, jo tikai ļoti reti kāda mātīte izmācās nodziedāt dažas stro'as. Katrs dziedātājputns prot arī ienest savā dziesmā pārmaiņu, un taisni tāpēc tā atstāj uz mums tik lielu iespaidu. Arī apkārtne iespaido dziesmu, jo vienas un tās pašas sugas kalnos dzied citādi nekā līdzenumā, kaut gan staipību var izjust tikai labs pazinējs.

Putni ir vispasaules pilsoņi. Cik tālu zeme ir pazīstama, viņi visur atrasti: kā zem ekvatora, tā arī uz salām ap abiem po'iem, kā uz jūras, tā arī uz vai virs kalnāju augstākām galotnēm, kā auglīgās zemēs, tā arī tuksnešos, kā mūža mežā, tā arī uz kailiem klinšu smai- ļiem, kuri paceļas tie;i pie jūras. Katrā atsevišķā zemes joslā mīt savi īpatnēji apdzīvotāji.

Putni meistariski prot izmantot noteiktu apgabalu. Viņi izokšķerē katru paslēptuvi, katru spraugu, katru dzīvnieku paslēptuvi un uzlasa visu, kas baudāms. Ja pie putniem ņem vērā ba1 ošanās veidu, tad arī pie tiem var runāt par arodu vai amatu. Daži putni kā daudzi graudēdēji un baloži, vienkārši uzlasa vaļēji gu)o:u barību; citi graudēdāji sēklas izvelk no pākstīm, vistas no zemes izkašņā saknes, bumbuļus un līdzīgas vielas. Augļēdāji ogas un augļus noplūc ar knābi, daži no viņiem lidodami metas uz saskatīto barību. Kukaiņēdāji savus laupījumus uzlasa no zemes visās viņu dzīves stadijās, nolasa tos no zariem un lapām, izvelk no ziediem un spraugām, bieži viņus nomedī tikai pēc ilga un grūta da^ba, vai tos vajā ar mēles palīdzību pat viņu paslēptuvju dziļākos kaktos. Kraukļi visus šos darbus izdara sabiedriski, bet jaucas arī īsto plēsēju amatā. Starp šiem katrs atsevišķi izmanto savu nozari. Starp viņiem ir arī ubagotāji un liekēži, ielu tīrītāji un netīrumu sala- sītāji, tādi, kuri ēd tikai maitas, citi, kuri galvenā kārtā ēd kaulus, vēl daudz citi, kuri gan maitas nenicina, tomēr blakus medī arī vēl dzīvus dzīvniekus, starp viņiem ir daži, kuri galvenā kārtā cenšas pēc lielākiem kukaiņiem un augstākais uzbrūk kādam mazam mugurkaula dzīvniekam, daži atkal medī tikai pēdējos; ir plēsējputni, kur-i uzbrūk tikai sēdošiem vai skrejošiem meža iemītniekiem, citi atkal tikai lidojošiem, vēl daži piekopj visdažādākās medības. Minētiem putniem līdzīgi ir ari purva un ūdens putni. Daudzi no viņiem uzlasa vaļēji guļošu barību, citi pārmeklē dzīvnieku paslēptuves; vieni ēd augu un dzīvnieku vielas, citi tikai pēdējās; pirmie izkašņā barību no dūņām, pēdējie to dabū nirdami ievē ojamā dziļumā: vieni meklē laupījumu zem ūdens, citi metas uz tikko ieraudzīto barību no augšas. Nav neviena apgabala, ne vienas vienīgas vietiņas uz zemes virsus, kuras putni neizmantotu. Katrs mēģina piemēroties un kā spēdams caur dzīvi kulties. Putna izveidojums, izskats un apbruņojums ir tā tad tas, kas nosaka viņa amatu.

Putns dzīvo īsu bērnību, ja arī ne taisni attiecībā pret vecumu, kuru tas sasniedz. Katrā ziņā viņa augšana ātri beidzas, un jau dažas nedēļas pēc ierašanās pasaulē tas ir spējīgs griezt krūti pretim dzīves nemieram un drūzmai, steigai un uzbrukumiem; bet paiet ilgāks laiks, kamēr tas var stāties līdzās saviem vecākiem. Putns attīstās, kā to mēs visi zinām, no olas un tikai pateicoties siltumam, kuru piegādā vai nu perējošie vecāki vai perējošā mātīte, rūgstošas augu vielas vai saule. Olas izskats un lielums ir ļoti dažāds. Olu skaits, kuras putns nodēj, svārstās no vienas līdz divdesmit četrām; visbiežāk tomēr putns dēj četras līdz sešas olas.

Tiklīdz mātīte ir vajadzīgo olu skaitu nodējusi, sākas perēšana. Mātīte paliek sēžam uz olām, pamudināta no drudzim līdzīga stāvokļa, un vai nu viena pati, vai pārmaiņus ar tēviņu piegādā olā novietotam dīglim savu krūts siltumu, bet palaikam prot arī izmantot saules starus vai augu vielu siltumu, kas radies caur rūgšanu. Skatoties pēc laika apstākļiem, olas top izperētas ilgākā vai īsākā laikā; tomēr šī laika svārstības pie atsevišķām sugām nav sevišķi lielas. Dažāds ir, kā jau to varēja sagaidīt, perēšanas laika ilgums pie dažādām sugām; protams, ka strauss perē ilgāk nekā kolibri, pirmais 55—60 dienas, otrais no desmit līdz divpadsmit dienām. 18—26 dienas ir jāuzskata kā vidējs perēšanas laiks.

Lai dīglis olā varētu attīstīties un izveidoties, tam ir nepieciešama temperātūra no 30—32 grādu pēc Reomira. Šim siltumam nav jāizstaro vienīgi no mātītes krūts, bet zināmos apstākļos to var pēc patikas aizvietot.

Tikai nedaudzi putni sasniedz olā tādu pat attīstību, kā vistas cālis; tikai samērā maz putnu ir spējīgi dažas minūtes pēc izšķilšanās no olas mātes vadībā vai bez jebkādas palīdzības sekot vecākiem visos dzīves ceļos. Taisni tie putni, kuri pieauguši mēdz būt kustīgi un stipri, jaunībā ir neparasti bezspēcīgi. Ligzdbēgļi nāk pasaulē apklāti spalvām un izveidotām maņām, ligzduļi — kaili un akli; pirmie atstāj pēc izšķilšanās ļoti patīkamu iespaidu, jo viņi ir zināmā mērā pilnīgi; otrie uzkrīt ar savu niecīgumu un neglītumu. Tāļāka attīstība līdz spējai atstāt ligzdu prasa dažāda ilguma laiku. Mazākie ligzdguļi lido jau trīs nedēļas pēc izšķilšanās, lielākiem vajadzīgs vairāk mēnešu, pirms tie var sākt lidot, atsevišķiem putniem pat vairāki gadi, iekam tie sasniedz vecāku spējas. Putna jaunības laiks neizbeidzas vis ar izlaišanos no ligzdas, bet tikai tad, kad tas uzvelk pieaugušā putna tērpu. Ne mazums putnu no sākuma dabū spalvu ģērbu, kuram nav nekādas līdzības ar vecāku ģērbu; citi jaunībā līdzinās mātītēm, un starpība, kas ir redzama starp atsevišķiem dzimumiem, parādās tikai ar pieauguša putna ģērba uzvilkšanu.

Vecums, kādu putns var sasniegt, stāv ar putna lielumu, varbūt arī ar jaunības laiku, zināmā saskaņā. Vispār var apgalvot, ka putns var sasniegt ļoti lielu vecumu. Kanārijas putniņš pie labas kopšanas dzīvo apmēram tikpat iigi, kā mājas suns, savvaļā pat divpadsmit, piecpadsmit un astoņpadsmit gadu un pat vēl daudz ilgāk, ja tas nenobeidzas varmācīgā nāve; ērgļi ir izturējuši gūstā pāri par simts gadiem; papagaiļi ir nodzīvojuši vairākus cilvēku mūžus. Brīvībā reti kad redz beigtu putnu, un kādu lielāku šīs klases locekli, kurš būtu nobeidzies tā saucamā dabīgā nāvē, pat ļoti reti. Par daudziem putniem mēs nezinām, kur un kā tie mirst. Jūra dažreiz izskalo krastā savu bērnu līķīšus; starp putnu guļas vietām redz guļam ari kādu nobeigušos putniņu; pārējie līķi pazūd, itin kā daba pati tos būtu aprakusi.

,.Neviens cits radījums," tā izteicos savā „Putnu dzivē", «neprot tik daudz dzīvot, kā putni; neviens cits radījums neprot tik lieliski laiku izmantot, kā viņi. Garākā diena tiem ir tikko diezgan gara un īsākā nakts ir tikko diezgan isa; viņu pastāvīgais kustīgums tiem neļauj pusi no savas dzīves nosapņot un nogulēt; viņi grib inoši, modri un priecīgi izmantot to laiku, kas viņiem ir dots."

Visi putni no īsā nakts miega pamostas agri. Pa lielākai daļai tie ir rosīgi, pirms rīta sārtums debesis sāk rotāties. īsu laiku naktī, dažas minūtes šad un tad dienā, liekas, pietiek viņu miegam. Mūsu vistas iet pie nakts miera pat pirms saules rieta, tomēr vēl neguļ un ar savu modināšanas saucienu rītos pierāda, ka tām tikai trīs stundas ir vajadzīgas, lai stiprinātos garajam dienas darbam. Tāpat tas ir pie lielākās daļas citu putnu; tikai lielāki plēsējputni, sevišķi lījas, liekas, vēlu atstāj savas guļu vietas.

Gandrīz visi putni ēd divreiz dienā: reiz no rīta, otrreiz pret vakaru, bet pusdienas stundas veltī atpūtai, spalvu tīrīšanai un sakārtošanai. Izņēmums no šī likuma ir visi tie putni, kuri attiecībā uz barību ir vairāk padoti izdevīgam gadījumam.

Ar dabas atmošanos atdzīvojas ari putni. Visa darbība, kura stāv sakarā ar vairošanos, visur iekrīt pavasarī, apgabalos pie tropiem tā tad ar lietus laika sākšanos, un šis laiks, kā jau man vairākkārt ir bijusi izdevība atzīmēt, atbilst mūsu pavasarim, bet nevis ziemai. Atšķirīgi no citiem dzīvniekiem lielākā daļa putnu dzīvo kopdzīvē, kas slēgta uz visu dzīves laiku, un tikai nedaudzi no viņiem, līdzīgi zīdītājiem, dzīvo daudzsievībā jeb pareizāki sakot, daudzlaulībā, jo daudzsievība ir sastopama vienīgi tikai pie Is- spārņiem.

Putnu tēviņi iekaro mātītes, pielietodami visu iespējamo maigumu; daži ilgu pilniem saucieniem vai dziesmām, citi ar g"acio- zām dejām, vēl citi ar rotaļām gaisā un t. t. Dažreiz šie mTlas apliecinājumi ir ļoti vētraini, un tēviņš stundām ilgi dzenas pakaļ mātītei, to itkā dusmās dzenādams; parasti tomēr mātīte ātri saprotas ar savu pielūdzēju un pieķeras tad viņam ar visu savu nodošanās spēju.

Parasti ligzda atrodas apmēram apdzīvotā apgabala vidus punktā, protams, pie dažādām sugām dažādi. īsti ņemot, katra noderīga vieta augstumos vai ielejās, uz ūdens vai uz sauszemes, mežā vai uz lauka atrod savus cienītājus.

Mātīte būvē, tēviņš piegādā materiālu. Tā tas parasti notiek, bet notiek arī otrādi. Pie audējiem, piemēram, ligzdu ceļ tēviņš viens pats, un mātīte ielaižas augstākais uz to, ka drusku piepalīdz ligzdas iekšienē. Pie lielākās daļas pārējo putnu tēviņš uzņemas vismaz ligzdas sarga amatu, un tikai tie tēviņi, kuri dzīvo daudzlaulībā, neliekas ne zinis par ligzdu. Pa ligzdas celšanas laiku daudzu putnu tēviņi izdara citāda veida pakalpojumus: tie ar savām dziesmām vai pļāpāšanu kavē laiku strādājošai mātītei.

Daži putni ligzdas ierīko sabiedriski; dažādas mātes te olas sadēj kopā un arī perē pārmaiņus; citi sadala sabiedriski izvestu galveno būvi dažādās kamerās, no kurām tad viena der katrai ģimenei kā dzīvoklis; citi atkal ceļ savas ligzdas citu putnu ligzdās, sevišķi to apakšbūvēs, un perē vienā laikā ar ligzdas īsto saimnieku. Lielākā daļa putnu dēj rītos starp pulkstens pieciem un deviņiem un pat bieži vienās un tanīs pat stundās. Olu dēšana no putna apsēšanās ligzdā līdz tās atstāšanai aizņem caurmērā pusstundu; šis laiks var būt ievērojami garāks un arī jūtami īsāks.

Gandrīz visi perējošie putni iet ligzdā un atstāj to ar lielu uzmanību. Viņi zagšus tuvojas ligzdai, paliek dažus acumirkļus uz ligzdas malas stāvam, uzmanīgi apskata olas un to stāvokli, iz- p'estām kājām un pirkstiem lec ligzdas dobumā, ar knābja apakšdaļu jeb zodu olas pastumj zem ķermeņa, tad ieslīgst pilnīgi ligzdas dobumā.

Lielākais siltums visā perēšanas laikā iestājas trešā vai ceturtā dienā pēc pirmo putniņu izšķilšanās un tādēļ bieži ļoti noder tiem, kuri šķiļas pēdējie. Izšķilšanās parast iekrīt vai nu agrās vai priekšpusdienas stundās, tomēr izņēmuma veidā arī citā laikā. Cālīša darbs olas iekšpusē ir diezgan trokšņains, par ko var pārliecināties pie perētajām māju vistām. Ka perētāji putni šo troksni dzird, to viņi pierāda ar to, ka bieži un uzmanīgi skatās ligzdā, tomēr palīdzēt tie nevar. Troksni labi var salīdzināt ar knābšanu. un izklausās, itin kā cālītis ar knābi atdurtos pret olas čaulu. Beidzot čaula pārsprāgst un, kā jau aprakstīts, parasti tanī vietā, kur pieguļ strupjā olas galā izstieptā iekšējā plēvīte; čaula tomēr bieži vien neatveras uzreiz, bet gan tikai tad, kad galā izsisti vairāki caurumiņi. Mīņādamies cālītis atstāj sasprāgušo čaulu, kuru vecāki tūliņ aizvāc prom un parasti to aiznes tāļu no ligzdas vai ari ar prieku apēd.

Jaunie putni ierodas pasaulē ļoti izsalkuši. Taklīdz kā tie ir nožuvuši, viņi kā miegainā reibonī paceļ nesamērīgi lielās galvas ar plaši atvērtiem knābjiem, ka pēdējie mēdz pat drebēt. Katrs mēģina pakampt otra kumosu, un patiesībā tie, kuru kakli visga- rāki, parasti dabū visu, un tikai, kad to galvas ir atkal ieslīdējušas midzenī, pienāk ari mazo bērnu rinda. Tas arī ir īstais cēlonis, kādēļ atsevišķi ligzdguļi paliek iepakaļ savā attīstībā. Pateicoties viņu vispār ātrai vielu maiņai, parasti vecākiem mazuļi nav jāmudina uz ēšanu. Kamēr mazuli ir akli, viņi paceļ gaisā savus knābjus pie mazākām mātes kustībām. Ja tā vilcinās par ilgi, tad mazuļi piespiež savas knābja galotnes pie mātes krūts. Atsevišķos retos gadījumos, kad mazuļi ir pārbaroti un iegrimuši dziļā miegā un knābjus vairs neatver, tad vecāki pielieto dažādus uzmundrināšanas mēģinājumus.

Tīrība, sevišķi jauniem putniem, ir pus dzīvības, un salipušās pakaļas spalvas ir droša nāves zīme. Tādēļ redz vecākus un bērnus vienlīdzīgi nodarbinātus, lai šo pirmo vajadzību labi izpildītu.

Samērā daudz mazāk rūpju vecākiem sagādā ligzdbēgļi, kuri attiecībā uz agru nogatavošanos stāv apmēram uz vienas pakāpes ar gremotājiem 110 zīdītāju dzīvniekiem. Tūliņ pēc tam, kad rūpīgi izperētie mazuļi olu ir atstājuši un to biezais pūku apvalks ar perējošās mātes siltumu ir nosusināts, tic kopā ar vecākiem atstāj ligzdu un no tā laika ir spējīgi vairāk vai mazāk sekot saviem vecākiem. Uz sauszemes dzīvojošās sugas nu vecāko vadībā klejo pa laukiem un druvām, peldētāju putni iet ar mazuļiem, vismaz pa lielākai daļai, uz ūdeni. Kā vieni tā otri ir spējīgi bez palīdzības patstāvīgi savu ceļu dzīvē iet; bet arī tie prasa zināmu, bieži ilgu laiku, iekams tie var iztikt boz mātes aizgādniecības. Vecāki rūpējas arī par ligzdbēgļičm un uzrāda mīlestību ne mazākā mērā kā ligzdguļu vccāki.

Bet tomēr ne vienu ne otru rūpes vēl nav beigušās, kad mazuļi ligzdu ir atstājuši* vai tik tāļu nostiprinājušies, ka arī bez mātes varētu dzīvē izpalīdzēties, mazākais prastu sev barību atrast. Tagad putni ļoti pamatīgi izmāca savus mazuļus visās darbībās, kuras vēlākai patstāvībai ir nepieciešamas. Tiklīdz svīres mazuļi ir iemācījušies lidot, mēs redzam viņus kopā ar vecākiem ar griezīgiem svilpieniem lidojam pār mūsu pilsētu ielām, vai griežamies ap mūsu baznīcu torņiem; mežonīgā steigā šie putni dažādi izlocīdamies traucas uz priekšu, drīz paceldamies augstu pret debesīm, drīz lidodami pār pašu zemes virsu: te mūsu acu priekšā ir apmācības stunda. To dara tādēļ, lai jaunās svīres pietiekoši ievingrinātos grūtajā lidošanas mākslā un arī varētu patstāvīgi ķert kukaiņus, kurus vecāki līdz šim tiem ir piegādājuši, un lai sagatavotu tos nākošiem ceļojumiem. Pie visiem labiem lidotājiem šāda apmācība turpinās ilgāku laiku, un sevišķi rūpīgi pie tiem, kuri barību iegūst lidodami.

Vairāki putni tieši tūliņ pēc mazuļu atšķiršanas uzsāk ceļojumu, kurš skatoties pēc putna sugas un dzimtas vai arī pēc dzimtenes un apdzīvojamā apgabala, var būt īsāks vai garāks, lielāks vai mazāks. No šīs ceļošanas mēs nošķirojam īstenos gāju putnu ceļojumus.

Gāju putnu ceļojums ir tas, kas mums rudenī atņem mūsu dziedātājus un pavasari tos atkal atdod, kas mūsu ūdens putnus aizdzen, iekams vēl ledus nav padarījis ūdeni nepieejamu, kas daudzos plēsējputnus spiež aizceļojošiem medījumiem dzītios pakaļ. No Eiropas putniem aizlaižas vairāk kā puse, no Ziemeļāzijas un Ziemeļamerikas apmēram tikpat daudz. Visi ceļo vairāk vai mazāk dienvidu virzienā, daudzu apgabalu putni 110 austrumu puslodes ari uz dienvidrietumiem un rietumu puslodē dzīvojošie vairāk uz dienvidaustrumiem, atkarībā no savas zemes daļas stāvokļa un tās joslas īpatnībām, kur atrodas putnu ziemas mitekļi. Ceļojuma virzienā tekošas upes 1111 pa ceļa virzienam novietotas ielejas ir galvenās pārejas; ielejās ceļotāji salasās kopā. Atsevišķi putni ceļo pa pāriem, citi sabiedrībās, vājie galvenā kārtā naktīs, stiprie arī dienās. Viņi ceļo pa lielākai daļai tik steidzīgi, itin kā nepārspējama dziņa tos triektu; ap ceļošanas laiku tie top nemierīgi arī tad, ja atrodas būrītī, un pat tad, ja viņi jau kā mazuļi ir no ligzdas izņemti un gūstā izaudzināti. Vieni mūs atstāj ļoti agri, citi daudz vēlāk, katrs temēr noteiktā laikā, kurš mainās ļoti maz.' Tie putni, kuri visvēlāk aizceļo, atgriežas pirmie atpakaļ, tie, kuri visagrāk mūs atstāj, atgriežas kā pēdējie; svīre aizceļo jau pēdējās jūlija dienās un pie mums atkal atgriežas tikai maijā; nokavējušies putni aizceļo tikai novembrī un jau gandrīz februārī ir atkal atpakaļ. Viņu ziemas mitekļi apņem neparasti plašus apgabalus; dažiem pat vēl nezina tos apgabalus, kur tie beidzot atrod mieru. Daudzi pārziemo jau Dienvideiropā; citi Ziemeļafrikā starp 37. un 24. ziemeļu platuma grādu; ne mazums putnu iet dziļi karsto joslu iekšienē un ziemas mēnešus pavada apgabalā no Sarkanās vai Indijas jūru krastiem līdz Atlantijas okeanam.

Pirms aizlidošanas putni mēdz salasīties sabiedrībās, kuras vairākas dienas paliek vienā un tai pašā vietā un pievelk sev klāt atsevišķi skrejošos putnus; pēdīgi, kad bars sasniedzis zināmu lielumu, tas paceļas un aizlaižas. Daži putni mēdz ceļojošās sabiedrības locekļus iepriekš kārtīgi izskatīt cauri. Aizlidojošais putnu bars kā ceļā, tā ari ziemas mitekļos parasti turas vairāk vai mazāk kopā. Ceļā putni mēdz ieturēt zināmu noteiktu skriešanas kārtību, parasti novietodamies ķīlī jeb pareizāk divās taisnās līnijās, kuras priekšgalā zem leņķa savienojas un tā sastāda itkā latīņu ciparu V (,,kāsis"); citi lido rindās, vēl citi nekārtīgos baros, kuri no ārienes tomēr izskatās no lieluma noapaļoti un kuros putni atrodas viens no otra zināmā attālumā.

Zīdītāji ir cilvēka praktisko vajadzību dzīvnieki, putni viņa izpriecu dzīvnieki. Pirmajiem jāmaksā mesli un nodevas, ja tie negrib tikt no cilvēka iznīcināti, otrie bauda izcilus stāvokli citu dzīvnieku priekšā: viņiem pieder cilvēka labvēlība un cilvēka mīlestība. Viņu ārienes skaistums, krāsu krāšņums, kustību dzīvums un vieglums, balss patīkamā skaņa un viņu dabas piemīlīgums mūs neatturami velk pie sevis. Jau pirmie cilvēki, par kuru sajūtām mums ir kādas ziņas, ir bijuši draudzīgās attiecībās ar putniem; mežoņi tos ir ņēmuši savā aizsardzībā; seno laiku priesteri ir redzējuši viņos svētus dzīvniekus; senatnes un tagadnes dzejnieki sajūsminās par viņiem. Putnu dzīve, viņu balss, viņu lidojiens, viņu redzamā apmierinātība ar dzīvi ari mūs pacilā un sajūsmina. Mēs viņiem labprāt piedāvājam savu viesmīlību, kuru mēs liedzam zīdītājiem un jo sevišķi abiniekiem un rāpuļiem, — sniedzam to pat tad, ja viņi mums atnes maz labuma; starp viņiem mēs meklējam sev mājas un istabas biedrus biežāk, nekā starp visiem pārējiem dzīvniekiem; pat ja mēs taisāmies tiem klāt ar tīklu un cilpu, ja mēs nodarbojamies ar viņu medībām ari tad mūsos nezūd simpātijās pret tiem. Tie ir mūsu mīluļi. Viņu dzīvei ir liela nozīme pie mūsu labsajūtas. Dzīvnieku virknē putni sastāda nepieciešamu locekli; viņi ir līdzsvara sargātāji dzīvnieku valstī un novērš citu klašu, sevišķi kukaiņu, postošo pārsvaru; daba kļūtu par tuksnesi, ja tā būtu nodota kukaiņu rīcībā.

Labums, kuru putni mums atnes, nav ne aprēķināms ne novērtējams, jo te jāuzduras uz daudziem neatrisinātiem jautājumiem; ar zināmu drošību mēs tomēr varam pieņemt, ka šis labums ir lielāks par to postu, kuru putni mums nodara. Un tāpēc mēs darām labi, tos lolodami un kopdami.

Pirmā šķira Papagaiļi (Psittacini)

Papagailis ir pērtiķis putna spalvās, šāds spriedums sagaidāms ne tik vien no nezinātnieka mutes; arī dabas pētnieks spiests atzīt viņa pareizību. Un ja vispāri vien maz ir iespējams vienas klases dzīvniekus pielīdzināt kādas citas klases pārstāvjiem, tad augšējo vārdu pareizība kļūst saprotama.

Visraksturīgākais pie papagaiļiem ir viņu knābis, kurš nekādi neļaujas sajaukties ar pārējo putnu knābjiem, cik līdzīgs viņš arī vienā vai otrā gadījumā neizliktos. Pie pirmās paviršās aplūkošanas papagaiļa knābis liekas stipri līdzīgs plēsoņu putnu knābim; viņš tomēr ir ievērojami resnāks, samērīgi augstāks un visumā piemērotāki izveidojies.

Arī pārējo locekļu un iekšējā ķermeņa uzbūve ir īpatnēja. Spalvojums sastāv no samērā neliela skaita segspalvu, kuras nc vienmērīgi apklāj ķermeni; un pūkām. Pirmās sedz ķermeni lai gan skaidri norobežotiem, tomēr ļoti dažādi veidotiem laukumiem. Spalvojuma krāsas, neskatoties uz atsevišķu īpatņu ļoti dažādiem krāsojumiem, šīs šķiras pārstāvjiem visumā jāuzskata par stipri noteiktām. Valdošā krāsa ir vairāk vai mazāk košs lapu zaļš, lai gan ir arī hiacintzili, purpursarkani, zeltdzelteni un tumši papagaiļi.

Papagaiļi izceļas starp pārējiem savas klases radiniekiem ar visu maņu vienmērīgu attīstību. Viņiem nav nevienas neattīstītas maņas, ko bieži novērojam pie citiem putniem, kuriem zināma viena maņa uzkrītošā veidā attīstījusies uz pārējo maņu rēķina. Dzeltenais vanags izdalās starp pārējiem putniem ar savu visas citas maņas pārspējošo redzi, pūce ar to pašu un arī līdzīgā mērā attīstīto dzirdi, krauklis ar savu aso osmi, pīle, liekas, ar smalko garšu, dzenis ar savu taustes sajūtu; papagailis, redz, dzird, ož. garšo, sajūt un tausta apmēram vienlīdz labi.

Jo vairāk neapstrīdama ir viņu tīri garīgā attīstība. N^vis ārējais izskats, bet gan viņa garīgā būtība ir par iemeslu tam, ka no visiem putniem vienīgi papagailis var pielīdzināties pērtiķim. Papagailim, saprotams, uz putnu pārnestā nozīmē, piemīt visas pērtiķa īpašības un tieksmes, tiklab labās kā ļaunās — i viņa pie- mīlīgums, i viņa nerātnības. No visiem pazīstamiem putniem viņš ir visgudrākais, bet vienmēr un visur viņā saskatāms pērtiķis, — untumi un nenoteiktība ir viņam neatņemamas īpašības. Vienā acumirklī būdams pievilcīgākais un patīkamākais mājas draiK jau nākošajā viņš ir visnepanesamāKais radijums. Papagailis ir apķērīgs, saprātīgs, uzmanīgs, apdomīgs un viltīgs; tas spej daudz saprast un apveltīts ar teicamu atmiņu. Pateicoties šīm īpašībām, tas izrādās viegli apmācāms un spēj daudz ko piesavināties no sava skolotāja. Viņš ir pašapzinīgs un lepns, bet prot būt arī draudzīgs un drošsirdīgs un sev patīkamām būtnēm pieķeras ar maigu padevību; viņš ir uzticīgs līdz nāvei un pateicīgs, var teikt, apzinīgi pateicīgs, pieņem audzināšanu un ar laiku izveidojams par rātnu un patīkamu radījumu gluži tāpat kā pērtiķis. Viņš prot arī ātri skaisties, būt ļauns, blēdīgs un divkosīgs, un viņam nodarītās pārestības tas aizmirst tikpat reti kā saņemto labvēlību. Pret vājāko tas ir nežēlīgs, un, ar retiem izņēmumiem, cietsirdīgs pret nespēcīgiem un nelaimīgiem, tāpat kā pērtiķis. Viņa būtne ir visu iespējamo īpašību maisījums.

Papagaiļu balss skaņas ir stipras, bieži ķērcošas, lai gan arī ne vienmēr katra patīkama skaņa pie viņiem ir izslēgta; dažām sugām balss ir ļoti mīksta un nenoliedzami izteiksmīga. Gadījumos, kad lielas sugas papagaiļi, kopā sapulcējušies, dzīvo lielākos baros, viņi ar savu apvienoto kliegšanu saceļ tādu troksni, kas cilvēka ausij tikko izturams. «Vajag būt pašam bijušam tveicīgajās Andu kalnu ielejās," saka H u m b o 1 d t s, „lai noticētu, ka arara papagaiļu kliegšana ir stiprāka, nekā tas ellišķīgais troksnis, kuru no klints uz klinti krītot saceļ kalnu upes, un viņu pārspēj. Arī kakadu papagaiļi vienmēr paziņo savu atrašanās vietu ar tāļu sadzirdamiem kliedzieniem. Troksnis, kuru saceļ lielāks dižo papagaiļu bars, ir griezīgi ķērcošs un ausīm galīgi nepanesams. Pundur- papagaiļi, lielākā skaitā salasījušies kopā, rada tādu kņadu, itkā simtiem pļāvēju reizē asinātu savas izkaptis. Dažu sugu balsis atgādina riešanu, citas svilpošanu, vēl citas ņurdēšanu vai klusu, īgnu urkšķēšanu; vieni izgrūž īsus skaļus bļāvienus, otrie bailīgi pūlas atdarināt vardes kurkstēšanu un trešie liek sevi ievērot ar skarbiem saucieniem.

Visiem labi pazīstamas papagaiļa spējas pakaļdarināt cilvēka balss skaņas un izrunāt vārdus; šai ziņā viņi pārspēj visus pārējos dzīvniekus un sasniedz apbrīnojamus un taisni neticamus panākumus: tās vairs nav nesakarīgi izgrūztas skaņas, ko sauc par muldēšanu, — nē: viņi runā! Te nevajaga mani pārprast: ar nupat teikto es saprotams nedomāju, ka viņi izrunāto vārdu nozīmi arī saprastu, vai spētu uzmeklēt vārdus, lai sastādītu no tiem teikumus; bet gan to varu apgalvot, ka viņi piesavinātos vārdus prot izlietot piemērotā gadījumā.

Izņemot Eiropu, papagaiļi apdzīo visas pārējās zemes daļas. No visām 355 sugām, kuras F i n š s 1868. gadā uzskaita, 142 dzīvo Amerikā, 85 uz Papuasu un Moluku salām, sešdesmit Austrālijā, 30 Polinēzijā, 25 Āfrikā un 19 Dienvidāzijā, pieskaitot pie pēdējās arī Dienvidāzijas salas.

Jaunākie atklājumi ir palielinājuši jau zināmo sugu skaitu ar kādām divdesmit jaunām sugām, tomēr viņu sadalījuma samērs maz ko mainījies.

Papagaiļu visparastākā barība ir augļi un sēklu graudi. Tomēr loru papagaiļu priekšstāvji pārtiek pa daļai vai pat vienīgi no ziedu puteksnīšiem, ziedu saldās sulas un varbūt ari no kukaiņiem, kuri mīt ziedos.

Papagaiļi: 1. Amazonas papagailis (Amazona amazonica). 2. Aleksandra jeb kakla saites papagailis (Palaeornis torquata), . Arakanga (Ara macao). 4. Inku jeb dzeltencekulainais kakadu (Cacatua leadbeateri). 5. Jako (Psittacus erithacus). 6. Lori (Domicella garrula). 7. Pūces papagailis jeb kakapo (Stringops habroptilus).

Arara un ķlļastaino papagaiļu barībai bez augļiem un graudiem labi noder ari pumpuri un koku ziedi; atsevišķas kakadu su gas labprāt rij kukaiņu kāpurus, tārpus un tamlīdzīgus radījumus. Vispāri, es nemaz nešaubos, ka šīs šķiras sugas patērē gaļas barību daudz lielākā mērā, nekā mēs domājam, šādam apgalvojumam par labu, liekas, runā dažu zināmu sugu lielā asinskāre un rijība uz gaļu, kas skaidri redzama pie sagūstītiem papagaiļiem, ja vien tie ir kādreiz ar to iepazinušies.

Uzjautrinoši ir novērot papagaiļus, kad tie izdara savus aplaupīšanas uzbrukumus augļu kokiem vai labības laukiem, še viņ: visā pilnībā uzrāda savu pērtiķu dabu, tāpat kā vispār tanīs gadījumos, kur lieta grozās ap barības uzmeklēšanu vai iegūšanu. Pārsteidzoša izliksies ikkatram novērotājam lielā blēdība un viltīgā gudrība, ar kādu papagaiļi izdara savus uzbrukumus. „Andos dzīvojošie arara papagaiļi,' kā apgalvo Peppigs (Poppig), «veseliem bariem uzbrūk koši sarkanajām eritrinām un dzeltenajām ta- chijām, kuru ziedus viņi ļoti ciena. Parasti viņu kliedzieni ir aug stākā mērā skarbi un skaļi, bet šie viltīgie putni itin labi saprot, cik bīstama dažkārt ir viņiem šāda uzbrukuma izvešana, un kad tie uzņemas aplaupīt kādu nogatavojušos kukurūzas lauku, tad katrs pārvar savu tieksmi uz trokšņošanu; sadzirdama ir tika; klusa, apspiesta murmināšana, lai gan postīšana iet neticami ātri uz priekšu. Nav viegla lieta medniekam vai sadusmotam indiānie tim šos viltīgos zagļus negaidīti pārsteigt viņu nedarbos, jo aizvien kāds pāris vecāko papagaiļu paliek augstākajos kokos sargu lomā. Uz pirmo brīdinājuma zīmi iztraucētie laupītāji pusbalsī atsaucas, un pie otra ķērciena viss lielais bars paceļas gaisā ar apdullinošu troksni, lai, tiklīdz viņu ienaidnieks būs aizgājis, uzsāktu savu postīšanas darbu no jauna."

Postījumi, kādus papagaiļi nodara dārziem un labības sējumiem, ir neticami lieli, un pilnīgi attaisno visnopietnāko aizsargāšanos pret tiem. īsti sakot, daudz maz droši no viņiem nav nekas pasargāts.

Vairums lielāko papagaiļu mirst visbiežāk dabīgā nāvē, nomākti no daudzo gadu nastas; retāk tie krīt par upuri saviem ienaidniekiem. Tādi ir arī papagailim, tomēr pats bīstamākais viņa ienaidnieks ir cilvēks; tas viņus vajā un iznīcina visās malās ar apzinātu kaislību; tas notiek pa daļai viņu izmantošanas nolūkā, pa daļai, lai padarītu tos sev nekaitīgus. Visur tur. kur cilvēka kopti stādījumi pieskaras mežiem, kuros dzīvo papagaiļi, šo dzīvnieku iznīcināšana ir nepieciešamība. «Nebūtu jau arī pielaižams", saka O d i b o n s, „ja zemkopis paliktu parādā par tām daudzām pārestībām, kuras šis putns viņam nodara. Savukārt atriebdamies par postu, kas ceļas no putnu laupīšanas uzbrukumiem, viņš sarīko uz tiem īstas masu apslepkavošanas. Saniknotais zemkopis ar šauteni rokā mēģina nepamanīts piezagties papagaiļu baram, un ja tas izdodas, tad pirmais šāviens jau nes nāvi kādiem astoņiem vai desmit no viņu skaita; pārējie dzīvi palikušie ar skaļiem kliedzieniem paceļas gaisā, minūtes četras, piecas lido riņķī apkārt, tad žēli vaimanādami metas lejup, pie savu kritušo biedru līķiem; zemkopis, izmantodams viņu pieķeršanos saviem nelaimīgiem kritušiem, izlieto šo gadijumu, un katrs jauns šāviens nes jaunus upurus; tā tas turpinās tik ilgi, kamēr dzīvo putnu paliek tik maz, ka šāvējs atrod par neizdevīgu viou dēļ tērēt skrotis un pulveri. Šādā ceļā, dažu stundu laikā esmu sašāvis dažus simtus šo putnu, piekraudams ar tiem vairākus kurvjus. Aizšautie tomēr pūlas vēi savu ādu glābt, un pie gadījuma nodara ar savu aso knābi diezgan bīstamus ievainojumus." Iegūto papagaiļu gaļu, lai gan viņa ir cieta un sīksta, labprāt ēd; mazākais viņa ir derīga spēcīgu buljonu pagatavošanai. Šomburgks, kurš šādu zupu ir pats ēdis, to slavē un atzīst par teicamu maltīti; čilieši uzskata šādu zupu par vislielāko gardumu un ēd ar lielu kāri. Arī Amerikas indiāņi neatlaidīgi vajā papagaiļus, nolūkā iegūt viņu gaļu. Vēl biežāk šo putnu vajā viņa skaisto spalvu labad.

Labums, kādu mums sniedz papagaiļi, ir tas pats, kuru saņemam no pērtiķa. Bez tā kā viņu gaļa derīga mūsu pārtikai un spalvas lietojam kā rotas lietas, mēs viņus labprāt arī redzam savu draugu lomās mūsu istabās. Papagaiļa draudzība ar cilvēku ir ļoti veca, un tās sākums meklējams senos laikos.

Starp visiem augstāk stāvošiem dzīvniekiem no vienas un tās pašas sugas vieni ir vieglāk, otri grūtāk apmācāmi; citiem vārdiem, vieni ir vairāk, otri mazāk apdāvināti. Tāpat tas ir arī ar papagaiļiem. Viens iemācās ātri un daudz, otrs lēnām un maz, bet trešais neko neiemācās. Tomēr ar pareizi nostādītu apmācību daudz kas panākams. Brinum labi attīstītai atmiņai, lai iemācītos runāt, ir tikpat svarīga nozīme, kā ārkārtīgi kustīgai mēlei, ar kuras palīdzību cilvēka valodas atdarināšana putnam kļūst iespējama. Papagaiļi uztver vārda saturu un iemācās tā izrunāšanu; vienu pēc otra tie piesavina vairākus vārdus un līdz ar to viņu spējas attīstas, un jo vairāk, jo vairāk vārdu tie iemācījušies izrunāt. Tādējādi spalvotais meža bērns arvien vairāk un vairāk pārņem šo to no cilvēka, ar kuru viņš ir nācis sakarā, pamazām pārvērzdamies tādā radījumā, kuram mēs vairs nedrīkstam liegt savu atzinību. Satiksmē ar cilvēkiem papagailis, tāpat kā suns, var savā ziņā cilvēcīgi veidoties, es gribētu teikt izglītoties. Ja kāds grib zināt, vai viņam piederošais papagailis ir tēviņš vai mātīte, pie lielajām saprātīgākām sugām gandrīz vienmēr tiek skaidrībā tādā kārtā, ka pārmaiņus ļauj viņam tuvoties vīriešu un sieviešu kārtas cilvēkam, kura uzdevums ir putnu vai nu pielabināt, vai arī viņu kaitināt. Ja putns uz vīrieša glāstiem atbild ar laipnību un draudzību, var droši teikt, ka tā ir mātīte, ja kaitinot tas ātri sadusmojams — tēviņš. Tas pats notiek, ja sieviešu kārtas cilvēkg laipni apietas ar papagaiļa tēviņu un kaitina mātīti. Es negribēju šim apgalvojumam lāgā ticēt, līdz pats pārliecinājos par tā pareizību.

Papagaiļu sagrupēšana, ievērojot visu šķiras koplocekļu svarīgāko pazīmju ārkārtīgo līdzību, ir stipri apgrūtinoša; krāsas robežas starp dažādām pamatgrupām tādēļ grūti vilkt. Es pieņēmu tikai vienu vienīgu dzimtu. Pirmā vietā novietošu īsast ainos papagaiļus (Psittacinae), kuri atšķiras no pārējiem ar savu īso, augstākais pusgaro asti. Šī apakšdzimta ir izplatīta visās siltās zemēs; sevišķi lielā skaitā viņas priekšstāvji sastopami Amerikā un Āfrikā, visretāk Austrālijā, un tikai Polinēzijā viņu nav nemaz.

Sugu apskatu iesāksim ar plaši pazīstamo un augsti apdāvināto jako papagaili (Psittacus erithacus), kas pieder pie pelēko papagaiļu (Psittacus) ģints, kuru, kā raksturīgāko, aplūkosim pašā sākumā. Šīs ģintas pazīmes ir stiprs, no augšas noapaļots knābis, gari spā'ni ar labi attīstītām spārnu galotnēm, vidēji gara, gandrīz taisni nogriezta aste un lielas apvalka spalvas; nāsis, vask- āda un acu apkaime ir spalvu neapsegti. Jako vispārīm ir viegli aprakstāms, jo viņa spalvojumā, stingri ņemot, ir tikai divas pamatkrāsas. Aste ir sarlaksarkanā krāsā; pārējās spalvas ir pelnu pelēkas ar gaišākām malām. Kakla un galvas spalvām šīs gaišās malas ir lielākas, un tādēļ šīs daļas izskatās gaišākas. Spalvojumu vienmēr cie:i pārklāj smalku putekļu kārta, kuru noslaukot spalvu krāsa izliekas šīfera zila. Veciem šīs sugas papagaiļiem redzoklis ir dze^ens: knābis melnā un kājas svina pelēkā krāsā. Tēviņš ir nedaudz liegāks par mātīti. Garumā putns sasniedz 31 cm, platumā, izplešot spārnus, 65 centimetrus. Spārnu garums ir 22 centimetri, astes garums 8 centimetri.

Jako izpltības apgabals ir Āfrikas rietumi no Senegambijas līdz Benguelai, sasniedzot austrumos.Čadas ezeru, Ni'as upes vakaru pietekas un Niancezeru, un sakrīt visā pilnibā ar eļļas palmas izplatības robežām. Visā šai plašajā apgabalā putns vispārīm ļoti bieži sastopams un_ tādēļ liekas augstākā mērā dīvaini, ka tuvākas ziņas par viņa dzīvi brīvībā esam ieguvuši tikai visjaunākos laikos. Par zemāk stāvo'o aprakstu, maniem lasītājiem līdz ar mani jāpateicās 11 e i c h e n o v a m, kurš pelēko papagaili ir izpētījis tik pamatīgi un lietiski, kā neviens cits, un bija tik pretimnākošs, ka nodeva savus pētījumus manā rīcībā.

„Vari iet kurp gribi, un visur tevi pavada jako nemitīgā ķērkšana. Āfrikas rietumu daļā viņi izplatīti vispārīm, bet sevišķi lielā skaitā sastopami Zelta piekrastē, Nigeras deltā, Kamerūnā un Ga- burā. Še bieži pārplūstošo vietu grūti pieietamos mežos gar upju grīvām, daba apgādā viņiem tik ārkārtīgi drošas un piemērotas mājvietas, ka briesmas, kuras tiem varētu draudēt no iedzimto cilvēku un pārējo nedaudzo ienaidnieku uzbrukumiem, gandrīz nav ņemamas vērā. Savas ligzdas tie taisa galvenā kārtā krastu tuvumā augoņos mangro koku mežos, kur viņi izlieto vai nu jau esošos koku dobumus vai ari, izpalīdzoties ar savu stipro knābi, paplašina atrastos zaru caurumus tiktāl, lai tie būtu perēšanai noderīgi. Perēšanas laikā, kas iekrīt lietus mēnešos un tā tad, atkarībā no tā, vai apgabals ir uz ziemeļiem vai uz dienvidiem no ekvātora. atbilst mūsu vasaras vai ziemas mēnešiem, perētāju pāri dzīvo vairāk vai mazāk noslēgti; turpretim perēšanas laikam izbeidzoties visi, gan vecie gan sugas jaunie piederīgie, sadodas kopā sabiedrībās, kuras kopīgi lido apkārt, kopīgi meklē barību un arī kopīgi dodas pie nakts miera. Kā šim nolūkam piemērotas guļas vietas viņi izraugās augstākos kokus savas'apmešanās vietas tuvumā un sapulcējas tajos ikvakarus. Saulei noejot no dažādām pusēm šurp dodas viņu pulki, gan lielāki gan mazāki, un visu galīgi sapulcējušos putnu skaits bieži sniedzas daudzos simtos. Šādas guļas vietas drīz vien var viegli pamanīt. Tālu pār visu apkārtni atskan atlidojošo un kokos novietojušos putnu ķērcieni, un tikai tumsai iestājoties viņi galīgi apklust. Nākošā rītā kņada paceļas ar jaunu spēku un tagad stāv sakarā ar vispārējo ceļā došanos. Nepārtraukdami ķērcošo un spie- azošo kliegšanu, pelēkie papagaiļi dodas uz augstienēm zemes iekšienē, kur nēģeri kopj savus kukurūzas laukus, un tur mielojas.

Pusgatavi kukurūzas graudi ir viņu iecienītākā barība, un postījumi, kādus tie labības laukiem nodara, ir šausmīgi. Tikai ap saules rietu viņi uzsāk savu atpakaļceļojumu, lai atkal sapulcētos ap savām guļu vietām."

Ligzdas vietu parasti izpilda ļoti dziļš koka dobums. Mātīte dēj piecas sniegbaltas olas ar nevienādiem galiem; resnākais gals nedaudz noapaļots, tievais - stipri šaurs un smails un viegli noapaļots. Tā kā putni taisa savas ligzdas tikai nepieietamos mežu biezokņos, viņas uziet nav viegla lieta. Zināmā apkārtnē bieži atrodas daži simti perētāju pāru, pie kam visbiežāk gan atsevišķā kokā ir tikai pa vienai ligzdai. Vecie putni cītīgi sargā savus perēkļus un vajadzīgā brīdī saņem ari savu biedru palīdzību. Iedzimtie nekad neņem ārā mazos no viņu ligzdām, būdami tai pārliecībā, ka putnu ligzdās valda tik liels karstums, ka iebāžot roku ligzdas caurumā var apdedzināt pirkstus.

Visos apgabalos, kur vien jako ir sastopams, iedzimtie viņu ķe'% pieradina pie mājas un iemāca runāt, vai arī novērtē kā maiņas priekšmetu un pārdod.

Par kādu ilgi gūstā turētu jako, kas piederēja K l e i m a i r nam, Lenčs stāsta:

„Jako ievēro visu, kas notiek ap viou, spēj patstāvīgi spriest, dod pareizas atbildes uz jautājumiem, paklausīgi izpilda dotās pavēles, apsveic atnācējus, atvadās no aizejošiem, „labrīt" saka tikai rīta stundās, bet vakarā dod „labvakaru", un kad ir izsalcis, tad prasa ēst. Visus ģimenes locekļus viņš nosauc katru viņa īstā vārdā un vienu mīl vairāk, otru mazāk. Kad viņš grib redzēt mani savā tuvumā, tas sauc «papa, nāc šurp". Visu, ko viņš runā, dzied vai svilpo, viņš izdara gluži tāpat kā cilvēks. Dažreiz, sajūsmas brīžos, viņš parāda sevi kā improvizātors; tad viņa balss skan kā orātoram, kuru klausāmies tālumā: mēs viņu gan dzirdam, bet nesaprotam.

Še būs piemēri no tā, ko jako runā, dzied, svilpo, un t. t.: «Garīdznieka kungs! labrīt! labrīt! Cienīts kungs! es lūdzu kādu riekstu! es lūdzu kādu mandeli! — Vai tev ir rieksti? vai tev ir graudi? Vai tu jau saņēmi? Te būs tev kas! — Zemniek, tu blēdi, blēdi tu. zemniek, tu meža zagli, vai iesi prom? Ej prom, ej prom, ej mājās! Vai iesi mājās vai neiesi? Pagaidi, rakari! Tu zagli, tu plukata, tu lempi! — Labais pupucis, labais pupucis! Tu esi labs zēns, tu pupuci! Tu gribi graudus? Te būs tev kas! — Nani, Nani!"

Kad viņš dzird kādu pie durvīm klauvējām, viņš sauc skaļi un pilnīgi skaidri kā cilvēks. «Iekšā, iekšā! Priecājos, priecājos, ka man tāds gods! Kungs, priecājos, tavs paklausīgais kalps!" Reizēm arī viņš pats klauvē pie savas mājiņas durvīm un sauc to pašu. Dzeguzi viņš atdarina lieliski. Citreiz viņš kustina zvaniņu, kas atrodas viņa mājiņā un pie tam runā. «Kas zvana? Kas zvana? Pupucis! — Kakādu, kakādu, gagaga! Tu! pagaidi man, tik pagaidi! — Jā, sunītis ir smuks, smuks! Sunītis ir tur! Smuks, ļoti smuks!" Tad viņš sunim sāk svilpot kādu dziesmiņu. Apmeklētājiem aizejot viņš runā: «Lai Dievs jūs sargā, lai pasargā, ardievu!" Vēl citu reizi viņš saka: „Ko, mani pērt? Tu gribi mani pērt?" un pie tam taisa tādu kliedzienu, itkā tiešām tiktu pērts. Tad atkal turpina: «Mani pērt, tu gribi mani pērt? — Pagaidi, rakari, mani pērt! Jā, jā, tā iet tai pasaulē! Tā iet tai pasaulē, tā iet, jā, jā, tā iet!" Un pēkšņi viņš sāk skaidri, pilnīgi skaidri smieties.

Tālāk: „Pupucis ir slims, slims pupucis! Nabaga pupucis pavisam slims, pavisam slims! Gugū, gugū! — Tas jau ir pupucis, tas ir pupucis! - Pagaidi, es tevi pēršu! Pagaidi tik!" Kad viņš reclz, ka klāj galdu, vai arī dzird no citas istabas, ka atskan trauku un nažu troksnis, viņš sauc: „Iesim ēst! Ēst, ēst, allo, nāc ēst!" Kad viņa saimnieks sēž pie brokastgalda, viņš būdams otrā vai trešā istabā, skaļi runā: «Še, ņem kakau (kakao)! Še, ņem kakau, ņem to, te būs tev kaut kas!"

Jako saimniekam bija arī grieze. Kad tā pavasari pirmo reizi nāca klajā ar savu dziedājumu, papagailis pagriezās pret viņu un izsaucās: „Bravo, pupuci, bravo!" Lai izmēģinātu, vai papagailis ir spējīgs iemācīties kaut cik dziedāt, pirmām sākumam izmeklēja viņam tādus vārdus, kurus viņš arī bez tam varētu labi izrunāt. Piemēram tā: „Vai jaukais pupucis ir te, vai krietnais pupucis ir te, vai mīļais pupucis ir te, vai krietnais pupucis ir te, vai mīļais pupucis ir te, vai pupucis ir te, ir te?" Vēlāk viņam iemācīja izdziedāt kādu dziesmiņu: „Ai Picigi, ai Picigi, pūt manā vietā fagoti, pūt manā vietā fagoti" (fagote — pūšams instruments).

K l e i m a i r n s mira 1853. gadā. "Papagailis, kā likās, aiz ilgām pēc sava mīļotā saimnieka, sāka vārgt un gada laikā palika gluži vājš un nespēcīgs. Tad viņu novietoja mazā gultiņā un rūpīgi kopa; arī tur viņš vēl cītīgi pļāpāja pusbalsī un bieži bēdīgi sacīja: «Pupucis ir slims, nabaga pupucis ir slims! un pēdīgi nomira."

Es varētu pievest vēl dažus citus gadījumus, kur pelēkie papagaiļi līdzīgā mērā pārvaldīja runāšanas mākslu; bet augšējais apraksts satur sevī jau visu, kas vien kādam šīs sugas putnam var būt iespējams.

Ne tikai par pelēko papagaiļu saprātu, bet arī par viņu iekšējo jūtu pasauli mūsu rīcībā ir skaisti novērojumi. «Kādam manam draugam," stāsta Vuds (Wood), «piederēja šis pašas sugas papagailis, kurš pret maziem, nevarīgiem radījumiem sevi parādīja laipnas un piemīlīgas audžu mātes lomā. Viņa saimnieka dārzā bija vairāki ar drāts pinumu iežogoti un vītņu augu apņemti rožu krūmi. Še savu ligzdu bija ierīkojis žubīšu pāris, un mājas iedzīvotāji, būdami lieli dzīvnieku draugi, tos pastāvīgi baroja. Biežie rožu dārza apmeklējumi Pallijai, kā papagaili sauca, palika drīz vien aizdomīgi. Papagailis, redzot, ka tur tiek kaisīti graudi, nolēma šādam labam piemēram sekot. Tā kā viņš baudīja pilnīgu kustības brīvību, tad drīz vien tas atstāja savu būrīti, un pielabinājis mazos, ko viņš panāca pakaļdarinādams līdz nepazīšanai tās skaņas, ar kādām mazos pielabināja viņu vecāki, sāka pienēsāt ar savu knābi barību, kuru viņš ņēma no sava pārtikas krājuma. Viņa maigās mīlestības jūtas pret audžu bērniem tomēr sacēla bērnu vecākos nemieru; izbiedēti no lielā nepazīstamā putna, viņi pameta savu ligzdu un aizlaidās. Pollija, redzēdams tagad mazos pilnīgi atstātus centās izrādīt visu savu audžu mātes mīlestību. Tagad viņa vairs i nedomāja atgriezties atpakaļ būrī; tā pavadīja dienu un nakti pie saviem audžu bērniem un ar prieku sekoja, ka viņi aug arvien lielāki. Kad mazie bija jau tiktāļu paaugušies, ka varēja atstāt ligzdu, viņi sēdās savai audžu mātei uz galvas un pakauša, un gadījās, ka Pollija ar šādu nastu visā nopietnībā staigāja apkārt. Tomēr pateicību papagailis nesaņēma nekādu lielo; kad audžu bērniem bija izauguši spārni, tie pacēlās gaisā un aizlidoja."

Inka kakadu

Zivju dzenis

Gūstā jako reti kad spēj pāroties. Tomēr ir zināmi arī gadījumi, kad viņi dēja, perēja un izaudzēja mazos nelielā būri.

Viena no plašākām apakšdzimtas ģintām aptver Amazonas jeb zaļos papagaiļus (Amazona). Tie ir lieli vai vidēji lieli putni ar druknu ķermeņa būvi. Knābis ir stiprs un nedaudz izliekts; knābja augšpuse tikai pakaļējā galā nobeidzas ar asu skaldni. Spārni ir vidēji gari; otrā un trešā lidspalvas ir visgarākās; spārna galotne nedaudz vai pat tikko saskatāmi izbīdās uz priekšu. Aste ir īsa, augstākais pusgara un viegli noapaļota. Spalvu apvalks sastāv no cietām, platām, pie gala strupām spalvām; vaska āda un acu apkaime vienmēr paliek spalvu neapsegti.

Amazonas papagaiļi, starp kuriem pazīstamas kādas trīsdesmit sugas, ir tik lielā mērā saskanīgi veidoti kā krāsas, tā ķermeņa uzbūves ziņā, ka F i n š s (Finsch) mēģina viņos saskatīt šķiras visaugstāk attīstīto ģinti un tā tad zināmā mērā ari visu pārējo papagaiļu pamattipu. Šādam uzskatam atbilst šo papagaiļu augstā garīgā attīstība, un tas ir ņemams vērā. Izplatības apgabals sniedzas no La Platas valstīm līdz Dienvidmeksikai ar Amazonas upi degpunktā.

Kā piemērotu sugas priekšstāvi aplūkosim Amazonas papagaili, sauktu pie braziliešiem „kurika" un „papageio" (Amazona amazonica), kuļ-š starp sev radniecīgiem skaitas kā vidēji liela suga. Garumā tas sasniedz 35, platumā 56 centimetrus.

„Visos apgabalos, kurus esmu apceļojis Brazilijas austrumu piekrastē," saka V ī d a s princis, kas viņu dzīves aprakstu sīkumos attēlo, „šis papagailis ir viens no visparastākiem. Es sastapu viņu viscaur lieliem bariem biezajos mūža mežos, kuri ierobežo mangves purvus un upju grīvas, jo viņš izperē bērnus tikpat labi šeit, kā tur, bet, kā liekas, tas vairāk cieni mangves augļus. Tāpat bariem šis papagailis ir sastopams ari pie Rio de Zaneiro, kur ir lieli meži; bet ari pie ziemeļu upēm, kā pie Parahibas, Espirito Santo un pie Bel- montes mēs viscaur viņu esam atraduši un sevišķi rītos un vakaros viņa skaļo balsi jo bieži dzirdējuši purvainos un no upes grīvas pārplūdušos krūmājos, šie krūmāji braziliešu upēm ir tikpat raksturīgi, kā kārklu krūmi Eiropas upēm, bet tikai viņi parasti ir augstāki, kādēļ arī papagaiļi bieži vien taisa savas ligzdas to resnos cauros zaros vai stumbra žuburojumos.

Ja šie putni ir apmetušies mūža mežā uz augstiem, kupli apaugušiem kokiem, tad bieži vien nākas grūti viņus ieraudzīt. Zaļā aizsargkrāsa padara viņus neuzkrītošus, bet uzmanību pret sevi viņi griež vienīgi ar augļu čaumalām un kodoliem, kas krīt no kokiem. Pa ēšanas laiku viņi izturās klusu, tomēr, tiklīdz tos izbaida, tūliņ tie sāk skaļi kliegt. Viņus šauj lielā vairumā, jo iegūst 110 viņiem ļoti barojošu gaļu; papagaiļu cepetis ir ne tikai Brazi- lijā, bet arī Surinamā iecienīts ēdiens."

Visi Amazonas papagaiļi vairošanās ziņā ir ļoti līdzīgi. Tie papagaiļi, ar kuru dzīves veidu arī šinī ziņā ir publicēti novērojumi, dēj katru pavasari trīs līdz četras baltas olas koku iedobumos, uz noplēstām šo koku skaidām. Parasti viņi perē vienreiz gadā un proti pavasarī. Mazuļi, kas izņemti no ligzdas top sevišķi rāmi ur. ir ātri iemācāmi runāt. Tādēļ Brazilijā parasti viņi ir sastopami dzīvokļos un top vesti lielā vairumā uz pilsētām, kur tos nopērk jūrnieki, lai ņemtu sev līdz uz Eiropu. Šeit viņi jāpieskaita parastiem papagaiļiem. Tie izrādās ļoti gudri un paklausīgi, mazākai» pret saviem taisnīgiem pavēlniekiem, vai arī pret tiem, kuri visvairāk ar viņiem nodarbojas, mēdz būt diezgan maigi un piemīlīgi, tā attaisnodami savu slavu.

Gafspārnaino papagaiļu (Pionias) ģintā mēs apvienojam četrdesmit dažādu sugu. Viņu ķermeņa lielums svārstā.- starp baloža un kovārņa lielumu; to Ķermenis ir īss un drukns.

šie papagaili ir izplatīti trijās pasaules daļās. Puse no viņiem apdzīvo Dienvidameriku, no otrās puses lielākā daļa dzīvo Āfrikā, bet mazākā Āzijā. Viņu dzīves veids neko daudz neatšķiras no īsastaino papagaiļu dzīves veida un darbības.

Punduru papagailis pieder pie šīs apakšdzimtas patīkamākiem locekļiem; vismaz viņu ārējais izskats ir patīkams un pievilcīgs, arī to uzvešanās dažā zinā ir interesanta un valdzinoša.

No visām ģints pazīstamām sugām es nostādu pirmā vietā rožu papagaili (Agapornis roseicollis). Viņš skaitas pie ģints lielākām sugām, ir septiņpadsmit centimetrus garš, spārni ir desmit un aste piecus centimetrus gara. Noteicošā spalvas krāsa ir skaista zāles zaļa, kura apakšpusē kļūst drusku gaišāka un sānos uzrāda dzeltenu nokrāsu.

Rožu papagaiļa tēvija ir Āfrikas dienvidrietumi, tomēr, kā rādās, putns ir pēc K i r k a norādījumiem, sastopams arī dienvidaustrumos, it īpaši Zambezi apgabalā. Kā to ziņo O r 11 e p s, viņš ir liels Limpopo zemnieku mīlulis un viņu bieži tura krātiņā.

Par viņa dzīvi brīvībā, cik man zināms, stāsta tikai A n d e r- s o n s. ,.šis skaistais mazais papagailis ir izplatīts pa visu Da- mara un Grosnamaka zemi, bet viņu atrod arī Ovakango un Ngami ezerā. Viņu vienmēr sastop mazos lidojumos un nekad tāļu atstātu no ūdens. Turp viņš dodas vismaz vienreiz dienā un tādēļ viņš var kļūt izslāpušam ceļiniekam par uzticamu vadoni, ja tas ir pietiekoši piedzīvojis, lai šādu gadījumu izmantotu un uzietu bieži ļoti mazās vai neparasti novietotās dzeramās vietas.

Rožu papagailis laižas neparasti ātri. Mazie pulciņi aizšaujas garām tik ātri kā domas, kad viņi vai nu maina savu barības vietu vai dodas dzert, bet viņi tomēr reti veic samērā lielus atstatumus vienā lidojumā. Pa laišanās laiku viņi izdod ātri vienu pēc otras asas skaņas, un to pašu dzird no viņiem, ja tos piepeši izbaida. Viņu barība ir ogas un lieli ogveid'gi augli.

šie papagaiļi netaisa ligzdu paši, bet atņem to citiem putniem, it īpaši zvirbulim un mahali audējam. Es nezinu teikt, vai viņi pilntiesīgos īpašniekus padzen, vai tikai izlieto viņu atstātās ligzdas, bet es esmu redzējis piemītam apmēram līdzīgā skaitā zem viena un tā paša ligzdu jumta rožu papagaiļus un zvirbuļus. Tīri baltās olas ir garenākas kā dzeņu olas.

Sagūstīti rožu papagaiļi, kurus es vairākus gadus nepārtraukti kopu un novēroju, mani ļoti pievilka. Viņu daba un izturēšanās patīkami atšķiras no citu pundurpapagaiļu darbības un dzīves veida. Viņi, acīmredzot, ir miesīgi apdāvinātāki un garīgi kustīgāki par tiem, viņiem ir visas to piemīlīgās īpašības un vēl citas turklāt, kuras viņus dara ļoti patīkamus. Varbūt nav par daudz teikts, ja viņus pieskaita vispār vispatīkamākiem no visiem papagaiļiem.

*

F i n š s pie īsastainiem papagaiļiem pieskaita beidzot vēl greznos papagaiļus (Loriculus). Viņi parasti ir vēl mazāki par pundurpapagaiļiem un ir lilliputi savā šķirā. Tā kā man bija tā laime kopt kādu grezno papagaili ilgāk par diviem gadiem, tad es viņu izvēlos par ģints priekšstāvi. Zilvainadziņš, kā es vēlos šo skaisto putniņu nosaukt (Loriculus galgulus), ir apmēram tikpat liels, kā mūsu lauku zvirbulis. Viņa spalva galvenā kārtā ir zāles zaļa.

Cik līdz šim ir pierādīts zilvainadziņš dzīvo tikai uz Borneo, Sumatras, Bankas un Malakas dienvidu galā. Par savvaļas dzīvi dažas ziņas sniedz tikai SalamansMillers (Miiller), kuj-š piemīlīgos putnus varēja novērot Borneo dienvidos. Rosīgais un zināšanām bagātais ceļotājs atrada mūsu grezno papagaili kā dajaku iecienīto krātiņu putnu, parasti veselā sabiedrībā ieslodzītu apaļā grozāmā barnbuka niedru krātiņā, kurš papagailim kāpelējot iesāk kustēties. Brīvībā viņš pārtiek no koku pumpuriem, maigām vasām un koku ziediem, it īpaši eritrinu ziediem. Gūstniecībā viņš dabū vāritu rīsu un šad un tad zaļas banānes, kuras tas labprāt ēdot. Citādi Millers piezīmē vēl tikai to, ka mazo putnu esot grūti iespējams ieraudzīt starp zaļām lapām un eritrinu sarkaniem ziediem. Kā notiek vairošanās, nav zināms.

Grezno papagaiļu garīgās spējas varētu atrasties uz vienas pakāpes ar pundurpapagaiļu spējām. Zilvaiņadziņi ir nevainīgi, apzinīgi, uzticīgi. Viņi drīz mācās pazīt savu kopēju un viņa ģimenes locekļus un neliekas traucēties ne no viņa, ne no tiem, ļauj iet klāt pie krātiņa, un ari tad neizrāda bailes, ja pēdējo nēsā šurp un turp, nepāriet pat parasti no sava pakārtā stāvokļa citā. Viņi ļoti labi pazīst svešus ļaudis, bet uzticas tomēr ari viņiem, kamēr suņa parādīšanās viņos modina lielu uztraukumu. Tomēr, pēc mazo papagaiļu paraduma, viņi nekad neizturas tik izteiksmīgi, kā viņu lielākie šķiras brāļi, nebaras arī, ja viņus uztrauc, kā to pat pundurpapagaiļi mēdz darīt. Viņu izturēšanās katrā gadījumā ir mierīga un nosvērta, viņi dzīvo, tā sakot, klusu dzīvi.

Austrālija rādās būt putniem īstā paradīze. Tur dzīvojošie zīdītāji ir panīkušas būtnes, kuras tikai atgādina uz citām zemes daļām lielāku pilnību sasniegušās, turpretim putni, kuri minēto zemes daļu sauc par savu dzimteni un pa lielākai daļai lepojas ar brīnišķīgu krāsu krāšņumu, ir tikpat pilnīgi izveidoti kā jebkur citur. Neviena cita no dzimtām nepiešķir šai zemes daļai tik noteiktu izteiksmi, kā papagaiļi. Starp gumijas koku zaļām lapām paspīd apžilbinošie kakadu, brīnišķīgiem ziediem pielīdzināmi, lejup no dzelteni ziedošām akācijām mirdz visdzīvākām krāsām greznotie platastainie papagaiļi un ap koku ziediem mūžīgi kustīgās grupās kūleņojas medu sūcošie bārkstmēļi, kamēr mazie zāļu papagaiļi priecīgi apdzīvo bieži vien vienmuļīgos līdzenumus zemes iekšienē. Kā pie mums bezdelīgas pazib pilsētu un ciematu ielās, tā Austrālijā pa tiem pašiem ceļiem laižas papagaiļu bari, un kā mūsu zvirbuļi kūleņojas uz lauku ceļiem, tā tur redz itkā viņu vietu ieņemošos papagaiļus apklājam zemi. Kad vientuļi dzīvojošais zemturis ievāc savu ražu, šķūņu vārtu priekšā parādās simtiem lieli šo dzīvnieku bari, kā pie mums baloži, un izkultos salmos meklē pēdīgos graudus. Dzejiski noskaņotos ceļotājus sajūsmina vienmēr mainīgā aina, kādu šie krāšņie putni sniedz, zemkopis turpretim viņus ienīst līdz sirds dibenam, jo tie postīdami par daudz bieži uzbrūk viņa īpašumam, un viņš tos apšauj ar tādu pat vienaldzību, kā mūsu zemnieks zaglīgos zvirbuļus.

Vairāk kā sešdesmit noteiktu dažādu papagaiļu sugu vidū kakadu ieņem augstu stāvokli.

Pēc savas dabas un izturēšanās kakadu līdzinājās citiem papagaiļiem, bet viņi pieder pie vispatīkamāikiem no visiem. Kad viņi dzīvo kopā tūkstošiem lielos vairumos, viņu nepatīkamā kliegšana gan var kļūt tik apdullinoša, ka viņi cilvēka labvēlību neiemanto, tomēr kolīdz mācās pazīt atsevišķu putnu, kad ar viņu sadraudzējas, to iemīļo. Visi kakadu ir gudri un saprātīgi, vairums nopietni un maigi putni. Viņu garīgā apdāvinātība ir ārkārtīgi augsta, viņu ziņkārība ir tikpat liela kā viņu atmiņa, atsevišķa īpatnība ir ievērības cienīga. Labi, ja diviem no viņiem ir taisni tāda pati izturēšanās. Kakadu sadraudzējas ar cilvēku labprāt un sirsnīgi, ir mazāk viltīgs par citiem papagaiļiem un ar pateicību atzīst viņam dāvāto mīlu, kādu viņš, liekas, līdzīgā kārtā tīko iegūt no ikviena. Tikai nepatīkami piedzīvojumi padara viņu nedraudzīgu un nepiemīlīgu. Vajaga sargāties kakadu darīt pāri, jo viņa ļoti labā atmiņa uzticīgi uzglabā iegūtos iespaidus gadiem ilgi.

Pie kakadu ir sevišķi attīstīta kāre izpostīt, un putnu spējas patiešām iet pāri katram priekšstatam. Kā es to varu no saviem piedzīvojumiem apliecināt, viņi sagrauž ne tik vien piecus līdz sešus centimetrus biezus dēļus, bet pat dzelzs skārdu vairākus milimetrus biezu, viņi salauž stiklu un mēģina iztaisīt alas pat mūrējumā. No parastām putnu važām, kurām viņi ir saistīti pie sēžamā koka, tie atbrīvojas viegli. Visasprātīgākie līdzekļi, ar kuriem tos aizsargā no bēgšanas, savu uzdevumu izpilda gan dažreiz, bet nebūt ne vienmēr. F i d l e r s man raksta, ka viņi protot atgriezt vaļā pat divkāršu skrūvi, kura darbojas savstarpīgi pretēji. Tas viss spiež mūs nonākt pie augsta jēdziena par viņu saprātu.

Tāpat kā citi papagaiļi, arī kakadu dzīvo sabiedrībās, kuras pat perēšanas laikā vēl uzglabā zināmu vienību. Tikko apsētiem laukiem un kukurūzai nogatavošanās laikā viņi var nodarit ļoti jūtamus zaudējumus. Izņemot pusdienas stundas, viņi visu dienu darbojas un uzmana visu, kas notiek. Katru jaunu notikumu tie apsveic ar kliedzienu. Sevišķi, kad viens bars ir nolaidies un kad kāds cits laižas garām, saceļas ausis griezošs troksnis, kura nesaskaņu var sev zināmā mērā stādīties priekšā tas, kas pats ir dzirdējis dažu nedaudzu gūstekņu kliegšanu. Tikko bars ir paēdis, viņš atkal atgriežas atpakaļ mežā atpūtas vietā un tagad vismaz kādu laiku paliek samērā mierīgs, lai sagremotu. Tad tas otrreiz dodas pēc barības, un naktij iestājoties, bars atkal sapulcējas parastā guļas vietā.

Draudzība divu dažādu sugu kakadu starpā ir pavisam parasta lieta, un ja draugi pieder pretējiem dzimumiem, starp viņiem parasti izveidojas mīlas attiecības, kuras agrāk vai vēlāk noved pie ciešas laulības vienības. Abi biedri vai laulāti, draugi tad mēdz tikpat nešķirami sēdēt viens blakus otram, kā pundurpapa- gaiļi un apbērt viens otru ar visādiem maiguma apliecinājumiem. L i n d e n a putnu mājā kāds milzīgs dzeltenvaigainais kakadu bija piebiedrojies kādam mazam dikorkakadu un dāvāja savai izvēlētai biedrenei laulības mīlas apliecinājumus. „Jau atkārtoti," man raksta Lindens, „es esmu novērojis, pārošanos. Maigums, kāds izteicas pirms tās un seko viņai, ir uzkrītošs. Abi krīt viens otram ap kalu, pilnīgi apkampjas spārniem un skūpstās kā divi iemīlējušies. Līdz olu dēšanai gan viņi tomēr vēl nav tikuši, un visas olu dēšanai nolemtās kastes, kuras es viņiem iedevu, krita nedaudzu stundu laikā viņu nenogurstošam knābim par upuri."

Zaudējumu dēļ, kādus bieži tik lielā vairumā parādošies kakadu nodara zemkopjiem, viņus to dzimtenē cītīgi vajā un nogalina simtiem. Piedzīvojuši ceļotāji stāsta, ka viņi, līdz ko sajūtot ienaidnieka vajāšanu, drīz kļūstot ļoti uzmanīgi un arī, kā citi papagaiļi vai arī pērtiķi, ejot savās laupīšanas gaitās īsti viltīgi, kāpēc tos esot grūti aizdzīt no laukiem.

Ja kakadu attiecīgi kopj, viņš arī Eiropā iztura daudzus gadus ilgi. Ir zināmi piemēri, kad kāds ir dzīvojis krātiņā ilgāk par septiņdesmit gadiem. Viņa uzturēšana neprasa daudz pūļu, jo viņš pamazām pierod pie visa, ko cilvēks ēd.

Iepriekšējais apraksts attiecas galvenā kārtā uz kakadu vārda šaurākā nozīmē (Cacatua), lieliem vai vidēji lieliem, tā tad starp vārnas un kovārņa lielumu, ļoti drukni veidotiem papagaiļiem. Viņu spalvas, kuras ap aci atstāj brīvu lielāku vai mazāku riņķi, sastādās no platām, galā noapaļotām zīdveidīgi mīkstām spalvām; to raksturo galvas sega, kas izveidota no pagarinātām pieres un galvas virsus spalvām. Viņu noteicošā krāsa ir balta, galvas segai turpretim raiba.

Moluku kakadu (Cacatua moluccensis), hindu ,.golabi- kakatua" būtu, kā cienīgākais ģints priekšstāvis, stādāms visu citu priekšgalā. Viņš, blakus kādam Austrālijas radiniekam, ir lielākā suga un valkā baltu ģērbu ar bāli rožainu nokrāsu.

Starp Austrālijas sugām ar savu skaistumu seviķi izceļas inka kakadu (Cacatua leadbeateri), Austrālijas iedzimto „jak- kuls". Viņa baltās spalvas ir rožaini sarkanas uz priekšgalvas, uz pieres un uz kakla sāniem, spārnu vidū un apakšā, vēdera vidū un astes spalvu iekšējās puses saknes daļā. Galvas sega ir krāšņa. Atsešviķās spalvas ir pie saknes spilgti sarkanas, vidū dzelteni plankumainas un galā balti nosmailotas. Ja galvas sega ir piekļauta, redz tikai baltos galus, bet tikko putns izceļ savu cekulu, mirdzot parādās degošais sarkanums, un dzeltenie vidus plankumi apvienojas vienā kopībā, caur ko galvas sega kļūst tikai vēl skai

stāka. Mātītes atšķiras ar apakšpuses mazāk dzīvu krāsu un mazākiem dzelteniem plankumiem galvas segas spalvās. Lieluma ziņā inka kakadu paliek moluku papagailim pakaļ, jo ir slaidāki veidots.

Arara kakadu (Microglossus aterrimus)

Jaungvinejā un uz kaimiņsalām, sevišķi Aru salās, tāpat arī Ziemeļaustrālijā, dzīvo papagailis, kuru arī pieskaita kakadu sugām, tā saucamais a r a r a kakadu (Micro- glossus ater- rimus). šo putnu jāpieskaita vislie- kiem papagaiļiem un viņa knābis ir stiprāks kā jebkuram citam no pārējiem. Šis milzīgais knābis ir garāks par galvu, daudz garāks kā augsts un stipri saspiests no sāniem. Viņa spalvas ir vienmērīgi tumši sarkanā krāsā ar zaļu atspoguļojumu; pie dzīviem putniem gan sarkanā krāsa atspīd pelēkā, jo ir pārklāta miltveidī- giem putekļiem. Kailie krokainie vaigi arī sarkani. Cekuls sastāv no garām šaurām spalvām, kuras vēl vairāk nekā pārējās atsit pelēku krāsu.

Kāda cita apakšdzimta aptver garastainos papagaiļus (Sittacinae), kurus var pazīt pēc garām ķīļveidīgām vai pakā- pienveidīgām astēm. Gandrīz puse no visiem pazīstamiem papagaiļiem pieder pie šīs grupas. Viņi ir izplatījušies pa visu zemes virsu. Sevišķi daudz viņu ir Dienvidamerikā, Austrālijā un Klusā okeana salās. Lielā vairumā viņus var sastapt uz Dienvidāzijas cietzemes.

Garastaino papagaiļu grupas priekšgalā nostādīsim pašus lielākos no tiem. Tie ir arara papagaiļi, kraukļu un kovārņu lielumā. Viņiem ir neparasti liels no sāniem saspiests knābis, kura augšpuse stipri izliekta un ar tālu pārkārušos galu. Galvas augšpusē ir kails apgabals, kas ietver sevī acu apkārtni un vaigu priekšējo daļu; dažos retākos gadījumos kailā daļa ierobežojas ar sakrunkotu ādas daļu zem knābja. No pārējām papagaiļu sugām arara papagaiļi atšķiras arī ar savu ļoti garo asti. Spalvas arara papagaiļiem stingras un cietas, spilgti zaļās, sarkanās un zilās krāsās. Tēviņi izskatā līdzinās mātītēm. Jaunie putni arī daudz neatšķiras no veciem. Arara papagaiļi, kurus nepareizi sauc arī par..ara", ir izplatīti visa apgabalā sākot no Meksiks ziemieļiem līdz Brazīlijas dienvidiem un Paragvajai; Cilē viņus vairs neredz. An- dos atsevišķās sugas dzīvo pat līdz 3500 m virs jūras līmeņa. Lielākā tiesa dzīvo mūža mežos, tālu prom no cilvēka. Bēgdami no kolonistiem, viņi arvien dziļāk atkāpjas mežos un, pateicoties iedzīvotāju pieaugšanai, sastopami arvienu retāk.

Pirmā rindā jānovieto īpatnēji skaistie un lielie hiacintu arara (Arara hyac:nth:n?.). Šie varenie putni, kurus viegli pazīst jau pēc milzīgā knābja, ir vienmērīgi kobaltzilā krāsā, mazliet gaišākā virs galvas un kakla. Putna garums, pēc Burmeiste- ra, līdzinās vienam metram, spārnu garums ir 85 centimetri.

Hiacintu arara izplatības josla atrodas Vidusbrazilijas ziemeļdaļā, sākot apm. no 16. dienvidus platuma grada līdz Amazonai. Bet arī šinī apgabalā viņš ir sastopams ļoti reti un tāpēc pieder pie mūsu tirgus retākām parādībām.

Daudz biežāk un plašāk ir sastopams arakanga (Ara ma- cao), arī ļoti skaists putns. Viņa garums ir 84 cm, platums 15 cm, spārnu garums 40 cm un astes garums 32 cm. Segspalvas ir šar- laksarkanā krāsā, mazliet gaišākā uz pieres un ap ausīm. Muguras spalvas, kā arī apakšējās un augšējās segspalvas uz astes ir dzidri debeszilas.

Arakanga dzīvo Dienvidamerikas ziemeļdaļā, sākot no Bolīvijas līdz Gvatemalai un Hondurasai, sastopams tas ir arī Peru valstī un jādomā arī Meksikā.

Kā pēdējo sugu gribu mīnēt ai ar auna (Ara ararauna). Visas augējās ķermeņa daļas līdz ar astes spalvām ir tumši debess- zilas. Kakla sāni un visa ķermeņa apakšdaļa ir spilgtā oranžkrāsā. Svītra, kas ietver vaigus un zodu, ir melna. Acis ir zaļgani pērļu pelēkas. Kailās galvas puses ir brūnganā gaļas krāsā, knābis melns, kājas brūni melnas. Garums sasniedz 97 cm, spārnu garums 40 cm, astes garums 52 cm. Izplatības josla sakrīt ar arakanga izplatību.

Arara papagaiļus skaita par tipiskākiem mūža mežu putniem. Senāk viņi dzīvoja arī lielpilsētu tuvumā. Tagad, spiesti no pastāvīgās iedzīvotāju pieaugšanas, viņi ir atkāpušies mežos, kurus kolonisti agri vai vēlu arī nolīdīs. Dažas sugas neapmierinās vienīgi ar mežu un ir sastopamas arī sausos augstāk stāvošos apvidos, kas izdedzināti no vasaras svelmes. Bahia provinces mežonīgos klinšainos kalnājos viņi ceļotājiem bieži kavē laiku ar savu klaigāšanu. ..Braucot gan mežiem noaugušiem upju krastiem," saka Vidas princis, „izdodas reizēm sastapt šos lepnos putnus. Viņus viegli var pazīt pēc balss, lieliem apmēriem un garās astes, it seviķi kad viņi vēcinādami slaidos spārnus lēni peld zilā gaisā. Šo skaisto putnu dzīves veids neatšķiras no citu papagaiļu dzīves veida. Pusdienas laikā, kad ir ļoti karsts, redz viņus atpūšamies ēnaino koku apakšējos zaros. Kakls ir ierauts un aste karājas taisni uz leju. Bet jau pēc pārs stundām viņi atkal ir modri. Izņemot pārošanās laiku, viņi dzīvo baros un pārtiek no dažu palmu sugu, sapukaja koka un citu koku augļiem, pie kuru cietām čaulām tie arī var izmēģināt savus stipros knābjus.

Kad arara kokos sēdēdami ēd, viss bars parasti izturas ļoti klusu, augstākais tie izdod klusas skaņas, kuras atgādina cilvēku sarunu. Viņu ķērcošās balsis dzird tikai tad, kad viņi ir uztraukti, vai arī kad viņi laižas. Visskaļāk tie kliedz tad, kad kāds mednieks, klusu ņiezagdamies, ar šāvienu iztraucē ēdošo baru. Tad viņu saceltā kliegšana var būt taisni apdullinoša. Tie ir viņi, uz kuriem Humboldts ir zīmējis vārdus: „Viņu kliedzieni pārspēj kalna strauta krākšanu". Pati balss skaņa ir ļoti rupja un vienmuļīga, līdzīga mūsu vārnu ķērkšanai. Bu rmei sters apgalvo, ka dzirdējis no savvaļā dzīvojošiem papagaiļiem kliedzienu ,,arara", un es viņam varu piekrist, mazākais, kas zīmējas uz sagūstītiem putniem.

Kā visi papagaiļi, arī arara ir uzticami laulāti draugi. Mīla uz savu dzīves biedri pie viņiem ir tik izteikta, ka var teikt, ka kopā dzīvojošs arara pāris dzīvo tikai sev un saviem pēcnācējiem. Slavētie pundurpapagaiļi nevar būt viens pret otru maigāki par šiem lieliem putniem. Vienmēr redz kopā tēviņus un mātītes, un pat, ja vairāki no viņiem laižas, var, tāpat kā pie citiem papagaiļiem, atšķirt reiz saistījušos pārus. Savstarpīgā putnu pieķeršanās ir braziliešiem tik pazīstama lieta, ka mednieks viņu izlieto, lai nomedītu vairākus no viena bara, jo līdz ko vens ir nošauts, pie viņa tūliņ parādās pāri palikušais mūža biedrs, lai noskaidrotu bēdīgā gadījuma cēloni un ar saviem kliedzieniem vēl pievilina klāt vēl citus no tā paša bara.

Ir un paliek vienmēr drusku bīstami turēt arara savā tuvumā, jo viņi par daudz bieži lieto nevēlamā kārtā savu briesmīgo knābi. Tomēr atsevišķi no viņiem pierod ļoti labi.

Pie skaistākiem, piemīlīgākiem un graciozākiem no visiem papagaiļiem skaitās dižpapagaiļi (Palaeornis), ģints, kura sastāv no sugām pelēkā strazda līdz kovārņa lielumā. Viņas vairums mājo Dienvidāzijā, bez tam vēl Āfrikā. Viņu diezgan cieto spalvu valdošā krāsa ir skaisti lapu zaļa, bet no tās parasti ļoti glīti izceļas krāsainā galva, melns bārdas plankums un raibs kakla riņķis. Dzimumi neatšķiras. Mazuļi turpretim vienmēr ir citādi nekā vecie.

Vispazīstamākais dižpapagailis ir kakla saites jeb Aleksandra papagailis (Palaeornis torquatus). Kakla saites papagailis ir tikpat piemīlīgi veidots, cik maigs un skaistām krāsām. Viņš pieder pie savas grupas vidēji lielām sugām. Tēviņa kopgai-ums ir 3o līdz 40 centimetri, no kuriem vairāk par 25 centimetriem nāk uz asti, spārna garums turpretim ir tikai 15 cm. Spalvu krāsa vispār ir ļoti dzīva, viegli dzeltenīga zāles zaļa, kura uz galvas virsas ir vissvaigākā, apakšpusē bālāka un uz spārniem tumšāka. Abās kakla pusēs un ap vaigu vietu šī krāsa pāriet maigā violētā vai debeszilā,' kuj-u no kakla zaļuma šķir tumša melna svītra ap rīkli un krāšņa rožu sarkana saite.

No visiem radiniekiem kakla saites papagailim ir vislielākais izplatības apgabals, jo viņš ir sastopams tiklab Dienvidāzijā kā Āfrikā.

Indijas izplatības apgabala robežās mūsu papagailis pieder pie visbiežāk sastopamiem putniem, it īpaši, bet ne vienīgi, līdzenumos. Pēc Blita (Blyth), viņš no visiem pārējiem izvēlas apdzīvotus apgabalus un tā tad ir vienīgais Indijas papagailis, kurš taisni uzmeklē cilvēku tuvumu. Lai uzaudzinātu savus mazuļus, viņš ne tikvien iemitinājās dārzos un koku apstādījumos vai arī ielas un ceļus apēnojošos kokos, bet arī lielāku celtņu noderīgos dobumos, mūru caurumos un spraugās, šur un tur viņš dzīvo tālu no visiem mežiem un tad apmierinājās ar tiem nedaudziem kokiem, kurus pilsētnieks vai ciemata iemītnieks ir iestādījis augļu vai ēnas dēļ. Daudzās Indijas pilsētās redz viņu, kā pie mums kovārņus, sēžam uz jumta šķores, citur novēro, ka viņš atsevišķus kokus, neievērojot zem viņiem viļņojošo tirgus mudžekli, izvēlas sev par sapulces vietu un ikvakarus turp atgriežas. Tādos apstākļos nevar izpalikt cilvēka īpauma bojāšana ļoti jūtamā kārtā, un tikai indiešu labsirdībai un labvēlībai pret dzīvniekiem ir jāpateicas, ka viņu nevajā tikpat nesaudzīgi kā citus papagaiļus. Viņš iebrūk laupot augļu dārzā un postot labības laukos. Pirms vēl auglis ir nogatavojies, viņš pieķeras zariem, lai to noplūktu. Pirms vēl labība ir nobriedusi, tas to izloba no vārpas, un kad labība ir novākta, viņš vēl, tāpat kā mūsu baloži, meklē pa rugājiem graudus.

*

Starp visiem papagaiļiem, ko mēs audzinām sprostos, pirmā vietā katrā ziņā stāv kāds mazs Austrālijas papagailis. Reti kāds papagailis pēc sava lieluma tā piederas par istabas putnu, kā taisni viņš. Citi papagaiļi apžilbina ar savu krāsu spilgtumu, bet viļņspār- nis, par kuru še iet runa, ar piekļāvību un piemīlību, es gribētu sacīt, ar savu daiļumu. Skaistums arī tam piemīt ļoti lielā mērā, bet viņa piemīlība ir lielāka nekā viņa spalvu krāšņums. Viņš grezno katru istabu un drīz vien iekaro arī cietāko sirdi.

Viļņspārnis (Melopsittacus undulatus), vienīgais pazīstamais dziedātāju papagaiļu (Melopsittacus) ģintas priekš- stāvis, pieder pie mazākiem papagaiļiem, tomēr pateicoties garajai astei, tas izskatās lielāks nekā patiesībā ir. Viņa garums ir 20 —22, platums 26—27, spārnu garums 9 un astes garums gandrīz 10 cm. Spalvojums ir visaugstākā mērā patīkamu krāsainu zīmējumu; valdošās krāsas ir dzeltenā un zilā.

Šis putns apdzīvo visu Austrālijas vidieni un sevišķi ar zāli apaugušos līdzenumus un te pārtiek no dažādo zāļu sēklām. Visi novērotāji, kas viņu brīvībā redzējuši, vienbalsīgi to slavē, tāpat kā mīļotāji, kas to varējuši novērot tikai sprostā.

Viņu kustības ir brīnišķīgas. Viņi laižas taisni un ļoti ātri, līdzīgi vanagiem vai bezdelīgām, tā maz līdzinādamies citiem papagaiļiem; pa zemi tie iet samērā labi, pa kokiem tie lēkā diezgan izveicīgi. Laižoties viņi izdod griezīgu skaņu; sēžot tie savā starpā mīlīgi čivina, ko tikai tāpēc nevar saukt par dziedāšanu, ka atsevišķās, viena putna izdotās skaņas sajaucas ar neskaitāmām citām, un tā rodas skaņu chaoss.

Pēc perēšanas putnu bari dodas ceļojumā. Kārtīgi viņi dodas no dienvidiem uz ziemeļiem un tad atgriežas perēšanas vietā atpakaļ, kad zāļu sēklas ir nogatavojušās. Visā Dienvidaustrālijā tie sastopami pavasari, tā tad mūsu rudenī, ar tādu pat noteiktību, kā tas ir pie mūsu gāju putniem. Iedzimtie apgalvo, ka pa laikam tie paradoties tādos apgabalos, kur tie agrāk nav redzēti, un pie viņu kustīguma tas viegli ticams.

Sugām visbagātākā papagaiļu ģints, kura mīt Jaunzēlandē un Okeanijas salās vispār, aptver platastaiņos papagaiļus (Pla- tycercus), vairāk vai mazāk krāšņi krāsotas sugas no strazda līdz vārnas lielumam. Viņu pazīmes ir: īss, resns knābis, kas gandrīz vienmēr ir augstāks kā garš, gandrīz vienmēr ļoti. gara, kāpšļvei- dīgi izrobota aste, kura pastāv no acīs" krītoši platām, galā noapaļotām spalvām, un beidzot mīksts, parasti ļoti raibs, izņēmuma gadījumos arī zaļš vai sarkans vien spalvu tērps. Plat- astainie papagaiļi skaitā apmēram četrdesmit, Austrālijā un uz pārējām pie viņu izplatības apgabala piederīgām salām izpilda Indijas un Āfrikas diž- spārņu vietu.

Viens no šīs grupas pazīstamākiem priekšstāvjiem ir rozei la (Platvcercus eximius), liela strazda lielumā, vai apmēram 31 cm garš putns. Galva, rīkle, krūtis un arī astes apakšējās segspalvas ir gaiši sarkanas, pārējā spalvojumā redzamas dzeltenas, melnas, zilas, violētas un citas krāsas.

Rozella laižas ātri spārnus sizdams pa viļņveidīgām līnijām, bet tikai retumis tāļu; jo, kā liekas, viņš ātri nogurst. Daudz veiklāk viņš kustās pa zemi, kur izveicībā maz vai nemaz nepaliek pakaļ žubītei. Viņa balss, tāpat kā lielākai daļai viņa radinieku, ir īsti patīkama svilpošana, ko varētu saukt gandrīz par dziedāšanu. Viņa barība sastāv no visdažādākām, bet sevišķi no zāļu sēklām; pie gadījuma viņš ķerot arī kukaiņus.

Pēdējā apakšdzimtā mēs apvienojam lori vai bārkstmē- ļainos papagaiļus (Trichoglossinae), grupu, kuras sevišķā iezīme ir bārkstains mēles gals. Lori izplatības apgabals aprobežojas ar Austrāliju, ar tās salām un ar Indijas archipelagu, izņemot Zunda salas un Polinēziju. Par viņu savvaļas dzīvi vēl maz ziņu; tomēr tik- daudz mēs zinām, ka visas sugas vismaz laikiem pārtiek no ziedu sulas, tāpēc vairāk kā citi papagaiļi saistītas pie kokiem.

Pūces papagailis jeb kakapo (Stringops habroptilus)

No trim ģintīm, kurās F i n š s iedala šo apakšdzimtu, visaugstāk stāv platastainie lori (Domicella), slaiki noauguši papagaiļi no zvirbuļa līdz kovārņa lielumam.

Ar savādiem putniem tik bagātā Jaunzēlandē mīt vēl arī kāda lielas ievērības cienīga putnu ģints, strupastainie jeb nestorpapagaiļi (Nestor). No piecām pazīstamām sugām divas ir jau pilnīgi izskaustas, pirmā gan jau pag. gadu simteņa sākumā, otrā neilgi pirms pirmās gadsimteņa puses beigām; tomēr trīs pārējās apdzīvo abu galveno salu mežus vēl tik iepriecinošā skaitā, ka viņu turpmākā pastāvēšana liekas nodrošināta vēl uz vairākiem gadu simteņiem.

Par šīs grupas vislabāk pazīstamo priekšstāvi var uzskatīt maoru kaka (Nestor meridionaHs). Viņa garums ir četrdesmit septiņi, platums astoņdesmit trīs, spārna garums divdesmit astoņi, astes garums astoņpadsmit centimetri. Stipri mainīgā spalvas krāsa parasti ir šāda: piere, galvas augš- un apakšdaļa un daļa acu priekšā bālgani pelēki; muguras, mēteļa un virsējās spārnu segspalvas olivbrūnas, atsitas zaļā, galā skaidri melnas, turpretī spārnu vidējās segspalvas ar purpurbrūnu malu. Dažādās pasugas es neapskatīšu.

Iedzimto kea, jeb kolonistu ,,kalnāju papagailis" (Nestor n o t a b i l i s) ir lielāks par iepriekš aprakstīto radinieku, pilnus piecdesmit centimetrus garš; spārna garums ir trīsdesmit divi. astes divdesmit centimetri. Spalvu krāsa ir olīvzaļa. Galā katrai spalvai pusmēnessveidīgs, pārsvara plankums un uz kāta šaura, brūna svītra.

Kakanestora izplatības apgabals aptver lielu daļu no Rietum- alpiem, sākot no kalnu pakājes līdz augstkoku mežu robežai augšā; turpretī keanestors aprobežojas ar joslu Dienvidalpos stari) pusotr- tūkstoš līdz divtūkstoš metriem virs jūras līmeņa, no kurienes viņu nodzen ielejās vienīgi bargas ziemas. Tādās vietās, kur iespiežas kolonisti, kakanestors ir jau atkāpies tos mežos, kurus cilvēks maz apmeklē, un daudzos apgabalos, kur viņš citkārt bija sastopams ļoti bieži, ir tapis jau krietni rets, tomēr šeit vēl bieži parādās lielos basos un niežu iekšienē ir sastopams vēl tikpat bieži kā senāk; kea- nestora dzīvi cilvēks līdz šim vēl nav varējis iespaidot. Viņa izplatības apgabals atrodas kalnu joslā, kuru apmeklē tikai atsevišķi zelt- rači, piedzīvojumu meklētāji un mednieki-pētnieki.

Tāpat kā keanestors, arī kaka noteiktos gada laikos izdara vai- sāk vai mazāk kārtējus klejojumus. Vasarā perēšana un mazuļu audzināšana saista viņu pie noteiktas vietas; bet tiklīdz mazie tapuši patstāvīgi un vecāku vadība un gādība tiem vairs nav vajadzīga, viņš dodas ceļā, lai izklejotos pa visu zemi. Tad viņu dažreiz redz mežos, ļoti lielās sabiedrībās, kuras pamazām sapulcējas, pievilinātas no bagātas barības. Kakanestors ir meistarisks koku putns, bet keanestors tikpat noteikts zemes putns. Pirmais kustas uz zemes tikpat neveikli kā lielākā tiesa pārējo papagaiļu, līdzīgi kraukļiem, lēkādams tomēr daudz neveiklāk, turpretī kokos viņš jūtas pilnīgi kā mājās, ar apbrīnojamu veiklību kāpelē augšup un lejup un ar pārsteidzošu meistarību lēkā gar zariem uz augšu un leju; turpretī kea ar Austrālijas zaļspārņa jeb degunkakadu ātrumu skrien apkārt pa zemi, un viņu gandrīz vairs nevar saukt par koku putnu.

Tāpat kā lielākai daļai papagaiļu, arī abām nestorsugām piemīt noteikta tieksme biedroties. Ne tikai dzīves biedri vienā pāri, bet ari sugas biedri turās kopā ļoti uzticīgi. Mednieks, kas klejo caur mežiem un tikai šad tad dabū redzēt kādu kaka, sev par lielu pārsteigumu piedzīvo, ka tie steidzas šurp no visām pusēm, ja viņš kādu no tiem ievainojis un tas izgrūž izbaiļu kliedzienu. Tad līdz tam klusajā mežā pēkšņi atbalsojas putnu kopīgie kliedzieni, tie steidzas uz notikuma vietu, un dzīvā vaibstu spēle liecina, cik ļoti tiem rūp biedra liktenis. Atskaitot šādus gadījumus, viņu dzīve un darbošanās maz duras acīs.

Tuvojoties perēšanas laikam, nestorpapagaiļi izrāda parasto savstarpējo maigumu un mīlestību. Savienojies pāi'is paliek vienmēr kopā, un ja viens laižas no viena koka uz otru, tad uzmanīgais laulātais draugs tūliņ seko viņam.

Kaka- un keanestori ir ļoti viegli sagūstami, pirmie ar visdažādākā veida cilpām un tīkliem, pēdējie ar paņēmienu, kas atgādina dzīvu ķīvuļu vai ķeģu ķeršanu ar līmiķa palīdzību, kas piestiprināts pie kāta. Sagūstītais putns izturas ļoti mierīgi, netrokšņo, nedauzās spārniem un izturās mierīgi, kamēr cilpa nav noņemta. Tomēr jau no paša sākuma viņš domā par savu atsvabināšanos un prot to panākt vieglāk, nekā to parasti gūstītājs domā. Ieslodzīt viņu koka būrī būtu veltīgs darbs, jo viņš to saposta visīsākā laikā. Pie barības gūsteknis ķeras vispār bez liekas gudrošanas, un labi kopts izrādās tik pateicīgs, ka pēc nedaudz nedēļām top par neparasti rāmu mājkustoni. Jauni, 110 ligzdas izņemti papagaiļi aprod ar brīvības zaudēšanu vēl vieglāk kā vecumā noķertie. Viņu teicamā pakalda- rīšanas tieksme dara viņus spējīgus iemācīties maori valodas vārdus un teikumus, viņu gudrība ļauj viņiem tos izlietot citu savas sugas putnu pievilināšanai. Runātpratējs nestorpapagalis stāv augstā cenā; kakapapagaili, kas prot ievilināt gūstītāja tīklā savus savvaļā dzīvojošos sugas biedrus, īpašnieks nepārdod ne par lielām summām.

Otrā šķira Vieglknābji (Levirostres)

Ļoti dažādi ir tie putni, ko mēs apvienojam šinī šķirā, un malējie locekļi tik stipri atķiras viens no otra, ka tos tiikko var atzīt par radiniekiem. Salīdzinot ar stingri noslēgtām papagaiļu, kolibri un dzeņu grupām, kuras es līdz ar vairākiem jaunlaiku putnu pētniekiem skaitu par šķirām, vieglknābji rādās būt patvaļīgi kopā savākta sabiedrība. Vieglknābji ir pasaules pilsoņi, īstenībā tomēr siltās joslas apdzīvotāji, jo tikai nedaudzi sastopami ārpus mēreniem apgabaliem un vienīgi atsevišķi mūsu planētas aukstā joslā. Arī īstos kalnus viņi nemīl, bet gan priekškalnus. Mežs savā dažādajā attīstības stāvoklī ir viņu mājoklis, apvidos bez kokiem tos redz reti.

Mūsu putnu dzīves veids ir savā ziņā pievilcīgs, jo ir īpatnējs. Tikai apdāvinātie vieglknābji mīl sabiedrību, tas ir ciešu apvienošanos ar sev līdzīgiem vai svešas sugas putniem. Parasti katrs gādā pats par sevi un ja vien to neliek mīlestība uz sievu un bērniem, tad maz rūpējas par citiem savā sugā, bet gan drīzāk redzama vēlēšanās katru, kas tuvojas, aizraidīt. Pat svēto vecāku mīlestību neatzīst visi. Var pieņemt kā likumu, ka atsevišķs vieglknābis vai viņu pāris zināmu apgabalu ieņem greizsirdīgi vai skaudīgi un stūrgalvīgi sargā to no ikkatra, kas mēģina tanī iespiesties.

Mazi mugurkaulainie, viņu mazuļi un olas, kukaiņi, mīkstmieši, kāpuri un tārpi, ir barība lielākai daļai vieglknābju, bet dažiem galvenā barība ir augļi. Tie, kas pārtiek no kustoņiem, ir ļoti rijīgi, jo ātri sagremo un laupījumu, ko tie ievērojuši, viņi gan nepalaidīs sveikā garām, kurpretim tie, kas galvenā kārtā vai pat vienīgi ēd tikai augļus, liekas drīzāk pieēdas. Viņi medī vai iegūst barību tādā pašā kārtā kā bezdelīgas, mušu ķērēji, kraukļi un jūras bezdelīgas.

Viss vairums taisa ligzdas zemes un koku dobumos, bet dr>.ži nedaudzie ceļ atklātas vienkāršas ligzdas, un kāda dzimta, ko arī še pieskaita, uztic savus pēcnākamos svešu putnu kopšanai, neizlaizda- ma tos tomēr gluži iz acīm, kā tas ķiet pēc jaunākiem pētījumiem. Vispār tie, kas dēj dobumos vai taisa ligzdas, parasti dēļ baltas olas, tiem, kas paši neperē, olas lielumā un krāsā līdzinājās, ja arī ne visos gadījumos, attiecīgu audžu vecāku olām. Visi vieglknābji bez izņēmuma dēj vai perē tikai vienreiz gadā.

šīs šķiras locekļi cilvēka saimniecībā ir diezgan nozīmīgi. Turēšanai gūstā viņi maz noder.

Pipargrauzi (Ramphastidae) atšķiras ar savu uzkrītoši lielo knābi, kas pie pamata ļoti resns, uz galu ievērojami saplacināts un virsējā daļā ar asu šķautni, ar stiprām, augstām, garpirkstainām, lielām plakanām plātnēm klātām kājām, ar īsu, platu, strupi noapaļotu asti un īsiem spārniem, kuriem ceturtā un piektā spalva ir visgarākā. Dažādo pazīstamo sugu krāsa ir ļoti līdzīga. Pamata krāsa spīdoši melna, no viņas atdalās sarkani, balti vai dzelteni laukumi uz rīkles, muguras un pakaļas. Viņu dzimtene ir Dienvidamerika.

Lielākā suga ģintī ar vienādu nosaukumu (Ramphastus) ir 1 i e- lais tukans jeb t o k o (Ramphastus t o c o). Spalvas viņam vienlīdzīgi melnas, pakaļa gaiši asins sarkana, žokļi, rīkle, vaigi, un kakla priekšā, virsējās un astes segspalvas baltas, dzīvām ar vāji iedzeltenu piekrāšu acīm. Ļoti lielais, augstais knābis, kuram mala ar vairākiem robiem, ir spilgti oranža sarkans, virsū un apakšžoklim galā ugunssarkans. Garums 57, spārnu garums 23, astes garums 14 centimetri. Toko apdzīvo Dienvidamerikas augstienes daļu no Gvianas augšup līdz Paragvajai, tomēr sastopams arī Vidusamerikā.

Parasti pipargrauži uzturas kokos pašā augšā, še barību meklēdami tie lodā pa zariem ar lielāku izveicību, kā to no viņiem varētu sagaidīt, vai arī atpūzdamies sēž augstākiem kokiem pašos tievākos zaru galos un no turienes liek atskanēt savai čerkstošai vai svilpjošai balsij. Dienas karstā laikā viņi paliek paslēpušies lapās un sevišķi karstās meža ielejās viņi, pēc Č u d i (Tschudi) iznāk laukā tikai pret saules rietu, vai vismaz tad tikai kļūst mundri, kustīgi un skaļi.

Bez izņēmuma visas sugas ir kustīgi, mundri, bikli, bet tomēr ziņkārīgi putni. Viņi ļoti uzmanīgi izvairās no cilvēka, un tiem var pielīst tikai piedzīvojuši mednieki, viņi arī tāpat kā mūsu sīlis kaitina mednieku, neaizlaizdamies no viņa nekad tālu, bet vienmēr īstā laikā un vienmēr atkal izvēlēdamies tādu sēdekli, kur grūti tuvoties. Bet šie putni ir acumirklī klāt, ja vajaga kaitināt kādu plēsīgu putnu, piemēram pūci. Viņu uzmanība izplatās uz visu, kas ap viņiem notiek, un tādēļ viņi ir tie, kuri parasti pirmie ieraudzījuši ienaidniekus un tad nu ziņo par to visai spārnotai pasaulei. Būdami spēcīgi un aizsargāties spējīgi dzīvnieki, viņi parasti piespiež bēgt vājākos plēsīgos putnus, galvenā kārtā gan tamdēļ, ka sakaitina tos. B e i t s s (Bates) saka, ka viņi esot bikli un neuzticīgi, kamēr viņi turoties mazās sabiedrībās, turpretim izrādās uzkrītoši neuzmanīgi, kad dodas lielākos baros un apmeklē mežus, no kuriem viņi parasti izvairās. Abas šīs lietas notiek, kad izbeigusies spalvu mešana, kas iekrīt no marta līdz jūlijam.

Visus pipargraužus Brazilijā vajā, tiklab viņu gaļas un viņu skaisto spalvu dēļ, kā arī nolūkā iegūt dīvaino zēnu sev par istabas biedri.

Milzu tukans (Rhamphastus magnirostris)

Jauni uzaudzēti tukani pieder pie piemīlīgākiem gūstekņiem. „Pēc dzīves veida un garīgām īpašībām," saka H u m b o l d s, „šis putns līdzinājās krauklim. Tas ir dūšīgs, viegli pieradināms dzīvnieks. Viņa garais knābis noder viņam par ieroci aizsardzībai. Viņš uzmetas mājā par kungu, zog, ko var sasniegt, bieži mazgājas un labprāt zvejo upes krastā. Tukans, kuru mēs nopirkām, bija ļoti jauns, bet tomēr viņš pa visu ceļa laiku ar redzamu patiku kaitināja drūmo ātrsirdīgo nakts pērtiķi." šomburgks atstāsta skaistu gadījumu: ,,Starp daudziem pieradinātiem dzīvniekiem, kurus es Vatu-Tikabā atradu, man sevišķu prieku sagādāja kāds pipargrau- zis, kas bija uzmeties par neierobežotu valdnieku ne tikai visiem putniem, bet pat lielākiem četrkājainiem, un zem kura dzelzs sceptera klausīgi noliecās mazs un liels. Ja taisījās izcelties ķilda starp pieradinātiem trompetu putniem, hoko, jako un citām vistām, visi bez kavēšanās steidzās izklīst, kolīdz spēcīgais tirāns tikai parādījās. Ja ķildas karstumā viņu nepamanīja, daži sāpīgi knābieni ar bezveidīgo knābi lika iekarsušiem pie sirds, ka viņu valdnieks necieš savā tautā ķildas. Kad mēs biezā pūlī metām maizi vai kaulus, neviens no div- vai četrkājainiem pavalstniekiem neuzdrīkstējās pacelt kaut vismazāko gabalu, pirms viņš nebija izmeklējis tikdaudz, cik viņam tas likās vajadzīgs. Jā, viņa valdonība un tirānijā gāja tik tālu, ka tas neievēroja nekādas tautu tiesības un ikvienam svešam sunim, kas varbūt bija nācis līdz kādam indiānim no apkaimes, nežēlīgi lika izjust savas valsts tiesības, kozdams viņu un dzenādams apkārt pa visu ciematu."

Dzegužu putni

Ar sugām un veidiem bagāta dzimta aptver dzegužputnus (Cuculidae), no kurām aprakstīts gandrīz divi simti sugu. Viņu pazīmes ir stiepts viduklis, diezgan gari spārni un gara kāpšļveidīgi izrobota, no astoņām, desmit vai divpadsmit spalvām sastāvoša aste, saspiests, slaidi izliekts, dažkārt asi šķautnains knābis apmēram galvas garumā un samērā garas un stipri būvētas īspirkstainas kājas.

Par šīs dzimtas diženākiem locekļiem uzskata medus dzeguzes (Indicatorinae); no tām pazīstamas kādas 12 sugas, kas dzīvo galvenokārt Āfrikā.

Dzeguzes šaurākā nozīmē (Cuculinae) sastāda otro apakš- dzimtu.

Šīs dzimtas locekļi, skaitā apmēram deviņpadsmit, izplatīti pa visu Veco pasauli un pa Austrāliju. Indijā un Āfrikā viņi sastopami ļoti lielā skaitā, bet ziemeļos tiem ir tikai viena suga. Visas sugas bez izņēmuma dzīvo mežos un no kokiem attālinas kautcik tikai uz kādu laiku. Cik tāļu sniedzas mežs, viņas ir atrodamas visur, turpretim no biezokņu joslām viņas pavisam izvairās. Ziemeļu sugas ir gāju putni, bet dienvidu sugas klejo augstākais pa savu apgabalu uz ziemeļiem un uz dienvidiem. Viņas ir nemierīgi, strauj, šaudīgi un tramīgi putni, kas izvairās no citu sev līdzīgu sabiedrības un ar citiem putniem labprāt neielaižas nekādās darīšanās. Neviena no šīs dzimtas sugām nenodarbojas pati ar savu olu perēšanu, bet mazuļu kopšanu uzkrauj citiem putniem, iedēdama savas olas pēdējo ligzdās. Pie tam viņas mēdz izņemt un pie gadījuma arī apēst pa lielākai daļai vienu olu no izraudzīto audžu vecāku ligzdas. Pēdējo bieži apstrīd, tomēr šaubu par to nevar būt, ievērojot daudzkārtējos novērojumus. Par neperēšanas iemeslu ir izteiktas un mēģinātas apstiprināt dažādas domas, bet īsto iemeslu līdz šim nav izdevies atrast. Daudzi šaubās, vai dzeguzes uzskatāmas par derīgiem, vai par kaitīgiem putniem. Apēzdamas spalvainos kāpurus, kas pret citu kukaiņu ķērāju uzbrukumiem ir apbruņoti, viņas nenoliedzami izdara lielus pakalpojumus; bet tikpat neapšaubāmi viņas nodara arī zināmu kaiti, ar viltu ievietodamas savas olas, jo to dzegužu uzaudzēšana, kuras savas olas iedēj mazāku putnu ligzdās, vienmēr savienota ar pusmāsu un pusbrāļu iznīcināšanu. Tam pretī zināms var atkal iebilst, ka kukaiņu iznīcināšanā viena dzeguze veic vairāk kā pieci vai seši mazi dziedātāji, un tāpēc liekas, mēs darīsim labi, ja dzeguzes ņemsim pilnīgā aizsardzībā.

Mūsu dzeguze (Cuculus canorus) ir šaurākās dzegužu grupas (Cuculus) priekšstāvis un raksturojama ar slaiku vidukli, mazu, tievu, slaidi izliektu knābi, gariem, smailiem spārniem, ļoti garu apaļu asti, īsām, pa daļai spalvainām kājām un ar diezgan mīkstu, tumškrāsainu spalvu ģērbu. Tēviņš augšpusē ir zilpelēkā vai tumšpelēkā pelnu krāsā, apakšpusē pelēki balts, šķērsām melngani viļņots. Garums ir 37, platums 64, spārnu garums 19, astes garums 17 centimetri. Mātīte ir par 2—3 centimetriem īsāka un šaurāka.

Eiropā, Āzijā un Āfrikā ir maz tādu zemju vai apgabalu, kur dzeguze nebūtu novērota. Gan būdama koku putns, viņa tomēr nav saistīta pie meža, tāpat arī viņas uzturēšanās neatkarājas no koku audzes sugas. Pēc maniem trijās pasaules daļās un sevišķi par dzeguzi sakrātiem novērojumiem, no uzturēšanās vietas viņa prasa vispirms, lai tā būtu bagāta ar maziem putniem, viņas bērnu audžu vecākiem. Redzēdama, ka šī prasība izpildīta, viņa apmierinās ar ļoti nedaudz kokiem, zemiem krūmiem, krūmiņiem un niedrājiem, un ja nav ne pēdējo, viņa nostājas uz kukuržņa un no šejienes paceļ savu balsi.

Katrs dzegužu tēviņš izvēlas sev diezgan liela apmēra novadu, un to stūrgalvīgi aizsargā pret varbūtējiem sāncenšiem. Ja kāds tēviņš tiek padzīts, tad viņš apmetas netālu no iekarotāja un ar to gandrīz ikdienas izcīna kādu ķildu. Ka tas pats putns atgriežas tanī pašā vietā, to ar novērojumiem ir konstatējis Naumans (Naumann); viņš pazina kādu tēviņu, kas ar savu savādo balsi atšķīrās no pārējiem, un piedzīvoja, ka viņš trīsdesmit divi gadi katru pavasari apmetās tanī pašā apgabalā.' Pēc Valtera (Walter) konstatējuma taisni tas pats ir sakāms aiī par mātīti, kā to neapšaubāmi pierāda īpatnēji krāsotas, no citām novirzījušās olas, kuras katru gadu atrod tanī pašā novadā un tās pašas putnu sugas ligzdā. Novads, kur mātīte novieto savu pirmo olu, top viņai par šaurāku dzimteni; tomēr tanī viņa uzkavējas vienmēr īsāku laiku kā tēviņš. Pēdējais nemitīgi klejo pa savu dzīves vietu un tāpēc ar zināmu likumību parādās uz noteiktiem kokiem katru dienu vairāk reizes.

Starp man pazīstamiem radniekiem dzeguze ir visšaudīgākā, visnemierīgākā un visdzīvākā. Viņa kustas no rīta līdz vakaram, Skandināvijā pat pa nakts lielāko daļu. Tas atstāja uz mani savādu iespaidu, kad, izgājis naktī uz medībām, dzirdēju dzeguzes kūkošanu vēl pēc pulksten vienpadsmitiem vakarā un jau pirms vieniem rītā. Klejodama viņa pastāvīgi ēd; jo viņa ir tikpat ēdelīga, cik kustīga un trokšņaina. Vieglā, skaistā lidgaitā, līdzīgi vanagam, tomēr nesasniegdama to ātrumā un vēl ne tik nespēdama sacensties ar ūbeli, viņa atlido šurp, nosēžas uz zara un lūkojas apkārt pēc barības. Ieraudzījusi laupījumu, viņa steidzas tam klāt ar divi veikliem spārnu sitieniem, paķer to un atgriežas atpakaļ uz to pašu zaru vai aizlaižas uz citu koku un šeit atkārto to pašu. Skandināvijā viņa sēž jo labprāt uz tām sētām, kuras atdala ceļu no tīrumiem, un vispār daudz vairāk kā pie mums blandās apdzīvotu vietu tuvumā. Tomēr dzeguze ir veikla tikai lidošanā, citur visur neveikla. Pēc nosaukuma gan būdama kāpelētājs putns, viņa šinī ziņā tomēr nespēj veikt gluži neko un arī iešanā ir tāda nepraša, kam nav otra līdzīga, pa līdzenu zemi spēj kustēties uz priekšu vispār tikai lēkādama. Veiklāka viņa izrādās zaros, lai gan arī šeit reiz izraudzītu sēdvietu atstāj tikai ne labprāt, un tad pa lielākai tiesai laizdamās. Pavasarī viņa nekavējas pēc uzsēšanās kokā vairākas reizes no vietas likt atskanēt saviem skaļiem kliedzieniem, un ja viņā mostas mīlestība, tad viņa savu balsi lieto tik nelietīgi, ka tā beidzot burtiski aizsmok. Gandrīz visās valodās dzeguzes nosaukums ir kūkošanas kliedzienu attēlojums skaņās, lai gan tie pakaļdarināti parasti diezgan nepareizi. Tāpat kā daudzu citu putnu balsīs, arī dzeguzes kūkošanā pavisam nav līdzskaņu, un ja mums liekas, ka tādus dzirdam, tad mēs viņus pievienojam patskaņiem. Kliedziens skan nevis kā „kūko", bet patiesībā kā „U ū". Kūkodama viņa nolaiž drusku izplestos spārnus, bet paceļ asti mazliet virs horizontālās līnijas, piepūš rīkli, izgrūž savu „Gu—gu" un tagad uz zara grozās šurp un turp, izkliegdama to piecpadsmit, divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit, pat sešdesmit reizes no vietas, parasti apgriežas arī vairākas reizes apkārt un tā izkliedz savu kūkošanu pa visiem vējiem. Sevišķi uzbudināts no kāda sāncenša, tēviņš divkāršo pirmo augstāko skaņu, un viss kliedziens tagad skan, kā to parasti mēdz rakstīt, „Gugugū". Ja dzeguzei kūkojot to ķircina sīkie putni, sevišķi ja kāds no tiem drāžas tai virsū, kad viņa lielīdamās tup uz zara, tad viņa pēkšņi pārtrauc kūkošanu un parasti apspiež pēdējo balsienu. Ja redzes aplokā parādās kāda mātīte, tad trīskāršo kliedzienu tēviņš atkārto divi reizes vai divkāršo, tā tad četras reizes no vietas un gandrīz vienmēr tad pievieno tam vairākas aizsmakušas skaņas, kas ir apzīmētas ar balsieniem „Kvavava" vai „Haghag- haghag", bet patiesībā nav attēlojamas vai atdarināmas. Dusmodamies par savu sāncensi, kuru viņš no sākuma vēl nevar saredzēt, viņš tieši pirms vai pēc uzmešanās kokā izdod līdzīgu, bet atsevišķi izgrūstu, lai gan divas līdz četras reizes atkārtotu, aizsmakuši līstošos skaņu, kuru var salīdzināt ar dīķa vardes kurkšķēšanu un var apzīmēt ar ,.Kvorr" vai „Kvorrg".

Dzeguze ir izdaudzināta par ķildīgu putnu: šim uzskatam es tomēr nevaru piekrist. Viņa cīnās un ķildojas tikai ar citiem no savas sugas; visa pārējā putnu pasaule viņai ir vienaldzīga, ja vien nav jāaizsargājas no tās uzbrukumiem vai kādam jāuzkrauj sava ola. Sagūstītas dzeguzes, kuras tura kopā ar sīkiem putniem, ar visiem biedriem satiek teicami un nedomā ar viņiem kauties vai ķildoties. Bet saprotams, ka vīriešu kārtas dzeguze otram tēviņam ir dadzis acīs. Cik laisks ir šis putns perēšanā, tik karsts viņš mīlēšanā. Lai gan viņš atrod pretimnākšanu, tomēr mīlestība padara viņu taisni neprātīgu. Viņš ir burtiski traks visu pārošanās laiku, kliedz tik nemitīgi, ka balss aizsmok, bez apstājas lido pa savu iecirkni un katru sāncensi ieskata par visnīstamāko pretnieku.

Dzeguzes kūkošanas nolūks, kā to man noteikti atļauj pieņemt mani novērojumi, vispirms ir pievilināt mātīti. Ka pēdējā ļaujas pievilināties, par to esmu pārliecinājies, man šķiet, neskaitāmas reizes. Steidzamās dalīšanās laizdamās caur tēviņa iecirkni, viņa, kā liekas, negriež nekādu vērību uz tā mīlas nopūtām, bet klusi lien caur zariem, pāriedama no viena koka vai krūma uz otru; ja turpretī viņa ir laimīgi novietojusi savu olu un iziet uz mīlas dēkām, tad viņa, nonākusi tēviņa tiešā tuvumā, tam atbild, likdama atskanēt savam īpatnējam, skanīgam, irdzīgam vai smejošam vilināšanas saucienam. Tas sastāv no ārkārtīgi ātri cita citai sekojošām skaņām „Jikikikik", kuras mūsu ausīs gan skan arī kā ,.Kvikvikvik", līdzinās cietam trillerim un tiek ievadītas ar tikai tuvumā dzirdamu, ļoti klusu tarkšķēšanu. Kliedziens ir vilinošs, sološs, ļāvīgs, viņa iespaids uz tēviņu ir taisni apburošs. Acumirklī viņš atstāj savu zaru, klieaz „Gugū. gugugū, gugugū", gan arī dubulto šo vislielākā uzbudinājuma izteiksmi, pievieno tai klāt „Kvavavava" un dzenas mātītei pakaļ. Pēdējā atkārto aicinājumu, iemīlējies tēviņš viņai atkal atbild, visi dzirdes tālumā kūkojošie tēviņi arī laižas šurp, un sākas traka plosīšanās. Ne visai reti vienai mātītei dzenas pakaļ divi, trīs, pat četri tēviņi.

Mūsu putna reprodukcija notiek sekošā kārtā: savas olas dzeguze nodod izperēšanā lielam skaitam dažādu dziedātājputnu. Jau tagad mēs zinām daudz vairāk par simtu dažādu audžu vecāku; nav nekādu šaubu, ka, sīkāki izpētot visu šā ievērojamā putna izplatības apgabalu, šis skaits vēl ievērojami tiks palielināts.

Dzeguzes olas samērā ar putnu lielumu ir ārkārtīgi mazas, tikko lielākas par māju zvirbuļa olām, formā maz atšķirās viena no otras, ar nevienādām pusēm, tā kā viņu lielākais šķērsais caurmērs

Dzeguze (Cuculus canorus)

atrodas tuvāk slaidi apaļajām galam, kurpretī augšējā puse ātri sašaurinās. Olām ir vārīga, trausla, spīdīga čaumala, kuras poras nav saredzamas ar neapbruņotu aci, un svaigā veidā pa lielākai daļai dzelteni zaļa pamatkrāsa, kurā izkaisīti violētpelēki plankumi un brūni, asi norobežoti punktiņi. Viņas ir te lielākas, te mazākas, vispār mainīgi izveidotas un krāsotas tik dažādi un apklātas tik dažādiem plankumiem, kā neviena cita putna olas, kam perēšanas apstākļi ir pazīstami. Bet katra, pat vissavādākā olu krāsa vairāk vai mazāk līdzinās to putnu olu krāsai, kuru ligzdās viņa tiek iedēta, un tāpēc atkarībā no apvidus pārsvarā ir te — viena, te otra krāsa. Tanī pašā ligzdā katra mātīte dēj tikai vienu olu un parasti vienīgi tad. ja tanī jau atrodas audžu vecāku olas. Kā liekas, viņa dēj tikai vienas pašas sugas ligzdās un vienīgi vajadzības gadījumā ari citu sugu ligzdās. So faktu pirmais noskaidrojis un pierādījis Baldamus, un tāpēc esmu atstāstījis to gandrīz ar viņa paša vārdiem.

Vēl iekam ola nogatavojusies dēšanai, mātīte aizlaižas, lai uzmeklētu ligzdas. Šinī gadījumā tēviņš viņu nepavada; jo pēdējais, kā liekas, vispār nerūpējas par saviem pēcnācējiem. Ligzdas mātīte uzmeklē ļoti dažādā kārtā, vai nu lidodama, vai arī kāpelēdama apkārt pa krūmiem, vai beidzot novērodama putnus, kuriem domā piešķirt audžu vecāku godu, jau tad, kad tie būvē ligzdas.

Visi putni, kuriem ir novēlēts šaubīgais gods uzaudzēt dzeguzes, nepārprotamā kārtā izrāda savas bailes no draudošās nelaimes un visiem spēkiem cenšas atgainīt dzeguzi. Dzeguzi viņi pazīst ļoti labi un nemaldās savos spriedumos par viņu. Gan sīkie putni ķircina ari dzeltenos vanagus un daži no viņiem ar skaidri saprotamiem baiļu un trauksmes saucieniem vajā pat zvirbuļu vanagu, tomēr dzeguzei viņu uzbrukumi ir salīdzinot pavisam citādi. Kā neskaitāmas reizes esmu novērojis, viņi vajā pēdējo ne tikai kad tā lido, bet ari tad, kad tā mierīgi sēž uz sava koka un kūko. Viņi ierodas pie tās, neapšaubāmi ataicināti no viņiem pazīstamās kūkošanas, un lidodami drāžas virsū sēdošai dzeguzei, ar švīkstošiem spārnu vēcinājumiem vai purinādamies, kā viņi to dara pret pūcēm, bet nekādi pret dzelteniem vanagiem, viņi turās tai blakus gaisā un uzbrūk. Apzinādamies savu drošību, viņi to dara ar tādu pārdrošību un izturību, ka dzeguze no viņiem ne tikai tiek traucēta kliegšanā un ir spiesta pārtraukt savu kūkošanu, bet spiesta arī no tiesas aizsargāties. Izgrūzdama aprakstīto, aizsmakušo, kā „serr" skanošo saucienu, viņa knābj tiem pretī; bet viņas aizsargāšanās ieti kad vaiņagotas cerētiem panākumiem. Jo vienmēr no jauna sīkie putni drāžas virsū nepatīkamajam kaimiņam un beidzot tomēr piespiež viņu atstāt savu vietu, pēc kam medības tikai vēl īsti sākas. Bet ja dzeguze tuvojas ligzdai, tad pēdējās īpašnieks kliegdams un neparasti izturēdamies nepārprotami izteic, cik ļoti viņš ir norūpējies par savu apdraudēto perējumu. Un dzeguze arī nemīl audžu vecāku klātbūtnē dēt savu olu viņu ligzdā. Viņa pienāk „kā zaglis pa nakti", izdara savu darbu un steidzīgi laižas prom, tiklīdz tas pabeigts. Ir savādi, ka tie paši putni, kuri necieš nekādu savas ligzdas traucēšanu un tamdēļ pārtrauc perēšanu, dzeguzes olas vis neizmet no ligzdas, bet turpina perēt. Viņi ienīst dzegužu māti, tomēr tās olai vai mazuļam neatrauj savu kopšanu.

No olas izšķīlusies, jaunā dzeguze ir ļoti nevarīgs radījums, „tomēr," saka Naumans, „ir ļoti viegli pazīstama pēc nejauki resnās galvas ar lieliem acu āboliem. No sākuma viņa aug ātri, un kacl no melnganās ādas sāk iznākt spīdziņas, viņa izskatās patiesi riebīga. Man vairākas reizes ir stāstīts, ka nejauši gaļ-ām ejot un pavirši uzskatot ir noticēts, ka ligzdā sēž liels krupis."

Ar aizkustinošu cītību audžu vecāki papilnām piegādā barību ēdelīgajam briesmonim, kas palicis viņu iznīcināto mazuļu vietā, nes viņam kukainīšus, mušas, gliemežus, kāpuriņus, tārpus un mocās no rīta līdz vakaram, nespēdami aizbāzt viņam muti, lai apklusinātu mūžīgo, aizsmakušo „cis cizis". Arī pēc izlaišanās viņi seko tam vēl dienām ilgi, kaut gan viņš negriež vērību uz viņu vadību, bet laižas apkārt kā pašam patīk, un uzticīgie kopēji iet viņam līdz. Dažreiz gadās, ka viņš nespēj izspraukties caur šauro caurumu kādā koka dobumā; tad audžu vecāki viņam par patikšanu uzkavējas pat līdz vēlam rudenim un baro viņu bez pārtraukuma. Ir novērotas cielavu mātītes, kas baroja savus audzēkņus vēl tacl, kad visi pārējie sugas biedri jau bija sākuši klejojumu uz dienvidiem.

Jauni, no ligzdas izņemti dzeguzēm ir viegli uzaudzināmi, apmierinās ari ar katru piemērotu barību un tikai prasa to pietiekošā daudzumā. Bet patīkami istabas putni viņi nav. Viņu ēdelība kopējam laupa visu prieku pie viņiem. Visagrākā jaunībā no ligzdas izņemti, putni ļoti drīz pieradinās. Pat vecumā sagūstītas dzeguzes dažkārt ļoti ātri pieradinās. Kāda mātīte, kuru noķēra D ē n e (Dchne), jau trešā dienā nāca pretī savam kopējam, kad tas sniedza barību. Ievērojami ir tas, ka būrī dzeguze nekūko.

Pieaugušai dzeguzei nav daudz ienaidnieku. Viņas veiklība lidošanā pasargā viņu no vanagu lielākās daļas uzbrukumiem, un no kāpelējošiem plēsējiem viņa izbēg laikam vienmēr. Jācieš viņai ir no sīko putnu ķircināšanas, un nevien no tām sugām, kurām viņa parasti uztic savu perējumu, bet arī no citām.

Es darīšu pareizi, ieteikdams dzeguzi vispārējai saudzēšanai. Mežā nedrīkst trūkt dzeguzes, jo viņa piedalās ne tikai meža atdzīvināšanā, bet arī kopšanā. Jūtas mums stāsta, ka pavasaris ierodas mežā tikai līdz ar dzeguzes kūkošanu; prāts mums saka, ka skanīgai kūkošanai ir ari vēl gluži cita, svarīgāka nozīme.

Ja arī par dzeguzi varētu teikt vienīgi to, ka viņa ir īstais pavasara pasludinātājs, tad jau tamdēļ vien viņa būtu cilvēkam jātaupa. Bet viņa arī iznīcina ievērojamā daudzumā daudzus kaitīgos kukaiņus, kuriem bez viņas nav gandrīz neviena vai arī ir tikai nedaudzi ienaidnieki.

Ragu putni

Kas pipargrauži Jaunajai, tas ragu putni (Bucerotidae) ir Vecajai pasaulei. Viņi pieder atsevišķi stāvošai putnu dzimtai un, stingri ņemot, tiem nav ar citiem putniem nekādas līdzības, bet pēc mana ieskata tie tomēr vairāk atgādina pipargraužus, nekā zivju dzeņus, ar kuriem, kā domā, tam esot vistuvākā radniecība. Nav grūti viņus raksturot, jo garais, ļoti resnais, vairāk vai mazāk līkais un ar sevišķiem izaugumiem, tā saucamiem ragiem, apbalvotais knābis ir, neskatoties uz savu dažādo veidojumu, tik raksturīga pazīme, ka tos nav iespējams samainīt ar citiem putniem.

Dienvidāzija, Malaju salas, Vidus- un Dienvidafrika ir ragu putnu dzimtene, un te pazīstamas apmēram piecdesmit, veidojumā un krāsā, ierašās un tikumos ļoti līdzīgas sugas. Liekas, ka Āzija ir viņu izplatības apgabala centrs, bet arī Āfrikā sastop daudzas sugas.

Kā šīs dzimtas Indijas sugu priekšstāvis vispirms jāmin div- radžu putns. Viņa ģintij (Dichoceros) raksturīgs liels, augsts, plats, priekšā divi strupās daļās dalīts knābja piedēklis, kas sniedzas pār knābja pirmo trešdaļu un iet pāri arī labu gabalu par galvas priekšējo daļu.

Nepalēzieši šo divradžu putnu (Dichoceros bicornis) dēvē par „homrai". Viņas spalva galvenā kārtā melna.

Gleznaini Ilodgsons apraksta homraja dzīvi un raksturu. Par dzīves vietu putns vislabāk izvēlas brīvus vai apdzīvotus līdumus, kādi atrodami upju tuvumā turienes mežos. Viņš dzīvo sabiedrībās un ir raksturīgs ar savām nopietnajām un mierīgajām parašām un kustībām, kā arī ar savu pašpaļāvību un cieņu. Kāda augsta fantastiska koka galotnē var redzēt stundām ilgi nekustīgi sēžot šos īpatnējos pašapzinīgos putnus, ar spārnos ierautu kaklu un uz kājas pantiem atbalstītu vidukli. Pa laikam kāds no viņiem parasti viena vai divu biedru pavadībā paceļas spārnos, lai dotos nelielā ceļojumā līdz kādam citam augstam kokam. Cik tāļu sniedzas Hodgsona novērojumi, tad viņš nekad nenolaižoties uz zemes, vislielākais, ja viņš nometoties uz kāda zema koka. Parasti netāļu viens no otra atrodas divdesmit vai trīsdesmit putnu, un seši vai astoņi sēd uz viena koka un šad un tad izgrūž pa pusei apspie;tas skaņas, kas ir

Dienvidafrikas vienragu krauklis (Bucorvus cafer)

tikpat savādas, kā viņu raksturs un parašas. Šīs skaņas atgādina lielās vardes kurkšanu un diezin vai ir stiprākas par to.

Visslavenākais no visiem Āfrikas ragu putniem ir ragu krauklis, abesiniešu „abbagamba" (Bueorvus abyssinicus), līdzīga nosaukuma ģints (Bueorvus) priekšstāvis. Viņš pieder pie šīs dzimtas lielākām sugām un ir spēcīgi veidots, ar īsiem spārniem un īsu asti, bet ar diezgan augstām kājām. Knābis ļoti liels, drusku līks, sāniski saspiests, ar neasu galu, un tikai ar vienu īsu, kaut gan tomēr diezgan augstu piedēkli pie virsknābja pamata.

Šis putns ir tik savāda parādība, ka katrs iedzimtais to pazīst un viscaur viņš ieguvis zināmu uzmanību. Uztraukumā tēviņš izturas ļoti savādi, izpleš asti un atkal to saliek kopā, taisni tā, kā to dara tītars, piepūš rīkles maisu, velk spārnus gar zemi, un vispār izskatās ļoti briesmīgs. Solis ir krauklim līdzīgs, bet ļodzīgāks, laišanās nav nekādā ziņā vāja, kā to apgalvo, bet gan, gluži pretēji, viegla un skaista, viņš peld pa gaisu lielākus gabalus, tiklīdz sasniedzis zināmu augstumu. Tomēr raga krauklis nemīl vienā paņēmienā laisties lielus gabalus, bet ja to izbaida, drīz vien nosēžas atkal kādā citā vietā. Ja tuvumā ir koki, tad viņš vispirms uzmeklē tos un no augšienes aplūko visu apkārtni. Ja viņam kas liekas aizdomīgs, tad paceļas augstu uz kājām un ar atvērtu knābi skatās bailīgi nācējam pretī. Pirmā skaņa ko kāds no viņiem izdod, ir signāls visai sabiedrībai, un tā bēg. Bailīgs un uzmanīgs viņš ir vienmēr, un tāpēc viņam grūti tuvoties. Pat barību meklējot viņš vislabāk izvēlas tādas vietas, kur uz visām pusēm var tāļu redzēt.

Balss ir dobja skaņa, kas izklausās pēc „bu" jeb „hu". „Ja sasaucas tēviņš ar mātīti," saka Heiglins, „tad viens, laikam tēviņš, izgrūž šo dobjo, tāļu dzirdamo skaņu un tai atbild otrs tāpat, tikai par oktāvu augstāk, šī laulāto sarunāšanās, kas ir gandrīz nešķirami, bieži vien bez pārtraukuma ilgst veselu ceturtdaļ stundu, līdz kāds traucējums to izjauc."

No personīgiem piedzīvojumiem es zinu, ka raga krauklis perē cauros kokos, un no H e i g 1 i n a, ka viņš dēj mazas, apaļas, baltas olas ar rupju čaumalu.

Āfrikas iedzimtie raga kraukli nemedī, jo gaļu viņi nelieto, vispār nezina, kā nomedīto putnu izlietot.

Zivju dzeņi

Viens no greznākiem, teikās un pasakās daudzkārtīgi apbrīnotiem mūsu pasaules daļas putniem, kas pieder pie lielas dzimtas ar apmēram simts divdesmit piecām sugām, bet kam dots ļoti nepiederošs vārds, ir zivju dzenis. Lielākā daļa sugu dzīvo siltajās joslās. Zivju dzeņiem (Alcedinidae) raksturīgs spēcīgs viduklis, īss kakls, liela galva, īsi vai vidēji gari spārni, īsa vai vislielākais vidēji gara aste, garš, stiprs, taisns, stūrains, smails knābis, ļoti mazas kājas, ar trīs vai četri pirkstiem, gludās, bieži ļoti greznās krāsās krāsotas spalvas, kas abiem dzimumiem gandrīz nemaz neatšķiras, bet dažādā vecumā atšķiias maz. Zivju dzeņi ir pasaules pilsoņi un diezgan līdzīgi sadalīti pa zemes virsu, lai gan šīs dzimtas priekš- stāvji, kā jau tas sagaidāms, visvairāk atrodami siltajās zemes joslās. Visas šīs dzimtas sugas izvēlas tādas vietas, kur tuvumā ir mazāki vai lielāki ūdeņi, bet ne visi ir saistīti pie ūdens, ne mazums, varbūt pat lielākā daļa turpretim īstenibā ir tapuši par meža putniem, kuļ-u dzīves veids tad maz vairs līdzinās to radinieku dzīves veidam, kas mīl ūdeni.

Viņu spējas ir īpatnējas. Paiet viņi var tikko, arī laišanās ir neveikla un tikai ūdeni viņi zināmā mērā prot pārvaldīt: viņi ļoti īpatnēji nirst un prot arī drusku peldēt. Starp maņām pirmā vietā stāv redze, līdzīgi augstu liekas būt attīstīta arī dzirde, par pārējām maņām mums trūkst ziņu, lai varētu nodot savu spriedumu. Visizcilākā viņu īpašība liekas būt neaprobežota neuzticība. Viņi ļoti stipri pieķeras saviem pēcnākamiem.

Zivis, kukaiņi, vēži un citi tamlīdzīgi dzīvnieki ir viņu barība; abiniekiem, rāpuļiem un citiem mugurkaulaiņiem, kas viņu radiniekiem bieži vien krīt par upuri, tie nekad neuzbrūk. Sēdēdami mierīgi un klusu uz kāda piemērota zara, kas pārliecies pār ūdeni, vai līdzīgi zīriņiem un kaijām pār viņa līmeni šurp un turp laidelēdamies, viņi lūkojas dziļumā un piepeši ar lielāku vai mazāku sparu metas uz saskatīto zivi, parasti tad pazuzdami zem ūdens līmeņa, spēcīgi ar spārniem sizdami iznirst atkal ārā un atgriežas savā agrākā vai līdzīgā vietā, kur atkal mierīgi nosēžas un gaida, kamēr noķertā zivs nobeigusies; viņas nāvi tie paātrina arī tā, ka ar galvu sit pret zaru, pēc tam norij, ar galvu pa priekšu, tādu, kāda tā ir un rīkojās atkal gluži tāpat kā iepriekš.

Zivju dzeņu vairošanās ir diezgan ievērojama, jo visas sugas izperē uz reizi daudz putnēnu. Perēšanai tie izvēlas stāvus zemes vaļņus, tur izrok dziļas alas, kurām galu paplašina un tā pārvērš par īstu perēkli.

Cilvēku saimniecībai zivju dzeņi neatnes nekāda labuma, bet īstenībā arī nekāda zaudējuma. Ar zivīm bagātos apgabalos tas barības daudzums, ko viņi patērē, nekrīt svarā un mūsu suga ir tik sīka, ka par viņas iespaidu uz cilvēku nemaz nevar runāt.

Paralcions (Paralcyon gigas)

Mūsu zivju dzenis (Alcedo ispida) raksturojams ar grezni krāsotām spalvām, kam virspusē metala, bet apakšpusē zīda spīdums. Pakauša spalvas ir izveidojušas nelielu cekulu. Zivju dzeni nav iespējams samainīt ne ar vienu citu Eiropas putnu, bet ar šīs dzimtas ārzemju sugām gan. Spalvojumā valda zaļā, zilā, un rūs- gansarkanā krāsa.

Garums ir 17, platums 27—28, spārnu garums 7, astes garums 4 centimetri. Visa Eiropa no Jitlandes, Dānijas, Latvijas un Igaunijas sākot un uz dienvidiem, kā arī Vidusāzijas rietumu daļa ir zivju dzeņa dzimtene.

Parasti viņu dabon redzēt tad, kad tas bultas ātrumā laižas pār ūdens līmeni, jo tam, kas to grib uziet sēžot, jābūt labam viņa dzīves pazinējam. Apdzīvotu vietu tuvumā vai vispār tādu vietu tuvumā, kur dzīva kustība, viņš savai atpūtai izvēlas pēc iespējas noslēptas vietiņas un stūrīšus, un tādus uzmeklēt tas ir liels meistars, bet liekas, ka viņš pieliek arī daudz pūļu, kamēr tas atrod īsto vietu. Ka beidzot izvēlētā vieta ir īstā, var spriest no tā, ka visi zivju dzeņi, kas apmeklē to pašu upi, arī izvēlas tās pašas atpūtas vietas. Nakti viņš pavada vai nu zem pārkārušās krasta malas, vai pat alās. Katrs atsevišķs zivju dzenis vai vismaz katrs pāris, pārvalda zināmu apgabalu un to stūrgalvīgi aizstāv; vislielākais, ja viņš kā biedrus te cieš krūšu putnus un cielavas.

Ja kādu putnu var saukt par «sēdētāju", tad tas ir zivju dzenis. Viņš vārda pilnā nozīmē var nekustīgi nosēdēt pus dienu no vietas tanī pašā vietā, vienmēr klusēdams un lūkodamies ūdenī, tā mierīgi gaidīdams uz laupījumu. „Viņa mazās kājiņas," saka Naumansr «liekas būt piemērotas sēdēšanai un nevis iešanai, jo viņš iet ļoti reti un tad tikai dažus soļus, apmēram pa kāda akmens vai baļķa nelielo laukumu, bet nekad neiet pa līdzenu zemi." Ja to netraucē, tad viņš savu sēdvietu maina tikai tad, ja redz, ka te neko neno- medīs. Ja laime tam uzsmaida, tad viņš bieži vien lielāko dienas daļu pavada tanī pašā vietā. Ja viņu pacietīgi novēro, tad redz, ka viņš piepeši izstiepj kaklu, noliecas uz priekšu, tā kā knābis ir virzīts tieši vertikāli uz leju un piepeši kā varde, vai pareizāki sakot, kā bulta, šaujas ūdenī, nelietodams tad spārnus. Parasti viņš pilnīgi pazūd zem ūdens, bet ar spārnu palīdzību drīz vien paceļas atkal virs līmeņa, uzlaižas no jauna savā vecā sēdvietā, nopurina no spalvām ūdeni, varbūt drusku tās arī patīra un ieņem tad iepriekšējo stāvokli.

Barība galvenā kārtā sastāv no mazām zivīm un vēžiem, blakus arī no kukaiņiem, ar kuriem tas baro savus mazos. Viņš ir ļoti ēdelīgs, un lai viņš būtu paēdis, tam barības vajag vairāk nekā to varētu iedomāties. Desmit līdz divpadsmit pirksta garām zivtiņām dienu no dienas jākrīt par upuri, lai apmierinātu viņa kuņģa prasības. Attiecībā uz zivju sugām viņš nav sevišķi izvēlīgs, ķer visas, ko vien var dabūt un prot tikt galā pat ar samērā lielu medījumu. Uz medījumu, kāNaumans saka viņš glūn kā kaķis uz peli. Zivi viņš saķer tikai ar knābi, tāpēc daudzreiz kļūdās, un viņam dažreiz vajag ļoti piespiesties, lai iegūtu medījumu. Tas veids, kā viņš ķer savu medījumu, prasa, lai vietu, kur medīt, rūpīgi izvēlētu, jo ūdens t tur nedrīkst būt par seklu, citādi tas ātri mezdamies viņā iekšā varētu sevi ievainot, bet viņš nedrīkst arī būt par dziļu, jo bieži vien viņš ķērienā kļūdās.

Pārošanās laikā arī zivju dzenis ir ļoti uztraukts. Tad bieži var dzirdēt viņa augsto, griezīgo, bieži un ātri atkārtoto «tit, tit" jeb ,.si, si", kuru citādi dzird ļoti reti, pa lielākai daļai tikai no sadusmota putna. Sim parastām skaņām viņš vēl pievieno citas īpatnējas skaņas, un arī viņa izturēšanās ir ļoti īpatnēja. „Tēviņš," stāsta man tēvs, „tad nosēžas uz kāda krūma vai koka, bieži ļoti augstu, un izgrūž stipru, svilpjošu skaņu, kas atšķiras no viņa parastā sauciena. Uz šo saucienu tuvojas mātīte, pakaitina tēviņu un aizlaižas tālāk. Tēviņš viņai seko, nosēžas uz cita koka un kliedz no jauna, kamēr mātīte tuvojas atkal. Pie šīs dzenāšanās, ko es esmu novēi-ojis, tikai priekšpusdienā, abi attālinās divi līdz trīssimts soļu no ūdens un nosēžas uz lauka kokiem, ko tie citādi nekad nedara, un tad ķermenis ir stalti izsliets. Tiklīdz zivju dzeņi marta beigās vai apriļa sākumā ir sapārojušies, tie uzmeklē vietu ligzdai. Tā vienmēr ir sauss, stāvs un no zāles pilnīgi kails krasts, pa kuru nevar uzrāpties augšā ne ūdens žurkas, ne zebiekste, ne cits kāds plēsējs. Šai krastā, kas līdzīgs vertikālai sienai, zivju dzeņi izkaļ apaļu caurumu ar paplašinātu alu līdz 13 cm platumā. Te uz zivju asaku ligzdas mātīte nodēj 6—7 baltas olas. Tikko no olas izšķīlušies, mazuli ir neglīti radījumi. Viņi ir pilnīgi kaili, vairākas dienas akli un tik nevienlīdzīgā lielumā, ka es esmu atradis tā saucamos pastarīšus, kas ir tikko uz pusi tik lieli kā citi. Galva viņiem liela, knābis tomēr vēl ļoti īss un apakšknābis lielākais par divi līnijām garāks nekā augšžoklis. Viņi ir vislielākā mērā nevarīgi, ļoti bieži galvas tiem trīc, pa laikam tie atpleš savas platās rīkles, lēni čiepot, vai nu tad, kad izsalkuši, vai arī tad, kad tos baro, un lien viens pār otru kā tārpi. Šai laikā vecie tos baro ar kukaiņu kāpuriem, sevišķi ar spārēm, kurām tie iepriekš norauj galvas un spārnus. Vēlāk viņi dabon arī mazas zivis.

Zaļais todi (Todus viridis)

Mazuļi ļoti ilgi sēd ligzdā, līdz vecāki tos izved un tad turpina audzināt piekrastes krūmājos. Ne vienmēr izdodas šo skaisto radījumu pieradināt pie gūsta dzīves. No ligzdas izņemtos jaunos putnus var uzaudzēt barojot ar gaļu un zivīm un tad arī pieauguši tie gūstā nodzīvo zināmu laiku; vecie noķertie putni ir strauji un bailīgi, bieži neņem barību un laidelējas, kamēr piekūst līdz nāvei. Tomēr ari te nav bez izņēmumiem. Man ir vairāk nekā vienreiz vien laimējies vecus noķertus putnus pieradināt un ilgu laiku uzturēt pie dzīvības.

Bišu dzeņi. Zilās vārnas. Lēļi. Svīres

Vecās pasaules krāšņputniem pieskaitāmi bišu dzeņi (Mero- pidae), tikpat īpatnēji veidoti, kā skaisti krāsoti un savās ierašās un gaitās īsti šķiras locekļi. Izņemot trīs sugas, kas sastāda sevišķu apakšdzimtu, visiem bišu dzeņiem, vairāk kā trīsdesmit skaitā, savā sta'pā ir tik daudz kopēja, ka par vienu sacītais ar maz pārmaiņām attiecas arī uz citiem. Viņu ķermenis ir ļoti stiepts, knābis garāks nekā galva, pie pamata puslīdz stiprs, smails, augšā un apakšā nedaudz līks, asu muguru un asi šķautnains, ar tikko ierautām malām un drusku garāku, bet ne pāri pārliektu virsknābi, bez robiem smai- lumā. Kājas ļoti mazas un īsas. Spalvas īsas un mazliet cietas, viņu krāsa gandrīz bez izņēmuma ļoti krāšņa un raiba.

Vecās pasaules siltās zemes ir bišu dzeņu īstā dzimtene; tikai viena vienīga suga ir sastopama Austrālijā. Viņi apdzīvo ļoti dažādas vietas, bet gan nekad tādas, kur nav pavisam koku.

Nav iespējams bišu dzeņus neievērot. Viņi prot apvidum piešķirt dzīvību. Gandrīz nav nekā skaistāka par šiem putniem, kas lido gan kā vanagi, gan arī kā bezdelīgas. Viņi saista skatu katrā stāvoklī, vienalga, vai viņi kustas, vai, no jaukā lidojuma atpūsda- mies, sēž zaros vai uz zemes. Pēdējā gadījumā, vai arī kad viņi novērotāja priekšā nolaižas un uzlaižas, pilnā mērā nāk redzams viņu tērpa greznums. Kad viņi, kā tas dažkārt notiek, pa simtiem un tūkstošiem kopā cits aiz cita nometas uz atsevišķiem kokiem un krūmiem, vai arī uz zemes, tad izgrezno šādas atpūtas vietas neaprakstāmā kārtā. Tomēr visvairāk atkal valdzina arvien viņu brangais lidojiens. Viņi lido viegli un izdara gaisā straujas kustības, gan no augstuma šaudamies lejā, gan atkal strauji paceldamies. Ne mazāk pievilcīgi šie piemīlīgie radījumi ir tur, kur viņi nometušies uz pastāvīgu dzīvi un ļauj, ka tos apskata lielākā tuvumā. Viņus redz sēžam pārīšos uz garākiem apakšējiem zariem. Viens laulāts draugs laiku pa laikam mīlīgi sasaucas ar otru; tad tas paceļas īsā straujā lidojumā un paķer kukaini, kas laižas garām. Kamēr viņš ķer laupījumu, otrs paliek mierīgi sēžam un gaida uz viņa atgriešanos. Es nekad neesmu redzējis, ka divi bišu dzeņi būtu strīdējušies ap laupījumu, neesmu arī nekad novērojis, ka viņu starpā kaut- kāda iemeslg. dēļ būtu izcēlies cīniņš. Miers un saticība valda pie viņiem vienmēr, lai cik liela arī nebūtu viņu sabiedrība.

Barība ir vienīgi kukaiņi, kas parasti tiek ķerti lidojot, bet izņēmuma kārtā paņemti arī no viegli pieejamām lapām vai pat no zemes. Ir brīnišķīgi, ka bišu dzeņi ēd indīgos dzeloņainos kukaiņus. Izmēģinājumi, kas izdarīti, pilnā mērā ir pierādījuši, ka bites vai lapsenes dzēliens lielākai daļai putnu ir nāvīgs; sīki novērojumi rāda, ka gandrīz visi putni, kas tādus kukaiņus ķer, pirms notiesāšanas viņiem norauj dzeloņu; bišu dzeņi turpretim rij nost bīstamo upuri bez kādas sagatavošanas.

Visi bišu dzeņi perē kopīgi, un proti dziļās, stāvās sienās līmeniski ieraktās alās. Visas sugas arī pa perēšanas laiku mīl sabiedrību, un tamdēļ perēšanas vietas gandrīz bez izņēmuma ir kupli apmeklētas nometnes. Pati ligzdas vieta ir krāsnsveidīgi paplašināta telpa ejas galā. īsta ligzda netiek taisīta, bet četri līdz septiņi gluži baltu olu lielais dējums tiek dēts uz kailas smilts. Tikai vēlāk pamazām no noēsto kukaiņu spārniem vai no izspļautām atrijām sakrājas pamats, tā sakot spilvens, kur mazajiem sēdēt.

Eiropā kā kārtējs vasaras viesis dzīvo tikai viena suga no visas dzimtas, parastais bišu dzenis (Merops apiaster). Viņš pieder pie savas dzimtas lielākām sugām. Garums iztaisa 26, platums 45, spārnu garums 14, astes garums 10—11 centimetri. Spalva uz pieres balta, galvas priekšpuse un svītra pār aci jūras zilumā ar zaļu spīdumu, žods un rikle izveido tumšdzeītenu, apakšā ar šauru šķērs- saiti norobežotu laukumu; galvas virsus un pakausis ir tumšā kastaņu brūnumā, uzkakle un spārnu segspalvas gaišākas; pleci un priekšējā mēteļa daļa ar astīti pāriet kanēļrūsas dzeltenumā. Apakša spīguļo skaistā jūras zilumā. Acis grezni karminsarkanas, knābis melns, kājas iesarkanas.

Par bišu dzeņu tuvākiem radiniekiem uzskata zilās vārnas (Coraciadae), diezgan lielus, pa lielākai daļai raibām krāsām greznotus putnus, kas sastāda mazu, apmēram no divdesmit sugām pastāvošu, tikai zemes austrumu pusē mājojošu dzimtu. Knābis vidēji vai diezgan garš, stiprs, taisns, kājas īsas, vājiem stulmiem un īsiem pirkstiem; spārni vidēji gari vai gari un diezgan plati; aste arīdzan mēdz būt vidēji gara, brīžam arī abas viņas ārējās spalvas ir daudz garākas par pārējām. Spalvas ir sašķiedrotas, bet cietas un rupjas. Zaļš, zils un kanēļa brūns vai vīna sarkans ir tērpa valdošās krāsas. Dzimumi atšķiras maz, jaunie no vecajiem neievērojami.

Par zilo vārnu īsto dzimteni ir jāuzskata Vecās pasaules ekvatora zemes. Sausi un līdzeni apvidi ir vismīļākā uzturas vieta; augstos kalnos zilās vārnas atrodamas tikpat reti, kā sevišķi auglīgos apvidos. Par meža putniem viņus var skaitīt tikai zināmā mērā. Retajos Āfrikas stepju mežos viņu gan netrūkst; turpretim ziemeļos, kā arī dienvidos viņas izvairas no lielākām un ciešākām audzēm. Viņu uzturas vietām vajadzīgi lieli, savrup stāvoši koki vai klints sienas, klintis un neapdzīvotas ēkas, no kurām viņām ir plašs skats un kuru alas un plaisas dod viņām noderīgas vietas ligzdai, še viņas mēdz sēdēt un cītīgi aplūkot savu apgabalu. Garām lidojošs lielāks kukainis tiek saņemts gluži tādā pat kārtā, kā to dara mušu ķērēji un bišu dzeņi, bet netiek smādēta ari neapdomīgi pa zemi skrejoša pelīte, ķirzaka vai mazāks abinieks. Zināmos laikos zilās vārnas ēd ari augļus, lai gan dzīvnieku barība arvien paliek tā mīļākā.

Visas zilās vārnas ir nemierīgi un šaudīgi putni. „Arkārtīgā bailība un modrā apdomība," saka G 1 o g e r s, ..nenogurstošā mežonīgā kustība un pastāvīgā, jautrā mundrība kopā ar sevišķu dziņu uz strīdiņiem un trokšņošanu un vecajiem tomēr vēl neapslēpjama nevaldamība gūstā: šīs īpašības spilgti parādās kā viņu raksturu galvenie vilcieni. Viņas vienmēr izliekas norūpējušās un nesēž gandrīz nekad ilgi mierā, visbiežāk brīvi un labprāt koku galotnēs un sausos zaru galos." Pa zariem viņas lēkā tikpat maz kā pa zemi: pie katras pārvietošanās viņas lieto savus spārnus. Veiklais, ātrais un ārkārtīgi vieglais lidojiens atšķras ar īpatnējākā veida veiklības paņēmieniem, piemēram, ar zīmīgu pārmešanos. Balss ir nepatīkama skarba skaņa, kas izskan apmēram ta, kā putnu nosaukums vācu valodā „Rake".

Tikai tik ilgi, kamēr zilo vārnu pāri saista rūpes par perēšanu, tas paliek vienā zināmā vietāļ pirms un pēc perēšanas tas klejo apkārt. Mūsu ziemeļu suga ceļo kārtīgi, ziemu gan nepaliek vienā zināmā apvidū, bet mēro še, kā liekas bez kāda labuma, tālus gabalus, kā to piemērām dara ekvatora zemēs dzīvotājas sugas.

Ligzda tiek taisīta ļoti dažādās vietās, arvien gan tādā pašā veidā. Pie mums zilā vārna perē dobjos kokos, un tādēļ arī domāja, ka netikai viņa, bet arī pārējās sugas šinī ziņā neko neatšķiras, kamēr tagad mēs zinām, ka caurumi mūros, klinšu plaisās vai pat alas stāvās zemes sienās un ēkās var noderēt ligzdas būvei tikpat bieži, varbūt pat vēl biežāk. Pati lizgda ir ļoti pavirši būvēta, sastāv no salmiem, saknītēm, sariem un spalvām. Dēj četras līdz piecas spīdīgi baltas olas. Viņas vecāki perē pārmaiņus un arī mazuļus tie audzē kopīgi. Abi vecāki izrāda rosīgu cītību, ciktāl tas zīmējas uz perēšanu un barošanu, citādi gan perējot ir ļoti nolaidīgi, jo nemaz nerūpējas par ligzdas tīrību un ļauj tai beidzot pārvērsties par pilnīgu mēslu kaudzi. Bērni drīz pēc izvadāšanas iegūst patstāvību un iet savus ceļus, nemaz nebēdājot par saviem vecākiem un citiem sev līdzīgiem. Taču zilām vārnām dara pāri, ja viņas sauc par nesabiedriskām. Kā es pēdējā laikā esmu pārliecinājies pie savvaļā dzīvojošiem un noķertiem putniem, tās stingri gan pastāv uz savām prasībām un neatkāpjas no tām. Ap dobju koku izceļas dedzīgs strīdiņš dažādu pāru starpā, bet tikai tad, kad trūkst izdevīgu perējamo vietu, kamēr turpretim tur, kur par ligzdu vietām tiek izraudzītas zemes un klinšu sienas, veci mūri, atstātas ēkas un tamlīdzīgas vietas, par nesabiedriski izdēvētās zilās vārnas var radīt pat nometnes. Arī ceļojot viņas pa lielākai daļai sastop lielos baros; tās tomēr izdalās pa plašāku telpu, lai ķerot laupījumu cita citai netraucētu.

Mūsu zilā vārna (Coracias garrulus) pa lielākai tiesai atbilst augšā attēlotam dzimtas raksturam. Tērps grezns. Galva, kakls, apakša un spārnu virsus ir maigi debesszili ar zaļu spīdumu, seg- un plecu spalvas, kā arī pakaļējās otrās šķiras lidspalvas kanēļ- brūnas, pirmās šķiras lidspalvas melnas, pie pamata debeszilas, otrās šķiras lidspalvas melnas, tumši zili spīdošas, spārni vispār no apakšas skatoties tumši zili, abas vidējās astes spalvas netīri pelēki brūnganas, pārējās patumši debesszilas, pati ārējā spalva galā slīpi nošņāpti melna. Garums iztaisa 30—32, platums 70—72, spārnu garums 20, astes garums 13 centimetri. Sākot no Skandināvijas uz dienvidiem zilā vārna ir tikusi visur Eiropā atrasta; bet viņa izplātās daudz tāļāk un izklejo pa ceļošanas laiku visu Āfriku un Dien- vidāziju.

Tikai pēdējās aprīļa mēneša dienās zilās vārnas pārnāk pie mums, nākdamas no saviem ziemas mitekļiem, un jau augustā viņas atkal dodas ceļā. Nemaz agrāk un neko daudz vēlāk kā pie mums, ceļotājas zilās vārnas pamana arī Eiropas dienvidos un Āfrikas ziemeļos, un gluži tāpat kā dzimtenē, viņas izturas arī svešumā. Pa pavasara ceļošanas laiku viņas steidzas uz ilgoto dzimteni; pa rudens ceļošanas laiku viņas labprāt visur ziedo laiku un brīžam pie izdevīgiem apstākļiem un bagātīgas barības paliek vairākas dienas uz vietas. Uz īstiem ceļiem, piemēram Nīlas ielejā, tad ar viņām var sastapties diendienā. Stepēs salasās arvien vairāk un vairāk cejotāju putnu, un tur, kur tanīs ir tikai tāji izkaisīti krūmi, uz katra tāda var atrast sēžam pa zilai vārnai un piekopjam savas medības. Ja kautkur sapulcējas viegli iegūstams laupījums, ja piemēram ēdelīgie klejotājsienāži apsēž dalu no stepju meža, tad zilās vārnas sapulcējas bieži pavisam neparastā daudzumā. Es sastapu barus, kas sastāvēja no vairāk kā piecdesmit gabaliem; bet H e i g- 1 i n s (Heuglin) 1857. g. oktobri vairākus simtus kopā no klejotāj- sienāžiem apsēstos Šoras mežos. Bet cik apsološas arī Ziemeļafrikas stepes zilām vārnām nebūtu, paliekošu uzturēšanos viņas pa ziemu te netaisa. Tāļāk un tāļāk ved viņas ceļš un tikai šīs pasaules daļas dienvidos, Natalā tāpat kā Damaras zemē, bangojošā jūra viņām novelk robežu.

Nedaudzi putni var tā atdzīvināt kādu apvidu, kā zilās vārnas. Viņu nevar neievērot. Viņa ir augstākā mērā grozīga un saistīga, kamēr viņu perēšanas rūpes nesaista pie kāda zināma apgabala, visu dienu siro apkārt, laizdamās no koka uz koku, un glūn no koku vai sausu zaru galiem pēc barības. Mākoņainā laikā saīgusi un sapīkusi, viņa saulainā laikā riņķo augstu gaisā un taisa dažādas, savādas grīstes, piemēram metas pēkšņi no ievērojama augstuma uz galvas lejup, paceļas tad atkal lēnām augšup vai mētājas gaisā kā balodis steidzīgiem spārnu sitieniem, liekas bez kāda mērķa, tā kā viņu arvien var viegli pazīt. Šāda spēlēšanās notiek neapšaubami galvenā kārtā par patiku mātītei vai laulātam draugam, vismaz perēšanas laikā ir novērojama daudz biežāk nekā citād, bet noder ari kā izteiksme viņu kustības priekam un vispār sajūsmai. Bet dažreiz liekas, ka putns tikai grib rādīt vai pats izmēģināt savu lidošanas mākslu; jo viņš taisa tādu spēlēšanos ari viens pats, zināmā mērā sev par patikšanu. Katrā ziņā zilā vārna laižoties parāda savas ievērojamākās dāvanas. Pa zariem viņa nelēkā apkārt, bet pārvietojas daudz vairāk, tāpat kā lielā dala pārējo vieglknābju, arvien tikai ar spārnu palīdzību no viena zara uz otru. No klajas zemes viņa izvairas; tomēr gadās, ka viņa laižoties tai pienāk tik tuvu, ka varētu paķert skrejošu dzīvnieku.

Par zilo vārnu garīgām dāvanām novērotāju domas ir dažādas. Maņu augstā attīstība ir atzīstama; saprāts un raksturs turpretim tiek vērtēti ļoti dažādi. Kur viņa nodrošināta ar aizsardzību no cilvēka puses, tur viņa laiž tam pienākt tuvu klāt; kur viņai kādreiz ir ticis uzglūnēts, tur viņa bēg jau par gabalu un izturas arvien ļoti uzmanīgi. Viņu sadzīve liekas būt ne visai mīlīga. Ļoti bieži zilās vārnas redz strīdamies ar citiem putniem un savā starpā. Kas attiecas uz divkaujām viņu pašu starpā, tad tās nav tik nopietni domātas, kā tas izskatās. Vissīvāk zilās vārnas cīnās, kā tas ir novērots, ligzdas vietu dēļ; bez tam gan arī barības naids rada nesaticību un beidzot skaišanās var pāriet dusmās. Bet ja perējamo vietu ir pietiekoši daudz, tad par rijīgu izkliegtais putns pierāda, ka viņš tāpat kā bišu dzenis ar sugas biedriem var dzīvot saderībā un ar citiem dobumos perētājiem, kā piemēram ar radnieciskiem bišu dzeņiem un svīrēm, saticīgi apdzīvot vienu un to pašu ligzdas vietu. Tādēļ es domāju, ka zilā vārna'pati nav tik slikta, ka viņas slava. Balss ir augsta, pārkšoša, sastāv no pastāvīgi atkārtotiem „raker, raker, raker", bet dusmu balss — ķērcošs „rē" un vilināšanas tonis ir žēls, augsts „krē".

Visādi kukaiņi un mazi rāpuji, vaboles, sienāži, tārpi, mazas vardes un ķirzakas sastāda zilās vārnas barību. Viņa paņem gan ari kādu peli, un mazu putniņu viņa tāpat nenicinās.

Daudz prieka sagādāja man no perēkļa vēl mazas izņemtas un izaudzinātas zilās vārnas. Pēc tam, kad viņas kādu laiku tika barotas, viņas ātri pierada pie piemērotas mākslīgas barības un kāri rija samērā daudz. Spriežot pēc šīs ēdelības, likās, ka viņas nekad nav paēdušas, vismaz tiklīdz viņām parādīja kukaiņus, viņas uzklupa ar tādu pašu kāri uz šo, kā uz jau minēto barību. Pateicoties tam, ka es viņām pats katru dienu devu miltu tārpus, viņas palika drīz tik rāmas, cik nu vien to kāda vārna spēj. Jau man parādoties vien viņas apsveica mani, laidās ar maigām kustībām zemē no savām sēdu vietām uz manu roku, ļaudamas bez pretošanās, ka tās saņem, krietni ēda un tiklīdz es palaidu viņas vaļā, atgriezās pēc dažiem spārnu vēcieniem atkal atpakaļ uz manu roku, kura nupat bija tās turējusi ciet. Ar citiem putniem, ar ko tās bija būri kopā, viņas dzīvoja drīzāk saticībā un mierā, kaut gan viņu starpā atgadījās nenozīmīgi strīdi. Pēc tam, kad es vairākus gadus esmu kopis šos agrāk no manis nepareizi novērtētos putnus, es uz to siltāko ieteicu viņus visiem mīļotājiem. Kam ir iespējams ierīkot viņām lielas, attiecīgi ierīkotas telpas un sagādāt pietiekošā daudzumā barību, kaut ari tā būtu tikai miltu tārpi, tas piekritīs man un turēs viņas tikpat mīļas kā es.

*

Lēlis (Caprimulgus europaeus)

Starp vieglknābjiem lēļi ir tik ieverojami radījumi, ka viņus nevar nepazīt vai samainīt ar citiem radiniekiem no tās pašas klases. Visur, kur tie dzīvo, viņi ir vērsuši uz sevi cilvēku uzmanību, visur šinī ziņā ir atzīti par nozīmīgiem un devuši iemeslu visnepara- stākiem uzskatiem. Par to starp citu liecina viņiem dotie daudzie un nozīmīgie nosaukumi.

Lēju dzimta (Caprimulgidae) sastāda vairāk kā simts sugu saturošu, tā tad ļoti lielu dzimtu, kura krasi, bet ne no visiem pētniekiem vienādi tiek norobežota. Runāt par līdzību ar bezdelīgām var tikai, kamēr darīšana ir ar vispārīgākām pazīmēm. Sīkāka šo dažādo grupu salīdzināšana rāda svarīgas atšķirības. Lēļu ārējā un iekšējā uzbūve ir viscauri īpatnēja. Stingri ņemot, viņi daudz mazāk līdzinās bezdelīgām, nekā pūces vanagiem. Viņu lielums ir ļoti dažāds. Dažas sugas ir gandrīz vārnas lielumā, citas varbūt mazliet lielākas par cīruli. Viduklis garš, kakls īss, galva ļoti liela, plata un plakana, acis lielas un diezgan apaļas, knābis samērā mazs, pie pamata ārkārtīgi plats, bet ļoti īss, pret galu stipri sašaurinās un paliek ļoti plakans; žokli turpretim stipri pagarināti, kādēļ rīkle viņiem atrodas tāļāk, nekā citiem putniem. Kājas parasti ļoti vājas, stulmi Joti īsi, pakaļpusē ar zoļainu ādu, bet priekšpusē arvien ar īsām zvīpām pārklātas, un augšgalā parasti apaugušas ar spalvām, dažreiz arī pavisam kailas.

Spalvu tērps ir kā pūcēm, lielspalvains un mīksts, viņa zīmējums vienmērīgs, ārkārtīgi sīks un maigs, krāsojums turpretim tumšs un neuzkrītošs. Visīsāk varētu raksturot, sakot, ka tie līdzinās koku mizai. Ievērību pelna bārkstis, kas atradās ap muti; tik pat ievērojamas ir īsās, smalkās un ciešās skropstas ap acīm.

Lēļi sastopami visos zemeslodes apgabalos un zemēs, izņemot tās, kas atrodas aukstā joslā. Eiropā sastopamas tikai divi sugas. Kā jau tas sagaidāms, viens vai otrs uzturēšanās apgabals atspoguļojas ietērpa pamata krāsā. Visiem meža lēļiem ir īsts mizas krāsas, tuksnešu un stepju lēļiem turpretim smilškrāsas ietērps.

Nometnieki ir laikam tikai tās sugas, kas dzīvo līdzenumu mežos. Visas pārējās var vismaz aizceļot un visas ziemeļu sugas ceļo kārtīgi. Viņas parādās savā dzimtenē agrā pavasarī un nodzīvo tur līdz rudenssākumam. Viņas pārceļo plašus apgabalus; mūsu lēlis aizceļo līdz pat Āfrikas vidienei. Tikai pa šo ceļojumu laiku lēļi ir savā starpā daudzmaz draudzīgi; dzimtenē katrs atsevišķs pāris dzīvo stingri nošķīries un izskauž katru citu no sava apgabala.

Visāda veida kukaiņi ir lielākai daļai lēļu vienīgā barība, bet kukaiņus un dažus mazākus mugurkaulniekus medī dažas lēļu sugas. Visas sugas augstākā mērā ēdelīgas un dara tādēļ daudz laba mūsu mežiem. Ar vanaga vai bezdelīgas izveicību viņi lido gan augstāk, gan zemāk virs klajumiem, krūmājiem un koku lapotnēm, riņķo bieži vien ap pēdējiem, ļoti skaisti vēcinot spārnus, un ķer pa ceļam apkārtceļojošus kukaiņus, kā arī uzlasa tos, kas nometušies uz lapām, stiebriem un tieši uz zemes. Viņu platā rīkle atļauj tiem norit ļoti lielus kukaiņus un tāpēc taisni tās kukaiņu sugas, ko citi putni atzīst par nederīgām, ir sevišķi padotas viņu uzbrukumiem. Mūsu lēlis, piemēram, norij duci un vairāk maija un jūnija vaboļu, jeb vienu pēc otras lielās mēslu un citas vaboles; viņi spēj ieņemt savā platā rīklē ari lielākus naktstauriņus vai circeņus un sienāžus un vismaz lielāko daļu arī norit. Dažas sugas pārvar pat mazus mugurkaulniekus un vēl citas norij pat augļus plūmes lielumā.

Dižraibais dzenis

Zilā vārna

Labākai sagremošanai, vismaz kukaiņu ēdējas sugas, uzlasa mazus akmentiņus, ko atrod grantainos laukumos. Viņu medības sākās parasti tumsai iestājoties, tiek turpinātas dažas stundas, pēc tam tiek pārtrauktas un agrā rītā atkal no jauna uzsāktas. Vēl saule nav parādījušies pie debesīm, kad viņi jau meklē mieru. Bet ir arī še izņēmumi. Amerikas sugas medī ne reti dienas vidū un ne tikai ēnainos mežos, bet ar klajumā un pašā gaišākā saules gaismā. Pārējās dienu parasti sēž jeb pareizāki sakot guļ uz kāda nokrituša stumbra un citiem gulošiem koka gabaliem jeb uz zemes un ari uz klinšu malām vecos iedobumos; jo tās piespiežās tik cieši pie guļu vietas, ka ir daudz platākas kā garas.

Visi lēļi lidojot parāda sevi par kustīgām būtnēm; pie zariem tie pieplok un uz zemes vairāk guļ, nekā sēž. Viņu iešana ir bēdīga kūleņošana, šķiet, ka stipri nogurdina un tie to pārtrauc pēc dažiem metriem; lidojiens, turpretim, ir vidū starp bezdelīgas un vanaga lidojienu; tas ir viegls un glīts, izveicīgs un pievilcīgs. Lēļi nelabprāt paceļas lielākos augstumos; tas tomēr ne vis aiz nespējas, bet tamdēļ, ka nelielie augstumi dod viņiem daudz vairāk, kā lielie. Lielākos ceļojumos viņus bieži redz lidojot augsti virs zemes un taisni tie, kas lido ari dienā, krusto ļoti bieži arī augstākos gaisa slāņus.

No maņām viņiem visaugstāk attīstīta redze, par ko liecina lielās acis; tūliņ pēc tās liekās vislabāk attīstīta ir dzirde un osme. Garīgās spējas niecīgas, kaut arī droši vien ne tik, kā to parasti pieņem.

īpaša perēkļa lēļi netaisa. Viņi perē savas olas bez kāda paklāja uz līdzenas zemes, un nedomās nekad arī par neliela iedobuma izrakšanu. Perējamo olu skaits ir parasti niecīgs; lēļu vairums perē tikai divi olas, bet abi vecāki dzīvi interesējas par perējumu un apsargā to, cik spēdami. Jaunie izšķiļas ar ļoti biezu pūku apģērbu, no sākuma izskatās lielās galvas un acu dēļ neparasti nejauki, bet ātri pēc tam izaug un iegūst tādu pašu tērpu kā vecākiem. Cik mums zināms, visas sugas bērnus audzē pēc iespējas un sargā ar pašuzupurēšanos.

Gūstam piemēroti tikai daži lēļi; tomēr, katrā ziņā nav neiespējami attiecīgi kopjot turēt viņus ilgāku laiku istabā vai būrī, ievērojot, ka viņi vēl mazi ir jāizņem no ligzdas un sākumā mākslīgi jābaro.

Ienaidnieku skaits, kas varētu būt lēļiem bīstams, ir samērā mazs. Cilvēks, kas viņus pazīst, nevajā tos. Bez cilvēkiem, lēļus vajā pie mums glūnētāji plēsīgie zvēri un plēsīgie putni un arī lielākas čūskas; liekas, ka tomēr tam Jaunumam, ko viņiem šie zvēri dara, nav lielas nozīmes.

īsumā še aprakstīto lēju dzīves veids visumā ir tāds, kādu mēs viņu tēlojām visai dzimtai. Kā jau aizrādīts, lielais lēju vairums pieder pie mežainiem apvidiem, tomēr tie nekādā ziņā nav pierakstāmi lielo mūža mežu dzīvniekiem. Otrādi, viņi izvēlas sev tādus apgabalus, kur lielāki klajumi pastarpām mainās ar biežāk apaugušām vietām. Āfrikas stepju meži, kur tikai šur un tur aug pa retam kokam vai krūmam, kāmēr pārējās vietās zeme apaugusi ar augstu zāli, lēļiem, šķiet, ir tikpat ka paradīze.

Var pieņemt, ka lēļu lielais vairums dzīvo uz zemes un apmetas kokos tikai izņēmuma gadījumos. Nakti visas sugas pavada kokos daudz lielākā mērā, nekā dienu, neskatoties uz to, ka ir ari tādas sugas, kuras dzīvo koku zaros pa dienu.

Nav arī grūti atrast iemeslus, kuru dēj šis putns dod lēzenai zemei sevišķu priekšroku. Zaram, kurā lēlis gribētu apmesties, viņš uzstāda sevišķas prasības: viņam jābūt tādam, lai tas visos virzienos sniegtu ērtu apmešanās vietu. Lēlis nekad nesēžas šķērsām pār zaru, bet gan vienmēr zaram gareniski, tādā veidā, ka ķermenis ir ar zaru vienā virzienā un uz viņu atbalstas. Tikai tādā gadījumā, ja putnu izbiedē no dzija miega, viņš tuvojoties kokiem nosēžas uz zara tādā pat veidā kā to dara citi putni; tomēr šāda sēdēšana viņam ir tik nepatīkama, ka tik drīz, cik vien iespējams, tas uzmeklē jaunu ērtāku vietu.

Lē]a lidojums var būt ļoti dažāds, skatoties pēc dienas laika vai tā garastāvokļa, kādā viņš atrodas. Dienā viņš izliekas lidojam bez spēka, nedroši un zināmā mērā pat neveikli un nesakarīgi; var domāt, ka viņa ķermenis būtu viegls, no vēja brāziena pēkšņi pacelts priekšmets, kas tiek nests pa gaisu, līdz kādā citā vietā atkal nenokrīt zemē. Pilnīgs pretskats šim ir viņa lidojums nakti. Izdziestot pčdējai saules rieta kvēlei vakaros, viņš uzsāk savus medīšanas lidojumus. Kamēr vien medīšanai ir panākumi, viņa lidojums pārmaiņus ir viegls bezdelīgas lidojums un peldējums, pie kam spā'nus viņš tur apmēram tik pat augstu, kā lidojošs vanags; reizēm atkal viņa lidojums ir steidzīga šaudīšanās, ko tas izdara ar ātriem spārnu sitieniem. Visāda veida mētāšanos un šaudīšanos viņi tad izdara gandrīz ar tādu pat veiklību, kādu spēj parādīt mājas bezdelīga. Sevišķos gadījumos putns lidinās gaisā ilgāku laiku virs vienas un tās pa^as vietas: kaut kas saistījis viņa uzmanību un devis ierosinājumu šo lietu pamatīgi izpētīt. Tādā veidā viņš turpina līdz kamēr iestājas pilnīga tumsa un medības ir jāpārtrauc. Tā kā viņš norij dažādus kukaiņus, kā ozolvaboles, mēslu vaboles un daudzus naktstauriņus lielā skaitā, viņa kuņģis ir visdrīzākā laikā piepildīts un tālāka medīšana drīz vien ir lieka, jo arī tāds kuņģis, kā lēlim, prasa pēc zināmas kārtības. Kādu laiku viņš mierīgi sēž uz zara, bet tiklīdz dzīvi norītie un diezgan grūti sagemojamie kukaiņi ir kuņģī pārstrādāti un radīta brīva vieta jaunai barībai, viņš no jauna uzsāk savas medības; tā tas pārmaiņus tu' pinas visu cauru nakti, ja vien pēdējā nav pārāk tumša un vētraina. Vismīļāk lēļi lido agrās rīta stundās un vakaros.

Mīlestība parāda savu burvības varu arī pie lēļiem, kuri citādi izliekas bezjūtīgi. Tas, ka divi tēviņi, lai iegūtu mātītes labvēlību, spēj sanākt niknā strīdā un pie tam tik pamatīgi izplūkties, cik vien tas viņiem iespējams, neprasa tuvāku aprakstu; še tikai jāpiemin, ka visas lēļu sugas riesta laikā izrāda visai apbrīnojamu lidošanas mākslu. Jau mūsu lēļus ir iepriecinoši redzēt viņu gaisa rotaļās pa mīlas laiku. Visas kustības tagad ir straujākas, ugunīgākas, un liekas pacilātākas un lepnākas. Bet ar to nepietiek: kā iemīlējušies baloži, tēviņi plaukšķina spārniem vai pēkšņi metas zemē no liela augstuma ar tādu sparu, kas ļauj sadzirdēt īpatnēju šņākšanu; vai ari apbrīnojami skaistiem griezieniem, strauji šaudīdamies viļņveidīgās līnijās tie aplido mierīgi sēdošo mātīti. Šajās mīlas rotaļās katra suga spēj parādīt kaut ko īpatnēju. Vispievilcīgākās gan, kas viegli saprotams, šādās spēlēs ir visai īpatnēji un krāšņi tērptās Vidusafrikas un Dienvidamerikas sugas. Vēl līdz šim ar patiesu prieku atceros tos pavasara vakarus Āfrikas vidienē, viņas stepēs, sādžās un pilsētās, kurus sniedza mums garastainais lēlis savā mīlas reibumā. Netraucēti no ļaužu izdienišķās dzīves trokšņa, viņi ieradās sādžās un citās cilvēku apdzīvotās vietās, kur aplidoja savrup stāvošus kokus ar tādu aizraujošu dzīvību, kas mūs vienmēr aizkustinoši ielīksmoja. Tropu zemju gaišās naktis deva iespēju katru putna kustību skaidri saskatīt; mēs varējām novērot katru spārna sitienu, saskatīt katru viņa garās astes izplešanos vai savilkšanos, un putna izturēšanās lika domāt, it kā viņš gribētu mums parādīt, cik daiļi tas prot savus mākslas vērtīgos lidojumus izpildīt. Arī stepēs, pie nometnes ugunskuia garastainais lēlis bija pastāvīgs novērošanas un saistošo sarunu priekšmets. Neparastā gaisma, domājams, viņus uzbudināja, un likās, ka ar apbrīnojamām kustībām tie mēģinātu izteikt savus pārdzīvojumus.

Lēļu balss skaņas ir visai dažādas. Dažas sugas izdod galvenā kārtā ņurdēšanu, pie citām labākā gadījumā var sadzirdēt vairāk vai mazāk patīkamākas skaņas. Mūsu vakara lēlis, ja viņu negaidīti iztraucē dienas laikā, izdod nestipras, aizsmakušas skaņas, apmēram kā „dakdak"; briesmu brīžos viņš izdod klusu vāju šņākšanu, līdzīgi pūcēm. Pa riesta laiku viņš dzied arī īpatnējas mīlestības dziesmas. Tās sastādas tikai no divām skaņām, kuras varbūt pareizāk varētu saukt par trokšņiem, bet savā izpildījumā tomēr ir apbrīnojami labi izturētas. Jādomā, ka putns tās attīsta tamlīdzīgi, kā mūsu mājas kaķis savu pazīstamo ņurdēšanu. Sēdēdams koka galotnē vai uz kāda piemērota zara, putns iesāk savu dziesmu ar tāļu sadzirdamu „krrr", kam seko drusku klusāks „errr" vai „rrr", Pēdējo viņš, acīmredzot izdod pie elpas ievilkšanas, pirmo — elpu izgrūžot, jo pirmā skaņa ilgst caurmērā tikai vienu sekundi, otra turpretim četras sekundes. Kāds lēlis, kuru es noklausījos raugoties pulkstenī, stiepa savu dziesmu nepārtraukti četras minūtes un četrdesmit piecas sekundes, tad četrdesmit piecas sekundes klusēja, izlietodams šo laiku, lai pārlidotu uz citu koku, no kurienes tad sūtīja savu dziesmu pa otram lāgam, kas šoreiz ilga trīs minūtes un piecpadsmit sekundes. Līdzīgas skaņas izdod arī mātīte, bet tikai ļoti reti un parasti visai klusi, jo ar šīm ķērcoši ņurdošām skaņām putns izrāda savas maigās jūtas. Lidinoties abi dzimumi izgrūž skaņas, līdzīgas „heit, heit", ar kurām tie viens otru aicina.

Visas ziemeļos dzīvojošās apakšdzimtas sugas un, kā liekas, ari tās, kuras apdzīvo apgabalus ar krasām gada laiku maiņām, mēnešos, kuri viņu dzīvei ir nelabvēlīgi, atstāj savas perēšanas vietas, vairāk vai mazāk pastāvīgi izceļodamas uz citiem apgabaliem; viņas tā tad ir ceļotāju vai gāju putni. Saskaņā ar ievērojamo barības daudzumu, kādu šie putni patērē, un viņas veidu, lēļi ierodas pie mums diezgan vēlu, ne agrāk par aprīļa sākumu, parasti tikai aprīļa beigās, bet augstākos apvidos vai vairāk uz ziemeļiem gulošās vietās tikai maija sākumā, un sākot ar augusta mēneša beigām pamazām atkal mūs atstāj. Pilnīgā pretstatā svīrēm, lēļi ceļo lēnām un mierīgi, lai gan, būdami spēcīgi lidotāji, viņi viegli pārvar lielus attāļumus un, kā liekas, dažreiz pat jūras pārlido bez sevišķas vajadzības. Pavasarī šie gāju putni ierodas parasti pa vienam, augstākais pāros, rudeni turpretim viņi salasas kopā lielākās vai mazākās sabiedrībās, kuras tāļāk uz dienvidiem pieaug arvien lielākas.

Visi lēji, šķiet, perējam tikai vienu reizi gadā. Laiks, kādā perēšana notiek, protams, ir dažāds atkarībā no apgabala, kuru viena vai otra suga apdzīvo, bet vienmēr noteikti tas iekrīt šo zemju pavasaros. Tēviņš visai uzcītīgi pūlas iemantot mātītes pretmīlestību, un, lai viņai patiktu, izrāda visu savu lidošanas mākslu. Arī ska|ie tēviņa saucieni un urkšķēšana nav nekas cits, kā aicinājumi: tās ir viņa mīlestības dziesmas. Pēc tam, kad putni jau ir sapārojušies un piemērotas apmešanās vietas ir atrastas, mātīte, izraudzījusies pēc iespējas labi pasargātu vietiņu, vismīļāk, zem krūmiem, kuru zari zemu nokārās pār zemi, uz kāda apsūnojuša koka celma, starp krūmiem augošā zālē vai citā līdzīgā vietā dēj divas oliņas, vienmēr tur, kur tās vismazāk meklē. Mūsu lēlis ar sevišķu labpatiku izvēlas tādu vietiņu, kur atrodamas smalkas koka skaidiņas vai mizas gabaliņi, kas tur radušies cērtot kādu koku, vai sausas skujiņas un tamlīdzīgus paklājus. Ligzdu nekad tas nebūvē; vieta, kura domāta perēšanai, pat nekad netiek no zariem vai citām tur gulošām vielām iztīrīta. Perēšanu, jādomā, izdara abi dzimumi pārmaiņus un pieķeras šim darbam ar dziļu mīlestību. Briesmām tuvojoties, perējošs lēlis izlieto visiem maziem putniem piemītošo viltību: nostādamies savam ienaidniekam par labu šaujamo mērķi, spārnus sisdams, tas velkas pa zemi, it kā būtu klibs vai nespēcīgs, un aizviļina to arvien tāļāk un tāļāk prom no ligzdas; tad pēkšņi paceļas gaisā un straujā lidojumā pazūd. Ja uzieto olu tuvumā paliek sēžam visai mierīgi, un pēc iespējas nekustīgi, tad var novērot, ka pēc ilgāka laika mātīte atkal atlido, nosēžas zināmā attālumā no savām olām un lūkojas apkārt ar neuzticīgu, bažu pilnu skatu. Beidzot viņa ierauga vai sajūt paslēpušos novērotāju, aplūko viņu vēlreiz visai labi, pārdomā un beidzot sāk kustēties. Gāzelēdamās, maziem, sīkiem solīšiem viņa tuvojas arvien vairāk un vairāk, līdz beidzot pienāk cieši klāt, piepūšas un šņāc, nolūkā miera traucētājam iedvest bailes un viņu aizdzīt. Šāda viņas uzvešanās ir augstākā mērā uzjautrinoša. Cik liela gan var būt mātes mīlestība, ja šis mazais radījums uzdrošinās šādā veidā pretimstāties briesmīgajam un gandrīz vienmēr nežēlīgajam cilvēkam!

Vecāki sargā zem saviem spārniem tikko izšķīlušos mazuļus cauru dienu. Mans tēvs ir novērojis, kā viens no vecajiem putniem sedza jaunos ar spārniem pat tad vēl, kad tie bija jau gandrīz lidot spējīgi. Savu bērnu barošanu vecie, domājams, izdara vienīgi pa nakti. Pašā sākumā mazos baro ar mīkstiem kukaiņiem, kā mušām un nakts tauriņiem; vēlāk tie saņem jau rupjāku barību un beidzot viņiem jāuzsāk, veco vadībā un uzraudzībā pašiem medīt.

Esmu audzinājis un kopis lēļus vairākas reizes; arī no citiem esmu par šo putnu dzīvi gūstā ieguvis vai-āk vai mazāk pilnīgas ziņas. Par īstiem būrīšu putniem izaudzēt tos nevar, tomēr viņi ir augstākā mērā īpatnēji. Tādam, kurš prot apieties ari ar nevarīgiem putniem, viņu kopšana nerada nekādas grūtības. Maziem katrā ziņā jādod ļoti daudz barības un ari uzaugušiem tiem pastāvīgi jātur priekšā barība.

Svīres (Cypselidae) ir mazi, bet spēcīgi putni ar stipri garu ķermeni, īsu kaklu un platu, nedaudz apaļumā izliektu galvu. Nestiprais, ārkārtīgi īsais knābis ir nedaudz izliekts un trīsstūra veidā paplašinas uz muguras pusi; žokļi novietoti ļoti dziļā mutes šķēlumā, kas dod putnam iespēju plati izplest rīkli. Spārni ir šauri un, pateicoties iešķībām spalvām, zobeņveidīgi izliekti. Kājas ir īsas un samērā stipras, sevišķi zīmējoties uz stilba daļu; īso pirkstu galos ir ļoti asi, stipri izliekti un no sāniem saspiesti nagi. Segspalvas visumā ir nelielas un cietas.

Alpu svīre (Cypselus melba)

izņēmuma gadījumos ar metalla spīdumu, bet krāsā parasti viengabalainas un tumšas.

Svīres ir izplatītas visās zemes daļās un apdzīvo visas platuma joslas, izņemot aukstos polarapgabalus, un dzīvo visos augstumos, sākot no jūras līmeņa līdz pat sniega līnijai. Viņas sastopamas tikpat labi mežainos apvidos kā arī apgabalos, kur mežu nav, bet visvairāk kalnājos un pilsētās, jo klinšu sienas un namu mūri sagādā viņām vispiemērotākās ligzdu vietas.

Vairāk par citiem putniem, svīres „dzīvo gaisā" šo vārdu īstā nozīmē. Viņu spēki liekas ir neizsmeļami, un nakts miers, šķiet, aprobežojas tikai ar dažām nedaudzām stundām. Priekšzīmīgie spārni dod viņām iespēju bez sevišķām grūtībām dienu no dienas mērīt attālumus, kas kopskaitā dotu simtiem kilometru. Atšķirībā no bezdelīgām, svīres parasti lido ļoti augstos gaisa slāņos, bet dažas sugas paceļas tādos augstumos, ka pilnīgi pazūd mūsu acīm. Gaisa lidojumos mēs viņas pazīstam jau no tālienes, Izplestie spārni atgādina pusmēnesi, un viņu kustības ir tik straujas un spēcīgas, ka putna lidojums vairāk līdzinās kukaiņu skrējienam vai īpatnējam kolibri lidojumam, nekā tam, kādā citi putni parasti izdara savu pārvietošanos gaisā. Uz zemes svīres ir visai neveikli radījumi: še viņas ne tikvien kā neprot iet, — pat vilkties pa zemi viņām liekas stipri apgrūtinoši. Turpretim pa mūru vai klinšu sienām vai alās viņas rāpjas ja nu arī ne diezcik ātri, tad tomēr savu uzdevumu veic puslīdz labi.

Viņu mūžīgi nerimstīgā darbošanās prasa arī ievērojamu spēku patēriņu, un saskaņā ar šo spēku atgūšanai nepieciešamais barības daudzums ir ļoti liels. Svīres ir nesalīdzināmi rijīgākas par bezdelīgām; dažādus kukaiņus, kas ir viņu vienīgā barība, tās aprij ikdienas simtiem tūkstošiem, jo arī spēcīgākās dzimtas sugas, kuras ir apmēram strazda lielumā, pārtiek galvenā kārtā no sīkiem kukainīšiem, kas lidinās gaisā.

No visām maņām pirmā vietā stāv redze, pie kāda slēdziena jānāk, ievērojot lielās bezskropstainās acis. Pēc redzes par nākošo visattīstītāko maņu varētu uzskatīt dzirdi, bet par pārējiem jūtek- ļiem mums tikpat kā nekas nav zināms. Svīres ir sabiedriskas, lai gan par saticīgām viņas nekādā ziņā nevar uzskatīt; tās ir pat ļoti strīdīgi, uz plūkšanos visai kāri radījumi, kuri ķildojas ne tikvien kā ar sev līdzīgiem, bet arī ar citu sugu piederīgiem. Visa viņu būtība izpaužas vētrainās kaislībās; atrazdamies pastāvīgi viņu varā, tās bez apdomāšanās liek uz spēli pat savu pašu drošību.

Pie dzimtas ceļotāju putniem piederošās sugas taisa ligzdas nekavējoties pēc atlidošanas savā dzimtenē, jo viņu uzturēšanās laiks še ir tik īss, ka ar pārošanos un perēšanas uzsākšanu tie nedrīkst kavēties. Skaļi kliedzot, iekarsušie tēviņi stundām ilgi seko viens otram ātrā lidojumā, izcīnīdami augstu gaisā vai ap savām ligzdu vietām niknas savstarpējas cīņas, un bez apdomāšanās uzbrūk citiem alu perētāju putniem, ja vien to mājokļi šķiet viņiem piemēroti.

Arī svīrēm ir savi ienaidnieki, tomēr pēdējo skaits ir visai neliels. Ārkārtīgi ātrais un veiklais lidojums tās labi pasargā un pa lielākai daļai padara viņu vajāšanu nesekmīgu. Gūstniecību svīres nepanes.

Eiropā dzīvo divas šīs ģints sugas. Viduseiropā sastopamas abas sugas; viena izplatās ļoti plaši un tāļu uz ziemeļiem, otra mīt dienvidu kalnainos apgabalos.

Torņu svīre jeb mūru svīre, saukta ari par torņu bezdelīgu (Cypselus apus), garumā sasniedz 18 cm un platumā 40 centimetrus; viņas spārna garums ir 17 cm, astes garums 8 centimetri. Spalvojums ir vienmērīgā brūni melnā dūmu krāsā ar melni zaļu rūdas mirdzumu, it īpaši uz pleciem un kakla. Zodu un rīkli rotā balts plankums. Acs ir tumši brūna, knābis melns, kājas gaiši brūnganas. Abi dzimumi ne ar ko neatšķiras, bet jauniem putniem spalvojuma krāsa ir gaišāka ar visai smalkām bālām spalvu malām.

Putns, kuru mēs sākot ar pirmo maiju līdz augusta mēnesim redzam pie mums, kad viņš skaļi kliegdams šaudās pār pilsētu ielām vai augstu gaisā aplido vecus baznīcu torņus, nav neviens cits, kā torņu svīre. Šī putna izplatības apgabals ir visai liels. Sākot ar Drontheimas doma baznīcu un līdz pat Malagai — visās Eiropas malās, kur vien esmu bijis, es viņu esmu sastapis. Citi atkal ir novērojuši šo putnu Ziemeļāzijas un Vidusāzijas lielākajās daļās. Ziemu viņš pavada Āfrikā un Dienvidindijā. Pirmo no šīm zemes daļām viņš apceļo no viena gala līdz otram. Pie mums viņš ierodas ar lielu noteiktību parasti ar pirmo vai otro maiju un paliek še līdz pirmām augustam. Āfrikas vidienē viņš nonāk jau nedaudzās dienās pēc savas aizceļošanas; jau 3. augustā es redzēju viņu aplidojam Kartumas mošejas minaretu.

Kā liekas, svīres ceļo vienmēr lielās sabiedrībās. Viņas arī atgriežas sabiedrībām, un tādēļ arī tās uzreiz ierauga dučiem un pat simtiem tādās vietās, kur dienu iepriekš nebija ne vienas vienīgas; tāpat tās parasti atstāj pilsētu vienā un tanī pašā naktī. Pēc Nau- maņa, tās savus ceļojumus uzsāk īsi pirms pusnakts.

No sākuma svīres bija tikai klinšu apdzīvotāji, bet ar laiku tās ir atradušas cilvēku mitekļus un pamazām ir palikušas par pilsētu un sādžu putniem. Augstas un vecas celtnes, sevišķi torņus, tās izraudzījās par perēšanas vietām; kad te caurumu tām vairs nepietika, tad putni bija spiesti griesties pie dabīgiem un mākslīgiem koku dobumiem, un tā tie palika par meža apdzīvotājiem. Ja svīres atrod klintis, tad tās apdzīvo viņas no visām pusēm un ari kalnos paceļas apmērām 2000 metru augstumā.

Arī nespeciālistam nav grūti pazīs mūsu svīri. Viņa pilnīgi atšķiras no bezdelīgām ar savām kustībām, savu izturēšanos, dabu ņn darbību. Svīre, tāpat kā viņas radinieki, ir augstākā mērā dzīvs, nemierīgs, kustīgs un ātrs putns. Viņas valstība ir gaiss, te viņa pavada, tā sakot, visu savu dzīvi. Ar pirmo rīta blāzmu līdz pēdējai vakara krēslai svīre lielos locījumos lido uz augšu un leju, pa lielākai daļai ievērojamā augstumā, tikai vakaros vai stiprā lietū, arī zemu. Cik augstu viņa no līdzenuma mēdz pacelties, nav zināms; to var noskaidrot, ja to novēro kalnos. No Montserrata galotnes un no Milzu kalnu šķautnēm es redzēju viņu tik augstu paceļamies virs līdzenuma, cik vien apbruņota acs tai varēja sekot. Kā kalnos, tā ielejās viņa izskrej cauri vairāk kā 1000 metru biezam gaisa slānim. Svire savu lidošanas laiku piemēro dienas garumam. Vasarā, kad saule visaugstāk stāv pie debesīm, viņa lido, kā liekas, bez pārtraukuma no pulkstens trim un desmit minūtēm rītā visvēlākais līdz pulkstens astoņiem un 50 minūtēm vakarā. Mēs nezinām neviena Rietumeiropas putna, kurš lidošanā pārspētu svīri! Viņu raksturo tikpat daudz spēka un izveicības, cik taisni nenogurstošas izturības. Svīre prot ne tikai atdarināt bezdelīgu graciozos un ātros pagriezienus, bet arī šauties pa gaisu ar nepārspējamu ātrumu. - Savus šauros un sirpveidīgos spārnus viņa brīžiem kustina ar tik lielu spēku un ātrumu, ka varam redzēt tikai neskaidru ainu. Te putns piepeši izpleš savus spārnus un graciozi peld un lidinās bez jebkādām redzamām spārnu kustībām. Lidojiens ir apbrīnojams, un tādēļ var aizmirst visas šķietami nepatīkamās svīres īpašības un atkal un atkal ar aizrautību sekot mūsu ātrākajam lidonim. Svīrei ir pa spēkam katrs stāvoklis. Viņa lido augšup un lejup ar vienādu vieglumu, apsviežas vai apgriežas viegli, un ar tādu pat drošību apraksta īsus lokus, kā ļoti lēzenus, tad ar saviem spārniem nirst jau gandrīz ūdenī un nedaudzas sekundes vēlāk pazūd acij neizmērojamā augstumā. Tikai gaisā viņa jūtas tiešām kā mājā, zeme tai ir sveša. Grūti ir iedomāties bezpalīdzīgāku radījumu nekā svīri, kad tā nevar lidot un tai jākustas pa zemi. Par iešanu pie svīres nevar būt vairs ne runa, viņa neprot pat rāpties. Apgalvo, ka tā neesot spējīga no zemes pacelties; tas tomēr nav taisnība, kā es no paša piedzīvojumiem pietiekoši esmu pārliecinājies. Ja tikko saķertu svīri noliek plakani uz zemes, tad tā tūliņ izpleš spārnus un ar spēcīgu spārnu sitienu uzšaujas gaisā, pielietodama savus spārnus ar parasto drošību. Citādi svīre prot vienmēr pielietot savas kājas tur, kur vajaga. Viņa veikli iecērtas stāvos mūros vai dēju sienās, bez tam tā savus asos nagus izlieto ari, lai aizstāvētos.

Svīre ir kliedzējputns, bet nevis dziedātājs; viņas balss ir griezīgas, ķērcošas skaņas, kuras izklausas kā balsieni „spi, spi" vai „kri". Ja putns ir uzbudināts, tad pēdējos balsienus dzird līdz apnikumam, un kad lielāka sabiedrība skraida pa ielām, tad dažreiz tas ir tikko, izturams. Guļas vietās vai ligzdu alās čivina vecie un jaunie putni.

Svīre ir valdīšanas kārs, ķildīgs straujš un pārgalvīgs radījums, kurš stingri ņemot ne ar vienu radījumu un sevišķi nekad ar sev līdzīgiem nedzīvo saticībā; zināmos apstākļos tas citiem dzīvniekiem kļūst par nastu. Ap ligzdas vietām svīres bieži ķildojas skaļi kliegdamas dienām ilgi. Aiz greizsirdības divi tēviņi uzbrūk viens otram gaisā, iecērt nagus viens otrā un nu virpuļo no augšas uz leju. Viņu niknums ir tik liels, ka tie zemē nokrituši vēl turpina cīnīties un tos var tad ar rokām saķert. Tikai pret saviem mazuļiem svīre izrāda maigas jūtas.

Ligzdas vietu svīre izvēlas pēc apstākļiem. Vācijā svīre savu ligzdu ierīko gan baznīcu torņos un augstu celtņu mūru spraugās, gan dažādu koku dobumos, retāk stāvu sienu zemes dobumos. Parasti tā aizdzen strazdus un zvirbuļus no viņiem ierīkotām ligzdām un pie tam ir tik bezkaunīga, ka to neattur pat perējošas strazdu un zvirbuļu.mātītes, bet tā savu ligzdu vārda burtiskā nozīmē met tieši mātītēm vai to mazuļiem uz muguras un tos tik ilgi moka, līdz tic ligzdu atstāj. Nav nekāds brīnums, ka pret tik strauju un bīstamu ienaidnieku pat spēcīgais strazds atstāj savus mazuļus ķezā un svīres ziņā.

Mazuļu šūpulis sastāv no salmiem, siena, sausām lapām, lupatiņām, matiem un spalvām, kūpi ir vai nu paņemti no zvirbuļu ligzdām vai stiprā vējā saķerti gaisā, retāk paņemti arī no zemes vai norauti no koku zariem; visu šo materiālu putns bez izvēles sanes kopā un to visu pārvelk ar lipīgajām siekalām, kuras, tāpat kā pie citām svīrēm, sacietē gaisā. Divas, augstākais trīs ļoti gaļi izstieptas, gandrīz cilindriskas abos galos apmēram vienlīdzīgi noapaļotas baltas olas atrodas ligzdā. Mātīte perē viena pati un pa to laiku tēviņš to baro, tomēr tikai tad, kad ir labs laiks; pie ilgi pastāvoša lietus tēviņš nevar tik daudz barības piegādāt, cik vajadzīgs divām svīrēm, un tādēļ mātīte ir spiesta pati meklēt barību. Mazuļus baro abi vecāki, tomēr tie aug lēni un paiet vairākas nedēļas, līdz tie spēj lidot. Olas atrod agrākais maija beigās un tikko izšķiltus mazuļus jūnija vidū vai jūlija sākumā; lidot mazuļi sāk tikai mēneša beigās.

Svīre pārtiek no ļoti maziem kukaiņiem, par kuriem ir grūti ko teikt, jo kad putnu nogalina, tad tas savu barību pa lielākai daļai jau sagremojis, mazākais tā saspiedis, ka nevar pazīt. Katrā ziņā tās kukaiņu sugas, kuras sastāda svīru galveno barību, lido ļoti augstos gaisa slāņos un tikai labam laikam iestājoties. Tikai tā arī ir izskaidrojams dažādās vietas dažādais svīru ierašanās un uzturēšanās laiks. Ka svīre, tāpat kā vipas radinieki, nenicina visdažādākos lidojošos kukaiņus, piemēram dundurus, vaboles, mazus taurenīšus, odus, knišļus, spāres un citus, mēs zinām no tā, ka šo kukaiņu atliekas ir atrodamas atrijumos; viņi tomēr nesastāda putna galveno barību. Arī svīrei, tāpat kā visām šīs dzimtas sugām, ir vajadzīgs ievērojams daudzums barības, lai aizvietotu savu ārkārtīgo spēku patēriņu. Daži novērotāji apgalvoja, ka svīre nedzerot; šis apgalvojums tomēr ir maldīgs, ko es varu apgalvot, pamatodamies uz saviem personīgiem novērojumiem. Svīre mazgājas, liekas, tikai tad, kad līst lietus; ūdenī, kā bezdelīgas, viņas ne- nirst. Svīres gandrīz nepārtrauktais darbīgums izskaidrojams vienīgi tikai ar mūžīgo izsalkumu; no otras puses svīre vajadzības gadījumā ārkārtīgi ilgi var gavēt; ja sagūstītu svīri atstāj bez barības, tad tā badā nonīkst tikai pēc sešām nedējām.

Visām svīrēm ir maz ienaidnieku. Pie mums svīri redz tikai lidojam, un lidojumā tik pārsteidzoši ātru putnu vajā augstākais dzeltenais vanags. Viņas ziemas ceļojumā to apdraud arī tās pašas dzimtas citi vanagi. Mazuļiem dažreiz uzbrūk miega pele un citi kāpelējoši grauzēji, tomēr varbūt tikai tad, kad, kā jau minēts, ligzda atrodas vecās strazdu ligzdās vai arī koku dobumos.

Par salanganām (Collocalia) sauc jau pirms vairākiem gadu simteņiem zināmas, bet vēl šo baltu dienu maz pazīstamas svīres, kuras taisa slavenās ēdamās ligzdas. Šīs ģints iezīmes ir: neliels augums, ļoti mazs un stipri izliekts knābis un ļoti vāji attīstītas kājas, kuru pakaļējais pirksts ir pavērsts uz astes pusi, diezgan gari spārni, kuru otrais loceklis ir garākais, un vidēji gara aste ar taisni vai viegli izgriestu astes galu. Spalvas ir diezgan cietas, bet vienkrāsainas. No iekšējām daļām sevišķu ievērību pelna loti attīstītie siekalu dziedzeri.

Ģints pirmtips, salangana (Collocalia nidifica), tikko pārspēj lielumā mūsu krastu bezdelīgu; viņas garums ir 13 cm, platums — 30 cm, spārnu garums — 12 cm un astes garums — 6 cm. Ķermeņa virspusē spalvas ir tumšā pelnu melnganbrūnā krāsā ar rūdas spīdumu, ķermeņa apakšpusē pelnu pelēki brūnā krāsā. Vāji izgriestās astes spalvas ir drusku tumšākas nekā ķermeņa virspuses spalvas un vienkrāsaini melnas. Acis ir dziļi brūnā, knābis, kā arī kājas melnā krāsā.

Salangana (Collocadia nidifica)

Agrākos laikos salanganas bija pazīstamas tikai kā Sunda salu apdzīvotājas; jaunākā laikā tās ir novērotas Assamas kalnos, Nil- gerrisā, Sikkimā, Arrakanā, gar Bengalijas jūras līča austrumkrastu, Siāmā, Kochinchinā uz Ceilonas, Nikobaras un Andamas salās. Salangana ir tā suga, par kufu ir visvairāk rakstīts un dzejots. „Ķīnas krastos," tā saka vecais Bonciuss, «perēšanas laikā no zemes iekšienes uz jūras klintīm atskrej mazi putniņi, kuri pieder pie bezdelīgu dzimuma un no jūras dūņām pie klinšu pamata salasa valkanu vielu, kura ir vai nu zivju ikri vai vaļu atkritumi, un no šīs masas taisa savas ligzdas. Ķīnieši noplēš šīs ligzdas no klintīm un tās ļoti lielā skaitā aizved uz Indiju, kur tās pērk par dārgu naudu, tad izvāra vistu vai aunu mērcē, un tā sagatavotas ligzdas gārd- ēži ciena vairāk nekā jebkuru citu augšleju kairinājumu." Līdz pat jaunākam laikam ir pieturējušies pie šāda ieskata. Gandrīz visi ceļojumu aprakstītāji ir tanīs ieskatos, ka ēdamo ligzdu viela ir ņemta no jūras vai vismaz tā ir jūras ražojums. No Bernsteina aptverošiem novērojumiem mēs zinām no kādām vielām sastāv šīs ēdamās bezdelīgu ligzdas.

Ēdamās ligzdas pēc sava ārējā izskata bija pazīstamas no seniem laikiem, un vairāki senie pētnieki ir devuši labus un rūpīgus viņu aprakstus. Vispār šai ligzdai ir olas čaumalas izskats, ja mēs olu iedomājamies gareniski sagriestu četrās līdzīgās daļās. No augšas ligzda ir vaļēja, kamēr klints, pie kuras tā ir piestiprināta, izveido ligzdas pakaļējo sienu. Ligzda pati ir ārkārtīgi plāna; tomēr tās augšējā brīvā mala izplešas uz abām pusēm dažāda stipruma spārnveidīgās piedevās, pie kam ligzda ar platāko, lēzeno pamatu ir saistīta ar akmeņiem, kun arī izveido ligzdai galveno atbalstu. Kā jau minēts, ligzdas siena ir ārkārtīgi plāna, pa lielakai daļai caurspīdīga un sastāv no bālganas vai brūnganas mālveidīgas vielas, kurā jau pie paviršas apskatīšanas var saskatīt skaidras šķērs- svītras. Šīs šķērssvītras iet viļņveidīgi, vairāk vai mazāk noteiktā virzienā, un redzams ir cēlušās no ligzdas vielas slāniskas uznešanas. Tās ir vienīgās struktūras pēdas, ko pie šīm ligzdām var novērot. Tumšākās, brūnākās, tirdzniecībā mazāk cienītās ligzdas es turu par vecākām, kurās putni jau ir izperējuši mazuļus par jaunākām.

Šinī ligzdā bez paklāja putns nodēj divas balti spīdošas, diezgan garas un noasinātas olas. Dažreiz atrod arī trīs olas; tomēr divas ir parastākais skaits. Olu gareniskais caurmērs ir gandrīz 20 milimetri, bet šķērscaurmērs četrpadsmit milimetri.

Trešā šķira Kolibri (Stridores)

„No visiem dzīviem radījumiem kolibri ir skaistākais ārējā veidā, krāšņākais pēc krāsas. Dārgakmeņi un metalli, kuriem mūsu māksla dod viņu mirdzumu, nevar mēroties ar šīm sīkajām būtnēm. Šis mazais putns ir dabas meistara darbs. Tā viņu ir apbērusi visām dāvanām, no kurām citiem putniem ir piešķirtas tikai atsevišķas. Vieglums, ātrums, izveicība, piemīlīgums un bagāta rota — viss tas ir piešķirts šim viņas mazam mīlulim. Smaragds, ru- bins, topazs vizuļo uz viņa ģērba, kuru tas nekad neaptraipa zemes putekļiem, jo visā savā ēteriskā dzīvē viņš daudz, ja uz acumirkli pieskaras zemei. Viņš vienmēr ir gaisā un rotaļājas no puķes uz puķi, kuru svaigums un kuru mirdzums viņam pieder un kuru nektāru viņš dzer.

Kolibri apdzīvo tikai tās zemes joslas, kur puķes nepārtraukti atjaunojas, jo tās viņa dzimtas sugas, kuras pa vasaru aiziet līdz mērenām joslām, paliek tur tikai īsu laiku. Liekas, ka viņi seko saulei, iet ar viņu uz priekšu un atpakaļ un ar zetira spārniem staigā mūžīgā pavasara pavadonībā."

Tā B i f f o n s (Buffon) raksta savā gleznainā valodā, bet arī visi viņam sekojošie dabaspētnieki un pat nopietnākie no tiem, apbrīnojot šos putnus, pieslēdzas viņam. „Kupš gan būtu tāds," jautā 0 d i b o n s, „kurš apbrīnodams neapstātos, ieraugot vienu no šiem piemīlīgiem maziem radījumiem švirkstot šaujamies pa gaisu, kā apburtu noturamies viņā uz vietas vai slīdam no puķes uz puķi, mirdzam, it kā viņš pats būtu tikai varavīksnes ga'Jals, kurš ir tik piemīlīgs, kā pati gaisma?" — „Kolibri," domā V at ērto n s, „ir īstais paradīzes putns. Vajag viņu redzēt šaujamies pa gaisu ar domu ātrumu. Tagad viņš ir rokas garuma attālumā no tavas sejas, acumirklī viņš ir pazudis un vienu acumirkli vēlāk viņš atkal spēlējas ar puķēm un ziediem. Tagad viņš līdzinājās rubinām, tagad topazam, drīz pēc tam smaragdam un drīz atkal vizošam zeltam." — „Nav citas putnu dzimtas virs zemes," saka B urm e i s t e r s, „kura būtu skaistāka krāsā, graciozāk veidota un skaitā bagātāka par šiem visādā ziņā interesantākiem un īpatnējākiem amerikāņu putniem. Vajaga būt redzējušam šos brīnišķīgos radījumus dzīvus viņu dzimtenē, lai varētu pilnīgi apbrīnot visu viņu dabas piemīlīgumu." Apbrīnojot kolibri visi pētnieki ir vienis pratis.

Šādā vai tādā ziņā kolibri atgādina citus putnus, bet viņi to tikai atgādina; salīdzināties, tiem blakus nostāties — viņi neļaujas. Ja apsver katru īpatnību, ja ievēro viņu pazīmju kopību, tad grūti nāksies atzīt viņus par līdzīgiem citiem putniem. Viņu vispārīgais izskats ir ļoti patstāvīgs un viņu dzīves veids, kurš ir viņu uzbūvei labāks izskaidrojums, nekā mēs to varam dot vārdiem, nav līdzīgs neviena cita putna dzives veidam. Švirkst- sp ār ņ i, kā es tos saukšu, ir, ja tā var teikt, kukaiņi savā klasē. Viņu kustības veidam, viņu barības iegūšanai, viņu būtnei ir nepārprotama līdzība ar zināmiem kukaiņiem, īpaši ar tauriņiem. Kolibri ir putni, kad tie sēž, kukaiņi putnu veidā, ka viņi kustas. Tie ir pielīdzināti svīrēm; viņiem ar tām ir līdzība tomēr tikai spārnu uzbūvē. Viņi ir novietoti arī pie tievknābjiem un sevišķi pie medus sūcējiem, bet viņi visādā veidā atšķiras no tiem. Tikpat labi tos varētu skaitīt par dzeņu tuviem radiniekiem, jo viņu mēles uzbūve galvenos vilcienos saskan ar dzeņu mēles uzbūvi. Bet tie tikpat maz ir dzeņi, kā svīres vai tievknābji. Kur viņus arī nenovietotu, visur tie stāv atsevišķi, un es ceru, ka nekļūdos, ja viņiem ierādīšu īpašu šķiru.

Švirkstspārņu lielums svārstās tālās robežās, jo vieni pēc ķermeņa apjoma līdzinājās maziem bišu ēdējiem, citi nebūs lielāki par zemesbiti. Ķermenis pa lielākai daļai ir stiepts vai vismaz tāds izskatās, jo bieži aste ir ievērojami gara, bet pie tām sugām, kurām ir ļoti īsa aste, tūliņ krīt acīs, ka ķermeņa uzbūve ir jāskaita par ļoti druknu, spēcīgu. Knābis ir stiepti tievs, garš, viegli nosmai- lots, taisns vai tikko liekts, drīz daudz garāks par galvu, drīz tikpat garš kā tā, dažreiz gandrīz tikpat garš kā viduklis, reti vēl garāks; viņš ir klāts smalku ādveidīgu raga maksti, gals pa lielākai daļai taisns, mala vienkārša, dažreiz gals drusku āķains un mala priekšgalā smalki zāģa veidā robota. Kājas ir uzkrītoši mazas un graciozas. Panti vēl dažreiz ir spalvām klāti; spalvas tad vairāk pieguļ nekā izceļas. Kājas pirksti drīz ir pilnīgi šķirti, drīz pamatā drusku saauguši un klāti īsām vairogu plātnēm, nagi ir sevišķi asi, smaili un gandrīz tikpat gari kā paši pirksti, atsevišķos gadījumos gandrīz gaiāki. Spārni ir gari, pa lielākai daļai šauri un drusku sirpja veidā liekti. Aste vienmēr sastāv no desmit spalvām, bet tās ir ārkārtīgi dažādi izveidotas. Ļoti daudzām sugām aste ir spīles veidīga, ārējās spalvas tomēr ir vairāk vai mazāk garākas par vidējām, pie dažiem tik daudz, ka viņas pārsniedz to garumu sešas un daudzas reizes, pie citiem tik daudz.

Spalvas ir diezgan cietas un samērā ar putna lielumu to ir bagātīgs vairums, viņām nav gandrīz nemaz dūņainu sastāvdaļu un tās sedz ķermeni nebūt ne vienmērīgi, bet gan ir pagarinātas viņa dažādākās vietās. Tā, dažiem kolibri ir īsāki vai garāki cekuli, citiem ir pagarināta krūšu spalva, vai ari ir bārdai līdzīgi spalvu pušķi. Acij apkārt diezgan plats gredzens paliek kails. Acu plak- stienu malas skropstu vietā ir klātas mazām zvīņveidīgām spalvām. Skatoties pēc dzimuma un vecuma ģērbs uzrāda lielākas vai mazākas atšķirības, un ne tikai attiecībā uz krāsu, bet arī greznuma ziņā.

1. Garastainais elfs (Heliactinus comutus) 2. Zobenknābis (Docimastes cnsifer) 3. Ziedskūpstis (Heliothrix aurita) 4. un 5. Karogu silfi (Steganurus undervvoodi)

Mēs vēl par daudz maz pazīstam dažādo švirkstspāi'ņu dzīvi, lai varētu izcelt dažādības, kuras bez šaubām izteiksies vienas vai otras sugas dzīves veidā. Ikviens apraksts, kurš līdz šim ir sniegts, vairāk vai mazāk dod visa kolibri kopuma ainu.

Pie vientuļu kolibri grupas (Phaethorninae) pieder saules kolibri (Phaētomis). kuri ir viena no sugām bagātākām ģintīm šinī apakšdzimtā. Viņus raksturo viņu nespēcīgais, viegli liektais un nerobotais, lielais un garais knābis, graciozās un mazās kājas, kuru panti ir viegli spalvām klāti, ar ļoti lieliem nagiem apbruņotie pirksti, kā arī garā, ķīļveidīgā aste, kuras vidējās spalvas parasti tāļu pārsniedz pārējās.

Vientulis (Pliaētbornis superciliosus) pieder pie lielākiem kolibri. Viņa garums ir astoņpadsmit, spārnu garums seši, astes garums septiņi centimetri. Spalvas ir virspusē neskaidri metalla zaļas, apakšpusē salkani pelēkas. Muguras spalvām ir sarkani dzeltenas malas, apakšpusē viņas ir vienkrāsainas. Virs un zern acs velkas ba'i rūsgandzeltena svītra. Virsknābis ir melns, apakšējais līdz vidum bāli dzeltens, kājas ir miesas krāsā. Mātīte atšķiras ar astes īsumu un ar drūmāku krāsu. Viņa ir par pieciem centimetriem īsāka par tēviņu. Šīs sugas dzimtene ir ziemeļu Brazilija un Gvia- na. Iemīļotās uzturas vietas ir klaji, ar krūmājiem mainošies apgabali.

Pie meža nimfu (Lampornithinae) apakšdzimtas, samērā lieliem kolibri, pieder mango (LampoTtis mango), viena no šīs šķiras visizplatītākām un visbiežāk sastopamām sugām. Vizošo kolibri ģints (Lampo»nis), kuras priekšstāvis viņš ir, raksturojas ar diezgan garo, redzami liekto, plato, visā savā garumā plakano knābi un īso noapaļoto asti. Spalva galvenā kārtā ir vara zaļa ar vara spīdumu, plata; no žoda sākot pār ķermeņa vidu līdz apakšējām spārna segām ejošā svītra ir melna, sānos, sākot ar mutes kaktu līdz spārnu p'eciem viņu ierobežo garena, dziļi safira zila svītra, pakaļas apgabals ir balts. Melnbrūniem spārniem ir vājš vara mirdzums. Abas vidējās astes spalvas ir zaļas, sānos atrodošās ir purpura va'a sarkanas ar zili melni vizuļojošu ārējo un iekšējo malu. Knābis ir melns, jaunībā brūns, tāpat ari kājas ir melnas. Mātīte ir virspusē gaišāka par tēviņu, apakšpusē balta ar melnām gareniskām svītrām. Garums ir 10,5, platums 20. spārnu garums 7, astes garums 4 centimetri. Mango piemāio gandrīz visā Brazīlijā, bet viņu sastop ari Paragvajā un uz Antilēm; tas ir nomedīts pat jau Floridā.

Kalnu nimfu (Oreotrochilus), kuras sastāda zoben- spārņu (Campylopterinae) apakšdzimtas pazīstamāko ģinti, knābis ir augstākais vidēji garš, stiprs un augsts, bez smalkiem malu robiem blakus galam, aste īsa un gandrīz taisni nogriezta, noapaļota tikai pie sānu stūres spalvām, spalvas spīdošas, virspusē pa lielākai daļai zilas vai zaļas, apakšpusē gaišākas: apakšpuse sevišķi greznota ar visdzīvākās metalla krāsas lepojošos kakla laukumu. Abi dzimumi parasti redzami atšķiras ar savu krāsu. Viena no šīs grupas krāšņākām sugām ir Čimborazo putns (Oreotrochilus chimorazo). Viņa garums ir 12,5, astes garums 6 centimetri. Putns pamatoti nes savu vārdu, jo līdz šim tas ir atrasts vienīgi Čimborazo kalna apkārtnē un pie tam četri līdz pieci tūkstoši metru augstumā virs jūras. Radniecīgas sugas apdzīvo citas Andu kalnu virsotnes.

Dārgakmeņputni (Topaza) spārnu uzbūves ziņā vēl līdzinājās kalnu nimfām, kaut gan viņu priekšspārni nav tik izplesti. Topaza kolibri (Topaza pella) var spalvu krāšņumā sacensties ar visiem citiem kolibri. Galvas virsus un saite ap rīkli ir samta melni, viduklis ir vaja sarkans ar pārēju granata sarkanā un zeltaini spīdošs, rīkle zelta krāsā, pie zināma apgaismojuma smaragda zaļa, pie cita spīdoši topaza dzeltena. Astes segas spalvas ir zaļas, spārni ir sarkani brūni, iekšējās spalvas ir rūsas krāsā, vidējās astes spalvas zaļas, viņām sekojošās, kas par astoņiem centimetriem garākas par pārējām, kastāņu brūnas, ārējās sarkani brūnas. Garums, pagarināto astes spalvu dēļ, ir vairāk par divdesmit centimetriem. Topaza kolibri rādās būt ierobežots uz Gvianas. Viņš apdzīvo upju krastus, īpaši tos, kuri ir biezi apēnoti. Otra, ļoti līdzīga suga dzīvo Amazones upes augšgalā.

Puķu nimfas (Heliotrichinae) parasti ir stipri veidoti, diezgan lieli švīkstspārņi, ku] i pievienojas iepriekš aprakstītām grupām ar savu spēcīgo ķermeni un savu asti, kas ir vienā garumā ar salocītiem spārniem. Ari knābis ir spēcīgs, bet viņa gals nav robots. Abi dzimumi vairāk vai mazāk atšķiras savā starpā ar savu krāsu.

Ziedskūpstim (Heliothrix aurita), vienā vārdā ar viņu nosauktas ģintas (Heliothrix) priekšstāvim, muguras spalvas un rīkles sāni ir dzīvi vara zaļi, spārnu spalvas pelēki melnas ar vio- lētu atspulgu. Apakšpuse ir tīri balta, tāpat kā trīs ārējās spalvas katrā astes pusē, kamēr vidējās astes stūres spalvas ir ar tērauda zilu atspulgu. Zem acs sākas samta melna svītra, kura tālāk iepakaļ vairāk izplešas un beidzot izzūd tērauda zilā vīlē. Tēviņa garums ir 15, mātītes garums 11 cm, pirmā aste ir 6,5 centimetri, otras 2,8 centimetri gara. Pēc Vīdas prinča, ziedskūpstis Brazilijā ir diezgan rets, pēc Burmeistara viņš apdzīvo austrumu krasta meža apgabalu lejup līdz Rio de Žaneiro. Gvianā viņu aizvieto kāda ļoti līdzīga suga. Pārējie radinieki apdzīvo Dienvidamerikas rietumus.

Pēdējā apakšdzimta, kuru mēs ievērosim, aptver feju kolibri (Trochilinae), zināmā mērā visas šķiras pirmveidu. šai grujjai piederošās sugas raksturo ārkārtīga formu bagātība.

Kolibri vārda šaurākā nozīmē (Trochilus colubris) pieder šai grupai un ir īpašas ģints (Trochilus) priekšstāvis. Ģints pazīmes ir jāmeklē gludā, par galvu garākā knābī, dziļi izgrieztā, bet pie ārējās spalvas drusku saīsinātā astē, šauros sānu spārnos un īsās vājās ar slaidiem pantiem. Virspuses spalvas ir tumši bronzas zaļas un zoda un rīkles līdz kakla sāniem spilgti vara uguns sarkanas, zināmā apgaismojumā viegli atspulgo zaļganā krāsā, apakšpuses spalvas ir netīri baltas, ķermeņa sānos vara zaļas, spārnu un ārējās astes spalvas ir tumši brūnas ar vāju metalla atspulgu. Acs ir brūna, knābis melns, kāja brūngana.

Kolibri apdzīvo Ziemeļamerikas Savienoto Valstu austrumu daļu no piecdesmitseptītā platuma grāda līdz tālākiem dienvidiem un no Atlantijas krasta līdz Klusās jūras krastam, bet savā ziemas ceļojumā viņš apmeklē arī Vidusameriku un Vakarindijas salas.

Greznie elfi (Lophornis) ir ļoti krāšņi dzīvnieki. Tēviņu kakla spalvas ir sevišķi attīstītas, viņas izveido krāšņu apkakli, kura sastāv no vairāk vai mazāk šaurām, garām spalvām ar brī- "nišķīgu zīmējumu un kuru putns nēsā piekļaujot vai arī atkarus, galvas virsu spalvas parasti ir tāpat pagarinātas. Knābis ir apmēram galvas garumā un gari stiepts, pirms gala drusku paresnināts. Spārni ir mazi un šauri, īsāki nekā aste, kura atšķiras ar platām, diezgan vienāda garuma spalvām.

Kura no šīs grupas dažādām sugām ir skaistākā, grūti teikt, jo viņas visas sacenšās krāšņumā. Aprakstam es izvēlēšos skaisto elfu (Lophornis ornata). Vidukļa spalvas ir bronzas zaļas, galvas virsus pagarinātās spalvas brūngani sarkanas; šaura saite, kas iet šķērsām pāri pār muguras lejas daļu, ir balta, sejas laukums zaļš ar krāšņu atspulgu. Apkakles spalvas, kuras pagarinātas pakāpienos, ir gaiši sarkanbrūnas, galā ar vizošiem zaļiem plankumiem. Spārnu spalvām ir tumši purpurbrūna, astes spalvām tumši brūni sarkana krāsa. Knābis ir miesas sarkans, galotnē brūns. Mātītei visas krāsas ir bālākas, un apkakles, cekula un vizošā plankuma ap knābi nav nemaz.

Kolibri bez izņēmuma pieder Amerikai, un vairāk par citiem spārnotiem mugurkaulniekiem viņi ir šai zemes daļai raksturīgi. Viņus še atrod, kur vien zeme spēj radīt puķes un ziedus, no Silkas līdz Horna ragam. Ziemeļamerikas kolibri ir novērots pat uz Lab- radora. Kādu sugu, kura viņu aizvieto rietumos, kārtīgi sastop vēl pie Kolumbijas upes, tāpat šo pēc izskata tik nespēcīgo putnu sastop Ugunszemē. Amerikas ekvatora zemes ir ar viņiem sevišķi bagātas. No 390 sugām, kuras U o 11 e s s pieņem, 270 atrodas Dienvidamerikas ekvatora zemēs, 100 (pa daļai tās pašas) Ziemeļamerikas tropos, 15 dienvidu puses mērenā joslā, 12 ziemeļu pusē un 15 An- tiļu salās. Tomēr būtu maldīgi domāt, ka ieleju meži, kuros augu dzīve sasniedz augstāko attīstību, būtu švirkstspārņu īstenā paradīze. šo mežu brīnišķīgi krāšņās puķes protams tie neatstāj novārtā, gluži otrādi, vismaz uz laikiem tie viņas aplido un pārmeklē, bet ziedu vairums nav tas, kas noteic viņu sugu bagātību, bet gan to dažādība. Mūsu pētījumu līdzšinējais stāvoklis ļauj pieņemt, ka Dienvidu- un Vidusamerikas kalnu apvidi dod mājokli vislielākam kolibri sugu skaitam, un tur šīs šķiras formu bagātība parādās vis- uzkrītošāk.

Meksika, kā rādās, ir no kolibri iecienīta zeme: viņa ir dzimtene vairāk kā piektai daļai no visiem švirkstspārņiem, kuri līdz šim ir pazīstami, un var pareģot, ka tiem, kuri še atrasti, nāks vēl klāt daudzi līdz šim nepazīstami, kolīdz maz pazīstamo valsti labāk izpētīs. Meksikā, zināms, ir viss, kas šādai daudzējādībai ir nepieciešams. Viņa ir pārmaiņām bagātākā Vidusamerikas zeme, tur ir visas augstumu joslas un reizē ar to dažādi gada laiki vai, vismaz, to siltumu grādi. Novērotājs, kurš šo brīnišķīgo zemes gabalu apstaigā, redz sevi visapkārt vizošu būtņu aplidotu. Viņš tās atrod kā karstās ielejās, tā ledainās augstienēs, tur, kur ūdens liek parādīties savam atdzīvinošam spēkam un rada visu ekvatora zemju pārpilnību, tur, kur saules iededzinātais līdzenums baro tikai kaktusu un no šejienes augšup līdz vulkānu akmeņainām kraujām. „Viņi," kā G ū 1 d s izsakās, „savu neatdarināmo greznumu ienes pat vulkānisko gruveklu spraugās, viņi apdzīvo apgabalus, kur nenomal- dās neviena cilvēka kāja, savas maigās skaņas viņi čukst auksto kalna tuksnešu kurlā ausī." Bet viņu iemīļotākās uzturēšanās vietas katros apstākļos ir puķainās pļavas un stepju apgabalu ziedošie krūmāji, ziedoši stāvošie krūmi un dārzi. Te viņus redz aizsteidzamies cieši virs zemes, rotaļājamies no vienas puķes uz otru un noturam savas medības bieži vien visciešākā sabiedrībā ar medu sūcošām bitēm un nektāru sūcošiem tauriņiem."

īsti gāju putni ir tās sugas, kuras mājo ziemeļu vai dienvidu mērenā joslā. Viņas parādās gandrīz ar to pašu noteiktību, kā pie mums bezdelīgas, uzturas zemē, perē, un aukstam laikam iestājoties, uzsāk atkal ceļojumu uz siltākiem apvidiem. Odibons domā, ka ceļojums notiekot nakti, bet pats par sevi saprotams, ka viņš neko noteiktu par to nevar teikt. Es saku — pats par sevi saprotams; jo švirkstspārņu novērošana nebūt nav viegla. Citiem gāju putniem var sekot ar redzi un dzirdi, — pie kolibri šīs maņas atsakās kalpot. Arī visredzīgākā acs pazaudē švirkstspārni vai arī vairs nav spējīga viņu ieraudzīt, un tikpat maz norādījumu var dot auss par viņu kustības virzienu un attālumu. Kolibri pārsteidz vienmēr, jo viņš vienmēr atstāj burvīgas parādības iespaidu. Viņš piepeši ir klāt, bez kā īsti noteikti būtu zināms, no kurienes viņš ieradies un tikpat piepeši tas atkal pazūd.

Ja grib šo putnu dzīvi saprast, tad vispirms vajaga mēģināt iepazīties ar viņu lidojumu. Viņš, tā teikt, nosaka visu dzīvi, īsteni viņš tikai kolibri pataisa par to, kas tas ir. Neviens cits putns tā nelido, kā viņš, un taisni tādēļ ari švirkstspārņus nevar salīdzināt ar citiem. „Iekams es viņus nebiju redzējis," saka Sossīrs (Saussure), „es nekad nevarēju iedomāties, ka kāds putns var kustināt savus spārnus ar tādu ātrumu, kā to dara kolibri. Viņi lidinājās gaisā, drīz zibeņa ātrumā šaujoties projām, drīz atkal turoties vienā un tanī pašā vietā. Viņu lidojums ir divkārši dažāds: bultas ātrā šaušanās uz priekšu taisnā virzienā katrā ziņā atšķiras no plivināšanās uz vienas un tās pašas vietas. Ir skaidrs, ka pēdējā kustība prasa vislielāko spēku piepūlējumu, jo putnam, lai noturētos līdzsvarā, vajaga vienādi stipri sist ar spārniem kā uz augšu, tā uz apakšu, šī kustība ir tik ātra, ka beidzot no spārniem nav vairāk nekas redzams." Bet arī viņa izturēšanās un dzīves veids ir steidzīgs, kā Sossīrs saka, drudžains. „Viņu dzīve rīt paaugstinā- tākā veidā nekā kautkurai citai mūsu zemes lodes būtnei. No rīta līdz vakaram tie steidzas pa gaisiem meklējot ar medu pildītas puķes. Tos redz pienākam, nostājamies zibeņa ātrumā vertikāli puķes priekšā, turamies uz vietas bez kautkāda balsta, vēdekļveidīgi izplēšam asti un tanī laikā iegremdējam atkārtoti savu mēli kausa iekšienē. Nekad viņi nenolaižas uz zieda, un rodas iespaids, itkā tie vienmēr steigtos, vienmēr būtu tik nevaļīgi, ka viņiem priekš tā pietrūktu laika, šāviena ātrumā viņi piesteidzas, pēkšņi pietura, augstākais uz dažām sekundēm nosēžas uz kāda maza zara un tad atkal aizlaižas ar tādu ātrumu, ka viņu aizlaišanos tikko ievēro."

Vēl sīkāk viņu ierašanos un pazušanu attēlo Ņūtons. „Pirmā," viņš saka, „tik pilnīgi atšķiras no visa redzētā, ka tas, kurš nav krustojis Atlantijas okeānu, nekad nespēj gūt par to skaidru ainu. Pat salīdzinājums ar lidinošos sfinksu var kolibri tikai nākt par sliktu.

Izbrīnā stāvam kādas puķes priekšā te pēkšņi starp viņu un aci pa- rādās mazs tumšs priekšmets, kāda lieta, kura izskatām itkā uzkārta starp četrām krustotām drātīm. Vienu acumirkli ilgi to redz puķes priekšā; paiet vēl viens acumirklis, un viņš nostiprinājās; tad, var manīt, ka starpu starp katru drāšu pāri aizņem pelēka migla; vēl viens acumirklis — un metot safira un smaragda gaismas staru, viņš šaujas projām tik ātri, ka acs viņam nespēj sekot, vārds paliek neteikts, pamodusies doma paliek nedomāta. Kamēr švirkst- spārnis paliek vienā un tanī pašā vietā, spārnu vēdiena troksnis nav dzirdams, bet tiklīdz viņš uzsāk ātrāku kustību, tad rada asu dūcošu skaņu, kura kolibri putniem ir tieši sagādājusi ,,dūcošo putnu" nosaukumu. Skaņa ir dažāda atkarībā no dažādām sugām, pie lielākiem tā vispār ir dobjāka nekā pie mazākiem, atsevišķiem tik īpatnēja, ka tos var pazīt pēc viņu dūkšanas.

Negribot vienmēr ir atkal jāatgriežas pie domām, ka švirkst- spārnis ir skaitāms par spārnotu tauriņu. Tas nav jāsaprot bil- žaini, bet burtiski. „Sperot savu pirmo soli Jamaikas stepēs," saka Sossīrs, „es redzēju kādu vizoši zaļu kukaini steidzīgā lidojumā pielaižoties pie kāda krūma un atkārtoti slīdam no viena zara uz otru. Mani augstākā mērā pārsteidza izveicība, ar kādu dzīvnieciņš izvairījās no mana tīkla, un kad es beidzot to sagūstīju, es brīnējos vēl vairāk, jo biju kukaiņa vietā saķēris putnu. Ir tiešām tiesa, ka kolibri piemīt ne tik vien kukaiņu izskats, bet arī izturēšanās, kustības un dzīves veids." Tā. kā Sossīram, ir klājies arī citiem. Un diezgan dīvaini: arī paši kolibri, kā rādās, saskata attiecīgos tauriņos vismaz sāncenšus savā amatā. Pēc Sossīra novērojumiem, viņi uzsāk ar tauriņiem īstas cīņas, seko tiem no puķes uz puķi, no zara uz zaru un vajā tos tik ilgi, kamēr aizdzen projām. Bieži viņi sabojā tiem spārnus, šie uzbrukumi acīmredzot notiek aiz greizsirdības, varbūt aiz barības skaudības, bet tie ir augstākā mērā raksturīgi kā vajātājiem tā vajātiem.

Daži ceļotāji runā par krāšņo krāsu spēli, kādu tie esot pie kolibri novērojuši; viņu atstāstījumi tomēr ir pareizi tikai zem zināmiem noteikumiem. No visa tā krāsu krāšņuma, kādu šie dzīvie dārgakmeņi uzrāda, tad tie laižas, parasti nekā neredz. Viņš parādas tikai tad, kad tie atpūšas, vai nu švirkstot, apstājušies kādas puķes priekšā, nekustinot, atskaitot spārnus, nevienu citu ķermeņa daļu, vai arī kad tie nolaižas atpūsties uz kāda zara. šo kustības veidu gan domā arī šomburgks. „Acs," viņš saka, „kura mirkli agrāk vēl klusu bija apbrīnojusi ziedu, nākošā acumirklī redzēja virs viņa lidinoties kādu topaza kolibri, bez kā varētu pateikt, ka viņš tur ir nokļuvis, līdz tas tāpat domu ātrumā karājas kādā citā vietā virs zieda krāšņuma, trīsot un vizuļojot. Ja es apskurbušo aci griezu citā virzienā, uz kādu citu koku, tad es tur uzgāju to pašu mānošo un sajūsminošo spēli: še es sastapos ar piemīlīgo rubīnu, tur kvēlojošo zelta pilienu vai ar tūkstoškārt atspoguļojošo safīru, līdz beidzot visas šīs lidojošās vizuļujošās dzirksteles apvienojās kairinošā vaiņagā, bet pēkšņi atkal izšķiroties, iesāka agrāko kairinošo spēli. Bet ir arī atsevišķi putni, kuru krāsu krāšņums spīd un laistas arī, kad tie laižas.

Kopš seniem laikiem ir nodibinājies ieskats, ka neviens no švirkstspārņiem nevarot dziedāt. Vispār tas rādās būt pareizi. Bet jau tagad ir vesela rinda novērojumu, kuri apliecina pretējo. Vī d a s princis apzīmē viņu balsi par „ļoti neievērojamu sīku skaņu", un atgādina kādā citā vietā, ka kolibri licis atskanēt savai „skaļai, īsi aicinošai balsij". Burmeisters turpretim saka: ,.švirkstspārņi nebūt nav mēmi, jo kad viņi kaut kur nolaižas uz kādu sausu zaru un tur kādu laiku atpūšas, tad tie laiku- no laika liek atskanēt savai klusai, čiepstošai balsij. Es esmu to bieži dzirdējis un arī novērojis virs manis lapu ēnā sēdošo putnu, ka viņš šad un tad ar maigo aicinošo saucienu uz acumirkli izmeta ārā no knābja savu smalko šķelto mēli."

Kolibri maņas, kā rādās, ir attīstītas diezgan vienmērīgi un augsti. Labi izveidotais, izceltais galvas kauss jau iepriekš ļauj spriest, ka arī tīri garīgās švirkstspārņu īpašības atrodas uz diezgan augstas attīstības pakāpes. Kolibri galvenā barība ir kukaiņi, galvenā kārtā vaboles. Tos, kopā ar mazām mušām, parasti atrod viņu kuņģos. Pirmos viņi nolasa no puķēm un pēdējos ķer lidojumā. švirkstspārņus var skaitīt par ļoti labiem mušu ķērājiem. Protams, ka no nektārā vai medus, ko viņi uzsūc, viņiem nepietiek pārtikai, tie varbūt vairāk noder slāpju dzesēšanai.

Dzimtene un tieši dzīves vieta, puķu dažādība, kuras sniedz barību, un citas attiecības atstāj ļoti lielu iespaidu uz dažādo švirkstspārņu dzīves veidu, bet ari dažādas sugas diezgan daudz atšķiras ar savu dabu. Gandrīz visi kolibri ir īsti dienas putni. Viņi mīl siltumu un uzmeklē ēnu, turpretim no aukstuma tie ļoti cieš. Atsevišķi ceļotāji gan ir apgalvojuši pretējo, bet Sossīrs apgalvo, ka viņš tos Meksikā nekad neesot redzējis lidojam apkārt tumšos, ēnainos, lielos mežos, bet gan arī pusdienas laikā pilnā saulē, brīvās vai tikai reti ar krūmiem un kokiem apaugušās vietās. Kad zaļā lukturu agave stāv pilnos ziedos, tie arī viskarstākās pusdienas stundās aplido varenā stumbra zarus, kuri augstu virs zemes nes mirdzošos ziedus, un kad zied kukurūza, zināmās dienas stundās var redzēt visu lauku no viņiem piepildītu, vai arī visur var sadzirdēt viņu dūkšanu un spārnu vēdienu švirkstēšanu, kā arī kluso čiepstēšanu. Neskatoties uz to, ir vairāki, kurus var skaitīt par krēslas putniem; tie uzsāk savas medības agrās rīta vai vēlās vakara stundās, bet karstā pusdienas laikā atpūšas dziļā koku paēnā.

Atskaitot perēšanas laiku, kad kolibri uzbrūk katrai būtnei, kura tuvojas ligzdai, viņi cilvēkam ļoti uzticas. Tie pavisam nav bikli, ļaujas aplūkoties no liela tuvuma, bez apdomāšanās laidelējas novērotāja acu priekšā šurp un turp, bez bažām uzkavēdamies, kamēr cilvēks uzturas mierīgi. G o s s e saka, ka viņi esot ļoti ziņkārīgi un tuvojoties priekšmetam, kurš viņiem uzkrīt; Gund- lachs stāsta, ka viņi pārmeklējot ziedu pušķi, kuru cilvēks tur rokā; 0 d. i b o n s un pēc viņa Burmeisters atgādina, ka viņi bieži ielaižoties iekšā istabā, tur izliktu puķu pušķu pievilkti; Salvi n s ziņo, ka kāda pārīša tēviņš, kad tas patlaban gribēja taisīt ligzdu, viņam atņēma kokvlinu, tā teikt, iz rokām; V ī d a s princis novēroja, ka viņi uzcēla ligzdu kādas istabas iekšienē, kur tie netraucēti ļāva iekļūt.

Mīla uzbudina arī kolibri. Tuvojoties pārošanās laikam viņi kļūst divreiz tik dzīvi un divkārt tik cīņas kāri, kā citādi. „Nekas," saka B u 11 o k s, ,.nevar līdzināties tam niknumam, kādu viņi izrāda, ja perēšanas laikā kāds cits tās pašas sugas tēviņš tuvojas kāda pāra miteklim. Greizsirdības iespaidoti viņi kļūst taisni nikni un cīnās tagad savā starpā, līdz viens no pretiniekiem nedzīvs nokrīt zemē. Es esmu noskatījies tamlīdzīgā cīņā un pie tam stipra lietus laikā, ar kura pilieniem, pēc mana ieskata, vajadzētu pietikt, lai niknos cīkstoņus nosistu zemē." 0 d i b o n s sniedz pievilcīgu tēlojumu. „Es vēlētos," viņš saka, „ka arī citiem būtu pieejams tas prieks, kādu es izjutu novērojot šo piemīlīgo radījumu atsevišķus pārīšus viņu savstarpīgā mīlestības atklāšanas laikā: kā tēviņš saceļ savas spalvas un savu kaklu, kā viņš aizdejo uz spārnu galiem un kustās ap savu mātīti, cik ātri viņš nolaižas lejā pie puķēm un atkal atgriežas ar apkrautu knābi, lai to sniegtu savai dzīves biedrei, cik laimīgs viņš rādās būt, kad tā atbild uz viņa maiguma izpaudumu, kā viņš apvēdina viņu ar saviem maziem spārniem, it kā viņa būtu puķe, kā viņš to ēdina ar kukaiņiem, kurus tas ir meklējis, lai viņai izpatiktu, kā viņa šo uzmanību no savas puses apmierināti saņem un kā drīz pēc tam tiek apzīmogota baudas pilnā savienošanās, un kā tad tēviņa drosme un rūpība divkāršojas, kā viņš pat uzsāk cīņu ar varmākām, kā viņš vajā zilo putnu un purpura bezdelīgu līdz viņu perēšanas kastēm un pēc tam švirkstot ar spārnu galiem priecīgi atgriežas pie savas biedres sāniem. Tomēr šos maiguma, uzticības un drosmes piemērus, kādus tēviņš savai draudzenei izrāda, rūpība, kādu viņš tai veltī, kamēr viņa sēž uz ligzdas, var gan redzēt, bet nevar aprakstīt."

Visi kolibri ceļ līdzīgas ligzdas un visas sugas dēj tikai divas bālganas, garenas, samērā ļoti lielas olas. šo mazo graciozo ligzdu vienādība ir tik liela, ka man viņu sīks apraksts ir jāskaita par lieku, kaut arī katra atsevišķa suga pielietoto materiālu ziņā uzrāda zināmu atšķirību.

Vispār par šīm ligzdām var teikt, ka viņu pamats ir mīksta kokvilnai līdzīga viela, bet ne tieši īstā kokvilna, un ka ar to ir saaustas citas cietas augu daļas, sevišķi koku ķērpji, sausas, maigākas augu vielas un paparžu brūnās zvīņas.

Odibons saka, ka esot vajadzīgas desmit dienas olu izperēšanai un ka mazuļi izaugot lieli vienas nedēļas laikā, bet viņu vecāki tos vēl barojot apmēram vēl vienu nedēļu. Liekas, ka šīs ziņas nav pilnīgi pareizas. Mēs zinām no citiem aprakstītājiem, ka pasaulē nākošie mazuļi, kaili un akli būdami, ir neparasti nespēcīgi un „tikko spēj atvērt savu mazo knābi, lai saņemtu no saviem vecākiem barību". Tuvākās dienās viņiem rodas pelēcīgas pūkas, vēlāk virspuses spalvas. Pēc Burmeistera, viņi izšķiļas no olas pēc sešpadsmit dienu ilgas perēšanas, pēc četrpadsmit dienām atver acis, pēc četrām nedēļām spēj lidot, bet līdz tam laikam paliek ligzdā.

Ar savu skaistumu un greznumu kolibri ir ieguvuši visu amerikāņu mīlestību. Tāpēc šos putnus vajā īsteni tikai tad, ja to vēlas' kāds Eiropas kollekcionārs. Bez cilvēka švirkstspārņiem nav daudz ienaidnieku, varbūt nav pat ne viena. Gandrīz nav domājams, ka viņiem būtu jācieš no plēsīgu putnu vai vispār no plēsīgu dzīvnieku uzbrukumiem; nav neviena plēsīga putna, kas līdzinātos viņiem ātrumā. Turpretī viņu mazuļi bieži var kļūt par laupījumu kāpelējošiem plēsīgiem zīdītājiem un ligzdu postītājiem putniem; uz to vismaz norāda sirdība, ar kādu kolibri mēdz uzbrukt tādiem putniem.

Ceturta šķira Dzeņi (Pici)

Ar tām pašām tiesībām, ai- kurām mēs papagaiļus un kolibri uzskatījām par atsevišķām šķirām, mēs arī visus dažādos dzeņus apvienosim īpašā šķirā. Patiesībā mūsu visiem pazīstamie mežu namdari izveido pret ārpusi tik cieši noslēgtu grupu, ka gandrīz nevarēs uzskatīt par kļūdu, ja mēs šai grupai piešķirsim šķiras nozīmi. Stingri ņemot, dzeņi uzrāda tik īpatnēju būvi un tādēļ arī tik īpatnēju dzīves veidu, ka tie nav ierindojami citu kāpelējošo putnu starpā.

Ķermenis ir izstiepts garumā, knābis resns, pa lielākai daļai taisns, smaiļveidīgs vai kaltveidīgs, virspusē asšķautnains un galā stateniski saasināts. Kājas ir īsas, resnas un ieliektas uz iekšu, pirksti gari un nostādīti pa pāriem; priekšējais pāris līdz pirmā locekļa pusei ir saaudzis kopā. īstam pakaļpuses pirkstam, kurš mazāks par visiem pārējiem, ir piebiedrojies ārējais priekšpuses pirksts, visgarākais pie kājas; bet gadās arī, ka pakaļpuses pirksts ir sarucis vai viņa nemaz nav, tā ka kāja uzrāda tikai vairs trīs pirkstus. Visi pirksti ir apbruņoti ļoti lieliem, stipriem, asiem, pus- mēnessveidīgiem nagiem. Spārni ir vidēji gari un drusku noapaļoti, rokas lidspalvas, skaitā desmit, šauras un smailas, stilba lidspalvas, pēc skaita deviņas līdz divpadsmit, drusku platākas, bet parasti tikai nedaudz īsākas par pirmējām. No viņām pirmā lidspalva ir ļoti maza, otrā vidēji gara, bet trešā vai ceturtā ir visgarākā. Ļoti raksturīga ir aste. Viņa sastāv no desmit lielām un divām mazām blakus spalvām, kuras tomēr atrodas nevis zem pirmējām, bet gan virs tām. Abas vidējās astes spalvas ir visgarākās un visresnākās. Viņu kāti pret galotni top resnāki, ir ļoti lokani un ievērojami atsperīgi. Spalvu klājā gandrīz nemaz nav pūku, tādēļ ārējās spalvas vienmēr ņem pārsvaru. Krāsa, neievērojot visu dažādību, tomēr uzrāda lielu saskaņu: tā, sevišķi galvas daļa ir izgreznota ar košu sarkanumu. Abi dzimumi atšķiras galvenā kārtā ar to, vai sarkanais galvas plankums ir lielāks vai mazāks, ir atrodams vai nav.

Tikpat īpatnēja kā āriene ir arī šo putnu iekšējā ķermeņa būve. Galvas un vidukļa kauli kā arī pleca un stilba kauls ir pildīti ar gaisu. No mīkstām daļām visraksturīgākā ir mēle. Viņa ir maza, ragaina, izstiepta ļoti gara un abos sānos apklāta pieciem līdz sešiem īsiem, stīviem dzeloņiem vai sariem, kuri izskatās kā atskabargas bultas galotnē, šo īpatnējo mēles izveidojumu pavada kāda gļotu dziedzeru pāra neparasta attīstība, šie dziedzeri stiepjas gar apakšžokļa sāniem, sniedzas līdz ausu caurumiem, izdala lipīgas gļotas un ar tām pārklāj garo mēles kaklu līdzīgā kārtā kā pie skudrēdēja. Rīklei nav guznas, priekškuņģis pa lielākai daļai ir garš, kuņģis muskuļains.

Ir skaidri saprotams, ka kāju, knābja un mēles īpatnējā būve atļauj dzeņiem dzīvot īpatnēju dzīvi. Pieķēries ar saviem asiem nagiem, kuri aptver lielu virsmu, putns bez pūlēm karājas pie stāviem koku stumbriem un, balstīdamies ar asti, pasargā sevi no lejup- slīdēšanas. Uz tās atbalstoties, pret koku spiežas ne tikai astoņu galveno spalvu galotnes, bet arī gandrīz visi it kā patstāvīgi tapušie spalvu gali, katras puses triju vidējo spalvu plūksnu pretoties spējīgie stari, un sava lielā skaita dēļ tie arī visniecīgākos stumbra nelīdzenumos atrod drošus atbalstpunktus. Spēcīgais asais knābis ir teicami piemērots kalšanai, un arī aste pabalsta šādu darbu, kalošam dzenim kalpodama kā atspere. Beidzot mēle, pateicoties savam tievumam vai diegveidībai, iespiežas visos caurumos un sava vispusīgā kustīguma dēļ spēj sekot katram līkumam kukaiņa izgrauztā ejā.

Dzeņi ir izplatīti par visām pasaules daļām, izņemot vienīgi Austrāliju un arī Madagaskaras salu; arī ziemeļos tie nekādā ziņā nav reta parādība.

Visi dzeņi dzīvo galvenos vilcienos vienāda veida dzīvi. Lielāko mūža daļu viņi pavada kāpelēdami, un pat gulēdami karājas kāpelē- šanas stāvoklī pie koka dobuma iekšējām sienām, tā tad pie stāvām virsmām. Uz zemes viņi nonāk reti un, ja arī to izdara, tad lēkā šeit neveikliem lēcieniem. Viņi nemīl tāļu lidot, laikam gan ne tik- daudz tādēļ, ka lidošana viņus piepūlētu, bet gan laikam vairāk savas nemierīgās un nerimstoši darbīgās dabas dēļ, kura liek viņiem izpētīt, ja iespējams, katru koku, kas atrodas pa ceļam. Dzenis lido pa ļoti dziļi viļņainām līnijām. Viņš paceļas pa vienu šīs līnijas augšup ejošo loku ar ātriem švirkstošiem spāmu vēcinājumiem, tad pēkšņi piespiež spārnus cieši pie ķermeņa un nu šaujas stāvā lokā dziļi uz leju, pēc kam sāk pacelties atkal no jauna. Pielidojis kokam tuvu, viņš mēdz noslīdēt dziļi uz leju un nedaudz metrus virs zemes pieķeras pie stumbra; bet tagad viņš lieliem, ātri cits citam sekojošiem lēcieniem kāpelē augšup un taisni uz augšu, reti pa horizontāliem zariem, dažkārt gan mazliet atmuguriski, bet nekad uz leju ar galvu pa priekšu. Pieķēries, viņš atliec krūtis, kaklu un galvu tāļu atpakaļ; lecot viņš klana galvu. Ar knābi viņš atdauza vai atkaļ mizas gabalus, ar to atsedz kukaiņu paslēptuves, ar mēli izvelk kukaiņus ārā un aprij. Pateicoties mēles ārkārtīgam kustīgumam un lokamībai, dzenis spēj izokšķerēt arī krustām un šķērsām ejošās koku postītāja kukaiņa ejas un izvilkt viņu pašu dienas gaismā vai nogādāt kuņģī. Taisni tādēļ dzenis izrādās par pirmās šķiras mežsargu. Dažādi kukaiņi visādos attīstības stāvokļos, visvairāk tie, kuri dzīvo apslēpušies kokos, vai nu mizā vai zem tās, vai arī pašā stumbrā, sastāda dzeņu lielākās daļas iecienīto barību; daži no viņiem ēd bez tam arī dažādas ogas un sēklas, pat ierīko sev klētis, kuras pilda ar pēdējām.

Dzeņu daba izliekas nopietna un nosvērta, bet patiesībā ir apzī- mājama par jautru un priecīgu. To pierāda visas sugas, kuras tiek turētas gūstā un ir tiktāl pieradināmas, ka savam kopējam dāvā pilnīgu uzticību. Kas ar viņiem ir iepazinies, tas viņus apzīmēs par gudriem kustoņiem; kas ilgāku laiku ir turējis viņus gūstā, tas varēs teikt, ka viņi zināmā mērā ir arī jocīgi. Kurš gan varētu bez viņiem iztikt, kurš gan vēlēsies, lai mūsu mežos viņu nebūtu? Jau viņu loalss iepriecina novērotāju, un īpaši skaļais, smejošais brēciens, kurš tāļu skan caur mežu un laukiem, ir tik nepārprotami jautrs, ka'dzeņi ir jāpieskaita pie visvairāk ieredzētiem putniem. Tomēr bez šīm skaņām viņi mežā rada vēl citu īpatnēju mūziku: viņi, kā mēdz teikt, ,.bungo, tarkšķina, ribiņa un čīkstina", pieķērušies pie kāda sausa zara un ar ātriem knābja sitieniem to tricinādami. Ar to viņi taisa skaļu troksni, kas atkarībā no zara resnuma skan te augstāk, te zemāk, bet mežā ir tāļu dzirdams. Daži ir domājuši, ka to troksni putns taisa, lai izdzītu kukaiņus no stipri kustinātā zara, bet bez šaubām ir maldījušies; jo visi novērojumi norāda, ka viņš to dara, lai iepriecinātu mātīti.

Ligzda vienmēr sastāv no pašu dzeņu izkalta koku dobuma un īstenībā nav nekas cits, kā ar dažām skaidām izklāts paša dobuma dibens. Perēklis sastāv no trim līdz astoņām ļoti spīdīgām, tīri baltām olām, kuras izperē abi dzimumi. Mazuļi, visai neglīti radījumi, no sākuma neuzrāda gandrīz nekādu līdzību ar vecākiem un vingrinās savā galvenā mākslā, kāpelēšanā, vēl neieguvuši vecāku stāvu un apģērbu; pēc izlidošanas tēvs un māte tos kādu laiku vēl vadā, bet pēc tam bez žēlastības padzen no sava tuvuma.

Pavisam nav iespējams pietiekoši bieži atgādināt un pietiekoši pārliecinoši iegalvot, ka dzeņi mums atnes labumu. Bechšteins bija pirmais dabas pētnieks, kurš nostājās pret neprātīgo iznīcināšanas kāri un pamatoti apgalvoja, ka viņš pēc ilggadīgiem pētījumiem un novērojumiem pie mūsu dzeņiem nekādā ziņā nav varējis atklāt nevienu kaitīgu īpašību.

Visi mežkopji un putnu pētnieki, kuri ir pētījuši dzeņa ligzdas, ir vienis pratis, ka guļamo vai perējamo telpu ietaisīšanai dzenis izvēlas tikai tādus kokus, kuru serde ir ietrunējusi, cik vesels arī neizskatītos koks no ārienes. Varbūt, var gadīties, ka tādās vietās, kur piemēroti koki ir reti, viņš sakaļ arī veselus, mīkstus kokus, sevišķi apses, papeles un vītolus; tomēr visās vietās, kur tādi koki ir sastopami lielākā daudzumā, kā piemēram dažās vietās Krievijā vai Sibirijā, teiktais attiecas arī uz šiem kokiem. Dzenis, runājot ar Eižena fon Homeijera vārdiem, nevis kokus sapūdē, bet gan tikai uzrāda iepuvušos kokus. Lielākā daļā gadījumu nodarītie bojājumi arī ir gluži neievērojami un visos gadījumos nesvarīgi." Gandrīz tas pats ir sakāms arī par bojājumiem, kādus daži dzeņi nodara ēkām. Sētās dzeņi ielido tikai retumis un ir viegli aizbiedējami, ja viņi sāk apgrūtināt. Tāpat lieta stāv ar nedarbiem, kurus dzenis kādreiz izdara pie bišu tropiem.

Ja apzinīgi un bez aizspriedumiem salīdzināsim dzeņu derīgumu un kaitīgumu vienu ar otru, tad mūsu spriedums šinī lietā būs noteikts. Daži dzeņi var apgrūtināt mūs savtīgos cilvēkus, varbūt arī nodarīt mums nenozīmīgus zaudējumus; tomēr abi šie ļaunumi nestāv nekādā samērā ar ārkārtīgi lielo labumu, kādu šie putni mums atnes. Dzeņi apkaro nevis mazāk bīstamos, bet gan taisni visļaunākos mežu postītājus. Labums, kādu viņi ar to atnes mūsu mežiem, nav nedz aprēķinams nedz arī novērtējams. Dzeņi ir arī vienīgie namdari derīgiem dobumos perējošiem putniem.

Dzeņu šķira iedalās divās dzimtās, no kurām viena aptver 320, otra turpretī tikai piecas sugas. pirmā dzimta* kurā ietilpst dzilnas (Picidae), savukārt iedalās dažādās apakšdzimtās. Pirmā no tām aptver melnās dzilnas (Dryocopinae), lielākās un spēcīgākās šīs šķiras sugas, kuras iezīmējas ar savu valdošo melno krāsu un galvas spalvām, kas viņām bieži pagarinājas pār cekulu. Viņu īstā dzimtene liekas ir Amerika, šeit viņas ir izplatītas pa visām joslām, kamēr Vecā pasaulē tām ir tikai nedaudz priekšstāvju: viena Eiropā sastopama suga un dažas jau novirzījušās Indijas sugas.

Mūsu melnā d z i ln a (Picus martius) ir vienkrāsaini blāvi melna, bet galvas virsdaļā spilgti sarkana kā karmīns, un šī krāsa tēviņiem aizņem visu galvas augšējo daļu, kur- pretī mātītēm tikai zināmu vietu uz galvas pakaļējās daļas. Acis ir blāvi dzeltenas kā sērs, knābis pērļu krāsā, pie galotnes zils kā šīfei's, kājas pelēkas kā svins. Jaunie maz atšķiras no veciem. Garums ir 47 līdz 50, platums 72 līdz 75, astes garums 18 centimetri.

Eiropa, ciktāl tā apklāta mežiem, un Āzija līdz Himalaju ziemeļ- nogāzēm ir melnās dzilnas dzimtene. Ziemeļu virzienā viņas izplatības apgabalu norobežo Eiropā polārais loks, bet Āzijā sešdesmit otrais platuma grāds.

Melnā dzilna prasa lielus, sakarā stāvošus, no cilvēka maz traucētus mežus, kuros ir atrodami vismaz daži pietiekoši resni, augsti koki. Savas mīļākās barības, lielo skudru, dēļ viņa skuju koku mežus cienī vairāk nekā lapu koku mežus, tomēr arī pēdējos, īpaši skābaržu mežos, viņas netrūkst. Jo nekoptāks kāds mežs, jo tas viņai vairāk pa prātam, jo labāk apkopts kāds mežs, jo mazāk labprāt viņa tanī apmetas, lai gan arī šis likums nav bez saviem izņēmumiem.

Melnā dzilna (Picus martius)

Vairāk nekā visi pārējie dzeņi melnā dzilna cieš no mājokļu trūkuma. Tik resni koki, kādi viņai nepieciešami gulēšanai un perēšanai, mūsu dienās ir tapuši ļoti reti, un tāpēc no daudz apgabaliem, kuros senāk šis putns nemaz nebija tik rets. viņš ir pilnīgi izraidīts.

Visos mežos, kuros melnā dzilna perē, viņa pavada gadu pēc gada vienā un tanī pašā šauri norobežotā apvidū, šeši- kvadrātkilometri pilnīgi apmierina viņas prasības. Savā apgabalā, kurā uzturas kāds pāris, pēdējais necieš otra pāra un līdzīgi dzeņiem izdzen no turienes arī savus bērnus.

Mūsu melnā dzilna ir ļoti mundrs, šaudīgs, tramīgs, veikls un stiprs putns. Te viņa ir še, te viņa ir tur, un tā viņa izklejo savu iecirkni bieži ļoti īsā laikā. To var labi nomanīt pēc viņas brēkšanas, kura dažu minūšu laikā atskan no ļoti dažādām vietām. Viņa izdod visvairāk trīs toņus, divus lidodama un vienu sēdēdama. Abi pirmējie skan kā „kirr kirr" un „klik klik", bet pēdējais kā viens balsiens, gari stiepts un ļoti griezīgs, vai arī kā ,.klīe klīe klīee". Bet pie ligzdas viņa izdod arī vēl citas skaņas. Melnās dzilnas lidgaita stipri atšķiras no viņas radinieku lidgaitas. Viņa nelido tik lielā mērā grūdieniem vai pa augšup un lejup ejošu līniju kā citi dzeņi, bet gan viļņveidīgi, gandrīz taisnā virzienā uz priekšu, spārnus ļoti plaši izplezdama un stipri sasisdama, tā kā izliekas, itkā spārnu galotnes locītos, diezgan līdzīgi sīlim. Uz zemes viņa lēkā apkārt diezgan neveikli, tomēr nonāk uz tās lejā ne visai reti, galvenā kārtā, lai apciemotu skudru pūļus. Kāpelēšanā un kalšanā viņa ir visizveicīgākā Eiropas dzeņu starpā. Kāpelēdama viņa vienmēr ceļ uz priekšu abas kājas reizē kā visi viņas radinieki. Tā tad īstenībā viņa lēkā gar kokiem uz augšu un pie tam ar tik lielu spēku, ka var skaidri dzirdēt viņas nagu ieciršanos. Viņa kāpelē augšup arī gar krūmiem, tomēr retāk, un šeit viņa nekad nekaļ kā ietrunējošos kokos, kuros viņa saož sirseņu vai milzu skudru kūniņas. Kāpelējot viņa tur krūtis tāļu nost no koka un atliec kaklu atpakaļ.

Milzu skudras un to kūniņas, kā arī visas ķirmju sugas, tā tad sevišķi koku postītāju kukaiņu kūnas, kuras mitinās skuju kokos, un arī šie kukaiņi paši sastāda melnās dzilnas barību. „Es esmu uzšķērdis," saka mans tēvs, „vairākas melnās dzilnas, kuru kuņģis bija piepildīts milzu skudrām. Bet visvairāk viņa cienī lielo koka lapseņu kūniņas. Es esmu izmeklējis dažus šos putnus, kuriem kuņģī nebija nekā cita kā šīs kūniņas un viņu vēl nesagremotās, cietās galvas. Viņas kuņģī neticamā daudzumā es esmu atradis arī miltu tārpus, tiem līdzīgus ķirpjus un egļu vabolītes, kā arī milzīgā daudzumā sarkanās skudras līdz ar viņu kūnārn."

Riesta laiks iekrīt, atkarībā no tā, cik laiks labvēlīgs vai nelabvēlīgs, pirmā vai otrā marta pusē. ..Tēviņš," turpina mans tēvs, „tad laižas pakaļ mātītei, skaļi brēkdams ceturtdaļstundām ilgi, un, to panācis vai arī noguris no pakaļdzīšanās, viņš nosēžas uz kāda koka ar sausu galotni un sāk tarkšķēt. Tādā kokā viņš izvēlas taisni to vietu, kur sitieni labi skan, atspiežas uz astes un dauza ar knābi pa koku tik ātri, ka tas skan bez pārtraukuma kā „errrr", un viņa sarkanās galvas ātrās kustības izskatās gandrīz tādas, itkā kāds ātri vīcinātu šurp un turp skalu, kuram galā atrodas kvēlojoša ogle. Tā tarkšķēdams melno dzilnu tēviņš ir daudz mazāk tramīgs nekā parasti, un es vairākas reizes esmu pielīdis pie koka, uz kura viņš šo troksni taisīja, gribēdams viņu sīki novērot. Uz šādu tarkšķinā- šanu, kuru es pats esmu klausījies ceturtdaļstundas ilgi, mātīte laižas šurp un dažreiz arī atbild ar ,.klik klik klik". Tēviņš tarkšķina arī vēl tad, kad mātīte jau perē."

Apriļa sakumā melnās dzilnas stājas pie savas ligzdas celšanas. ,.Viņas to ierīko kokā ar iepuvušu serdi, tur, kur atrodas kāds zara caurums vai nolauzts zars ar sapraulējušu vidu.

Pēc ligzdas ierīkošanas mātīte strādā tikai priekšpusdienās; pēcpusdienās viņa meklē sev barību. Kad beidzot pēc daudz pūlēm un desmit līdz četrpadsmit dienu ilga darba dobums ir pabeigts arī no iekšpuses, tad, mērojot no ieejas apakšas, viņš ir apmēram četrdesmit centimetrus dziļš un piecpadsmit centimetrus caurmērā, reizēm dažus centimetrus vairāk, reizēm mazāk. No iekšpuses viņš ir nostrādāts tik gludi, ka nekur neizceļas neviena skabarga. Dibens izveido lodes daļu, tomēr ne puslodi, un ir apklāts smalkām koka skaidām. Uz tām parasti ap apriļa vidu atrodas trīs līdz četras, retāk piecas un vēl retāk sešas samērā mazas olas. Viņas ir trīsdesmit sešus līdz četrdesmit milimetrus garas un trīsdesmit līdz trīsdesmit divus milimetrus platas, stipri iegarenas, augšgalā stipri noapaļotas, vidū vēderainas, apakšā strupgalainas, ar ļoti gludu čaumalu, kas no iekšpuses tīri balta un no ārpuses skaisti spīdīgi balta kā emalje.

Ja melnā dzilna savu līgzdu var ierīkot augstu, tad viņa to labprāt dara. Viņas ligzdu es esmu redzējis piecpadsmit līdz divdesmit piecu, vienreiz arī tikai septiņu metru augstumā. Visas ligzdas, kuras es atradu, bija ierīkotas gludstumbrainos skābaržos un priedēs, nekad citos kokos. Tāda ligzda tiek lietota vairākus gadus, arī ja mazuļus iznīcina vai pat nošauj vienu no vecākiem. Jaunu ligzdu var pazīt jau pa gabalu pēc skaidām, kas izkaisītas pa trim kvadrātmetriem. Ar viņām zeme ir cieši noklāta, un pat pie atjaunotas ligzdas zemē guļ dažas skaidas. Tas pats ir sakāms par visiem dzeņiem. Kurš grib meklēt viņu ligzdas, tam vajaga tikai apskatīties uz zemes pēc šīm skaidām. Perēšanā tēviņš parasti atmaina mātīti. Tikko izšķīlušies mazuļi izskatās ļoti neglīti. Viņi ir apklāti melnpelēkām pūkām tikai uz galvas virsējās daļas un pie tam ļoti trūcīgi, viņu galva izskatas ļoti liela un knābis nesamērīgi resns.

Vecāki top ļoti bažīgi, ja cilvēks tuvojas mazuļiem, un izkliedz īpatnējus žēlus toņus. Viņi tāpat kā gandrīz visi citi putni ligzdas tuvumā ir daudz drošsirdīgāki nekā parasti un savu mazuļu labā nebēdā par savu drošību, ko citā laikā viņi nekad nedara. Mazuļus, pēc mana tēva novērojumiem, ar milzu skudru un parasto lielo skudru kūniņām ēdina abi vecāki, un proti no guznas.

Mazotnē no ligzdas izņemtas melnās dzilnas piemēroti kopjot var ilgāku laiku uzturēt pie dzīvības un arī zināmā mērā pieradināt.

Milzu dzeņu starpā lielākā suga ir karaļdzenis (Picus im- perialis), patiesi milzīgs putns, bet pazīstamākā suga ir kungu dzenis jeb ziemeļamerikāņu ziloņkaulknābis (Picus principalis). Arī pēdējais ir vēl daudz lielāks par mūsu melno dzilnu; viņa garums ir divdesmit pieci, platums astoņdesmit, spārna garums divdesmit astoņi, astes garums deviņpadsmit centimetru. Spalvu ģērbs ir spīdīgi melns.

Pie sīļu dzeņu apakšdzimtas pieder skudru dzenis jeb krāj ēj dzenis (Picus formicivorus). Viņš dzīvo Kalifor- nijā un Meksikā un ar savu lielumu stāv līdzās mūsu dižraibajam •dzenim.

Raibie dzeņi (Dendrocopus) ir uzlūkojami kā raksturīgākie starp pārējām savas dzimtas ģintīm; viņi dzīvo gandrīz vai vienīgi kokos, nO kuriem nonāk zemē tikai retos izņēmuma gadījumos. Raibie dzeņi pieder pie vidējām un mazām sugām un ir samērā spēcīgi, ar druknu ķermeņa būvi. Knābis ir apmēram galvas garumā, taisns un pie pamata tikpat augsts cik plats, ar asu šķeltni knābja virspusē; kāju pirksti ir īsi. Spārni ir viduvēji gari un no lidspalvām trešā ir visgarākā; aste ir ķīl- veidīgas formas un gara. Spalvojums vienmēr ir melnā pamatkrāsā, raibi- nāts baltiem plankumiņiem, bet zināmas vietas ir sarkanā vai arī dzeltenā krāsā. Pie šīs ģin- tas piederošās sugas apdzīvo gandrīz visus tos apgabalus, kurus var pieskaitīt pie dzeņu izplatības apgabala vispār, izņemot Vidus- un Dienvidus-Āfriku.

Mūsu d i ž r a i b a i s dzenis (Dendrocopus major) uzlūkojams kā savas ģintas vispazī- stamakais priekšstāvis. Savu nosaukumu viņš nes pilnīgi pamatoti, jo viņa spalvojuma krāsas tiešām ir ārkārtīgi raibas. Galvas un ķermeņa virspuse ir melnas; tādā pat krāsā ir no knābja pamata gar abām viņa pusēm uz leju ejošas svītras, kuras pret krūtīm paplašinājas, bet ne tikdaudz, lai saplūstu no abām pusēm kopā. Mutes kaktiņi pie knābja pamata un galvas sāni līdz deniņiem uz augšu, iegareni šķērsplankumi kakla sānos un plati gareniski plankumi uz pleciem, pa vienam katrā pusē, ir baltā krāsā. Tāpat visa ķermeņa apakšpuse ir baltā krāsā, bet parasti tā klāta ar netīrumiem, kādēļ izskatās tumša. Plats plankums galvas muguras pusē un apakšējās astes spalvas ir koši sarkanā krāsā.

Sarkanā laukuma galvas pakauša daļā mātītēm trūkst, bet jauniem putniem galvas augšdaļa ir karmina sarkanā krāsā. Acis ir brūni sarkanas, knābis svina krāsā, kājas zaļgani pelēkas. Putna garums ir 23—25 cm, platums 46—48 cm. Spārna garums ir 16 cm un astes garums 8,5 centimetri.

Vispār plaši pazīstamā dižraibā dzeņa dzimtene ir visa Eiropa, Sibīrija līdz pat Kamčatkas pussalai un Japānas salas. Pie mums tas ir pazīstamākais no visiem dzeņiem, tāpat arī Sibirijā viņš ir izplatītākā dzeņu suga.

Jaunie dižraibie dzeņi (Dendrocopus major) vingrinās kāpelēšanā

Dižraibajam dzenim vislabāk patīk dziļi meži vai šādu mežu

nomales, lai gan reizēm viņš apmetas arī uz lauka augošos kokos, bet rudeni un ziemā viņu var redzēt dārzos. Priekšroku viņš dod tādiem mežiem, kuros aug priedes, apses un vītoli. Vasarā dižrai- bais dzenis dzīvo noslēgti un no savas pastāvīgās dzīves vietas mežā daudz ko neattālinās; ziemu viņš izdara-lidojumus arī plašākā apkārtnē, dzīvodams pa šo laiku kopā ar mizu ložņām, dzilnīšiem, zīlītēm un zeltgalvītēm. Vasaras mēnešus turpretim mūsu dižraibais dzenis pavada savā nometnes vietā ar tādu pacietību, kurai līdzīgu gf-ūti atrast pie citiem putniem. Savos īsajos apkārtklejojumos viņš aizvien izvairas lidot pa klaju lauku un pārvietodamies vairāk pa koku zariem nenomaldās tāļu, jo vienīgais šīs pastaigāšanās iemesls ir uzmeklēt savā tuvākā apkārtnē vietas ar bagātīgāku barību un pie reizes nedaudz ieskatīties ārpasaulē.

„Dižraibais dzenis," saka Naumans, „ir spējīgs, drošs, jautrs un visai dzīvs putns; turklāt viņa dažādo krāsu raibais spalvojums ļauj to pazīt jau no liela attāluma, it īpaši tad, kad viņš lido. Skaidrā jaukā laikā ir patīkami noskatīties, kā dižraibais dzenis, mirdzēdams saulē ar savu krāšņi raibo tērpu, steidzīgi skraida pa koku zariem un kāpelē no koka uz koku vai arī novietojies koka galotnē uz pašiem augstākiem zariņiem sildās saulē, apliecinādams ar īpatnēju klabināšanu savu patiku. Dzeņi gandrīz vienmēr ir steidzīgā nemierīgā kustībā un piešķir mežiem, kuros tie dzīvo, it īpaši tumšajiem, drūmajiem skuju koku mežiem, patīkamu dzīvību." Putns lido pa gaisu itkā grūdieniem, radīdams ar savu spārnu ķustībām īpatnēju švīkoņu. Viņa lidojums ir puslīdz ātrs, bet vienā paņēmienā viņš parasti nolido tikai nelielus gabalus. Lai gan uz zemes dižraibais dzenis ir vēl samērā veikls, tomēr še viņu var redzēt tikai retos gadījumos. Ar labpatiku tas uzturas koku augstajās galotnēs, pie tam izdodams zināmas skaņas, kuras izklausās kā „pik-pik" vai arī kā „kik-kik". Tāpat kā citi dzeņi, arī dižraibais dzenis pavada nakti koku dobumos. Arī tajos gadījumos, kad viņš ir ievainots vai slims, tas uzturas šādās paslēptuvēs. Viņa izturēšanos pret paša sugas piederīgiem nekādā ziņā nevar apzīmēt par laipnu un piemīlīgu; arī pret mazajiem putniem, ar kuriem kopā tas reizēm izdara savus lidojumus, tas nebūt nav draudzīgs.

Dažādi kukaiņi, viņu oliņas, kāpuri un kūniņas, kā arī rieksti un ogas ir mūsu dižraibā dzeņa barība.

Pēc mana tēva novērojumiem, dižraibais dzenis ir pats niknākais ienaidnieks visdažādākiem kukaiņiem, kas dzīvo koku mizās, ar lielu neatlaidību tas iznīcina arī šo kukaiņu kāpurus un oliņas. Lai to sasniegtu, viņš pamatīgi apstrādā koku ārpusi, rūpīgi ap- skaldīdams aizdomīgos vai tārpainos mizas gabalus. «Vairākkārtīgi," saka viņš, „šinī viņu darbā esmu ar prieku noskatījies. Meklēdams paslēptos kukaiņu kāpurus, dižraibais dzenis apstaigā koka stumbru visapkārt, atšķildams ar knābi mizu tanīs vietās, kur tā ir saplaisījusi un irdena. Aplūkojot šos atplēstos mizas gabalus vienmēr esmu tos atradis ķirmju un citu mizas kukaiņu izgrauztus. Visādus kāpurus, kādi vien atrodami koku mizās, dižraibais dzenis neatlaidīgi iznīcina, izlietodams tos gan savai, gan savu mazo barībai. Viņš ir patiess mežu sargātājs un kā tāds būtu visiem līdzekļiem saudzējams."

Kad mūsu skuju mežos iestājas sēklu nogatavošanās laiks, priežu čiekuržu sēklu lobīšana ir viens no viņa vismīļākiem darbiem, neskatoties uz grūtībām, ar kādām tas saistīts. „Kad viņam gribas priežu sēklu," stāsta mans tēvs, „tas vispirms izkal kādā ielūzušā vai nokaltušā zarā, viņa augšējā pusē, caurumiņu, kurš ir tik liels, lai ciekurzis varētu viņā novietoties līdz pusei. Reiz man gadījās šādu caurumu uziet ari biezajā priedes mizā, neaugstu no zemes; tomēr, ka likās, viņš netika daudz lietots. Kad caurums ir pagatavots, putns aizlido; tad, kāpelējot no zara uz zaru, viņš beidzot sasniedz izredzēto ciekurzi, saķer viņa kātiņu savā knābī un, to pārkodis, pie tam tā, lai ciekurzis nenokristu zemē, steidzas ar viņu pie izkaltā cauruma. Novietojis viņā ciekurzi ar tievo galu uz augšu un pieturēdams to vēl ar kāju iekšējiem priekšpirkstiem, viņš tikmēr cērt ar knābi, kamēr cietās zvīņas pāršķeļas. Kad viens ciekurzis ir iztukšots, kas prasa kādas trīs līdz četras minūtes laika, viņš meklē citu, bet nekad nemet pirmo ātrāk prom, iekams nav pagādājis otru, ko likt caurumā pirmā ciekurža vietā. Pēc manām domām, viņš to dara tāpēc, lai tanī gadījumā, ja jaunu ciekurzi neizdotos atrast, varētu vēl reiz pārbaudīt veco; jo tik tīri, kā krust- knābji, viņš ciekurzi nekad neizloba.

Cik uzcītīgs ir dižraibais dzenis priežu ciekuržu lobīšanā, tikpat lielu nenoteiktību viņš izrāda savas ligzdas ierīkošanā. Iesācis taisīt vienu ligzdas caurumu, viņš to reti kad pabeidz, iekams nav daudzus tādus atstājis pusgatavus, un ja vien iespējams, vienmēr izlieto jau vecus dobumus, vai nu paša pagatavotos vai arī citu savas sugas piederīgo iekaltus. Parasti šie ligzdu dobumi atrodas visai ievērojamā augstumā, pastāvīgi kādus desmit metrus vai augstāk virs zemes, un ļoti reti kad zemāk. Ligzdas dobuma ārējais caurums iztikai tik liels, ka putns tikko var viņam cauri tikt; iekšējais tukšums parasti ir centimetrus trīsdesmit dziļš, skaitot no ieejas cauruma apakšējās malas, bet viņa caurumam ir ap piecdesmit centimetru. Iekšpusē ligzdas dobums ir gludi nostrādāts, tāpat kā tas novērojams pie citām dzeņu sugām; paklājam vienmēr tiek liktas smalkas skaidiņas. Pārošanās laikam sākoties novērojama neparasta dzīvība, jo vienas mātītes labvēlību aizvien cenšas iegūt divi vai vairāki tēviņi.

Dējumā ir četras vai piecas, retāk sešas nelielas, iegareni apaļas olas, ar visai plānu maigu smalkgraudainu čaumalu un spīdoši baltā krāsā. Perēšanu izdara tēviņš ar mātīti pārmaiņus, līdz kamēr pēc četrpadsmit līdz sešpadsmit dienām izšķiļas jaunie putnēni, pašā sākumā visai nevarīgi un neglīti veidoti, kurus vecie baro un audzē ar lielu uzupurēšanos. Savus mazos tie sargā ar neparastu mīlesti- bu, un kad lizdai tuvojās svešnieks, tie visādi izrāda savas bailes un kliedz, bet mazos neatstāj. Arī pēc tam, kad jaunie jau prot lidot, vecie tos vēl ilgi baro un vadā, līdz tam laikam, kamēr viņi nepārprotami spēj bez kautkādas piepalīdzības patstāvīgi sagādāt sev vajadzīgo barību.

Gūstā dižraibie dzeņi ir ārkārtīgi ēdelīgi, un viņus nav grūti pieradināt pie dažādu citu putnu barības. Personīgi esmu viņu mēnešiem ilgi uzturējis pie tās pašas barības, kuru devu saviem strazdiem. Ar mazākiem putniem tie sadzīvo kopā ļoti labi, ko gan nevar teikt attiecībā pret viņu pašu sugas piederīgiem.

Līdzenumos, kuri ir bagāti lapu mežiem, dižraibajam dzenim piebied ojas vēl kāds cits dzenis; salīdzinot ar pirmo, viņš ir mazāka auguma, bet skaistāks; tas ir vidējais dzenis (Dendrocopus medius). Šis putns ir apmēram 21 centimetru garš un 40 cm plats ar 13 cm gariem spārniem un astoņus centimetrus garu asti. Visai patīkams ir krāsu sadalījums viņu spalvojumā. Piere un galvas priekšpuse ir bāli rūsgana, galvas virspuse un pakaļpuse koši sarkanā krāsā, pakauša lejas gals, kakls, muguras puse un pārējās ķermeņa augšdaļas melnas; galvas un kakla sāni, deniņi un ķermeņa apakšpuse no rīkles augšgala līdz vēderam ir baltā pamatkrāsā ar rūsgani dzeltenu piemaisījumu krūšu vidū.

Vidējais dzenis pieskaitāms tiem nedaudziem putniem, kuru izplatības apgabala robežas tikai nedaudzās vietās nesakrīt ar mūsu zemes daļas ģeog^a isko robežu. Viņa izplatības apgabals sniedzas ziemeļos līdz Viduszviedrijai, dienvidaustrumos līdz Mazāzijai, austrumos līdz Besarabijai, dienvidos aizņem Grieķiju, Itāliju un Spāniju un vakaros izbeidzas gar Atlantijas okeana piekrasti; Vidus- earopā, kā Francijā un Vācijā, tas nav visur sastopams, bet apdzīvo tikai atsevišķas vietas, galvenā kārtā tādus apgabalus, kuri bagāti lapu koku mežiem.

Pati mazākā no Eiropā dzīvojošām dzeņu sugām un viens no mazākiem dzeņiem vispār ir mazais dzenis, saukts arī par zvibruļu jeb sarkano dzeni (Dendrocopus minor). Galvas priekšpuse viņam ir bāli rūsgana, bet galvas virspuse spilgti sarkana. Pakausis, šaurā gareniskā svītra kakla muguras pusē un šaura svītra zem auss, kā arī visa pārējā ķermeņa augšdaļa ir melnā pamatkrāsā. Mātītēm trūkst sarkanās krāsas galvas virspusē, kura tāpat kā galvas priekšpuse ir bāli brūngana. Jaunie putni atšķiras no mātītēm ar bālu, netīri brūnganas krāsas ķermeņa apakšpusi. Garumā putns sasniedz 16 un platumā 30 centimetrus; viņa spārna garums ir 7 un astes garums 6 centimetri.

Mazā dzeņa izplatības apgabals sniedzas vismaz tik pat tāļu, kā tas, kuru apdzīvo dižraibais dzenis; jo mazais dzenis apdzīvo visu Eiropu no Lapu zemes līdz pat visattāļākiem dienvidus apgabaliem un Vidusāziju līdz Amūras zemēm, bet atšķirībā no dižraibā dzeņa sastopams arī Āfrikas ziemeļrietumos.

Mazais dzenis ir vairāk nometnieku nekā klejotāju putns. Tādās vietās, kur viņš vispār dzīvo kā perētāju putns, to var sastapt arī cauru gadu. Tādus mežus, kur aug vienīgi skuju koki, viņš nepavisam neierauga; arī pa klejošanas laiku tas vienmēr uzmeklē tikai lapu mežus. Pēc Naumana novērojumiem, mazajiem dzeņiem bieži vien iznākot strīdi ar zīlītēm un lauku zvirbuļiem, kuri pavada naktis dobumos. Tā kā šie putni dodas pie naktsmiera parasti agrāk nekā mūsu dzenis, pēdējā naktsmāja bieži vien izrādās no pirmajiem aizņemta. Ja nu pēc izstrīdēšanās svešie ienācēji dzeņa mājvietu tomēr neatstāj, viņš ir spiests tos padzīt ar varu, kā tas parasti arī notiek.

Šis skaistais dzenis, kā visai pareizi izsakās N a u m a n s, ir viens no ģintas visdūšīgākiem un dzīvespriecīgākiem putniem. Ar vislielāko izveicību un vieglumu viņš nostaigā koka stumbi'u uz augšu vai riņķī apkārt un nelielus gabalus spēj pārvietoties pat atpakaļējādi, t. i. turot galvu augšā slīdēt pa koka stumbru uz leju; viņš kāpelē arī pa vistievākām koku galotnēm un spēj pat skraidelēt pa lēzeni atkārušamies zariem ar muguru uz leju, turoties ar kājām pie zara apakšpuses. Kokos viņš kaļ daudz un bieži, un taisīt dobumus savām ligzdām vai paslēptuvēm tas prot tikpat izveicīgi kā lielāko sugu dzeņi; tomēr, mazais dzenis taisa tādus tikai mīkstās vietās.?

Līdz ar maija pirmajām dienām mazajiem dzeņiem iesākas viņu kopdzīves laiks, un tagad, pateicoties tam nemieram, ko tie izrāda ar saviem skaļiem aicinājumiem, viņus ir vieglāk novērot nekā parasti. Tādās vietās, kur šie putni dzīvo lielākā skaitā, viņu starpā tagad norisinās arī ķildas un izplūkšanās, un proti tad, kad vairāki tēviņi cenšas iemantot tās pašas mātītes labvēlību vai kad divi putnu pārīši cīnās ap vienu ligzdas dobumu.

Dējums sastāv no piecām līdz septiņām mazām, spīdoši baltām oliņām, kas reizēm viegli pārklātas smalkiem retiem punktiņiem. Tēviņš un mātīte perē pārmainīdamies, un kad pēc 14 dienām perēšana ir galā, abi kopīgi uzņemas pūles, ko viņiem sagādā mazo audzēšana.

Savai pārtikai mazais dzenis, kā šķiet, lieto vienīgi kukaiņu barību, jo pat rudenī un ziemā viņa kuņģī citu neko nevar atrast. Laimīgā kārtā mazais dzenis no dažādām vajāšanām ir pasargāts daudz lielākā mērā, nekā pārējie dzeņi, jo nekrietnajam, visu postošam cilvēkam tas ir grūti pamanāms un viegli pazūd no viņa acīm; bet no tiem nedaudziem cilvēkiem, kuri šo putnu labi pazīst, pēdējam nav ko bīties, - tie ir viņa draugi.

Gūstā mazais dzenis ir visai piemīlīgs putns. Viņš ir uzticīgs, dzīves priecīgs, paklausīgs, rosīgs, vienmēr bezbēdīgs un kā būrīša putns ir arī augstākā mērā priekšzīmīgs; tomēr, lai tas varētu pilnā mērā izrādīt visas sava rakstura īpašības, viņš ir jānovieto tādā telpā, kurā tas var netraucēti pēc patikas izdarīt savus kalšanas darbus.

Zaļās dzilnas jeb skudru dzeņi (Gecinus) raksturīgi ar savu diezgan lielo augumu. Tomēr par visraksturīgāko šīs ģints pazīmi jāuzskata vairāk vai mazāk vienmērīgā spalvu krāsa, jo arī zaļās dzilnas nav uz āru cieši norobežota radniecīga grupa.

Pazīstamākā no šīm dzilnām ir mūsu zaļā dzilna, (Gecinus viridis). Galvas virspuse, mugura un platais, ar melnu, šauru malu ieslēgtais, mutes kaktiņa laukums ir šarlacha sarkanā krāsā, kas uz pakauša, pateicoties tam, ka te redzami pelēkie spalvu pamati, atsit pelēkā krāsā, deguna spalviņas un piere ir sodrēju melnā krāsā, ķermeņa virsējā daļa olivzaļā zāles krāsā, spārni vairāk ar brūnganu nokrāsu, guza un augšējās astes segspalvas spīdoši olivdzeltenas, kakla sāni un ķermeņa apakšējās daļas dzelteni zaļganbaltas. Garums ir 31, platums 52, spārnu garums 18, astes garums 12 centimetri.

Arī zaļā dzilna skaitās pie plaši izplatītām sugām. Dažos apgabalos zaļā dzilna ir visiem pazīstams putns, kurpretī citos nē. vai vislielākais to tur sastop tad, kad tā iemaldas savos ziemas ceļojumos. Tāļāk uz austrumiem viņu sastop retāk, Krievijā, piemēram, daudz retāk nekā pelēko dzilnu.

Nevar sacīt, ka zaļā dzilna būtu meža putns. Tīros skuju mežos viņa reti sastopama, lapu mežos to sastop biežāk; bet vislabāk tai patīk tādi apgabali, kur meži mainas ar klajumiem. Perēšanas laikā viņa turas sava ligzdas dobuma tuvumā; ziemā, arī tad, kad tā savu apvidu neatstāj, viņa apceļo lielākus apgabalus nekā vasarā, bet katru vakaru uzmeklē kādu dobumu, lai tur pārgulētu. Tad mēnešiem ilgi tā nāk dārzos, netālu no dzīvokļiem, pat mājās; kāda, ko es ilgus gadus novēroju, kārtīgi gulēja mana dzimtā ciemata baznīcas augšas baļķos, kāda cita strazdu būrī, kas bija uzkārts mūsu dārzā.

Zaļā dzilna ir tikpat dzīva un priecīga, tikpat viltīga un uzmanīga un tikpat nemierīga un nenogurdināma, kā viņas radinieki. Viņa lēkā tikpat labi kā tie, bet iešanā viņa ir veiklāka par vietējiem dzeņiem; jo viņa ļoti daudz kustas pa zemi un te ļoti veikli lēkā apkārt. Viņas laišanās ir cieta, trokšņaina un atšķiras no citu dzeņu laišanās ar to, ka viņa lido pa ļoti dziļiem lokiem. Balss ir skaļš, tāļu dzirdams „glūk", kas, ja to bieži atkārto, līdzinās griezīgiem smiekliem; vilināšanas sauciens ir labi skanošs ,.gūk", „gāk" vai „kipp", baiļu sauciens ir pretīga ķērkšana. Liekas, ka ar bungošanu, ko dara tik daudzi dzeņi, zaļā dzilna nenodarbojas, vismaz es nekad to neesmu dzirdējis.

Februāra beigās viņa ierodas perēšanas vietās; bet tikai aprilī mātīte gatavojas uz perēšanu. Martā var redzēt abus laulātos kopā, un tēviņš liekas būt ļoti uztraukts. Viņš nosēžas kāda augsta koka galā, stipri un bieži kliedz un dzenā mātīti no koka uz koku. Pret citām zaļajām dzilnām pārītis izturas loti nelaipni; reiz izvēlēto apgabalu tas sirdīgi aizstāv pret katru iebrucēju, un ja trūkst piemērotu koku ligzdām, tad viņi to aizsargā stūrgalvīgi arī pret pelēkās dzilnas iebrukumiem. Kā parasts, zaļā dzilna savai ligzdai izvēlas tādu koku, kas vidū izpuvis vai ir jau ar dobumu. Te viņa izmeklē vietu, kur izpuvis zars un šo vietu paplašina. Abi laulātie draugi strādā kopīgi un ļoti čakli, tā kā dobums ir gatavs jau četrpadsmit dienās. Ja iekšā zaļā dzilna uzduras uz ļoti cietu koku, tad atstāj iesākto darbu un, labāk nekā atkal gatavot jaunu dobumu, viņa izlieto kādu vecu, ko izcirtis kāds cits viņas sugas priekšstāvis; ja to netraucē, viņa nākošā gadā atgriežas taī pašā dobumā. Dējums sastāv no sešām līdz astoņām garenām, mirdzoši baltām olām, ar gludu čaulu. Pārmaiņus abi draugi perē sešpadsmit līdz astoņpadsmit dienas, tēviņš no pulksten desmitiem rītā līdz trim vai četriem pēc pusdienas, mātīte pārējo dienas daļu; abi silda vārīgos mazuļus pārmaiņus un abi uzcītīgi nes tiem barību. Mazie ir tikpat neglīti kā citu dzeņu bērni un attīstas tikpat ātri, un jau trešajā nedēļā lūkojas ārā pa ligzdas caurumu. Vēlāk tie no šejienes sākdami lēkā pa visu koku un beidzot kopā ar vecākiem apceļo savu dzimtenes apgabalu, bet kādu laiku vēl katru vakaru atgriežas savā ligzdā atpakaļ. Ceļojumi arvien paplašinas, un beidzot ģimene, kas vēl arvien turas kopā, neuzmeklē vairs ligzdas dobumu, bet pavada nakti kur pagadās, kādā citā vietā. Sākot no oktobra, ģimene izšķiras; jaunie ir jau tapuši patstāvīgi un tagad katrs, nelūkodamies uz citiem, meklē pats savu ikdienišķo barību.

Zaļo dzilnu grūti noķert. Ar slazdiem vai sprostiem to tikai retos gadījumos var iegūt; drīzāk tas izdodas, ja izzina viņas guļas dobumu un ieejas priekšā uzstāda cilpas.

Zaļās dzilnas radinieks ir pelēkā dzilna (Gecinus canus). Auguma ziņā nav daudz mazāka par zaļo; viņas garums ir 30, platums vislielākais tikai 50, spārnu garums 15, astes garums 11 centimetri. Galvas priekšējā daļa un pakauša vidus ir šarlacha sarkanā krāsā, pieres mala un šaura svītra pār melno pieres svītru tumši pelēka, galvas daļas drusku gaišākas, galvas pakaļējā daļa un pakausis ar zaļganu spīdumu, pārējās virsējās ķermeņa daļas olivzaļā zāles krāsā, guzna un augšējā astes sega spīdoši olivdzeltenā krāsā, smakrs un rīkle netīri iepelēkā krāsā, pārējās ķermeņa apakšējās daļas ir netīri pelēki zaļganā krāsā.

Pelēkās dzilnas izplatības apgabals ir ievērojami plašāks nekā viņas pazīstamākajai radiniecei, jo tas stiepjas, izņemot Lielbritāniju, pār lielāko Eiropas daļu un pār visu Sibīriju līdz Japānai, uz dienvidiem līdz pat Persijai. Vācijā viņu parasti sastop retāk nekā zaļo dzilnu, bet viņa apdzīvo apmēram tās pašas vietas, ko pēdējā, šur un tur viņas nav nemaz, dažos apgabalos to sastop pa vienai, vismaz visās viņai piemērotās vietās. Tomēr liktenis tai tāds pats, kā zaļajai dzilnai; gadu no gada viņas skaits sama- zinājas tādā pašā mērā, kādā iet uz priekšu zemes apsaimniekošana.

*

Pie dzeguzes dzeņu (Colaptes) ģints pieder lieli putni ar samērā plānu, redzami līku un ne visai garu knābi.

šīs ģints pazīstamākā suga ir zeltotais dzenis, (Colaptes auratus). Tas ir putns, kas lielumā stāv drusku aiz mūsu pelēkās dzilnas. Galvas virsus un kakla pakaļējā daļa ir pelnu pelēka, piere, svītras ap acīm, deniņi, galvas un kakla sāni, smakrs un rīkle bāli vīna sarkani, ķermeņa virsējās daļas, izņemot balto astīti, pāli brūnas ar melnām šķēršsvītrām, apakšējās ķermeņa daļas, sākot no melnās rīkles vairoga, baltas, uz krūtīm un sāniem krāsa bāli vīna sarkana, greznota lieliem, apaļiem, melniem pilieniem līdzīgiem laukumiem. Pakavveidīgais pakauša laukums ir spilgti sarkanā krāsā.

Zeltotais dzenis izplatīts no Teksasas sākot pa visu Ziemeļamerikas Savienoto valšķu austrumu daļu līdz pat vistālākiem Jaunskotijas ziemeļiem; viņš esot novērots pat Grenlandē. Dienvidus štātos viņš ir pastāvīgs iemītnieks, kas tikai paceļo apkārt, ziemeļu štātos viņš ir gāju putns, kas, skatoties pēc tam, vai vieta, kur viņš ierodas uz perēšanu, ir vairāk uz ziemeļiem vai uz dienvidiem, te ierodas maita vai aprīļa mēnesī ļoti lielos baros un paliek līdz septembrim vai oktobrim. Pēc Odibona apgalvojuma, viņa ceļojumi notiekot pa naktīm, par ko pietiekoši var pārliecināties pēc pazīstamām balss skaņām, ko laiku pa laikam izgrūž ceļojošie putni, un arī pēc tā īpatnējā trokšņa, ko saceļ viņu spārnu švīkoņa. Kur zeltotais dzenis sastopams, tur viņš redzams ļoti lielā skaitā, un tāpēc, ja to arī nevar dēvēt par visbiežāk sastopamo putnu, tad noteikti to var gan saukt par visizplatītāko no Ziemeļamerikas dzeņiem.

Viņa dzīves Veidu ir aprakstījuši Vilsons, Odibons un citi. ,,Tiklīdz kā pavasaris ir iesācies un aicina uz saldo pienākumu — pārošanos," saka Odibons, „kad var dzirdēt zeltotā dzeņa balsi, kas nāk kā prieka izteiksme no augsto koku galotnēm, kur tie apsēduši, ka gaidītais gada laiks nu iestājies. Šī balss ir tagad pati par sevi kā prieks, jo viņa atgādina savā ziņā garu, jautru, tālu dzirdamu smiešanos. Vairāki tēviņi dzenā vienu mātīti, tuvojas tai, noliec galvas, izpleš asti un kustas sāniski, uz priekšu un atpakaļ, ieņem visdažādākās pozas un vispār pieliek visus spēkus, lai parādītu iekārotai mātītei savas mīlestības stiprumu un dziļumu. Mātīte pārlaižas uz citu koku un vienmēr tai seko viens, divi un pat vesels puduris iemīlējušos tēviņu, kas tur sāk atkal tādu pašu mīlestības apliecināšanu kā iepriekš. Viņi necīnās savā starpā, liekas, nav arī greizsirdīgi, bet ja mātīte kādu no viņiem izvēlas, bez pretošanās atstāj laimīgo pāri un uzmeklē kādu citu mātīti. Tas ilgst tikmēr, kamēr visi zeltotie dzeņi ir laimīgi apsievojušies. Katrs pāris tagad sāk izkalt kāda koka stumbru, lai tur ierīkotu sev mājokli, kas noderētu pašiem un pēc- nākamiem. Abi strādā ar vislielāko uzcītību un, kā liekas, ar vislielāko apmierinājumu. Ja tēviņš nodarbināts, tad mātīte pieķeras turpat blakus pie koka un novēl viņam laimes par katru skaidu, ko viņa knābis aiztrenc pa gaisu. Kad viņš atpūšas, tad liekas, ka viņš ar to maigi tērzētu, un ja viņš piekusis, tad viņa to pabalsta. Tādā kārtā un pateicoties abu uzcītībai, dobums drīz ir izkalts un pilnīgi nobeigts. Tagad tie mīlinās pa zariem, lēkā ar īstu prieku pa koku stumbriem uz augšu un tiem apkārt, klauvē ar knābjiem pa nokaltušiem zariem un dzen prom savus radiniekus, sarkangalvjus, aizstāv savu ligzdu pret purpurstrazda uzbrukumiem, bet pa starpām ķircinās un smejas, un tikko divas nedēļas pagājušas kad mātīte jau ir izdējusi savas četras vai sešas spīdoši baltās, apmēram 26 līdz 28 milimetri garās un 22 līdz 25 milimetri resnās olas un bez šaubām priecājas par viņu baltumu un dzidrumu."

Jenoti un melnās čūskas ir zeltotam dzenim visniknākie ienaidnieki. Pirmais savas priekškājas var iebāzt ligzdas caurumā un, ja dobums nav par dziļu, izvelk olas ārā un izdzer; diezgan bieži viņš paņem arī perētāju putnu. Melnā čūska apmierinās ar olām vai arī jaunajiem putnēniem. Mūsu putna gaļu arī daudzi mednieki vērtē ļoti augstu un bieži vien to izlieto barībā, proti, vidienes štātos.

*

Pēdējā dzeņu ģints, kas mums jāaplūko, ir trīspirkstu dzeņi (Picoides), raibie dzeņi, ar trīspirkstu kājām.

Šīs ģints priekšstāviš Vācijā irtrīspirkstainais dzenis (Picoides tridactylus). šis putns, kas lielumā gandrīz līdzinās mūsu raibajam dzenim, nav tik spilgti, bet gan tikpat raibi krāsots.

Trīspirkstainā dzeņa izplatības apgabals ir ievērības cienīgs tādēļ, ka viņš Vidus un Dienvideiropā aprobežojas tikai ar augstajiem kalniem un vidēji augsto kalnāju augstākām vietām, turpretī mūsu pasaules daļas ziemeļos un tāpat Vidusāzijā līdz Kamčatkai un Sachalinai viņš sastopams uz ziemeļiem līdz pat koku robežai un uz dienvidiem līdz Tjanšana kalnājam. Tā tad mūsu dzeņa izplatības apgabals sakrīt ar to, ko apdzīvo baltie Alpu teteri, kas ir sastopami mūsu Alpos un tad apgabalos, kas atrodas tālu no tiem, tālo ziemeļu kalnājos. Kā īsts kalnu putns, trīspirk- stainais dzenis tikai tad nonāk zemienē vai līdzenumā, ja pēdējam ir kalnāju raksturs, kā tas ir tālajos ziemeļu mežu apgabalos, kur iesākas jau tundra.

Pēc dabas un ierašām trīspirkstainais dzenis ir ļoti līdzīgs raibajam dzenim; vismaz es, novērodams to Lapu zemē un Sibi- rijā, neesmu varējis atrast starp viņiem kādu starpību. Viņš ir tikpat dzīvs un izveicīgs, drošs, nenogurstošs un laižas līdzīgi pirmajam un, pēc Girtannera ziņām, arī balss ir līdzīga raibā dzeņa balsij, tikai jūtami zemāka, viņš klauvē tādā pat kārtā, tāpat starp viņiem pastāv maizes naids un tāpēc nāk arī klāt, ja atdarina viņa klauvējienu, īsi sakot, līdzinās raibajam dzenim visās lietās.

Grozgalvji jeb tītiņi (Jyngidae), ko var uzskatīt par zemāki stāvošiem starp visiem dzeņiem, pieder tikai Vecajai Pasaulei. Viņus savā ziņā var uzskatīt kā pāreju no dzeņiem uz dzeguzēm jeb bārdainajiem putniem. Viņu ķermenis ir stiepts, kakls garš, galva samērā maza, spārni īsi un strupi. Ļoti tālu ārā izšaujamā mēle ir diegveidīga, bet galā tai nav atskabargu.

Mūsu grozgalvis jeb tītiņš (Jynx torquilla) virspusē ir gaiši pelnu pelēks ar smalkiem tumšākiem viļņiem un punktīm, apakšpusē balts, ar nedaudziem tumšiem trīsstūrainiem plankumiem, rīkle un kakla apakšējā daļa ir ar šķērsviļņiem uz dzeltena pamata; melngana gareniska svītra stiepjas no pakauša līdz muguras pakaļējai daļai; pārējais ķermeņa virspuses zīmējums sastāv no melnganiem, rūsainiem un gaiši brūniem plankumiem; lidspalvas ir ar sarkani brūnām un melni brūnām lentām; astes spalvas ar sīkiem melniem raibumiem un ar piecām šaurām lokveidīgām lentām. Garums ir 18, platums 29 līdz 30, spārnu garums 9, astes garums 6,5 centimetri.

Grozgalvis sastopams vai uz pus zemes lodes, tomēr dzimtene tam ir ziemeļos, t. i. Viduseiropā un Vidusāzijā. Uz ziemeļiem viņa izplatības apgabals stiepjas līdz pat Skandināvijas un Somijas vidienei, bet uz austrumiem turpretī līdz pat Amūras zemēm.

Pie mums grozgalvis parādās tad, kad pavasaris ir jau pilnīgi iestājies un viņš mūs atkal atstāj, pirms kā vasara ir pagājusi.

Izdevīgā pavasara laikā viņš ierodas pie mums jau starp 10. un 15., bet parasti tikai no 20. līdz 30. aprīlim, dažreiz pat tikai maija pirmās dienās. Perēšanas vietās viņš uzturas līdz augusta sākumam, ieti kad ilgāk. Ap šo laiku viņš sāk aizceļot; un ja septembrī izdodas vēl dažus tītiņus pie mums sastapt, tad ir domājams, ka tie ir tie, kas savas ligzdas vij tālākos ziemeļu apgabalos un kuru ceļš uz dienvidiem iet caur mūsu dzimteni. Ceļošanu grozgalvji izdara naktīs. Viņi parasti salasās nelielos baros, lai tālo ceļu būtu kopā, turpretim atpakaļ viņi atgriežas pa vienam.

Savai dzīves vietai tītiņš izvēlas apvidu ar daudz veciem kokiem, bet tomēr ne pilnīgi ar mežu apklātus. Koki laukmalās, biezi krūmāji, augļu koku apstādījumi ir viņa mīļākās uzturēšanās vietas. No cilvēkiem viņš nebaidās un mitinās tuvu pie mājām, piem. dārzos, ja tikai tur atrodas koks ar piemēi-otu dobumu ligzdai, šajos apvidos, mazākais pavasaros, viņu bieži var atrast, jo tad viņa balss ir nepārprotama, jo mātīte noteikti atbild uz katru tēviņa kliedzienu. Ja seko divdesmit reizes no vietas atkārtotam saucienam „Vii id vii id", tad šo savādo putnu ātri izdodas ieraudzīt. Vai nu viņš sēž uz kāda zara, vai ir pieķēries pie koka stumbra, vai arī tup uz zemes, vienā tā otrā gadījumā diezgan mierīgs, kaut gan nebūt nav nekustīgs, jo titkkoi jūt sevi novērotu, tūlīt sāk attaisnot mazākais savu nosaukumu. Nevar arī teikt, ka viņš būtu neveikls vai smags, bet kūtrs viņš ir un kustas tikai tad, kad nepieciešami spiests. Viņam maz kas ir palicis no dzeņa un citu kāpelētāju izveicības un kustīguma. Viņa kājas noder tikai ko pieķerties kokam, bet kāpelēšanai liekas pilnīgi nelietojamas.

Turpretī viņš brīnišķīgi groza savu galvu. Uz šī pamata tad arī ir dots viņam gandrīz visās valodās līdzīgs nosaukums. Viss neparastais liek viņam taisīt grimases, un tās paliek jo trakākas, jo vairāk kāda parādība iedveš putnam bailes. „Viņš izstiepj sevišķi garu kaklu," saka Naumans, ,,sabož galvas spalvas cekulā un vēdekļveidīgi izpleš asti, to visu lēnām un vairākkārt klanīdamies, vai arī izstiepjas ar visu ķermeni un lēnām liec to uz priekšu, sevišķi ja ļauns, bola acis un rīkli līdzīgi zaļai vardei kustinādams, savādi dobji kurkst. Bailēs, piem., saķerts, un kad viņu grib saņemt rokā, viņš taisa tik savādas grimases, ka nezinātājam, ja arī nav jānobīstas, tad tomēr jāizbrīnās. Sabozis galvas spalvas un pa pusei pievēris acis, viņš izstiepj kaklu neparastā garumā un līdzīgi čūskai lēnām griež to riņķī, tā kā arī galva pa to laiku apgriežas vairākas reizes un knābis pagriežas te uz priekšu, te atpakaļ." Nav ne mazāko šaubu, ka tādā ceļā tītiņš grib iedvest saviem ienaidniekiem vai uzbrucējiem bailes.

Izņemot jau minēto „vii id vii id", tītiņu reti kad dzird lietojam vēl citas kādas skaņas. Dusmās tēviņš sauc „ved ved", bailēs abas kārtas lieto īsi aprauto balsienu „šek", sevišķā uztraukumā, mazākais mātīte, šņāc līdzīgi čūskai. Mazie, kamēr vēl atrodas ligzdā, čirkstina līdzīgi sienāžiem.

Spāniešiem ir taisnība, kad viņi tītiņu sauc par „Hormiguero", jeb latviski skudru ēdējs", jo šie kukaiņi, ko viņš uzlasa no zemes un kokiem, patiesībā sastāda viņa galveno barību. Viņš notiesā visas mazās skudru sugas, bet labāk kā pieaugušos kukaiņus vēl viņu kūniņas. Pie gadījuma viņš ēd arī citu kukaiņu kūniņas un kāpurus, tomēr skudras viņam paliek arvien pirmā vietā. Mēle, ko viņš var izstiept tik garu kā neviens cits dzenis, ir viņam barības iegūšanai augstākā mērā noderīga. Tāpat kā skudru ēdējs, viņš caur šķirbām un alām iebāž mēli skudru pūznī, pagaida kamēr kukaiņi iekožas iedomātā tārpā vai ari kamēr viņi paliek karājoties pie lipīgās mēles gļotādas, un tad vienā vilcienā ierauj lādiņu knābī.

Attiecībā uz ligzdas dobumu tītiņam ir niecīgas prasības. Viņš apmierinās ar kuru katru, ja tikai ieeja ir kautcik šaura, lai nebūtu bīstami ne plēsīgi putni, ne bērni. Vai dobums stāv augstāk vai zemāk no zemes, viņam, liekas ir pilnīgi vienaldzīgi. Ja kokā ir vairāki dobumi, tad, kā atzīmē Naumans, viņš augstākos pamet citiem putniem, lauku zvirbuļiem, sarkanastītim un zīlītēm, ar kuriem viņš ne labprāt ķildojas, bet savā rīcībā paņem apakšējo un dzīvo ar pārējiem dobumu perētājiem lielā saticībā. Izrādās tomēr, kā to ziņo N a u m a n s, ka viņš ir mazāk iecietīgs tad, kad sajūt dzīvokļu trūkumu. Kārtīgos apstākļos ligzdas dobums tiek iztīrīts un uz prauliem tiek sanests ļoti gluds paklājs. Tur mātīte maija vidū dēj septiņas- līdz divpadsmit mazas, apaļas, baltas oliņas ar gleznu čaulu. Viņa sēd uz tām četrpadsmit dienas, pa lielākai daļai viena, jo tikai pusdienas laikā viņa ļauj, ka to apmaina tēviņš, un perē ar lelāko dedzību.

Mazie, izšķīlušies no olām, ir gandrīz kaili, pārklāti tikai ar nedaudzām pelēkām pūkām. Viņi gan ļoti ātri aug, jo abi vecāki pūlas viņiem piegādāt barību pēc iespējas lielā vairumā. Tomēr ligzdu tie atstāj tikai tad, kad ir jau pilnīgi spējīgi laisties. Cik rūpīgi arī negādātu vecāki par savu lielo bērnu baru, vieuu viņi tomēr nepieprot: ligzdas tīrīšanu, šīs nolaidības dēļ bada dzeguze ir lielā neslavā pie visiem, bet tītiņš nav ne par matu labāks; jo arī viņa ligzda paliek beidzot kā ,,smirdoša netīrumu bedre". Izvadītos jaunos putnus vēl kādu laiku vecie baro un rūpīgi māca. Tikai jūlija vidū ģimene, kas līdz šim uzticīgi turējās kopā, sāk izklīst un katrs dzīvo klusi par sevi līdz ziemas ceļojuma sākumam.

Sagūstītie tītiņi ir visomulīgākie istabas biedri pasaulē. Nav grūti viņus pieradināt piemērotai istabas barībai un uzturēt ilgāku laiku.

Bezrūpīgajam tītiņam ir daudz bīstamu ienaidnieku, kā zvirbuļu vanags, žagatas, sīļi, kaķi, caunes, zebiekste, un dažs labs krīt šo modro laupītāju nagos.

Piektā šķira Plesīgie putni (Accipitres)

Ja mēs apskatot putnus runātu par plēsīgiem dzīvniekiem tādā pašā nozīmē, kā mēs to darījām pie zīdītājiem, tad mēs gan laikam nevarētu uziet nevienu vienīgu šķiru, kas nebūtu pieskaitāma pie plēsīgām. Lielais putnu vairums ir plēsīgi dzīvnieki un taisni tie, kurus mēs esam paraduši skaitīt par nevainīgākiem, proti, mūsu dziedātāju putni, pārtiek gandrīz vienīgi no citiem dzīvniekiem un tikai pie gadījuma ēd augļus vai graudus. Neskatoties uz to ir parasts pie putniem jēdzienu ,,plēsīgs dzīvnieks" attiecināt uz vienu vienīgu šķiru. Runājot par plēsīgiem putniem, mēs atskaitām nost pat jūrmalas un jūras putnus, kaut gan tie pārtiek gandrīz vienīgi no mugurkaulniekiem.

Plēsīgie putni ir lieli, vidēji lieli vai mazi savas klases locekļi. Vairāki no viņiem sasniedz tādu lielumu, ka viņus pārspēj tikai nedaudz skrējēju un peldētāju putni, daži ķermeņa lielumā līdzinājās cīrulim. Viņu vidū ir sastopami visi lielumi starp šiem divi galējiem. Bet lai cik ievērojama šinī ziņā arī nebūtu starpība, raksturīgākais ir saskatāms gandrīz bez izņēmuma, un plēsīgo putnu nevar nepazīt. Plēsīgos putnus vispāri raksturot nav grūti. Viņu ķermenim ir daudz līdzības ar papagaiļa ķermeni. Tas ir spēcīgs, drukns, platām krūtīm, locekļi, neskatoties uz to, ka tie dažreiz izliekas nesamērīgi, pat gandrīz gari, ir stipri un tanīs manāma spēka pārpilnība. Galva, kā pilnīgākiem starp visiem putniem, ir liela, labi apaļa, tikai izņēmuma kārtā garena, kakls parasti īss un spēcīgs, un spēcīgs pat tad, kad viņš sasniedzis neparastu garumu, viduklis īss, sevišķi krūšu daļā, stiprs, roku un kāju locekļi izveidoti tādi paši, un tā plēsīgu putnu būtu viegli atšķirt pat tad, ja viņu aplūkotu pēc tam, kad tam būtu laupīti viņa ieroči un viņa spalvas. Un tomēr taisni šie ieroči galvenam kārtām viņu padara par to, kas viņš ir, īstenībā te viņu raksturo. Knābis dažā ziņā līdzinājās papagaiļa knābim. īss arī ir tas, virs- knābis stipri līks un āķa veidā pārliekts pāri, knābja pamats virsū pārklāts ar vaska ādu, bet tomēr knābis nav „apaļš", kā papagaiļiem, bet gan vienmēr no sāniem saspiests, tādēļ augstāks kā plats, virsknābis platāks par apakšējo, kura viņš apņem, un nekustīgs, āķis asāks, griezēja mala asāka, kā tikko minētiem putniem. Tāpat arī kājas atgādina papagaiļa kājas. Tās ir īsas, stipras un gariem pirkstiem, uz pirkstu stāvokli pa pāriem norāda ne visai reti sastopamā viena pirksta spēja grozīties, tāpat arī zināmai zvīņu līdzībai ar papagaiļa kāju nevar paiet garām, bet plēsīgo putnu ķereklis vienmēr atšķiras no tās ar saviem attīstītiem nagiem, kas kāju taisni padara par ķerekli. Nagi ir vairāk vai mazāk līki un tad ļoti smaili, reti kad lēzeni līki un truli, virsū apaļi, bet apakšā parasti drusku iedobti, tā kā rodas divas gandrīz griezīgas malas, viņi tamdēļ ir tikpat noderīgi ķeršanai, cik briesmīgi kā ierocis. Spalva dažādās dzimtās un ģintīs uzrāda ievērojamas starpības.

No maņu orgāniem visvairāk ievērojamas ir acis. Tās vienmēr ir lielas, nakts plēsīgiem putniem vispār samērā vislielākās, ar tām var vienlīdz labi redzēt dažā&os atstatumos un acs redzes spējas pārstādīšana no viena attāluma uz otru ir ļoti viegla. Arī dzirde plēsīgiem putniem tikpat augsti attīstīta, labāk par visiem pūcēm. Tui'pretim osmes orgāni, salīdzinot ar aci un ausi, ir jāskaita par panīkušiem. Tauste, beidzot, ir labāk attīstīta par osmi vai par garšu.

Garīgu aprobežotību novērojam tikai pie nedaudziem plēsīgiem putniem, par pārējiem nevar šaubīties, ka prāts viņiem attīstīts augsti. Lielākā daļa no tām gara īpašībām, ko pie viņiem daudzina, viņiem tiešām arī piemīt: viņus raksturo drosme un pašapziņa, saprotams, arī rijība, nežēlība, viltība un pat ļaunums. Cik augsti tie spēj attīstīties, to vispārliecinošāk pierāda dižie vanagi, šie vispilnīgākie laupītāji starp visiem plēsīgiem putniem; kurus var iemācīt kalpot cilvēkam. Spārnotiem plēsoņiem trūkst vienas, putniem vispāri piemītošas spējas: viņiem nav daiļskanīgas balss. Daudzi no tiem spēj izdot tikai divas vai trīs dažādas vienkāršas, pat neglīti skanošas skaņas. Tomēr vismaz ne visi plēsīgie putni ir pavisam nespējīgi tanī ziņā, jo no dažiem dzird skaņas, kam vajaga likties patīkamām arī mūzikāli izglītotai ausij.

Plēsīgie putni apdzīvo visu zemi un ikvienu platuma un augstuma joslu. Vairums dzīvo kokos un tamdēļ galvenām kārtām pieder mežam, bet viņi nevairās ne no kokiem neapaugušiem kalniem, nedz arī no tuksnešainas stepes vai tuksneša.

Daudzie spalvainie laupītāji, kad ziema padara viņu medību apgabalu nabagu, ceļo pakaļ sīkajiem putniem uz dienvidus apvidiem; bet taisni vistālāko ziemeļu apdzīvotāji tikai siro. šādos sirojumos viņi sadodas tādos baros, kādus citādi nevaram novērot, jo tikai ļoti nedaudzus starp tiem varam skaitīt par sabiedriskiem dzīvniekiem, šīs sabiedrības uz pavasara pusi jau sadalās mazākās un beidzot atkal pāros, no kādiem bars sastādījās rudenī vai arī uzturoties svešumā, šie pāri diezgan noteikti atgriežas tanī pašā laikā atpakaļ uz dzimteni un te iespējami drīzi sāk vaisloties.

Visi plēsīgie putni perē pirmos pavasara mēnešos un, ja viņus netraucē, tikai reizi gadā. Ligzda var būt novietota dažādi un tamdēļ dažāda var arī būt viņas būve. Parasti ļoti bieži tā atrodas kokos, bieži arī uz klinšu ragiem nepieietamās sienās vai vecu mūru caurumos, retāk ligzda ir koka dobumā, visretāk kaila zeme ir tās zaru kaudzes pamats, kur jāatrodas olām.

Pirms pārošanās norisinās dažādas, lepniem putniem piemērotas rotaļas. Liels daudzums mīlas pierādījumu ir lieliski vingrinājumi lidošanā, īstas dejas augstos gaisos, bieži ļoti atķširīgas no parastiem lidojumiem, dažu sugu uztraukumu izteic īpatnējas spiedzošas vai ārkārtīgi maigas skaņas. Zināms, greizsirdība arī valdnieku šķirā spēlē savu lomu. Katru, kas ieviešas apkaimē, apkaro un, ja iespējams, padzen, neciešot pat svešus, tas ir, pie tās pašas sugas nepiederīgus putnus. Tādas cīņas raksturo lieliski pagriezieni, uzbrukumi bultas ātrumā, spīdoša aizstāvēšanās, drosmes pilna savstarpīga vajāšana un tikpat droša pretimturē- šanās. Kad bruņniecīgie cīnītāji saķeras kopā, tad tas notiek vienmēr abpusīgi, viņi nagiem ieķeras viens otrā un tagad, nespēdami vairs izveicīgi lietot spārnus, krīt virpuļodami no liela augstuma lejā. Lejā cīņu acumirklī pārtrauc, bet tikko abi atkal pacēlušies gaisā, tā iesākas no jauna ar tādu pašu niknumu. Pēc ilgas divkaujas vājākais atkāpjas un uzvarētāja vajāts bēg pār apgabala robežām.

Olas ir ieapaļas, parasti ar diezgan rupju čaumalu un vai nu tīri baltas, iepelēkas, iedzeltenas, vai arī tumšākiem plankumiem un punktiem uz gaiša pamata. Viņu skaits svārstās starp vienu un septiņām. Pa lielākai daļai plēsīgo putnu mātīte perē viena pati, dažās sugās tēviņš viņu uz kādu laiku nomaina. Perēšanas ilgums no trīs līdz seši nedēļām, tad izšķiļas nevarīgie mazuļi, mazi, apaļi, viscaur baltpelēkās vilnas pūkās tērpti dzīvnieciņi ar lielām galvām un pa lielai daļai redzīgi. Viņi ātri pieaug un vismaz virspusē tiem drīz rodas biezas spalvas. Vecāki viņus, tāp^t kā jau olas, ļoti mīl, nekad neatstāj un viņu dēļ iet pat nāvē, ja jūtas par nespējīgiem atsist uzbrukumu. Daži aiznes gan arī apdraudētos mazuļus uz kādu citu vietu, lai tie būtu drošībā. Aitādu pašu uzupurēšanos, kādu viņi izrāda stājoties pretim ienaidniekam, viņi nopūlas piegādāt saviem mazuļiem vajadzīgo barību. Viņi pārpilnībā nes laupījumu, briesmu brīdī met to ligzdā pat no liela, droša augstuma. Sākumā mazie saņem pussagremoto barību, kuru vecie izlaiž no savas guzas, vēlāk tiem dod saplosītus dzīvniekus. Arī tad, kad jaunie laupītāji jau izlaidušies no ligzdas, vecākie tos vēl ilgāku laiku vadā, baro, māca un sargā.

Visu klašu mugurkaulnieki un dažādi kukaiņi, putnu olas, tārpi, gliemeži, maita, izņēmuma kārtā arī augļi ir plēsīgo putnu barība. Viņi iegūst pārtiku, ķerdami laupījumu dzīvu, aizdzīdami to citiem savas šķiras locekļiem un vienkārši atņemdami atrasto. Ķeršanai noder kājas, ko tamdēļ sauc par ķerekļiem, barības sadalīšanai vai, pareizāk, saplosīšanai, tie izlieto knābi. Kukaiņus knābj gan arī tieši ar knābi. Sagremošana ir ārkārtīgi strauja. Tiem, kam guza, barība viņā vispirms sajaucas ar siekalām un pa daļai jau sadalās, stiprā kuņģa sula veic atlikušo. Kauli, cīpslas un saites izšķīst par putriņu, mati un spalvas saveļas kamolā un tos, tā sauktās atrijas, laiku pa laikam izmet ārā. Izkārnījumi ir šķidra, kaļķa veidīga masa, ko izsviež strūklas veidā. Visi plēsīgie putni var vienā reizē daudz apēst, bet arī ļoti ilgi badu ciest.

Plēsīgo putnu darbība ir vēl jāaplūko no kāda cita viedokļa: viņiem par laupījumu var krist mums derīgi, un var krist arī mums kaitīgi dzīvnieki, tamdēļ paši putni var izrādīties mums vai nu par kaitīgiem, va par derīgiem. Ņemot visus kopā, tos varētu skaitīt par ļoti derīgiem, atsevišķus, turpretim, mums vajaga apkarot. Par neaizvietojamiem jāskaita ne tikai sekretārs, kas indīgai

čūskai sadragā galvu, ne tikai lija, kas aptīra Āfrikā, Dienvidāzijā un Amerikā ielas pilsētās: arī mūsu ārēs un laukos mājo svētību nesēji plēsīgie putni, kas iznicina kaitīgos grauzēju un kukaiņu pulkus. Saprātīga cilvēka pienākums ir viņus sargāt, uzturēt un jaut viņiem pilnu vaļu.

Plēsīgie putni sadalās grupās noteiktāk nekā viņu klases radinieki, un tamdēļ robežas ap tām ir novilktas jau putnu pētīšanas sākumā. Pārskatot visu šķiru, mēs redzam trīs grupas, ko mēs uzdrošināmies apzīmēt par sevi noslēgtām, proti, vanagus, lijas un pūces.

Vanagi

Vanagi (Falconidae) ir formām un sugām bagāta dzimta. Viņi ir mazi, lielākais vidēji lieli, spēcīgi būvēti, plēsīgi putni ar lielu galvu, īsu kaklu un trūcīgu spalvu, samērā īsu, augšpusē stipri apaļu virsējo knābi, kas asi āķains un netāl no gala apbruņots ar vairāk vai mazāk noteikti izveidotu zobu, ar nedaudz velvētu apakšknābi, ar īsiem vai mēreni gariem stulmiem un gariem pirkstiem, ar gariem un smailiem spārniem, kuriem visgarākā mēdz būt otrā spalva, ar vidēji garu, mazāk vai vairāk apaļu asti.

Pēc mana ieskata, pirmā vieta starp visiem plēsīgiem putniem pienākās dižiem vanagiem (Falco). Viņi ir tas pats starp putniem, kas kaķi plēsīgo dzīvnieku vidū, tas ir vispilnīgāk izveidotie starp visiem plēsīgiem putniem vispār. „Viņu garīgās īpašības," kā es agrāk esmu par viņiem teicis, „ar viņu ķermeņa spējām iet roku rokā. Viņi ir visnejaukākie laupītāji, bet viņiem piedod zaudējumus, ko tie nodara, jo visa viņu dzīve un darbība modina apbrīnošanu. Stiprums un veiklība, drosme un medību dziņa, cēla izturēšanās, gribētos pat teikt, cēla domu gaita ir tās īpašības, ko vienmēr varēs ievērot."

Dižie vanagi, kurus iedala apmēram piecdesmit sugās, vispilnīgāk raksturo plēsīgos putnus.

Dižie vanagi mājo visās zemes daļās un visos apgabalos. Viņus atrod no jūras krasta sākot augšā līdz augstu kalnu virsotnēm, galvenā kārtā mežos, bet ne mazāk bieži klintīs un vecās celtnēs, tikpat bieži neapdzīvotās vietās, cik apdzīvotās pilsētās. Ikkatra suga izplatīta pār lielu zemes daļu un pārējās daļās viņu aizvieto- ļoti līdzīgas. Bez tam katra suga klejo vai siro tāļu apkārt. Daudzas sugas ir gāju putni, citas tikai pārceļo un dažas, beidzot, pieskaitītas pie sirotājiem.

Visi dižvanagi ir ārkārtīgi spējīgi uz kustībām. Viņu lidojums ir ļoti labs, jo tas ir neparasti ātrs, izturīgs un augstākā mērā izveicīgs. Vanags a:r neticamu ātrumu veic lielus atstatumus un dažreiz, uzbrūkot no ievērojama augstuma, metas zemē ar tādu ātrumu, ka acs nav spējīga viņu saskatīt.

Mugurkaulnieki un pirmā kārtā putni ir īsto dižvanagu, kukaiņi ir neīsto galvenā barība. Neviens vienīgs dižvanags neēd brīvībā maitu, bet gan katrs bauda tikai paša iegūtu laupījumu, gūstā, zināms, bads viņu spiež ķerties arī pie beigtiem dzīvniekiem. Saķertais laupījums reti tiek apēsts tanī vietā, kur iegūts, bet parasti to aiznes kādā citā, noderīgā vietā, no kurienes var brīvi

pārskatīt apkārtni, vispirms noplucina, pa daļai ari nodīrā, un tad apēd. Rīta un vakara stundas ir dižvanaga medību laiks. Pusdienas laikā viņš parasti sēž kādā mierīgā, augstā vietā ar pilnu guzu nekustēdamies un klusu, lai sagremotu, ar saceltām spalvām

nodevies pussnaudai. Viņi guļ diezgan ilgi, bet tikai vēlu dodas pie miera, dažus redz medījot vēl krēslā.

Dižie vanagi savu ligzdu ietaisa dažādās vietās, visvairāk noderīgos stāvu klinšu sienu dobumos, uz augstām celtnēm un augstāko meža koku galotnēs.

Diemžēl spēcīgākie dižvanagi pieder pie kaitīgiem putniem un viņus tamdēļ pie mums nevar ciest, pat ne visas mazākās sugas ir derīgas, kas pelnītu, ka viņas saudzē.

Dzimtas cēlākie locekļi ir m e d ī b u v a n a- g i (Falko arcticus), zemes lodes tālo ziemeļu iemītnieki. Viņus raksturo ļoti ievērojams lielums, samērā stiprs, asā lokā liektais knābis, līdz divi trešdaļām ar spalvu segtās kājas un salīdzinot ar spārniem garā aste.

P i e k u n i atšķiras no medību vanagiem ar mazāku augumu, samērā mazāku un stipri līku knābi, ne tik tāļu spalvām klātām kājām un ar samērā īsāku asti. Mūsu piekunam (Falco pere- grinus) visa virspuse ir gaiši šifera pelēka ar lentas veidā sakārtotiem trīsstūrainiem plankumiem tumšā šifera krāsā. Piere pelēka, rīkle, ko ietver melnas vaigu svītras, tāpat kā virsējā krūts daļa balti dzeltena, apakšējā krūts daļa tāpat kā vēders mālaini iesarkani dzeltens, pirmā brūni dzelteni svītrota ar ieapaļiem, sirdsveidīgiem plankumiem, pār vēderu lentes veidā iet tumšas šķērssvītras, kas īpaši redzamas pie pakaļas un uz biksām. Lid- spalvas ir šifera melnas, iekšējās klātas rūsas dzelteniem, lentes veidīgiem plankumiem, stūres spalvas svītrotas gaiši pelnu pelēki un sānu spalvu galiem ir iedzeltena mala. Veca tēviņa garums 42 līdz 47, platums 84 līdz 104, spārnu garums 36, astes garums 20 centimetru.

Piekuns (Falco peregrinus)

Piekuns pelna savu vācu vārdu (Wanderfalk), jo viņš klejo apkārt gandrīz pa visu pasauli. Viņa ārkārtīgā izplatība ir izskaidrojama, jo zināms, ka viņš apdzīvo ne tikai mēreno, bet arī auksto joslu ziemeļu puslodē un ir pat galvenais vanagu pārstāvis tundrā ap polu. Pats par sevi saprotams, ka viņš katru ziemu

spiests atstāt šo perēšanas vietu un ceļot uz dienvidiem. Savā ceļojumā viņš tad skar visas Eiropas, Āzijas un Amerikas ziemeļu zemes.

,.Piekuns," saka Naumans, „ir drošs, stiprs un ārkārtīgi izveicīgs putns, viņa spēcīgā ķermeņa būve un viņa spīdīgā acs liecina to uz pirmā mirkļa. Piedzīvojumi rāda, ka ne par velti daba viņu ir apveltījusi ar tik briesmīgiem ieročiem, un ka viņš to lietošanā ir cienīgi stādams blakus saviem tuviem radiniekiem, medību un čakstu vanagam. Viņa lidojiens ir ārkārtīgi ātrs, ar spējiem spārnu vēdieniem, ļoti reti plūstošs, parasti zems, pār zemi slīdošs. Paceldamies augšup, viņš izpleš asti un pirms pacelšanās laižas pa priekšu mazu gabalu cieši virs zemes. Tikai pavasarī viņš dažreiz uzlaižas gaisā neizmērojamā augstumā. Viņš ir ļoti bikls un tik uzmanīgs, ka nakts mieram parasti uzmeklē tikai skuju koku mežus.

Viņa balss ir stipra un skanosa, kā balsieni ,.kgiak, kgiak" vai ,.kajak, kajak". Bet atskaitot pārošanās laiku, tie nav bieži dzii'dami."

Liekas, ka piekuns ēd tikai putnus. Viņš ir par briesmām visiem spārnotiem radījumiem, sākot ar meža zosi un beidzot ar cīruli. Lauku irbju un baložu vidū viņš nodara visnejaukākos postījumus, pīlēm viņš seko ar nenogurstošu izturību un pat pretoties spējīgām vārnām viņš ir briesmīgs ienaidnieks, bieži nedēļām ilgi pārtikdams tikai no viņām. Tāpat kā viņa tuvākie radinieki, viņš parasti uzbrūk tikai lidojošam laupījumam, kamēr tas kustas gaisā. Ari kokos sēdošiem putniem tas uzbrūk bez kavēšanās.

Visi putni, kuriem piekuns uzbrūk, viņu ļoti labi pazīst un katrā ziņā mēģina no viņa glābties. Pat nedrošās vārnas viņam nestājas pretī, bet tiklīdz viņu ierauga, laižas steidzīgi cik vien spēdamas prom, jo viņām ir pilnīgs pamats bēgt no tā.

Piekunu pie mums nevar saudzēt, jo zaudējumi, kādus viņš nodara, ir ļoti ievērojami. Ja lepnais plēsonis laupītu tikai savām paša vajadzībām, viņu varbūt varētu likt mierā, bet viņam vajaga apgādāt lielu citu plēsīgo putnu saimi. Ir uzkrītošs fakts ka diž- vanagi, kad viņiem uzbrūk, tikko iegūto laupījumu atkal aizmet projām. To labi zina ubagotāji starp plēsīgiem putniem. ..Tur, uz ežas akmeņiem vai pauguriem." raksta Naumans, ,.sēž šie slinkie un neveiklie zēni, neatlaidīgi uzmana vanagu un tiklīdz redz, ka tas ir kaut ko saķēris, steidzīgi pielido klāt un bez kavēšanās atņem laupījumu. Citādi tik drošais, dūšīgais vanags, kad redz pienākam nelūgto viesi, atstāj savu laupījumu guļot, paceļas augšā, atkārtoti kliegdams ,.kjak. kjak" un aizsteidzas prom. Pat bailīgajai sarkanai lījai, ko dūšīga perētāja vista spēj aizdzīt no saviem cālīšiem, viņš pamet savu laupījumu."

Bezdelīgu vanags (Falco ?ubbuteo) pieder pie mazajiem dižvanagiem. Viņa garums 31, platums 78, spārnu garums 25, astes garums 17 centimetru.

Eiropa, sākot ar Vidus Skandināviju, Somijas dienvidiem un ziemeļu Krieviju līdz Grieķijai un Spānijai, dod pajumti šim vis- ātrākam starp mūsu dižvanagiem kā perētāju putnam. Bez tam viņš apdzīvo visu Vidusāziju no Urala līdz Amūrai. Tālāk uz dienvidiem viņš paliek retāks, tā kā viņa perēšanas apgabala robežas tikai izņēmuma kārtā sniedzas pāri Balkaniem, Alpiem un Pirenējiem.

Ar savu izturēšanos bezdelīgu vanags dažā ziņā atšķiras no pārējiem dižiem vanagiem. ,.Viņš," saka mans tēvs, „ir ārkārtīgi mundrs, pārdrošs un izveicīgs plēsīgs putns, kas lidojuma ātrumā var mēroties ar kaut kuru citu. Viņa lidojiens ir stipri līdzīgs bezdelīgu lidojienam. Tāpat kā tās, viņš tura spārnus pa lielākai daļai sirpes veidīgi, asti izpleš maz un pēc visas savas izturēšanās ir ļoti līdzīgs svīrei. Ja viņš atstāj baku, tad bieži veselus gabalus trīs līdz četri simti soļu garumā nolido gandrīz bez kautkāda manāma spārnu vēdiena un nevis lēni, kā klijāni vai dzeltenie vanagi, bet ļoti ātri."

Tēviņi un mātītes rudeņos kopā uzsāk savu ziemas ceļojumu. Viņi arī laupa kopā, bet nereti viens uz otra kļūst greizsirdīgi un tad nereti viņu starpā rodas nesaskaņas. Atskaitot šādas ģimenes ķildas, bezdelīgu vanagi ir ļoti uzticīgi draugi. Pāri vienmēr redz kopā. Balss ir dzidrs un patīkami skanošs ,.gāth gāth gāth", ko atkārto bieži un ātri. Perēšanas laikā dzird dzidru „gik". Bezdelīgu vanags vienmēr ir bikls un uzmanīgs un tamdēļ tikai tad do- dās kokā gulēt, kad pilnīgi ir iestājusies tumsa un gandrīz bailīgi izvairas no katra cilvēka.

Kā jau to n^ver Naumans, bezdelīgu vanags ir lauku cīruļu briesmas. Bet viņš nebūt neatteicas arī no citiem putniem un kļūst bīstams pat ātrajām bezdelīgām.

No tāļajiem ziemeļiem, savas dzimtenes, katru rudeni caur mūsu zemi laižas mazs, patīkams dižvanags, lai pavadītu ziemu Eiropas dienvidos un Āfrikas ziemeļos un pavasarī ceļotu atpakaļ uz savu perēšanas apgabalu. Tas ir vanadziņš (Falco aesalon), kura pazīmes ir jāmeklē īsos spārnos, kas kopā sakļauti sasniedz tikai divi trešdaļas no astes garuma, vājā bārdas svītrā un abu dzimumu dažādā spalvas krāsā.

Dzeltenais vanags (Falco tinnunculus) ir ļoti skaists putns. Izbalojušam tēviņam galva, pakausis un aste, atskaitot zili melno galu ar baltām malām pelnu pelēkā, virsējās daļas skaisti rūsas sarkanas, visas spalvas ar trīsstūrainu smailu plankumu galā, pakakles apakšdaļa bālgani dzeltena, krūtis un vēders skaisti sarkani pelēki vai bāli dzelteni, atsevišķas spalvas ar garenisku melnu plankumu, lidspalvas melnas, vēdekļa iekšmalā ar seši līdz divpadsmit bālganiem vai rūsas sarkaniem trīsstūrainiem plankumiem, galā ar gaišāku malu. Garums ir 33, platums 70, spārnu garums 24, astes garums 16 centimetri.

No Lapzemes līdz Dienvidspānijai un no Amūras zemēm līdz Portugāles rietumu piekrastei dzeltenais vanags ir atrodams visās zemēs, visās Eiropas daļās. Viņš dzīvo gan lidzenumos, gan arī kalnainos apgabalos, vienalga, vai tie apauguši mežiem vai nē, jo viņš ir tiklab klinšu, kā arī mežu apdzīvotājs.

Dzeltenais vanags nenoliedzami pieder pie mūsu tēvijas godīgākiem vanagiem. Tā kā viņš ir viscaur iplatīts un dažās vietās pat bieži sastopams, tad katram rodas izdevība šo vanagu novērot; bet kas to dara, tas viņu iemīļo. No agra rīta, līdz vēlam vakaram, bieži jau dziļā krēslā viņš ir redzams darbojoties. No savas ligz-

Dzeltenais vanags (Falco tinnunculus)

das, kas atrodas vienmēr viņa novada vidū, viņš pa vienam vai pāviem, rudenī gan arī lielākās sabiedrībās, vismaz kopā ar saviem pieaugušiem bērniem, izlido klajos laukos, plivinādamies turās virs kāda noteikta punkta, no šejienes ļoti rūpīgi pārskata visu savu novadu apakšā un, ar savām nepārspējami skaidrām acīm saskatījis kādu pelīti, sienāzi, circeni vai kādu citu lielāku kukaini, piek]auj spārnus cieši pie ķermeņa un gandrīz kā krītošs akmenis drāžas uz zemi, nonācis pēdējai tuvu, atkal drusku izpleš spārnus, vēl reiz sīki noskata laupījumu, satver to ar nagiem, paceļas gaisā un aprij noķerto jau lidodams, kā tas iepriekš aprakstīts, vai arī, ja laupījums prāvāks, aiznes to uz kādu ērtāku vietu, lai tur mierīgi apēstu. Jā mātīte tup uz olām, tad viņš tai jau no tālienes ziņo par savu ierašanos un medību laimi ar stieptu un drusķu čirkstošu brēkšanu, kas ļoti atšķiras no viņa parastā vilināšanas sauciena. Ja viņu no visām pusēm apstāj mazuļi, kuri vēl nav iemanījušies ķeršanā, tad ap barības devēju sākas jautra drūzmēšanās un ikviens cenšas aizsteigties otram priekša, gribēdams būt pirmais, kam tiktu pasniegts nomedītais laupījums. Tādā ģimenes ainā var noskatīties ar lielu patiku: putna uzticīgā nodošanās saviem bērniem dara viņu pievilcīgāku nekā viņš patiesībā ir.

Dzeltenā vanaga mīļākais laupījums ir peles, bez tam viņš ēd arī kukaiņus. Ir pierādīts, ka viņš čd arī sīkākus putnus, ja vien tos var iegūt, un var gadīties, ka viņš saviem mazuļiem aiznes viena otra cīruļu vai čipstu pāra bērnus.

*

Kā dižvanagu tuvākos radiniekus varam uzskatīt vistu vanagus (Accipitridae). Viņi pieder pie šīs šķiras plēsīgākiem locekļiem un dažā ziņā pārspēj pat dižvanagus; tomēr viņiem nav tās dižciltības, kas raksturo dižvanagus. Vistu vanagu dzimta iezīmējas ar druknu ķermeni, mazliet garu kaklu, īsiem, noapaļotiem spārniem, ļoti garu asti un augstām kājām ar lieliem vai maziem nagiem. Kailā gredzena ap aci tiem nav. Spalvu ģērbs ir ciešs un diezgan mīksts, virspusē parasti tumši zilpelēks, apakšpusē gaišāks, bieži ar tumšākām joslām. Vecumā abiem dzimumiem ir vienāda krāsa; turpretī mazuļi krāsas ziņā ievērojami atšķiras no saviem vecākiem.

Ši dzimta aptver apmēram astoņdesmit sugas un izplatīta pa visām pasaules daļām. Pretēji dižvanagiem vistu vanagi apdzīvo gandrīz bez izņēmuma tikai biezus mežus un uzturās šeit pēc iespējas slepeni, kā to prasa viņu laupītāju dzīve. Viņi lido ātri un neparasti veikli, spēj piepeši pārmainīt virzienu un pārsteidzoši veikli kustas visbiezākos krūmājos, gandrīz kā caunes, tomēr pēc iespējas izvairās no lielāka augstuma. Viņi lido pa lielākai daļai ne augstu virs zemes. Pa zemi viņi staigā labi, lai gan ņemdami palīgā spārnus; caur bieziem koku zariem viņi lodā ar neparastu veiklību. Vistu vanagi ir bīstami ienaidnieki visiem dzīvniekiem, ko viņi var pievarēt. Viņi medī gan zīdītājus, gan arī putnus un nesmādē pat abiniekus. Viņi ķer lidodami, sēdēdami, skriedami un peldēdami un reiz izraudzīto laupījumu vajā ar tādu nežēlību, kupai nav līdzīga piemēra. Savā slepkavošanas kārē viņi nereti aizmirst par savu paša drošību. Ar stipriem dzīvniekiem viņi nikni cīnās bieži krietni ilgi, līdz izdodas panākt uzvaru. Tādās cīņās viņi zaudē dažreiz savu dzīvību.

Vistu vanag'i vaisļojas samērā ievērojami, dējumā ir ievērojams skaits olu. Ligzdu viņi taisa vienmēr kokos, bet pa lielākai daļai necik augstu virs zemes un, kā liekas, ierīko to vienmēr paši. Uzbrukumus mazuļiem viņi mēģina atsist ar varonīgu drosmi: bez bailēm viņi drāžas virsū pat cilvēkam.

Mūsu zvirbuļu vanags (Accipiter nisus) ir jāuzskata par tās ģints (Accipiter) pirmveidu, kas visbagātāka sugām, izplatīta pa visām pasaules daļām un dabūjusi savu nosaukumu no viņa. Viņš pieder pie dzimtas mazākām sugām. Viņa garums ir 32, platums 64, spārna garums 20, astes garums 15 centimetri. Veciem putniem visa virspuse ir melngani pelēkā pelnu krāsā, apakšpuse balta ar rūzgani sarkanām viļņotām linijām un rūzgani sarkanas krāsas kātu svītrām, kas tēviņiem mēdz būt spilgtāk krāsotas nekā mātītēm; aste apklāta piecām līdz sešām melnām joslām un galā ar baltu malu.

Eiropā zvirbuļu vanags liekas ir atrodams viscaur un arī Vidusāzijas lielākā daļā viņš laikam ir nometnieks putns.

«Zvirbuļu vanags," saka mans tēvs, «lielāko dienas daļu pavada apslēpies un parādās tikai gribēdams laupīt. Lai gan spārni viņam ir īsi, tomēr viņš lido viegli, ātri un ļoti veikli; iet turpretī viņš lēkādams un neveikli. Viņš ir tikpat tramīgs, cik pārdrošs un nebīstas no lielākiem putniem." Pārdrošību zvirbuļu vanags apvieno ar ievērojamu attapību, viltību un gudrību. Viņš ir īsts klejo-

Zvirbuļu vanagu pāris (Accipiter nisus) pie ligzdas

jošs zaglis vai ceļavīru laupītājs un ar savu izturēšanos ievērojami atšķiras no visiem pārējiem Eiropas vanagiem.

Sīkie putni visi pazīst labi un bīstas ļoti no sava briesmīgā ienaidnieka. „Zvirbuļi," saka Naumans, „bailēs no zvirbuļu vanaga iebēg peļu alās," un arī visi pārējie mēģina glābties līdzīgā kārtā, ja vien tas viņiem izdodas. Daži tad rīkojas ar tikpat lielu gudrību. Viņi lido pa šauru riņķi ap koku zariem vai stumbriem, un zvirbuļu vanags, neskatoties uz visu savu veiklību, nespēj viņiem tik ātri izsekot, un tā tie aizsteidzas mazu gabaliņu priekšā un tad zibeņa ātrumā iebēg biezos krūmos; citi putni plēsējam parādoties pieplok pie zemes, paliek nekustēdamies guļot un bieži netiek pamanīti; īsi sakot, ikviens mēģina glābties kā mācēdams.

Zvirbuļu vanaga balss reti dzirdama, parasti tikai pie ligzdas. Viņa sastāv no skaņiem „ki ki ki", kas ātri seko cits citam, vai arī no „kek kek", kas tiek izkliegts lēnām. Pirmējās skaņas, liekas, ir brīdināšanas sauciens.

Ligzda atrodas biezokņos vai kāršu mežos, retumis augstu virs zemes, bet pēc iespējas labi paslēpta un, ja vien iespējams, tad skuju kokos, tuvu stumbram.

*

Dzimtas pirmveids, mūsu vistu vanags (Astur palum- barius) pelna to godu, kas viņam parādīts, nosaucot veselu dzimti; viņa vārdā. Ne tikai pēc sava vārda, bet ari pēc viņa nosauktā ģints (Astur), pie kuras viņš pieder, galvenos vilcienos raksturojas aitām pašām iezīmēm kā zvirbuļu vanagi; tomēr no pēdējiem vistu vanagi atšķiras ar druknāku vidukli, garāku knābi, apaļāku asti un resnākām kājām.

Vistu vanags ir liels, spēcīgs plēsīgs putns, 55 centimetri garš un 1,1 metri plats, ar 31 centimetri gariem spārniem un 22 centimetri garu asti. Mātīte ir ievērojami lielāka un resnāka, 12 līdz 15 centimetri garāka un 15 līdz 18 centimetri platāka par tēviņu. Izkrāsotā ģērbā ķermeņa augšdaļa ir melngani pelēkbrūna, pārklāta ar vairāk vai mazāk pelēkzilu sarmu, ķermeņa apakšdaļa balta, katra spalva apklāta brūni melnām kātu svītrām un viļņainām līnijām.

Vistu vanaga izplatības apgabals apņem Eiropas un Vidusāzijas lielāko daļu; tomēr šeit ieskaitāmās zemēs viņš nav sastopams viscaur, un ja arī ir, tad tomēr nevienādi bieži.

Vistu vanags ir vientulīgs, nesabiedrisks, plēsīgs putns, kas ar savu mātīti turās kopā tikai pārošanās un perēšanas laikā. Viņš ir ļoti straujš, mežonīgs, pārdrošs, ātrs, stiprs un pie tam viltīgs un tramīgs putns. Viņa balss ir stiprs, tāļu dzirdams pretīgs brēciens, bet dzirdēt to dabūn tikai diezgan reti. Noskaities vai sašutis vistu vanags brēc gari stieptu „iviē", priecādamies par laupījumu „iviē iviē", pārodamies „gek gek gek", „gik gik gik" un pēc tam ātri citu pēc cita „kjak kjak", nobiedēts „viē viē" vai arī klusu „vis vis".

Vistu vanags ir redzams kustoties un darbojoties katrā dienas # laikā, arī dienvidus stundās, kuras pārējie plēsīgie putni veltī atpūtai. Viņš diezgan kārtīgi izsiro lielu novadu un ilgāku laiku ikdienas atgriežas tanīs vietās, kur tam reiz uzsmaidījusi laime. Apbrīnojamā rijība piespiež viņu gandrīz pastāvīgi medīt; tāpat kā zvirbuļu vanags, viņš tikai retumis jūtas patiesi apmierināts, bet parasti vienmēr ir izsalcis vai vismaz asinskārs. Viņš medī visus spārnainos, sākot no sigām un medņiem un beidzot ar mazām zīlītēm, un visus zīdītājus, kurus viņš cer pievarēt. Viņš šaujas virsū zaķim, lai to nogalinātu, paceļ gaisā nikno zebieksti, tāpat kā arī izņem no ligzdas vāverīti, laupa lidojot un sēdot, kā peldētājus putnus, tā arī skrējējus zīdītājus, un izvelk savu laupījumu pat no paslēptuvēm. Milzīgas bailes sagrābj tos dzīvniekus, kas jūtas no viņa apdraudēti; viņš tos nobiedē bieži tā, ka tie paliek nekustīgi sēdot un, kā saka N a u m a n s, „jau asiņo viņa nagos, pirms kā tikuši skaidrībā par to, kas labāk, bēgt vai pieplakt pie zemes."

,,Lauku sētās," ļoti pareizi apraksta A 11 u m s, „viņš iedrāžas tipkat negaidīti kā krūmmalā, pāri pār kādas zemas piebūves jumtu vai caur divu ēku starpu zibeņa ātrumā pakampj no pagalma kādu vistu vai balodi un ir ar to jau pazūdis, iekam dabū īsti apķerties par svešo viesi."

Ar tikpat nenogurstošu pacietību kā putnus, viņš vajā arī zīdītājus. „Jaunus zaķus," saka mans tēvs, „viņš pievārē viegli; bet veciem viņš uzbrūk pēc zināma plāna. Ja zaķis mēģina glābties bēgdams, tad vistu vanags vairākas reizes drāžas tam virsū ar knābi; un kad zaķis pēc tam ir ievainots un noguris, tad viņš sagrābj to ar nagiem un pamazām nogalina ar knābi un nagiem. Šī cīņa parasti velkas ilgi, un es zinu kādu gadījumu, kur zaķis labu laiku kūleņoja apkārt ar vanagu, kurš nelaida jānīti vaļā, lai gan viņš diezgan bieži nokļuva apakšā. Kāds mans uzticams draugs, stāvēdams uz loma, ar vienu šāvienu nošāva zaķi un vistu vanagu, kad pēdējais drāzās virsū zaķim."

Ligzda tiek ierīkota vecākos un augstākos meža kokos, pa lielākai daļai uz zema zara, tuvu stumbram. Viņa ir ļoti liela un lēzena, apakšā sastāv no sausiem zariem, tālāk no žagariem un augšā tiek izklāta ar zaļām egļu un priežu skujām, kuras, kā liekas, tiek vienmēr atjaunotas. īstais ligzdas iedobums ir ļoti sekls un parasti izklāts ar paša perētāja pūkainām spalvām.

Neapsveramā posta dēļ, ko nodara vistu vanags un kas ļoti bieži tieši ajzkar arī cilvēku, viltīgais laupītjs, zināms, tiek cītīgi vajāts.

Gūstā vistu vanags ir tikpat pretīgs kā savvaļā. Viņa mežonība un ļaunprātība, nesaticība un slepkavošanas kāre viņu drīz padara mūsu acīs par ļoti riebīgu radījumu.

Dzērvju lija jeb sekretārs (Gypogeranus serpen- tarius) ir līdzīga nosaukuma dzimtas (Sagi+taridae) priekšstāvis un atšķiras no visiem pārējiem plēsīgiem putniem ar saviem neparasti gariem kāju pantiem, kuru dēļ viņa kājas atgādina īsto skrējējputnu un purvu putnu kājas.

Tēviņa garums ir 1,15 līdz 1,25 metri, spārna garums 62, vidējo astes spalvu garums 68, kājas augstums 29 centimetri. Mātīte drusku lielāka par tēviņu.

Dzērvju lijas izplatības apgabals aizņem lielu Āfrikas daļu.

„Kā strauss, siga un tuksneša skrējējs," saka H e i g l i n s, „tā arī sekretārs ir īsts stepju putns, kas laižas tikai retumis, zemu un

neveikli, bet pa zemi savā medību apgabalā skrien čaklām kājām. Viņa gaita un izturēšanās ir ļoti skaista. Izcēlies taisni, kaklu un galvu nesdams augstu un vienmērīgi šūpodams uz priekšu un atpakaļ, tikai retumis tipinādams ātrāk, tā nosvērtiem soļiem, lūkodamies apkārt pēc laupījuma, viņš klejo pa līdzenumu."

Sekretārs (Gypogeranus serpentarius)

Dzērvju līja jau no seniem laikiem ir izdaudzināta par čūsku iznīcinātāju. žīlsVerro (Jules Verreaux) sīki apraksta, kā šis putns medī čūskas. Jau arī tā tik greznais un majestātiskais putns top vēl pievilcīgāks un patīkamāks, kad viņš uzsāk cīņu ar čūskām. Lai pārsteigtu rāpuli, kuram putns nodomājis uzbrukt, viņš attīsta visu savu īpatnējo uzmanību un tāpēc tuvojas čūskai ar vislielāko apdomību. Cekula un kakla pakaļējās daļas spalvu saboša- na nozīmē cīņas sākumu. Ar varenu lēcienu viņš gāžas virsū rāpulim, spēcīgi iesit tam ar stipro ķetnu un ne reti to nogalina ar pirmo cirtienu. Ja pirmais uzbrukums neizdodas, tad čūska pa daļai paceļas stāvu, augstākā mērā sakaitināta briļļu čūska draudoši izpleš savu vairogu un piespiež putnu pirmā kārtā ar vienu lēcienu atlēkt atpakaļ. Tomēr viņš to dara tikai tanī nolūkā, lai glūnot nogaidītu īsto acumirkli. Pacēlusi galvu, čūska šauda mēli un šņāc, lai iebiedētu savu pretinieku; bet tam drosme tikai aug līdz ar briesmu vairošanos. Ar drusku paceltiem spārniem putns no jauna virzās uz priekšu un ar kājām atkal sit čūskai tik stiprus sitienus, ka tā droši īsā laikā cīņas nespējīga izstiepjas uz zemes. Ja čūska pāriet uzbrukumā un gāžas virsū savam pretniekam, kā mēs to vairākkārt esam redzējuši, tad tas arī vēl tagad prot izvairīties no viņas kodieniem, vai nu turēdams priekšā izplestos spārnus, vai arī lēkdams atpakaļ un uz sāniem. Nogurusi un galīgi nokususi, čūska beidzot nokrīt visā garumā uz zemes, un tagad putns uzbrūk ar divkāršu enerģiju, ar savu nagu iznīcinošiem sitieniem salauž viņas mugurkaulu, ar to atņemdams viņai spēku un spēju kustēties un beidzot zibeņa ātrumā iecērt savu dzelžaino ķetnu viņai pakausī. Bez kādas vilcināšanās putns tūliņ sāk ieturēt savu pusdienu. Nedaudzās minūtēs viņš ir apēdis gandrīz divus metrus garu čūsku līdz galvai, kuru viņš beigās saplosa ar dažiem knābja cirtieniem, pēc tam priecīgi dodas uz savu atpūtas vietu, ievelk galvu starp pleciem un, mierīgi sagremodams, paliek šinī stāvoklī vairākas stundas no vietas.

Ērgļi

Lielākos plēsīgos putnus, kas pārtiek no pašu ķerta laupījuma un tikai izņēmuma kārtā ķeras pie maitas, sauc par ērgļiem (Aquilidae). Tie ir putni ar plecīgu ķermeņa būvi, vidēji lielu, viscaur spalvām apklātu galvu un ar stipru, pie pamata taisnu un tikai galā saliektu knābi, kura augšējai daļai nav zoba, bet toties attiecīgā vieta ir jomota, un kam vaskādiņa nav spalvām aizsegta. Kāju panti vidēji gari, arvien spēcīgi, bieži pavisam maz, bieži atkal līdz pat pirkstiem spalvoti. Pirksti ir stipri, vidējā vai ievērojamā garumā un vienmēr apbruņoti lieliem, stipri līkiem un asiem nagiem. Spārni, kas dažiem sniedzas līdz astes galam, bet citiem tikai līdz sākumam, ir arvien noapaļoti, jo ceturtās un piektās lidspalvas gandrīz bez izņēmuma ir visgarākās. Aste liela, gara un plata, vai nu taisni nošķelta, vai arī apaļa. Tērps sastāv no lielām, parasti galos smailām spalvām, ir arvien kupls, brīžam ļoti mīksts, un tikai izņēmuma gadījumos raupjš un ciets. Raksturīgi ērgļiem ir tas, ka pakauša spalvas vai nu smailas, vai pagarinājas. Lielās, ugunīgās acis iemanto pārdrošu izteiksmi tāpēc, ka uzaču kauls stipri uz āru.

Ērgļi apdzīvo visu zemi. Pēc viņu dažādības var sagaidīt, ka ne visas sugas izvēlas vienādas dzīves vietas. Arī ērgļu vairums dzīvo un medī mežos; dažas sugas tomēr ir kalnu un klinšu apdzīvotāji, citas atkal saistītas pie ūdeņiem, vai nu pie jūras krastiem vai ezeriem un upēm; dažiem dzimtene ir pat klajā stepe. Cilvēku tuvumā ērgļi reti kad nometas; viņu īstai dzīves vietai ir jābūt pēc iespējas neapspiestai un neaprobežotai.

Arī ērgļi nemīl paši savu sabiedrību, un vismaz pa vasaru necieš savā apgabalā nevienu citu pāri. Viena pāra laulāti draugi ārkārtīgi uzticīgi turas kopā, un nevar gan būt šaubu, ka ērgļu starpā slēgtās laulības pastāv uz visu dzīves laiku. Viņi ir tiešām cēli putni. Spalvoto plēsēju starpā ir maz tādu, kas būtu augstāk apdāvināti par viņiem; tikai dižvanagus varbūt varētu skaitīt pārākus. Miesīgās un garīgās spējas viņiem piešķirtas vienādā kārtā. Viņu laišanās ir sevišķi skaista. Spārni tiek vareni, lai gan samērā lēni kustināti, kad vajadzīgs pacelties no zemes, bet tiklīdz ir sasniegts zināms augstums, tie tiek vienkārši izplesti, un tomēr ērglis lidinās neparasti ātri tāļāk. Minūtēm ilgi viņiem neredz neviena spārnu vēdiena, un tomēr viņi drīz vien pazūd skatam. Riņķojošam ērglim var novērot, kā viņš stūrē ar astes pagriešanu un grozīšanu, ar pacelšanu un nolaišanu, kā viņš paceļas, kad peld pret vēju, un kā nolaižas, kad ir otrādi. Uzbrūkot dzīvam laupījumam, milzīgais plēsējs triecas zemē ar ārkārtīgu ātrumu un ar stipru, tāļu sadzirdamu švīkstoņu, tomēr gan ne tik ātri, lai varētu noķert veiklu lidotāju, bet pietiekoši ātri tomēr, lai notvertu lidojošu balodi.

Izņemot cilvēku, ērgļiem nav ienaidnieka, kas viņiem varētu būt bīstams, bet ir gan daudz pretinieku. Visi mazie vanagi, čakstes, kraukļi, bezdelīgas un cielavas ienīst viņus un izrāda savas ienaida jūtas uzbrukdami, un ir gan bezspēcīgi, bet tomēr tik neganti sakaitina staltos laupītājus, ka tie parasti dodas prom tāļumā, lai tiktu vaļā no uzmācīgā bara. Cilvēkam jāizturas pret ērgli naidīgi, jo vairums sugu dara tikai sliktu; tomēr starp ērgļiem ir arī daži, kas izrādās par derīgiem un pelna aizsardzību.

Divas lielas, savā būvē un dabā tuvu radniecīgas ērgļu sugas ir jāmin vispirms, jo tās dzīvo mūsu pasaules daļā un vislabāk atbilst tam jēdzienam, ko mēs zem ērgļa saprotam.

Brūndzeltenais jeb klinšu ērglis (Aquila chry- saētos) ir lielākais, stiprākais un arī visplecīgākais no visām tuvāk radniecīgām sugām, „ērglis" bez kādiem tāļākiem apzīmējumiem, visu iekšējās Āzijas jātniektautu medību putns, teiku varonis un va- peņu attēlu pirmtips, spēka un stipruma simbols. Viņa gaļ-ums 80 līdz 95 centimetri, platums divi metri un vairāk, spārnu gaļ-ums 58 līdz 64, astes garums 31 līdz 36 centimetri. Pirmie skaitļi zīmējas uz tēviņu, otrie uz mātīti, kas lielāka. Vecam putnam sprands, ieskaitot aizkakli, ir rūzgani brūndzeltens, pārējās spalvas divi pirmās trešdaļas baltas, galā ļoti vienādi tumšbrūns, aste divi trešdaļas no sākuma balta, tad melni joslaina vai plankumaina, beidzamā daļa melna. Biksas brūnas, astes apakšējās segspalvas baltas.

Klinšu ērglis apdzīvo Eiropas un Āzijas augstos kalnājus un plašos mežus un, pēc H e i g 1 i n a, aizsiro dažreiz, tomēr arvien reti, uz ziemeļaustrumu Āfriku.

„Es esmu redzējis," stāsti Girtanners, „klinšu ērgli un viņa mātīti bieži veselus Alpu apgabalus tik kārtīgi izmeklējam, ka es patiešām nevarēju saprast, kā šīm četrām ērgļu acīm pie tik pamatīgas meklēšanas varētu palikt nepamanīta kaut ari viena spalviņa. No klints šķautnes ligzdas tuvumā reizā nolaizdamies, laupītāju pāris strauji dodas lejup, pārlido ieleju un dodas tad lēnām projām līmeniskā virzienā gar apakšējo pretējās kalnu virknes nogāzi, viens laulāts draugs arvien zināmā attālumā no otra, tomēr vienādā augstumā, tā kā tas, kas vienam palicis nemanīts, otram jo drošāk nāk redzams, un ko viens iztraucējis, tas jo drošāk nonāk otram nagos. Tādā kārtā nonākuši abi līdz sava apgabala robežām, tie paceļas par simts un vairāk metriem augstāk, dodas šādā augstumā pretējā virzienā atpakaļ, paceļas tad atkal un plašos līkloču lidojienos pārmeklē uz rūpīgāko visu kalnāju." Vai tiem gausākiem meža iemītniekiem, ko ierauga viena no šīm četrām asām acīm: tie ir pagalam, ja gadījums tos neizglābj. Tāpat kā abi ērgļi medī kopīgi, tāpat ari kopīgi tie notiesā iegūto laupījumu.

Savā nešaubīgā spēka apziņā viņš dažreiz atļaujas uzbrukt pat zemes kungam cilvēkam. Un tā nav nekāda teika, ja tiek stāstīts, ka viņš esot uzbrucis maziem bērniem un viņus, ja tas bijis pa spēkam, arī aiznesis; ir zināmi ticami un droši gadījumi, kur viņš, nemaz nebūdams spiests atgaiņāties vai aizsargāt savu ligzdu, tomēr uzbrucis pieaugušiem cilvēkiem.

Tas aizvestu par daudz tāļu, ja es gribētu uzskaitīt visus tos dzīvniekus, ko ērglis medī. No mūsu putniem no viņa ir droši tikai plēsīgie putni, bezdelīgas un veiklākie dziedātājputni, no zīdītājiem, neieskaitot lielos plēsīgos, vienīgi gremotāji, vien- un daudznadži.

Ērglis perē ļoti agri, parasti jau marta vidū vai beigās. Viņa ligzda atrodas kalnos, kaut arī ne bez izņēmumiem, tomēr galveno tiesu lielos, no augšas segtos klints ierobos, vai uz platām šķautnēm, pēc iespējas nepieejamā klintssienā, lielos mežos turpretim augstāko koku galotnēs uz zariem, un ir tāpēc, skatoties pēc atrašanās vietas, dažāda.

Mātīte perē apm, piecas nedēļas. No olas izšķīlušies mazuļi, kas pirmo reiz ierauga gaisu jau maija pirmajās dienās, ir tāpat kā citi plēsīgie putni apklāti biežām iepelēkbaltām vilnainām pūkām, aug diezgan lēnām un kļūst spējīgi lidot labi ja uz jūlija vidu-, bet parasti tikai šī mēneša beigās. Abi vecāki nododas viņiem ar pašaizliedzīgu rūpību, un sevišķi māte cītīgi rūpējas apmierināt bērnu vajadzības.

Lai klinšu ērgli medītu, vajag lielāko tiesu būt labam kalnu kāpējam un pilnīgi drošam šāvējam; jo putns tikai tur, kur viņš nevienreiz nav piedzīvojis uzglūnēšanu, ir tik paļāvīgs, ka ļauj bez sevišķām pūlēm sev pielīst, turpretim lielāko daļu jau no pašas agras jaunības ir neparasti uzmanīgs un bikls.

Biežāk nekā kurš katrs no lielajiem ērgļiem Vācijā dzīvo m a- zais ērglis (Aquilla naevia). Viņa garums ir 56 līdz septiņdesmit, platums 168 līdz 185, spārnu garums 48 līdz 52, astes garums 24 līdz 26 centimetri. Galvenā krāsa ir ļoti vienāda kafijas brūna ar nelielu zaigojumu, pavasarī un vasarā nobāl līdz zemes brūnai krāsai bez zaigojuma un uz pakauša drusku gaišāka.

Pēc dabas viņš paliek tālu aiz saviem radiniekiem. Viņš ir bailīgākais un nevarīgākais no visiem ērgļiem, kādus es pazīstu. Viņa daba ir maiga, daudz vairāk peļu vanagam nekā ērglim līdzīga; to apliecina jau viņa izskats un viņa skatiens.

Viņa barība sastāv no maziem mugurkaula dzīvniekiem. Pie mums viņa galvenais medījums ir vardes un varbūt arī citi abinieki, rāpuļi un mazi grauzēji. Tomēr vardes vienmēr ir viņa galvenā barība, un tā var izskaidrot arī to, ka dažās vietās šie ērgļi biežāk sastopami, citās retāk, un arī to, ka dažos apgabalos viņu nav pavisam.

Starp visiem mūsu ērgļiem mazais ir tas, kas viscītīgāk turas pie meža, un, kā liekas, klajus apgabalus uzmeklē tikai tad, ja kādi sevišķi apstākļi viņu spiež.

Visbriesmīgākais no ērgļiem, kas dzīvo Amerikas dienvidos, ir harpija (Harpyia destructor), īpašas grupas (Harpyia) priekš- stāvis. Viņš ir vanagu ērglis visā pilnībā. Ķermenis ļoti spēcīgs, galva liela, ieroči apbrīnojami spēcīgi.

Harpija apdzīvo mitros, ūdeņiem bagātos Dienvidamerikas mežus un te galvenā kārtā upju brastus.

Dorbinji stāsta, ka indiāņi harpijas ļoti bieži izņemot no ligzdām, uzaudzējot un turot gūstā tikai tamdēļ vien, lai vieglāk iegūtu augsti vērtētās spalvas, nekā to var panākt medījot vecos putnus. Tas indiānietis, kam pieder dzīva harpija, ir citu acīs ievērojams vīrs, un tāpēc ļoti laimīgs. Uz sievietēm gulstas pienākums šos putnus barot un klejojot nest tos caur mežu. Tiklīdz noķerto harpiju spalvas iegūst savu krāsu, tad sākas šo putnu mo

kas, jo īpašnieks divreiz gadā izrauj visas astes un spārnu spalvas, lai ar tām izgreznotu savu bultu vai lai pagatavotu no tām spalvas rotu. Sīs spalvas ir galvenais indiāņu maiņas priekšmets un zināmas ciltis, kas pazīstamas kā izveicīgas harpija medītājas, iegūst ar

tām visu, ko vien indiā- nietis uzlūko par vērtīgu lietu.

Plaši izplatīta, cieši noslēgta šīs apakšdzim- tas grupa ir lielie zivju ērgļi (Haliaē- tus). Te pieskaitītie ērgļi ir lieli, bieži vien ļoti lieli plēsīgie putni, ar ļoti stipru un garu, liektu knābi un stipriem, tikai līdz pusei spalvām pārklātiem kāju stulmiem.

Pamata krāsa ar vairāk vai mazāk tumšpelēka, spilgtāka vai blāvāka; aste pai-asti, bet galva bieži balta.

Gar visu Eiropas jūrmalu dzīvo ļoti bieži lielais zivju ērglis (ITaliaētus albicil- la), milzīgs putns, kā lielums mainas līdz ar dzīves vietu, bet kam krāsa mazāk mainīga. Viņš ir 85 līdz 95 centimetri garš, gandrīz divi un pus metra plats, spārnu garums ir 65 līdz 70 centimetri un astes garums 30 līdz 32 centimetri. Putna galīgā krāsa ir uz galvas, pakauša, rīkles un kakla virsējā daļa gaiši bālgana pelēki dzeltena ar nenoteiktām gareniskām svītrām, kas ceļas no tumšbrūniem spalvu pamatiem un no tumšsvītrotiem kātiem; muguras priekšdaļa un mētelis tumši zemes brūna, pret asti drusku tumšāka, lidspalvas tumši brūnas, beidzot drusku apaļās astes spalvas tīri baltas. Acu zīle ir brūni dzeltena.

Lielā zivju ērgļa izplatības apgabals gandrīz sakrīt ar klinšu ērgļa apgabalu. Šis milzīgais putns apdzīvo visu Eiropu.

Dzīves veids un izturēšanās visiem man pazīstamiem lieliem zivju ērgļiem ir ļoti līdzīgs. Viņi ir kūtri, bet stipri, izturīgi un neatlaidīgi plēsīgi putni; turklāt visbīstamākie laupītāji. Visi zivju ērgļi attaisno savu nosaukumu. Viņi galvenā kārtā ir krastu putni un tikai izņēmuma gadījumos attālinas no ūdens. Zemes iekšienē veci zivju ērgļi ir sastopami gandrīz vienīgi pie lielām upēm un ezeriem; jaunākie turpretī bieži redzami tāļu no jūras; viņi ceļo bez noteikta mērķa pa plašo pasauli laikā starp izlaišanos no ligzdas un pārošanās, t. i. vairākus gadus, un šais ceļojumos tos tad ari pa laikam var sastapt dziļi zemes iekšienē, kad tie ceļo pieturēdamies pie lieliem upju krastiem.

Harpija (Harpya harpyia)

Ārpus perēšanas laika lielais zivju ērglis dzīvo diezgan sabiedriski, vairāk kondoriem, nekā ērgļiem līdzīgu dzīvi. Piemērots mežs vai klintis ir sapulcēšanās jeb guļas vieta.

Tāpat kā klinšu ērglis, ari lielais zivju ērglis medī visu, ko var pievarēt, un bez tam izlieto plaši arī savus bezspalvainos zivju zvejai derīgos ķerekļus. Ezi adatas aizsargā no viņa tikpat maz, kā lapsu zobi, meža zosij nepalīdz viņas uzmanība, nedz nirējiem putniem viņu gatavība pazust zem ūdens. Jūrmalā viņš medī dažādos jūras putnus, it īpaši pīles un alkus, kā arī zivis un jūras zīdītājus.

Lījas. Klijāni

L ī j a s (Milvidae) sastāda sugām bagātu dzimtu, kas sastopama visās pasaules daļās un raksturīga ar savu formu dažādību. Ir grūti uzstādīt vis»; tai tai kādu kopēju pazīmi, jo ķermeņa uzbūvē ir ļoti liela dažādība; tomēr starp dažādām sugām ir tikdaudz pārejas locekļu, ka nevar pacelties jautājums, vai atsevišķie locekļi pieder pie vienas dzimtas. Lījas pa lielākai daļai ir ar slaidu ķermeņa uzbūvi. Viņas ir bagātīgi pārklātas spalvām, kas vienmēr ļoti mīkstas un sevišķi biezas ap galvu, kur izņēmuma gadījumos izveido plīvuru, ko mēs parasti redzam pūcēm. Visas lījas prot labi laisties, bet laižoties atšķiras no citiem plēsīgiem putniem ļoti stipri. Viņu laišanās ir neparasti ātra un nekad ne strauja, kā dižvana- gam, pie viņām mēs nenovērojām arī tos pagriezienus, ko pie pēdējā. Viņu laišanās ir vairāk mierīga, vienmērīga plivināšanās gaisā, bez spārnu vēcināšanas, pie dažām sugām viņa ir zināma līgošanās. Lidojot spārnu galus tās izceļ virs ķermeņa un tā lidojoša putna izskats top visai īpatnējs. Starp maņām pirmā vietā ir redze; tās, kuļ'ām ir plīvurs, ļoti labi arī dzird. Lījas ir ļoti viltīgas, ziņkārīgas un bailīgas; bet ne uzmanīgas, plēsīgas, bet ne drošsirdīgas, drīzāk gan bailīgas, bet arī pārdrošas, nekaunīgas un uzbāzīgas; dažas no viņām piespiež citus plēsīgus putnus strādāt savā labā tādā veidā, ka tās viņiem atņem medījumu, tā ka tās vairāk ir zagļi, nekā īsti plēsēji.

Baltgalvainais zivju ērglis (Haliaetus leucocephalus)

Galvenā kārtā viņu medījums sastāv no maziem zīdītājiem, nevarīgiem putniem, rāpuļiem, abiniekiem, zivīm un kukaiņiem, beidzot arī no maitām, ko gan ēd tikai mazāk dižciltīgās sugas. No cilvēka viedokļa lielāka līju daļa atnes labumu.

Milānu lījas (Milvus) ir vidēji lieli, slaidi noauguši plē- sējputni ar samērā mazu, tomēr diezgan garkāšainu, bezzobainu, tālu iešķeltu knābi, īsām maz spalvotām kājām un mēreni garām ķetnām, kas apbruņotas maz liektiem nagiem, ar samērā loti lieliem un gariem spārniem, ar garu, vairāk vai mazāk dakšveidīgu asti un lielu, šķidru, nepieguļošu spalvu ģērbu.

Visrakturīgākā līja gan laikam būs sarkanā jeb karaliskā 1 ī j a (Milvus regalis), stalts plēsējputns, 65 līdz 72 centimetrus garš, 140 līdz 150 centimetrus plats, ar 50 centimetrus gariem spārniem un, mērot pie malējām, visgarākām spalvām, ar 38 centimetrus garu asti. No saviem Eiropā mītošiem radiniekiem un visām pārējām lijām viņa atšķiras ar savu apmēram desmit centimetrus dziļi dakšveidīgi izroboto asti. Vecam tēviņam galva un rīkle ir balta, visas spalvas vidū izgreznotas ar šauru, melnbrūnu kāta svītru, galvas spalvas pārklātas ar gaiši rūzganu sarmu; kakla pakaļdaļa, pakausis un krūšu priekšdaļa ir rūzgani sarkani, muguras un kamiešu spalvas vidū melni brūnas ar rūzgani sarkanu ierāmējumu, vēders, krūtis un bikses skaisti rūzgani sarkanas, izgreznotas mēreni platām, melnām kātu svītrām.

Eiropas līdzenie apgabali no Dienvidzviedrijas līdz Spānijai un no šejienes līdz Sibirijai ir šī nedižā, no Š i 11 e r a par „gaisa karali" nosauktā plēsējputna dzimtene. Šinī, priekš lījas tik plašā izplatības apgabalā sarkanā līja nekādā ziņā nav atrodama viscaur, bet tikai vietām.

Karaliskā līja, būdama kūtra, diezgan neveikla un pretīgi bailīga, nepavisam neatgādina karalisku putnu. Viņa lido lēnām, bet ļoti vienmērīgi un maigi peldēdama, dažreiz ceturtdaļstundām ilgi nepārtrauc plīvināšanos ne ar vienu spārnu vēcinājumu un, to regulēdama tikai ar plato asti, liekas, bez kādām pūlēm paceļas līdz neizmērojamiem, cilvēka acīm tikko saskatāmiem augstumiem; tā plivinās tāļus gabalus arī nelielā augstumā virs zemes.

Mazi zīdītāji, vēl lidot nespējīgi putnēni, ķirzakas, čūskas, vardes un krupji, sienāži, vaboles un sliekas sastāda sarkanās lījas barību. No zemnieku pagalmiem viņa aiznes mazus cālīšus, dara daudz rūpju zosu ganam, sarūgtina mednieku ar saviem uzbrukumiem zaķēniem vai irbēm un ar nekaunīgu diedelēšanu atņem diž- vanagam tā iegūto laupījumu. Neievērojot visus šos grēkus, viņu nevar īsti pieskaitīt pie mūsu dzimtenes kaitīgiem putniem. Ja peļu posts piemeklē druvas, tad arī viņa ir klāt un nedēļām ilgi dzīvo vienos priekos. Pienācīgi novērtējot viņas nopelnus peļu un kaitīgu kukaiņu iznīdēšanā, ir jānāk pie slēdziena, ka vienu otru zaķēnu vai zoslēnu viņai nevar liegt.

Mūsu lauku līja (Circus cyaneus) pieder pie mūsu pasaules daļas visskaistākiem vanagiem. Vecam tēviņam visa virspuse, izņemot brūno, baltām, gareniskām svītrām apklāto sprandu, ir gaiši pelēkbrūna, apakšpuse balta, pirmā lidspalva melni pelēka, piecas nākošās melnas, pret sakni pelēkas vai baltas, pārējās pelēkas kā pelni, vidējās astes spalvas gaiši pelēkas, uz malu gaišākas ar bālganu nokrāsu; malējās spalvas saknes daļā apklātas vājām, nekārtīgām joslām.

Garums ir 46, platums 113, spārna garums 36, astes garums 21 centimetrs.

Lauku lijas izplatības apgabals ir diezgan plašs. Viņa apdzīvo visu Viduseiropu un arī lielu Vidusāzijas dalu.

Ligzda, kuru ierīko lauku līja, ir nožēlojama celtne. Visos gadījumos viņa atrodas uz zemes vai nu grūti caurejamos un zemos krūmos, jaunos cirtumos vai arī plaukstošā labībā, garā purvainā pļavu zālē un pat meldros vai niedrās, šeit gan vienmēr uz kāda ciņa. īstenībā ligzda nav nekas cits kā neliela kaudzīte sausu žagaru, zāļu vai niedru salmu, kartupeļu lakstu, mēslu piku un tamlīdzīgu vielu, kuras ir paceltas no zemes ar nagiem un sakrautas šinī vietā. Viņa ir pavirši izklāta ar tādā pašā kārtā sanestām sūnām, dzīvnieku matiem, putnu spalvām un citiem mīkstiem materiāliem. Zināmu kārtību samestos ligzdas materiālos var manīt tikai pēc tam, kad mātīte jau perē.

Cik ilgi velkas perēšanas laiks, to es nevaru pateikt: N a u- mans saka, ka trīs nedēļas, un viņam laikam būs taisnība. Mazie, ļoti skaistie, kuplā, ar iepelēku sarmu pārklātā jaunības ģērbā tērptie putnēni tup ligzdā, sabāzuši galvas kopā, svešai būtnei tuvojoties pieplok pie ligzdas dibena, paliek šinī stāvokli, it kā būtu nedzīvi, līdz ienaidnieks tos sagrābj vai arī atkal attālinas, un šinī gadījumā izturas pavisam klusu, kamēr citādi viņi liek atskanēt savai brēkšanai, kas atgādina mazu cālīšu čiepšanu. Arī viņi paliek ligzdā ļoti ilgi; jo pirms jūlija vidus viņi nav novērojami lidojam apkārt, bet ir īedzami to darām pa lielākai daļai tikai pret šī mēneša beigām.

Diemžēl, es nevaru uzstāties par lauku lījas aizstāvi. Ir jāatzīst, ka šis skaistais gaišzilais putns, sevišķi pavasai'ī, kad viņš lidinās virs zaļiem laukiem, ir apzīmējams par līdzenuma patiesu krāšņumu, tāpat nevar noliegt to, ka apēzdams peles un kukaiņus, sevišķi sienāžus, viņš noteikti atnes mums labumu un ka ķerdams ķirzakas un vardes, kuras, blakus pelēm, gan sastāda viņa galveno barību, vismaz mums nedar'a zaudējumus; tomēr daudzi noziegumi, kurus viņš izdara, mūsu acīs atņem viņam tiesību tikt saudzētam un aizsargātam. Neievērojot lījas šķietamo nespēku, viņa ir tikpat bezkaunīgs, cik bīstams ienaidnieks visiem dzīvniekiem, kurus viņa var pievarēt. Viņas plēsīgos nagos asiņo visi mazākie zīdītāji no sermulīša līdz zaķēnam un visi uz zemes guļošās ligzdās piedzimušie, vēl nevarīgie putnēni no puspieauguša fazāna un irbes, līdz sīkam dziedātāju putniņam.

Pēdējā līju grupas suga, kura man jāpiemin, ir niedru līja (Circus aeruginosus).

Klijāni (Buteonidae), kuri sastāda tāļāku plašu plēsējput- nu dzimtu, ir vidēja lieluma, neveikli veidoti vanagi. Viņu knābis ir īss, no paša pamata saliekts, no sāniem saspiests, uz šķautnēm bez zobiem; kāja ir vidēji liela, īsa un vājiem pirkstiem, bet smailiem, stipri liektiem nagiem bruņota; spārni ir diezgan gari un apaļi, aste vidēji gara, spalvojums bagātīgs un vairāk vai mazāk nestingri piegulošs ķermenim. Tumša krāsa ir valdošā, bet spalvu ģērba zīmējums padots ļoti dažādām un bieži no gadījuma atkarīgām svārstībām.

Klijāni nav plēsējputni tādā nozīmē, kā daudzi citi viņu radinieki. Viņiem trūkst pēdējo negantums un sevišķi asinskāre, kura tik neizdevīgi raksturo šīs radniecīgās sugas. Viņi ir labi ēdāji; bet ja tie nepieciešamo barību ir ieguvuši, tie apmierinas un tāļāk nemedī. Ar citiem plēsējputniem tie dzīvo ciešamās attiecībās. Tikai pret ūpjiem viņi izrāda nāvīgu naidu. Toties viņiem bieži uzbrūk mazie plēsēju putni.

Klijānu barību sastāda sīkie mugurkaulnieki, tārpi, gliemeži, kāpuri, kūniņas, pat augu daļas. Visas pie šīs dzimtas piederīgas sugas ir ļoti derīgas, dažas pat ļoti augstā mērā. Šie putni lielos vairumos iznīcina kaitīgās peles, bez tam ļoti sparīgi cīnās ar čūskām un citiem pretīgiem radījumiem, un tikai vienu otru reizi saķer dzīvniekus, kurus mēs viņam nenovēlam, jo tos mēs paši medījam. Visi mums derīgie putni, kamēr tie ir spirgti un veseli, ir no viņiem pasargāti.

Ligzdas klijāni vij augstos kokos. Viņas ir ļoti vienkārši būvētas, tāpat kā visu citu plēsīgo putnu mājokļi. Viņa perējuma olu skaits svārstās no viena līdz četri; parastais skaits ir trīs vai četri. Mazos baro abi vecāki, tos bagātīgi apgādā, karsti mīlē, pasargā no uzbrukumiem un vēl ilgāku laiku pēc izlidošanas vadā un apmāca. f

Jauni, no ligzdas izņemti klijāni top tik droši, ka viņus var pieradināt pie izlaišanās un atpakaļatgriešanās. Arī sagūstītie vecie drīz vien pierod pie gūsta un īsā laikā sirsnīgi pieķeras saviem kopējiem. Nevar teikt, ka viņi būtu piemīlīgi, tomēr katrā ziņā patīkami plēsīgie putni, kurus ar laiku var iemīļot.

Čūsku klijānus, kurus daudzi pētnieki apzīmē par čūsku ērgļiem, var uzskatīt par pārejas locekli no ērgļiem uz klijāniem. Eiropā dzīvo viena ģintas suga. čūsku ērglis (Gi- paētus gallicus). Viņa garums sasniedz 70 centimetri, platums 180, spārnu garums 56 un astes garums 30 centimetrus. Smailās galvas un kakla mugurpuses spalvas ir nespodri brūnas, gaišāki ielocītas. Muguras, plecu un mazās spārnu segspalvas ir tumši brūnas, ar gaišāku malu.

Galva un krūšu virspuse ir dzīvā gaišbrūnā brāsā; pārējās ķermeņa apakšdaļas ir baltas, šķērsā virzienā drusku gaišbrūni plankumotas.

Čūsku ērglis ir savu nosaukumu pelnījis. Viņš galvenā kārtā sarīko medības uz šiem rāpuļiem. Viņš neapmierinās tikai ar tiem, bet uzbrūk arī ķirzakām, vardēm, novārgušiem putniem, vēžiem, lieliem kukaiņiem un simtkājiem. Rāpuļi un abinieki tomēr ir un paliek viņa iemīļotākie medījumi. Ejot uzbrukumos, viņš tik saprātīgi ķeras pie lietas, ka pat bīstamā čūska viņam maz var kaitēt. „Mans no mazotnes audzinātais čūsku ērglis," tā Mechlen- b u r g s raksta Lencam, „zibeņa ātrumā metas uz katru čūsku, cik liela un dusmīga viņa arī nebūtu, saķer to ar vienu kāju tuvu pie galvas, ar otru parasti drusku tāļāk, pie tam skaļi 'kliegdams un sisdams spārniem. Ar knābi viņš pārrauj galvas nervus un dzīslas, un tad dzīvnieks bez pretošanās guļ viņam nagos. Pēc dažām minūtēm sākas čūskas norīšana. Viņš rij vēl arvien kustošos čūsku, sākdams no galvas, laiku pa laikam pārcirzdams ar knābi tai mugurkaulu. Kādā priekšpusdienā nedaudzu stundu laikā viņš notiesāja trīs čūskas, starp kurām viena bija veselu metru gara un ļoti resna. Nekad viņš nesarauj čūsku daļās, lai to pa gabaliem varētu apēst. Ādu tas, kamolā savīstītu, izspļauj ārā. No visiem barošanās līdzekļiem čūskām viņš dod priekšroku. Vienā un tai pašā laikā nesu viņam čūskas, žurkas, putnus un vardes. Viņš, nemaz neievērodams viņam tuvāk atrodošos dzīvniekus, tūliņ devās pie čūskām." Viņa biezais spalvojums un veiklība ir tā vienīgie aizsargi pret čūsku indi.

Ķīķis, Pernis ģintas priekšstāvis, ir garenāku ķermeni nekā visi pārējie viņa ģintas locekļi. Mūsu ķ I ķ a (Pernis apivorus) garums sniedzas no 59 līdz 62 centimetriem un viņa platums no 135 līdz 140 centimetriem. Spalvojuma krāsa ir padota pastāvīgām un no gadījuma atkarīgām pārgrozībām. Dažreiz viņa tērps ir vienkrāsaini brūns, tēviņa galva pelēkbrūna, un tikai aste ir izrotāta trīs lielām un vairākām mazām brūnām svītrām; ļoti bieži ķermeņa virspuse ir brūna, apakšpuse turpretī vairāk vai mazāk balti raiba vai balta ar brūniem šķērsplankumiem un kātu svītrām.

Mūsu peļu klijāns jeb peļu vanags ir klijānu (Buteo) dzimtas un ģints pirmtips. No ķīķa viņš uzkrītoši atšķiras ar savām mīkstām, smalkām, matveidigām, no vidus starveidīgi izejošām spalviņām, kuras pārklāj knābja pamatu un knābja apkārtni. Peļu klijāna (Buteo vulgaris) garums sasniedz 50 līdz 60 centimetrus, pie 120 līdz 125 centimetru liela platuma. Spārnu garums ir 38 līdz 40 centimetru. Aste ir 26 centimetrus gara. Par krāsu ir grūti minēt ko vispāri raksturīgu, jo šis vanags tik neparastā kārtā maina savu spalvas krāsu, ka pat reti var dabūt redzēt divus vienādus eksemplārus. Daži ir vienmērīgi melni brūni ar švītrainu asti, citi brūnu virspusi, krūtīm un ciskām. Parasti viņi ir ar gaišbrūnu pamatkrāsu, šķērsām raiboti. Daži turpretī ir dzeltcnbalti, ar tumšākiem spārnu galiem un astes spalvām, uz krūtīm raiboti, ar ielokainām stūres spalvām u. t. t.

Klijānu izplaības apgabals nesniedzas tāļu pāri Eiropas robežām. Dienvidkrievijas stepēs to apmaina manāmi lielākais un augstāk lidojošais, pēc savas parasti gaišās, gandrīz baltās astes pazīstamais ērgļu klijāns (Buteo ferox). Sibirijā, Mazlzijā, Ziemeļaustrumu Āfrikā viņu aizvieto caur Vāciju ceļojošais stepju klijāns (Buteo desertorum), kupš atšķiras no peļu klijāna ar mazāku augumu, valdošu iesarkanu spalvojumu un ar mazāk noteikti sarkanu asti. Tomēr viņš mūsu klijānam ir tik līdzīgs, ka tos viegli var sajaukt. Lielbritānijā mūsu klijāns ir gandrīz izskausts. Skandināvijas dienvidos, ziemeļu un vidus Krievijā, Dānijā, Vācijā un Ungārijā viņš turpretī ir viens no visbiežāk sastopamiem plēsēju putniem.

Piedzīvojis novērotājs pazīst klijānu uz pirmā acu uzmetiena, vienalga, vai putns laižas vai sēd. Parasti viņš tup sagubis, ar maz piekļautām spalvām, labprāt uz vienas kājas, otru savilktu paslēpis spalvās. Akmens, zemesčupa, koks, kuru viņš ir izvēlējies savai atpūtas vietai, noder tam par sarga posteņiem, no kurienes tas

pārskata savas robežas. Lido viņš lēni, bet viegli, gandrīz bez trokšņa, tāļus gabalus nolidodams bez spārnu vēcināšanas. Medīdams, viņš bieži ilgu laiku riņķo pār vienu un to pašu vietu, lai to pēc. iespējas pamatīgi pārmeklētu vai arī lai kādu pamanītu

dzīvnieku labi paturētu acīs. Uzbrūkot, viņš metas ar sakļautiem spārniem taisni lejā, tuvu pie zemes tos atkal izplezdams, lido vēl kādu laiciņu, lai tad izplestos un uz priekšu izstieptos nagos satvertu laupījumu.

„Tur, kur viņš vij ligzdu,1' ļoti pareizi saka A11 u m s, „viņš ir šīs apkārtnes patiess greznums. Ir lielisks skats, kad skaidrās pavasara dienās un arī vēlāk abi vecie putni skaistos lokos slīd pār mežiem. Viņu skaļais un skanīgais „hijē" vēl pastiprina patīkamo pārdzīvojumu. Kad viņi pietiekoši savās mākslās ir izmēģinājušies, viens no putniem ar stipru švīkoņu metas mežā lejā un viņam tūliņ seko otrs."

Peļu klijāns (Buteo vulgaris)

Klijānam klājas apmēram tāpat kā lapsai. Visi viņa pārkāpumi tiek ar ļaunu skatu ievēroti, viņa nopelni turpretī katrreiz paliek nenovērtēti. Visu mednieku acīs viņš ir viskaitīgākais plēsēju putns un tiek ar vislielāko cietsirdību izskausts. Ir taisnība, ka tik pat labi, kā peles, žurkas, kāmjus, čūskas, vardes, kukaiņus un sliekas viņš ķer arī jaunus zaķēnus un iznīcina vecos, slimos, bet it sevišķi ievainotos. Nav mazāk pareizi, ka viņš dažreiz uzklūp irbēm, un ir iespējams, ka rudeņos viņš ir pietiekoši veikls, lai saķertu lauku irbes un fazānus. Ir ari atzīstams, ka saviem bērniem, bez jau nosauktiem dzīvniekiem, viņš pienes ari kurmjus, žubītes, cīruļus un citus jaunus putniņus, kurus tam ir iespējams pievarēt. Beidzot nevar ari noliegt, ka viņš ēd pīļu un varbūt pat vēl citu medību putnu olas. Bet viņa galvenā barība tomēr pastāv no visādām peļu un žurku sugām, suslikiem, vardēm, sienāžiem un citiem kukaiņiem, tā tad dzīvniekiem, kuri mums ir vai nu manāmi kaitīgi vai ari, kā piemēram, vardes, ir sastopami tādā daudzumā, ka vienas viņu daļas iznīcināšana nav nemaz sajūtama. B l a z i u s s viena paša klijāna kuņģī atrada trīsdesmit peles. M a r t i n s ir atvēris simtiem izbāšanai atsūtīto putnu kungus un atradis tur tikai peles.

Lai klijāniem, kuri, pēc manām domām, nedrīkstētu trūkt mūsu klajumos, iegūtu vēl dažus draugus, es gribētu uzsvērt, ka šis bieži nicinātais putns ir viens no čaklākiem odzes izskaudējiem.

Grifi

Gr ī f i (Vulturidae), kurus mēs uzskatām par atsevišķu dzimtu, ir lielākie no visiem plēsējputniem. Viņu knābis ir garāks vai vismaz tikpat garš kā galva un taisns; tikai knābja virsējās puses asais gals ir āķveidīgi noliekts uz leju. īsta zoba knābim nav, bet to aizvieto, gluži kā pie ērgļiem, uz āru izspiedies augšžokļa šķautnes asums. Pie dažām sugām ir sastopami ādas izaugumi uz knābja. Kājas ir spēcīgas, kāja pirksti tomēr vāji, nagi īsi, maz izliekti un vienmēr neasi, tā kā kājām kā uzbrukuma ieročiem ir maza nozīme. Spārni ir ārkārtīgi lieli, pie kam plati un pa lielākai daļai noapaļoti. Aste ir vidēji gara, noapaļota vai pakāpienveidīga un sastāv no stīvām spalvām. Barības rīkle ir lejgalā paplašināta par ievērojami lielu guznu, kura, ja to piepilda, kā maiss izspiežas uz āru.

Grifus mēs uzskatam par nediženiem laupītāju putniem, bet būtu nepareizi nediženu pielīdzināt nepilnīgi attīstītam. Grifi jāuzskata zināmā mērā par augstu stāvošiem putniem. Viņu spējas pa daļai ir lieliskas.

Tikai tad mēs grifus sapratīsim, ja zināsim, kādā veidā tie iegūst barību. Plēsējputna nosaukums zaudē pa daļai pie viņiem savu nozīmi. Daži no grifiem, un ari tad varbūt izņēmuma veidā, uzbrūk dzīviem kustoņiem ar nodomu tos nogalināt; parasti viņi uzlasa tikai to, ko izdevīgs gadījums viņiem sniedz. Viņi apglabā līķus, kurus tie atrod, vai novāc atkritumus, ko tie saskata. Bet ja gadījums ne vienmēr viņiem izrādās labvēlīgs un tiem veselām dienām jācieš trūkums, tad viņi, ieraugot laupījumu, izturās tā, it kā viņiem Katrā ziņā vajadzētu atlīdzināt sev par ciesto trūkumu un parūpēties par nākotni.

Putni, kuri pārtiek līdzīgā kārtā, var dzīvot tikai siltās vai mērenās zemes joslās. Bagātie dienvidi izrādās devīgāki nekā ziemeļi un sniedz arī grifiem tik daudz, ka viņi var dzīvību vilkt. Izņemot Austrāliju, viņi mājo visās zemes daļās.

Grifu dzīves veids kļūs uzskatāms, kad es ainā attēlošu dažu šo putnu darbību. Es drīkstu to darīt jo vairāk tādēļ, ka esmu grifus novērojis ne tikai gūstā, bet ari brīvībā dzīvojam, un diezgan bieži esmu bijis viņu darbības liecinieks.

Tuksneša dienvidus apmalē guļ nobeidzies kamielis. Tuksneša ceļojuma grūtības bija viņu nogurdinājušas; viņš vairs nesasniedza Nilu, kaut gan dzinējs viņam nastu noņēma dienu iepriekš un viņš gāja brīvā blakus saviem apkrautajiem darba biedriem; tas tomēr pilnīgi bezspēcīgs sabruka uz nekad nepiecelšanos. Viņa saimnieks to atstāja neaizskārtu guļam, kad viņš, neslēpdams savas bēdas par notikušo zaudējumu, no tā bija šķīries, jo viņa ticība tam aizliedz izlietot kaut ko no krituša vai citādi bez zināmām noteiktām parašām nonāvēta dzīvnieka.

Otrā rītā līķis guļ vēl neaizskarts savā palsajā nāves gultā. Te pār tuvāko kalnu virsotni parādās krauklis. Viņa asais skatiens saskata maitu; viņš kliedz un tuvojas ātriem spārnu sitieniem, laižas dažas reizes riņķī ap kritušo dzīvnieku, tad nolaižas un nostājas uz zemes nelielā attāļumā no tā, tuvojas un apdomīgi lūkodamies ātri iet viņam vairāk reizes apkārt. Citi kraukļi seko viņa piemēram un drīz šie visur sastopamie putni sapulcējas ievērojamā sabiedrībā. Tagad ierodas arī citi gaļas ēdāji. Liekēžu līja, kura sastopama visur, un ne mazāk plaši izplatītais netīrumu grifs riņķo ap viņu; laupītāju ērglis tuvojas, vairāki guznainie stārķi griež reibinošā augstumā savas skrūves līnijas pār šo ari viņus viļinošo ēdienu. Bet trūkst vēl mielasta priekšā cēlāja. Sabiedrība, kura salasījusies kā pirmā, gan grauž šur un tur no kritušā dzīvnieka. Biezā āda tomēr vājajiem knābjiem ir daudz par cietu, lai putni varētu sev noraut lielākus kumosus. Netīrumu grifs varēja izraut tikai vienu uz augšu izgriezto aci no tās dobuma. Tomēr pamazām tuvojas tas laiks, kurā ari lielie šīs saimes locekļi izlaižas pēc barības. Pulkstens ir jau desmit, tie ir jau izgulējušies un izsapņoju- šies un viens pēc otra atstājuši guļas vietas. Vispirms tie ir skraidījuši zemu gar kalnāju, bet tur neko baudāmu nav varējuši saskatīt; tad tie uzlaidās gaisā un pacēlās nesaredzamā augstumā. Tanī tie grieza savus riņķus tāļāk; viens seko otram vismaz skatiem, paceļas vai nolaižas kopā ar to, pagriežas, līdzīgi savam priekšgājējam, uz vienu vai otru pusi. No savas augstās vietas putns var pārskatīt milzīgu apgabalu, tā sakot, vienā skatienā, un šis skatiens ir tik brīnišķi ass, ka gandrīz nekas nepaiet tam garām. Kad grifs ierauga lejā tikko aprakstīto kņadu, tam uzreiz ir skaidra aina par to un tas saprot, ka meklētais ir atrasts. Nu tas laižas vispirms skrūvveidīgi uz leju, izpēta apstākļus tuvāk, un tiklīdz pārliecinājies, ievelk savus milzīgos spārnus. Šalkdams tas drāžas simtus un varbūt pat tūkstots metrus lejā un tiktu sadragāts, ja viņš vēl laikā savus spārnus pa pusei neizplestu, lai aizturētu kritienu un rēgulētu virzienu; smagās sugas jau puslīdz lielā attāļumā no zemes izpleš spārnus un grimst tad vēl vienmēr ārkārtīgi ātri, slīpi uz apakšu leja, kamēr vieglākie grifi šķiet ar vanaga izveicību un graciozumu nonāk lejā, ar dažādiem pagriezieniem pārmaiņus paceļas un grimst, lai kritiena svaru mazinātu. No kūtrības un bezpalīdzības, ko grifs izrādīja citā laikā, tagad vismaz nav vairs nekas manāms; pat gluži otrādi — tas pārsteidz mūs ar izveicību, kādu mēs no tā gan nekad nebūtu sagaidījuši.

Pirmām atnācējam seko visi pārējie, kuri atrodas zināmā attāļumā. Pirmā plēsēja nolaišanās ir zīme, lai uzsāktu maltīti. Tagad grifi steidzas no visām pusēm šurp, un vairs nenodarbojas ar atsevišķu meklēšanu. Minūtes laikā ir atkārtoti dzirdams švīkstošais troksnis, kurš rodas tiem nokrītot; no visām pusēm redz viņu ķermeņus, kuri krītot ātri palielinās, kaut gan dažas minūtes agrāk no putna, ku;š var izplest spārnus gandrīz trīs metrus platumā, mēs neredzējām pat vēl punktiņa. Tagad dzīvniekus netraucē vairs nekas. Tikko viens no viņiem nosēžas pie galda, viņi nebaidas vairs ne no kādām briesmām, pat mednieka parādīšanās tos neaiz- dzītu. Tūliņ pēc nolaišanās zemē grifi steidzas uz maitu ar horizontāli izstieptu kaklu, paceltu asti, pusizplestiem spārniem, tos pa zemi vilkdami. Rijīgāka putna par grīf'u nevar vairs būt. Viņi ne uz ko negriež vairs vērības. Mazie diedelnieki godbijīgi dod viņiem vietu; starp vienlīdzīgi stiprām sugām izceļas niknas ķildas un cīņas. Grūti ir iegūt īsto ainu par viņu darbību. So ķildu, plēšanos un cīņu mudžekli nav gandrīz iespējams aprakstīt. Divi līdz trīs grīfa spēcīgā knābja cirtieni pārrauj maitas ādu; daži no putniem vairāk ķer pēc muskuļu slāņiem, kamēr vieglāk apbruņotās sugas bāž, cik varēdamas, savus garos kaklus dzīvnieka dobumos, lai tiktu pie iekšām. Ar rijīgu steigu viņi rokas pa tām un pastāvīgi cenšas cits citu nogrūzt un pārspēt. Aknas un plaušas reti kad izrauj ārā, bet gan apēd turpat dobumā, kuņģi turpretī pakāpeniski, ar grūti aprakstāmu atpakaļlēcienu palīdzību, izvelk ārā un, pēc niknas cīņas ar citiem, pa gabalam norij. Visu laiku izsalkušie grifi drāžas no gaisa lejā pie tiem, kuri jau mielojas, ar noteiktu nodomu tos, ja vien iespējams, aizdzit no gardā kumosa; nu atkal sākas jauna cīņa, jauns troksnis, plēšanās un neganta ķērkšana. Kamēr lielie kungi mielojas, vājākie viesi, noskatīdamies sēž apkārt viņu grupai, bet ir tomēr augstākā mērā uzmanīgi pret notikuma gaitu: viņi zin, ka ēdāji tiem dažreiz tomēr atmet drusciņas, protams, bez pašu gribas, tikai cīņas karstumā. Ērgļi un lījas lido gan vēl augstu gaisā augšup un lejup virs sabiedrības, kura lejā mielojas, un drāžas lejā starp ēdājiem, itkā gribētu sagrābt lidojošu laupījumu, ar kājām sakampj nupat kā grifu norautu gaļas gabalu un aiznes, pirms pēdējie paspēj pretoties.

Kādu mazāku zīdītāju šī rijīgā galda sabiedrība dažās minūtēs aprij līdz galvas kausam; pat no vērša vai kamieļa pēc vienas vienīgas maltītes paliek maz kas pāri. Paēdušie ne labprāt aiziet no galda.

Grifi taisa ligzdas pirms pavasara sākšanās savās attiecīgās dzimtajās zemēs, tā tad Eiropā mūsu gada pirmajos mēnešos. Tikai reti sastopamās sugas taisa ligzdas pa vienai; visas pārējās sugas perē veselām nometnēm. Grifi izvēlas izdevīgu klinšu sienu vai piemērotu mežu un šeit tad aizņem katru noderīgu vietu. Dažas sugas taisa ligzdas klintīs, citas kokos, citas atkal tikai uz līdzenas zemes.

Grifi dēj vienu līdz divas ieapaļas olas, kuras ir rupji graudai- nas, iepelēkā vai dzeltenā pamatkrāsā, kas izraibotas tumšākiem plankumiem, punktiem un svītrām. Domājams, ka perē abēja dzimuma putni, savā starpā apmainoties. Pie dažām sugām es noteikti zinu, ka tas tā ir. Nav vēl zināms, cik ilgi velkas perēšanas laiks. Mazuļi iznāk no olas segti villainām pūkām; tie ir neglīti un augstākā mērā bezpalīdzīgi radījumi un viņiem ir vajadzīgi vairāki mēneši, iekams tie kļūst spējīgi dzīvot patstāvīgu dzīvi.

Daži pretinieki grifus apgrūtina, bet maz ienaidnieku viņus nopietni apdraud; ērgļi, vanagi, vārnas un citi spārnotie plēsēj- putnu mocītāji, tiklīdz ierauga grifus, šaujas uz tiem, lai viņus kaitinātu; tāpat grifi ķildojas ap maitām ar suņiem un marabu. Cilvēks pazīst šo lielo plēsēju derīgumu un apkaro viņus tikai tad, kad tie novēršas no sava tiešā uzdevuma izpildīšanas — līķu apglabāšanas — un kaitē citu plēsēju putnu arodam. Redzēdami, ka grifi aprij mirušo līķus, indieši grifus uzskata par neapšaubāmi svētiem putniem; Vidusafrikas iedzīvotāji ļauj grifiem vaļu darīt, ko tie grib, kaut gan tie viņu nedarbus nekādā ziņā neattaisno.

*

īstie dižvanagi starp grifiem un diženākie dzimtas locekļi ir bārdainie grīfi (Gipaētus). Viņi atšķiras ne tikai no visām pārējām savas grupas sugām, bet arī no visiem plēsējputniem ar uzkrītoši izstiepto ķermeni.

Bārdainais jeb jēru grīfs (Gypaētus barbatus), pēc maniem personīgiem vērojumiem, ir 1 līdz 1,1o metra garš, 2,4 līdz 2,67 metra plats; spārna garums sniedzas no 79 līdz 82 cm, astes garums no 48 līdz 55 centimetriem. Spalvojums veciem putniem uz pieres, galvas vidus un galvas abās pusēs ir iedzelteni balts, ar sarveidīgām spalvām tumšāki zīmēts; galvas un kakla pakaļpuse ir skaisti rūzgani dzelteni; mugura, muguras lejgals, spārnu virspuses segspalvas un astes segspalvas ir gluži melnas, ar bālganiem kātiem un gaišāku kāta apmali, priekšā smailiem iedzelteniem plankumiem.

Bārdainais grifs ir plaši izplatīts putns. Eiropā tas apdzīvo Alpus un Septiņkalnes augstienes, atsevišķi putni arī Balkanus un Pirenējus, kā arī trīs dienvidus pussalas, un pēdīgi arī Kaukazu. Āzijā viņi apdzīvo visas augstienes no Altajiem līdz Ķīnas robežai un vidienes kalniem, un no šejienes līdz Sinajam, Dienvidarābijai un Himalaja kalniem.

Bārdaino grifu vairāk nekā kuru katru citu šīs dzimtas locekli, varbūt vienīgi izņemot kondoru, var uzskatīt par kalnu augstākās joslas apdzīvotāju. Sacītais saprotams tikai tā, ka viņš gan mīl augstumus, bet pavisam neizvairās arī no ielejām. Viņš vienaldzīgi panes vētras un negaisu, ledu un sniegu; bet viņam nekaitē arī dienvidus kalnāju dziļākās ielejās pastāvīgi valdošais karstums.

Pēc maniem piedzīvojumiem, rīta stundās bārdaino grifu redz reti vai nemaz; tikai apmēram pusotras stundas pēc saules lēkšanas viņš sāk savu novadu aplidot, un visvēlākais pulkstens piecos pēc pusdienas viņš atkal aizlaižas uz savu guļas vietu. Abi viena pāra putni laižas ne visai lielā attāļumā viens no otra gar galveno kalnu rindu, parasti vienādā, ne vairāk kā piecdesmit metru augstumā no zemes. Viņi seko kalnu rindai visā tās garumā, tad apgriežas arī ap kādas kalna nozares galu un pārmeklē tādā pašā kārtā aplidojot arī otru pusi.

Mūsu apstākļos par savu vispiemērotāko barību putns uzskata nelielus četrkāju dzīvniekus, kā kalnu zaķus, murkšķus, jaunas ģemzes, kazas, jērus, sivēnus un tamlīdzīgus kustoņus; savvaļas dzīvniekus tas ēd labprātāk par mājlopiem.

Par to, kādā veidā grifs uzbrūk pieaugušām ģemzēm un kādā ceļā viņam izdodas šos dzīvniekus pārvarēt, ziņo S a r a c s, kuram ir bijusi izdevība šādu putna uzbrukumu pašam novērot. «Lūkodamies no savas mājas nelielā ģemžu barā, kas kalnos pastaigājās,"

Jēru grīfs (Gypaetus barbatus)

stāsta viņš, „es piepeši ieraudziju varenu bārdaino grifu, kurš strauji tuvojās vienam no šiem dzīvniekiem no muguras puses; plēsīgais putns deva savam upurim ar spārniem vairākus spēcīgus sitienus un, kad ģemze bija pakritusi pie zemes, bez kavēšanās metās viņai virsū un sāka to plēst ar savu knābi."

Posts, kādu cilvēkam nodara brīvībā dzīvojošais bārdainais grīfs, nav liels.

Vecās pasaules grifi (Vulturinae), kuri sastāda otru dzimtu, ir neveiklāki ķermeņa uzbūvē nekā grifu ērgļi; viņi ir neveiklākie laupītāju putni vispār. Starp visiem šīs dzimtas locekļiem neviens nav sasniedzis tādu slavu, kā maitas grifs, kas pazīstams jau kopš seniem laikiem arī zem nosaukuma mēslu grifs vai „faraonu vista" (Neophron percnopterus). Šis putns ir tas, kura attēli redzami uz seno ēģiptiešu celtnēm, kurš pie seniem ēģiptiešiem un ēbrējiem tika uzskatīts par vecāku mīlestības simbolu un kurš mazākais līdz mūsu dienām nicināšanu pret sevi nav sakrājis. No pārējām pazīstamām šīs dzimtas sugām maitas grīfs atšķiras ar savu krauklim līdzīgo ķermeni, garām, diezgan smailām lidspalvām, garo pie gala pastrupo asti kā arī ar savu spalvu ģērbu.

*

Zosu grifi (Gyps) atšķiras no pārējām sugām ar savu garo, vienmērīgi spēcīgo kaklu, kurš stipri līdzinās zoss kaklam un tieši bez pārejas savienojas ar iegareno galvu.

Cekulainie grifi (Vultur) atšķiras no zosu grifiem ar spēcīgāku ķermeņa uzbūvi, īsāku un stiprāku kaklu, lielāku galvu, spēcīgāku knābi un platākiem spārniem. Viens šīs ģintas priekš- stāvis, tā saucamais mūku grifs (Vultur monachus), dzīvo ari Eiropā un ir mūsu zemesdaļas vislielākais putns. Tēviņa garums sasniedz, pēc maniem izmērljumiem, 1,1 metri, platums 2,22 metri; spārna garums ir 76 cm un astes garums 40 cm. Spalvojums ir vienmērīgi tumšibrūnganā krāsā.

Kā perētāju putns mūku grifs sastopams Spānijā, Sardinijā, visos Balkanu pussalas kalnu apgabalos, tāpat ari Slavonijā, Kroatijā un gar Donavas upes krastiem.

A u s a i n i e grifi ir savas dzimtas milži. Šīs apakšģintas pazīstamākā suga nes tādu pat nosaukumu (Vultur auricularis). Tēviņš sasniedz garumā no 1 līdz 1,05 metri, platumā 2,7 līdz 2,8 metri. Spārna garums svārstās starp 69 un 72 cm, astes garums no 34 līdz 36 centimetriem. Mātīte, kuras apmērus es gan netiku atzīmējis, ir ievērojami lielāka. Valdošā spalvojuma krāsa ir bāli pelēkbrūna..

Ari kondoriem (Sarcorhamphus gryphus) ir bijis tāds pat liktenis kā bārdainam grifam, jo ari viņi tāpat, kā tie daudzkārt ir pārprasti un nepareizi novērtēti.

Pieauguša kondora spalvojums ir melnā krāsā ar vieglu tēraudzilu atspīdumu. Lidspalvas ir nespodri melnas, spārnu virsējās segspalvas, tāpat arī diezgan garās, vilnai līdzīgās cirtainās kakla spalvas ir baltas; rokas locītavas lidspalvas ārējiem karogiem ir šauras baltas malas; baltā krāsā, arvien vairāk un vairāk paplašinādamās, uz pleca locītavas lidspalvām un uz tuvējām plecu spalvām aizņem arī karoga iekšējo daļu, un beidzot īstās plecu spalvas, izņemot pašu pamatu, ir baltā krāsā. Rīkle, seja un pakausis ir melngani pelēkā krāsā, šaurais ļenganais ādas ataugums zem tēviņa zoda un krokainā āda kakla sānos ir koši sarkanā krāsā, kakls sarkanā, gaļas krāsa guznas vietā bāli sarkana. Acis ir uguns sarkanas.

Pēc Humboldta izmērījumiem, tēviņš sasniedz garumā 1,02 m, platumā 2,75 metri, pie_l,15 metrus gariem spārniem un 24 centimetrus garas astes. Mātītes garumā sasniedz 2,5 m, platumā par 24 cm mazāk.

Kondora dzimtene ir Dienvidamerikas augsto kalnu apgabali, kur viņa izplatības apgabals stiepjas no Kvito tāļāk uz dienvidiem līdz četrdesmit piektam platuma gradam. Andos putns dzīvo visbiežāk starp trīs līdz pieci tūkstoši metriem augstā kalnu joslā; Patagonijā un pie Magelana šauruma viņš taisa ligzdas stāvajās piekrastes klintīs. Ari Perū un Bolīvijā putni nereti nolaižas līdz jūras piekrastei, tomēr lielos augstumos, kā ziņo Č u d i, viņu skaits esot vismaz desmitkārtīgs. Pēc Humboldta ziņojumiem, putnu bieži var novērot lēni, gandrīz nekustīgi, lidināmies virs Čim- borazo virsotnes, kuras augstums ir septiņi tūkstoši metru virs jūras līmeņa, seškārtīgi pārsniedzot parasto lietus mākoņu augstumu.

Salīdzinot ar citiem grifiem, kondoru dzīves veids un viņu izturēšanās visumā ir tie paši. Pa perēšanas laiku tie dzīvo pa pāriem, citādi ari lielākās sabiedrībās, un savām ligzdu un atpūtas vietām parasti izraugas stāvus klinšu ragus, ko liecina biezā mēslu kārta ap tiem. Putns paceļas gaisā viegliem spārnu sitieniem un lēni aizlido bez spārnu cilāšanas. Pamanījis barību viņš tūdaļ nolaižas, un ari citi nekavējoties seko. „Var likties neticami," saka Č u d i, „ka daudz ja ceturtdaļstundas laikā putni sarodas uz izliktu maitu veseliem bariem, lai gan pirms tam pat visgaišākās acis nav varējušas saredzēt nevienu no tiem."

Ja medības ir bijušas laimīgas, tad ap pusdienas laiku tie atgriežas savās klintīs atpakaļ, lai te pavadītu dažas stundas.

Kondors, līdzīgi citiem grifiem, pārtiek galvenā kārtā no maitas. Humboldts stāsta, ka divatā tie uzbrūkot ne tikai Andu briedim un vikuņai, bet pat guanako un teļiem, ko tie nonāvējot tādā kārtā, ka vajājot un ievainojot tos tikmēr, līdz tie bez elpas nokrīt pie zemes. Č u d i apliecina, ka kondori sekojot gan mājlopu, gan savvaļā dzīvojošu lopu bariem, un ja kāds no dzīvniekiem nobeidzas, tie tam tūliņ uzbrūk. Dažreiz tie uzbrūk arī jēriem, teļiem un pat zirgiem ar noberztām mugurām; pēdējie nevar aizstāvēties un tiem jāļauj, ka ap ievainojumu kondori noēd viņu gaļu, līdz tiek klāt krūšu dobumam un tad zirgus pavisam nobeidz. Mednieki, kas uzšķērž nošautas vikuņas vai Andu briežus, ir vienmēr ielenkti no kondoru bariem, kas ar lielu kāri uzbrūk izsviestām iekšām un pie tam neuzrāda ne mazākās bailes no cilvēka. Tāpat tie sekojot arī pumai, kad tā izejot medībās, un noēdot to, kas paliek pāri no viņas maltītes.

Karaļkondors (Sarcorhamphus papa) ir 84 līdz 89 centimetrus gafš, 1,8 metri plats, spārni 52 cm, aste 23 centimetrus gara. Veci putni, kas jau ieguvuši pilnīgu spalvas krāsu, ir tiešām ļoti krāšņi. Kakla krokas ir pelēkas, muguras pi'iekšējā daļa un virsējās spārnu segspalvas ir spilgtā sarkani baltā krāsā, vēders un apakšējās spārnu segspalvas tīri baltas, spārnu un astes spalvas melnas, lidspalvas no ārpuses ar pelēku malu, pakausjs, seja, ko sedz īsas, stīvas sariem līdzīgas spalvas, ir gaļas sarkanā krāsā; ieapaļas kārpas, kas grezno sejas pakaļējo daļu un apgabalu zem acīm, un piepampusi kroka, kas stiepjas uz galvas pakaļējo daļu, ir tumši sarkanā krāsā, kakls un galva ir gaiši dzelteni. Acis ir sudraba baltumā, augstā, dalītā sekste, ko nes arī par tēviņu augumā lielākā mātīte, ir melngana, knābis pie pamata melns, vidū koši sarkans un pret galu dzeltenīgi balts, vaska ādiņa dzeltena, kājas melni pelēkas. Jaunie putni ir vienkrāsaini riekstu brūnā krāsā, uz muguras tumšāki, pie tūpļa un pie apakšējā stilba baltā krāsā.

Pūces

Pūces (Strigidae), ar kurām mēs noslēdzam plēsīgo putnu šķiru, ir uz āru cieši norobežota dzimta. Viņas raksturīgas ar savu ķermeni, kas gan izskatas resns, bet patiesībā ir ļoti slaids un šaurs, maz gaļains, neparasti lielo ar spalvām kupli apklāto galvu, kas uz pakauša pusi ir platāka, ar ļoti lielajām acīm, kas vērstas uz priekšu un ieslēgtas no apaļa, staraina spalvu vaiņaga, platajiem un garajiem, muldveidīgi izdobtiem spārniem un pa lielākai daļai īsu asti. Knābis sākot no pamata ir stipri atpakaļ liekts, ar īsu āķi un bez zobiem, vaska ādiņa ir īsa un vienmēr paslēpta garajās, stīvajās knābja pamata saru spalvās. Kājas, kas parasti ir pārklātas spalvām līdz pat nagiem, ir vidējas vai diezgan augstas, pirksti samērā īsi un savā starpā garuma ziņā viens no otra maz atšķiras; tomēr pakaļējais mēdz būt piestiprināts pie kājas drusku augstāk nekā pārējie un ārējais pirksts ir grozāms, viņu var pagriezt uz priekšu un atpakaļ. Nagi ir lieli, gan, stipri liekti un ļoti smaili, šķērsgriezumā gandrīz pilnīgi apaļi.

Vērību pelna pūču maņu orgāni. Acis ir uzkrītoši lielas un tik stipri izliektas uz āru, ka līdzinās puslodei, cietās acu plēvītes malas, cik tālu viņas ieslēdz kaulu gredzens, ir īpatnēji pagarinātas; pati acs iekšēji ir ļoti lielā mērā grozāma, jo acu zīle gan papla- šinas, gan sašaurinas pie katra elpas vilciena. Ārējais auss caurums pie lielākās sugu daļas ir ādas kroķa, kas no augšas uz apakšu stiepjas ap aci un var tikt atvērta. Tā rodas ļoti plata ārējās auss plāksne, ko vēl paplašina starveidīgās spalvas, kas ap viņu atrodas.

Pūces, no kurām pazīstamas simts deviņdesmit sugas, ir visas pasaules pilsoņi un apdzīvo visas pasaules daļas, visas zemes joslas, visus apgabalus un vietas, sākot no ledus pārklātām zemēm ap ziemeļu polu līdz pat ekvatoram un no jūras līmeņa sākot līdz pat pieci tūkstoši metru virs jūras līmeņa. Dienvidos viņu sugu skaits ir lielāks nekā ziemeļos, bet arī tur viņš nekādā ziņā nav mazais. Mežs ir viņu īstenā dzīves vieta, bet viņu netrūkst ari stepēs, tuksnešos vai kalnājos, kur nav augu valsts, no cilvēkiem apdzīvotās vietās un pilsētās. Viņas dēvē par nakts plēsējputniem; bet šo jēdzienu vismaz vajag paskaidrot.

Katrā ziņā lielākā daļa no viņām uzsāk savus medījumu ceļojumus tikai ar krēslas iestāšanos, tomēr ne mazums ir tādu, kas ir darbīgas arī dienā un pat pusdienas laikā iet uzmeklēt sev barību. Viņu uz īsākiem atstatumiem asā acs, viņu ārkārtīgi smalkā dzirde, viņu mīkstās spalvas atļauj tām ar sekmēm darboties pat tumsā. Bez nevienas skaņas, tās ne visai augstu pār zemi laižas uz priekšu, viņas netraucē nekāds pašu kustības sacelts troksnis, viņas dzird vismazāko čaukstoņu uz zemes un, neskatoties uz tumsu, ierauga pat vismazāko zīdītāju.

īpatnēji veidotie spārni un mīkstās spalvas jau iepriekš liek domāt, ka pūces pie laišanās kustas ļoti īpatnēji. Klusā laišanās samērā lēna, kaut kas vidējs starp plīvināšanos, slīdēšanu un lai- šanos vēcinot spārnus.

Brīvā dzīvojot visas pūces ēd medījumu, ko pašas ieguvušas. Visdažādākie novērotāji apgalvo, ka viņas nekad neaiztiekot maitu. Pirmā kārtā tās apdraud mazus zīdītājus, bet stiprākās no viņām uzbrūk arī lielākiem, pat kā vanagi vajā putnus; dažas no viņām ir zvejnieki, citas medī kukaiņus. Ļoti retas no viņām rada zaudējumus cilvēkam, lielākais vairums atnes labumu. Mums ir rūpīgi novērojumi par to, ka mūsu pūces diezin vai medī citus kādus dzīvniekus kā tikai peles, un mēs zinām, ka viņu dai'bībai ir labas sekmes. Taisni tad, kad šie nīstie grauzēji ir visdarbīgāki, pūces dodas pie sava darba. Nedzirdami tās laižas netālu no zemes virsus, no šejienes tās to pārmeklē, ļoti pamatīgi un parasti pamanītā pele arī vienmēr ir noķerta. Te lielu lomu spēlē īsie, kustīgie pirksti un smailie, asai adatai līdzīgie, ļoti līkie nagi. Lielākas sugas gan katrā ziņā nodara arī lielākas palaidnības, jo viņas apdraud zaķus, irbes un citu medījumu; aprobežotā veidā zaudējumus nodara arī mazās, izķerdamas derīgos cirslīšus; bet labums, ko tās atnes, tomēr pārsniedz zaudējumus ļoti ievērojamā mērā, un tāpēc šie plēsīgie putni arī pelna, ka tos rūpīgi taupa.

Daudzas pūces perē koku dobumos, citas klinšu plaisās vai mūru caurumos, dažas dažādu zīdītāju zemes celtnēs un beidzot vēl citas dažādu vanagu un kraukļu atstātās ligzdās. Te vajadzības gadījumā viņas vēl pienes klāt drusku būvmateriāla, bet parasti gan perējošā pūce nedomā par ligzdas izlabošanu, bet vienkārši dēj savas olas atrastā ligzdā. Dējums pastāv no divām līdz desmit olām; izņēmuma gadījumos ligzdā atron tikai vienu olu. Olas savā starpā ļoti līdzīgas, viņas ir ļoti apaļas, smalku graudojumu un baltā krāsā. Cik man zināms, mēs līdz šim pazīstam tikai vienu vienīgu pūču sugu, kur pārmaiņus perē abi dzimumi; kā ir ar pārējām, es nevaru pateikt.

Lietojot mana tēva vārdus, jāsaka, ka pūču darbība ir ietīta krēslā un tumsā un tāpēc novērotāja acīm maz pieejama. „Tikai tik daudz ir zināms, ka dienās visās pūču ligzdās, kuras mums bija izdevība izpētīt, vienmēr uz olām atradām mātīti." Turpretim nav nekādu šaubu, ka pie mazo barošanas ari tēviņš ņem dalību.

Gūstā tikai tās pūces top īsti lēnas, kuras ļoti agrā jaunībā ir izņemtas no ligzdas un izaudzinātas ar lielu mīlestību un labu apiešanos ar tām. Man tādas ir bijušas un no sirds esmu iedraudzējies ar šiem ne vienmēr piemīlīgiem putniem. Tādas, kas noķertas jau pieaugušas, ir vai nu pilnīgi vienaldzīgas vai ari viņu izturēšanās ir tāda, ka bailīgākiem ir jānobīstas, bet stiprākos raksturus tās var vislielākā mērā uzjautrināt,

*

Visu pētnieku domas sakrīt tai ziņā ka dienas pūcēm ierādāmā pirmā vieta, un lielākās daļas domas saskan arī tai ziņā, ka viņas drīkst apvienot īpašā apakšdzimtā (Surnina). Šo sugu galva ir samēsā maza, ķermenis slaids un graciozs, plīvuris nenozīmīgs, pārējās spalvas nabadzīgas, spārni diezgan gari, bet aste ievērojami gara.

Vecās pasaules ziemeļu zemēs dzīvo vanagu jeb svītrainā pūce (Surnia ulula), ko uzskata par vanagam līdzīgāko no visām pūcēm, kāpēc to arī dēvē par vanagu pūci jeb pūču vanagu. Viņa raksturīga ar platu galvu, kas ir zema pieres daļā, plakanu pieri un šauru seju, bez īsta plīvura un spalvu riņķa ap acīm, ar samērā gariem un smailiem spārniem, kuros trešā lidspalva ir garāka, un ar garu- ķīļveidīgu asti.

Amerikas ziemeļos svītrainās pūces vietā dzīvo tai ļoti tuvu stāvošā vanagu pūce (Surnia f'unerea), kas no savas Vecās pasaules radnieces atšķiras ar tumšāku ķermeņa virspusi un vairāk vai mazāk spilgti raibu apakšpusi.

Svītrainās pūces izplatības apgabals aizņem visas Vecās pasaules ziemeļu zemes, vanagu pūces apdzīvo tos pašus apgabalus Jaunajā pasaulē.

Sniega pūces (Nyctea) galvenās pazīmes ir šaura, maza galva ar mazām ārējām ausīm un maziem ausu caurumiem un tāpēc arī ar neizveidotu plīvuru, un īsas, bet neparasti biezas ar spalvu apklātas kājas. Knābis ir stiprs un ar īsu āķi, spārni ir vidēji gari, viņos trešā lidspalva ir garākā, aste ir samērā gara un noapaļota, pārējās spalvas biezas, bet mazāk mīkstas kā citām pūcēm.

Sniega pūce (Nyctea nivea) ir 63 līdz 71 centimetri gara un 146 līdz 156 centimetri plata; spārnu garums ir 45, astes garums 26 centimetri. Spalvas krāsa, skatoties pēc vecuma, ir dažāda Ļoti veci putni ir balti, palaikam gandrīz pilnīgi bez krāsu plankumiem vai vislielākais ar vienu rindu brūnu plankumiņu galvas priekšējā daļā un atsevišķu plankumu uz lielajām lidspalvām, vidēji vecām pūcēm uz baltās pamatkrāsas ir lielākā vai mazākā mērā izkaisīti brūni šķērsplankumi vai uz galvas ir gareniski tādi paši plankumi; jaunākie putni ir vēl vairāk plankumoti kā pēdējie, un viņu ķermeņa virsus un apakšpuse ir īsti raibi. Acis ir krāšņi dzeltenas, knābis raga melns.

Tai vietā, lai pievestu visus apgabalus un zemes, kur sniega pūce dzīve, man pietiek sacīt tikai to, ka viņa ir tundras bērns, bet uz ziemeļiem viņa ir novērota tik tāļu, cik vien tāļu ceļotāji ir iespiedušies uz ziemeļpola pusi. Arī tundrā viņa visur nav sastopama vienādā skaitā. Arī viņas dzīves vietas ir atkarīgas no tā, cik vienā vai otrā apgabalā ir lemmingu. Bez tam viņa mīlē mieru un vientulību un tā tad izsargājas no tādiem apgabaliem, ko apmeklē cilvēks, viņas visniknākais pretinieks.

Sniega pūce tundrā sniedz brīnišķīgu skatu. Mūsu ceļojumā pa Samojedu pussalu mums vairākkārtīgi bija izdevība redzēt šo brīnišķo putnu. Sniega pūce te retāk sastopama nekā to varētu spriest pēc viņas spalvu atliekām, ko atrod ostjaku nometņu vietās, bet tomēr viņa te perē visur. No citām pūcēm, sevišķi no tundrā tik bieži sastopamās purvu pūces, to var atšķirt pirmajā acumirklī, vispār to var pazīt no katra attāluma.

Sniega pūces barību pa lielākai daļai sastāda mazi grauzēji, galvenā kārtā lemmingi, bez tam vēl vāverītes, svilpojošie zaķi, bizām- žurkas un citi tiem līdzīgi dzīvnieki, bet viņa uzbrūk arī dzīvniekiem zaķa lielumā.

Sniega pūces vairošanās iekrīt vasaras vidū. Jūnijā var atrast viņas olas, ko viņa dēj skaitā vairāk nekā citi plēsīgie putni viņas lielumā. Vairākas reizes viņas ligzdā ir atrastas septiņas olas.

Eiropā sniega pūci apdraud gan tikai dabaspētnieki un mednieki, kuriem dara prieku tas, ka viņi var nošaut tik lielu putnu: samojedu pussalas tundrās turpretī ostjāni un samojedi parasti to ķer ar lielām lamatām un ar labpatiku noēd šo medījumu.

*

Minervas putns bija apogs, ja ari ne tas, kas pie mums dzīvo, bet gan viens no šī putna daudziem radiniekiem, kāds vistuvāk tam stāvošs, ko Grieķijā sastop neparasti bieži. Mūsu a p o g s, piemīlīgais un tomēr tik daudz lādētais putns, ko dēvē arī par zvirbuļu cīruļu, māju vai šķūņu apogu, sāpju brēcēju un vaidu māti (Athene noctua), skaitas pie mazākajām mūsu pūcēm: viņa garums ir 21 līdz 22 centimetri, platums 52 līdz 55, spārnu garums 40, astes garums 8 centimetri. Ķermeņa virspuse ir tumši peles pelēka ar nenoteiktiem baltiem plankumiem, seja ir pelēki balta, ķermeņa apakšpuse bālgana, līdz pat tūplim gareniski brūni laukumota; ķermeņa virspusei līdzīgi krāsotās lidspalvas un astes spalvas ir ar rūsgani dzeltenīgi baltiem plankumiem, kāpēc astei ir piecas neskaidras svītras. Acis ir sēra dzeltenā krāsā, knābis zaļgani dzeltens, kājas dzelteni pelēkas. Jaunie putni ir tumšāki par vecajiem.

Sākot no dienvidus Zviedrijas šī pūce izplātās pār visu Eiropu un lielāko Āzijas daļu līdz pat Austrumsibirijai. Tur, kur augļu dārzi ar veciem kokiem ieslēdz sev mājvietas arī pilsētās: torņos un māju augšienēs, velvēs, kapsētās un citās piemērotās vietās. Plašu mežu dziļumus viņa nemīl, tāpat arī skuju kokus, bet tai ļoti patīk apmesties kokos, kas aug laukos. No cilvēka un viņa darbības tā nebaidās. Dienā viņa dzīvo noslēpusies savā paslēptuvē, bet naktīs cilvēks vairāk baidās no apoga nekā tas no cilvēka. Daudzos Vācijas apgabalos šo piemīlīgo pūci uzlūko par nelaimes pareģoni. Cilvēki nepūlas paši pārbaudīt, bet tic tam, ko vientiesīgās sievas stāsta. Viņas ar pašu acīm ir redzējušas, ka apogs naktīs ir laidies gar slimnieka istabas logu, un ar pašu ausīm ir dzirdējušas, ka viņas slimo ir ielūgušas ierasties kapsētā, saprotams, kā mironi. Pamatots un patiesībā gan ir tas, ka šo nekaitīgo putnu viļina gaisma, viņš tuvojas apgaismotiem logiem, pat ziņkārīgi nolaižas uz logu slēģiem un varbūt tad izgrūž arī kādu kliedzienu. Tā kā apogs kliedz te klusi un nospiesti, „bu bu", te skaļi un gaiši „kvev, kvev, kebel, kebel" un beidzot atkal „kuvit, kuvit", tad tauta šīs skaņas iztulko pēc savas garšas, sevišķi pēdējās kā vācu vārdus: „komm mit, komm mit" (nāc līdz, nāc līdz) un tad ir pamata diezgan, lai no pūces baidītos. [3] ) Jau Dienvideiropā nevienam nenāk ne prātā to uzlūkot ar neuzticīgām acīm. Apogs tur ir tik bieži sastopams, ka to labi pazīst, un tāpēc tas ir mīlulis jauniem kā veciem. Jau Itālijā to katrs mīl un kopj, Grieķijā viņu vēl tagad uzskata kā augsti apdāvinātu putnu.

Apogs ir pelnījis cilvēka draudzību. Viņš ir ļoti piemīlīgs radījums. Par īstu dienas putnu to gandrīz nevar saukt, bet viņš nav tik bailīgs no gaismas kā citas pūces un prot arī dienā darboties. Nekad viņš neguļ tik cieti, ka to var pārsteigt; vismazākais troksnis to uzmodina un, tā kā tas arī dienā labi redz, viņš jau laikus metas bēgt. Laišanās notiek grūdieniem un lokos, apmēram tā, kā laižas dzenis, bet ātri, un apogs var ar vislielāko izveicību laisties starp bieziem koku zariem, izgrozīdamies pa to starpām. Sēžot viņš parasti ir sakumpis, bet tiklīdz ierauga ko aizdomīgu, tas saslienas augstu gaisā, izstiepjas cik vien vai", liecas no vienas puses uz otru, cieši patur acīs aizdomīgo priekšmetu un izturas ļoti raksturīgi.

Jau saulei noejot dzird viņa balsi; līdz ar krēslas iestāšanos tas uzsāk savas medības. Gaišās naktīs to līdz pat rītam redz bez apstājas kustamies vai vismaz dzird viņa balsi. Pie tam viņš laidelējas pa samērā mazu apgabalu; viņu pievilina viss, kas ir uzkrītošs, tāpēc bieži vien lido ap vientuļa mednieka vai ceļotāja ugunskuru vai mājās tuvojas gaiši apgaismotiem logiem. Viņš galvenā kārtā medī mazus zīdītājus, putnus un kukaiņus. Viņš ķer sikspārņus, ciršlīšus un īstās peles, cīruļus, zvirbuļus, sienāžus, vaboles un t. t. Peles vienmēr ir viņa galvenais medījums.[1] Latviešu ausis apoga sauciena sadzird jautājumu: „Kur vist'? Kur vist'?"

Aprīlī vai maijā sākas apoga perēšanas laiks. Viņš tad ir sevišķi nemierīgs, kliedz un trokšņo arī dienā, un ielūdz katru, kas tam grib ticēt, lai nāk viņam līdz. īstu ligzdu viņš netaisa, visbiežāk izvēlas piemērotu alu klinšu sienās, zem akmeņiem, vecās celtnēs, kokos, ja trūkst piemērotas vietas, tad pat trusīšu alās, pie mums bieži vien cilvēku mājokļu tuvumā, Eiropas dienvidos pat apdzīvotās ēkās, un dēj te savas četras līdz septiņas gandrīz apaļās olas tieši uz zemes. Četrpadsmit līdz sešpadsmit dienas tad viņš perē tik uzcītīgi, ka viņu gandrīz nevar no ligzdas aizdzīt. N a u - m a n n s stāsta, ka viņš noglāstījis kādu perējošu apogu un pat tam no apakšas izņēmis vienu olu, bez kā tas būtu aizlaidies. Mazuļus apogs baro ar pelēm, maziem putniem un kukaiņiem. Tiklīdz putni ir apspalvojušies un ir spējīgi atstāt ligzdu, viņu audzinātāji, pēc R o b s o n a ziņām, katru vakaru aizlaižoties kādu gabalu tāļāk. apsēžoties kādā augstā vietā un kliedzot skaļi un skanīgi, līdzīgi strazdam, kas dod biedinājumu.

Apodziņš jeb zvirbuļu pūce (Glaucidium passerinum) ir visskaistākā un vispatīkamākā no mūsu pūcēm. Sis daiļais putns iezīmējas vispirms ar savu pundura augumu.

Pēc mana tēva mērījumiem, tēviņa garums ir 17 centimetri, platums 41, spārna garums 9, astes garums apmēram 6 centimetri. Mātīte ir apmēram 2 cm garāka un kādus 4 cm platāka. Spalvu ģērbs ķermeņa virspusē ir pelēkā peļu krāsā, ar baltiem plankumiem, apakšpusē balts, apklāts brūniem, gareniskiem plankumiem, seja balti pelēka, kā mans tēvs saka, „tumšāk noēnota", aste apklāta 4, bet spārns daudzām svītrām, acs zīlīte spilgti dzeltena, knābis dzeltenā raga krāsā. Mātīte ir drusku tumšāka par tēviņu un iezīmējas ar diviem tumšākiem lokiem zem acs. Mazuļiem valdošā krāsa ir brūna.

Arī zvirbuļu pūce ziemeļos ir sastopama biežāk nekā dienvidos. Viņas izplatības apgabals stiepjas no Norvēģijas līdz Rītsibirijai un no mežu robežas ziemeļos līdz Ziemeļitalijas platuma gradiom.

Tā kā zvirbuļu pūce uzbrūk sīkiem putneļiem, tad visur, kur viņa parādās, viņa, kā G 1 o g e r s saka, top par naidīgas ziņkārības, bet arī par baiļu un briesmu priekšmetu visiem mazākiem putniem, kurus mazā laupītāja niecīgākā kustība tūliņ piespiež bēgt. ,.Zvirbuļu pūce," turpina šis pats dabaspētnieks, „cēlu iznesību, veiklību, strauju, drošsirdīgu dabu un visas svarīgākās dienaspūču īpašības apvieno sevī ar naktspūču brīnišķīgo jocīgumu un vaibstu mākslu."

Otra labi norobežota, par apakšdzimtu uzskatāma pūču grupa iezīmējas galvenā kārtā ar pušķi stāvu spalvu virs katras auss. Ragu pūču jeb ausaino pūču (Buboninae) galva parasti ir liela, plata un plakana, izgreznota vairāk vai mazāk ievērojamiem, stāvu saceļamiem ausu pušķiem, plīvurs turpretī ne- attistīts, spalvu ģērbs ļoti biezs un kupls. No mānekļiem visievērojamākā ir acs sava lieluma un plakanuma, parasti arī savas spilgtās dzeltenās zelta krāsas dēļ.

Par visattīstītāko ragaino pūci ir jāuzskata plaši pazīstamais, dažās teikās par „nakts karali" godātais mūsmāju ūpis (Bubo- ignavus). Viņa garums ir 63 līdz 77 centimetri, platums 155 līdz 176, spārna garums 45, astes garums 25 līdz 28 centimetri. Ļoti kuplais un biezais spalvu ģērbs virspusē ir tumši rūzgandzeltens ar melnu lāsmojumu, pie rīkles iedzelteni balts, apakšpusē rūzgani dzeltens, apklāts melnām, gareniskām svītrām; spalvu ragi ir melni, iekšējā pusē ierāmēti ar dzeltenu malu, lidspalvas un astes spalvas apklātas pārmaiņus brūniem un iedzelteniem, tumšāk atēno- tiem punktiem. Spalvu ģērbā īstenībā mainās tikai divas krāsas; vairāk vai mazāk spilgta iesarkani pelēka krāsa un melna krāsa.

Ūpja izplatības apgabals aizņem visu Vecās pasaules ziemeļdaļu, cik tāļu tā pret ziemeļiem apaugusi mežiem un dienvidos ir kalnaina. Viņš neizdara tāļus klejojumus, bet gadu pēc gada pavada savā perēšanas apgabalā un daudz, ja siro bez mērķa un kārtības pa savu apvidu, kamēr vēl nav pārojies.

Dienā viņu redz reti, jo viņa krāsa teicami saskan ar klinšu sienas vai koku mizas krāsu; tomēr gadās, ka viņu uziet kāds mazs dziedātāju putns, kurš ar brēkšanu paziņo savu atradumu visiem pārējiem meža iemītniekiem, atviļina šurp citus brēcējus un tā viņu nodod. Nakti viņu redz biežāk, īpaši pavasari savā mīlas laikā viņš stipri vērš uz sevi uzmanību ar savu savādo, tāļu skanošo brēkšanu.

Ūpja medību dzīve sākas tikai pēc pilnīgas nakts iestāšanās. Dienā viņš nekustīgi sēž kādā klinšu dobumā vai koka galotnē, parasti ar gludi pieglaustām spalvām, drusku atpakaļ noliektiem spalvu ragiem, ar vairāk vai mazāk pievērtām, bet nevis ar pilnīgi aizvērtām acīm, nogrimis snaudienā. Pietiek ar vismazāko troksnīti, lai viņu uzmodinātu. Tādā gadījumā viņš izslien stāvu savus spalvu ragus, groza galvu uz vienu vai otru pusi, klanās uz augšu un zemi un pusatvērtām acīm pārskata aizdomīgo apkārtni. Nojauzdams draudošas briesmas, viņš acumirklī laižas prom un mēģina atrast kādu mierīgāku slēptuvi. Ja diena paiet bez traucējumiem, tad pret saules rietu viņš pamostas, lēni aizlido no paslēptuves, vispirms dodas parasti uz kādu klinšu virsotni vai augstu koku, un pavasarī no šejienes liek atskanēt savam dobjam, tomēr tāļu dzirdamam „buhu". Gaišās mēness naktīs viņš brēc vairāk nekā tumšās, pirms pārošanās laika gandrīz bez pārtraukuma cauru nakti. Viņa brēcieni drausmīgi atbalsojas mežā, tā ka, runājot Lenca vārdiem, „māņticīgiem cilvēkiem mati ceļas stāvu."

Viņš ir dzirdams te vienā, te otrā meža stūri līdz pašam rītam, gis ir viļināšanas sauciens un mīlas dziesma, kurpretī mežonīga ir- gošanās, skaļa ķērkšana, kuru pavada sirdīga šņākšana un knābja klabināšana, izteic dusmas un sašutumu. Pārošanās laikā var gadīties, ka divi ūpju tēviņi sirdīgi cīnās mātītes mīlas dēļ; tad visi aprakstītie brēcieni ir dzirdami gan cits pēc cita, gan arī juku jukām.

Ūpis medī visvisādus mugurkaulniekus, lielus un mazus. Naktī viņš ir tikpat veikls, cik spēcīgs un drošs, un nemaz nebaidās izmēģināt savu spēku arī pie lielākiem radījumiem. Lidinādamies tikpat klusu kā viņa radinieki, viņš lido parasti nelielā augstumā gar zemi, bet viegli paceļas arī ievērojamos augstumos un kustas tik ātri, ka parasti spēj noķert no miega iztramdītu putnu. Ir labi zināms, ka viņš uzbrūk zaķiem, trušiem, medņiem, rubeņiem, meža irbēm, lauku irbēm, pīlēm un zosīm un ka tāpēc ir kaitīgs. Viņš nesaudzē nedz nespēcīgus dienas plēsējputnus nedz kraukļus un vārnas, nedz arī savas paša dzimtas nespēcīgākās sugas un neļaujas atbaidīties pat no eža dzeloņainā ģērba. Ir ļoti iespējams, ka guļošus putnus viņš vispirms iztramda un piespiež bēgt ar spārnu plaukšķināšanu un knābja knakšķināšanu, lai pēc tam tos gaisā viegli saķertu. Tomēr tas vēl ir liels jautājums, vai viņš patiesi nodara vairāk kaites nekā labuma. Peles un žurkas gan būs tas medījums, kuru viņš vajā viscītīgāk.

Pirmajos gada mēnešos, parasti martā, ūpis stājas pie vairošanās. Viņš ir uzticīgs un maigs laulāts draugs. Viņa ligzda atrodas klinšu iedobumos, zemē ietaisītās alās, vecās ēkās, kokos vai pat uz līdzenas zemes un niedrājā. Ja vien ir iespējams, tad viņš apmetas kādā jau priekšā atrastā ligzdā un tādā gadījumā gandrīz nemaz nepūlās ligzdu kaut cik izlabot; ja tādas

laimes nav, tad viņš sanes kopā dažus zarus un žagarus, tos kaut cik izklāj ar sausām lapām un gružiem vai arī pavisam nepūlas ar tādiem darbiem, bet savas divas līdz trīs ieapaļās, baltās olas ar rupjgraudainu čaumalu bez kādas gudrošanas izdēj vienkārši uz zemes. Mātīte perē leti cītīgi, un visu laiku, kamēr viņa sēž uz olām, tiek no tēviņa ēdināta. Mazuļiem abi vecāki piegādā tik daudz barības, ka tiem nekad nav jācieš trūkums, tie pat vienmēr ir apgādāti vairāk kā tiku tikām.

Mūsu ragu pūce jeb a u - sainā pūce (Asio otus) ir ūpis mazā mērogā, tomēr atšķiras no viņa ar slaidāku augumu, garākiem spārniem, kuros otrā lidspal- va garumā pārsniedz pārējās, īsākām kājām, garākiem spalvu ragiem un ar ļoti attīstītām ausu skrimstalām, tāpēc arī ar ļoti skaidri atšķiramu plīvuru. Krāsā ragu pūcei ir daudz līdzības ar ūpi; bet viņas spalvu ģērbs ir gaišāks.

Garums ir 34 līdz 8o centimetri, platums 91 līdz 98, spārna garums 29, astes garums 15 centimetri.

Sākot no 64. ziemeļu platuma grada ragu pūce izplatīta pa visu Eiropu un sākot no mežu ziemeļmalas, tāpat arī pa visu Vidusāziju, no Urāla līdz Japānai. Pret dienvidiem viņa top retāka.

Ragu pūce (Asio otus)

Ar savu dzīves veidu un izturēšanos ragu pūce diezgan ievērojami atšķiras no ūpja. Dienā viņa patiesi izturas gluži tāpat kā ūpis, arī uz medībām izlido apmēram tai pašā laikā un apmēram tai pašā kārtā, bet viņa ir daudz sabiedriskāka un lēnprātīgāka par savu lielo radinieku un tramīga ir tikai retumis. Dienu, uzmetusies kokā, viņa ļauj cilvēkam pieiet pie koka, nedomādama par bēgšanu; kādā gadījumā es varēju viņu aizdzīt prom tikai purinot koku. Vienīgi perēšanas laikā viņa turas kopā pa pāriem; tiklīdz mazuļi ir pieauguši, tā viņa ar citiem savas sugas īpatņiem savienojas baros, kuri dažreiz var būt krietni lieli. Pret rudeni šīs sabiedrības klejo pa apgabalu šurp un turp un piemērotās vietās tad dažreiz ir sastopamas ļoti bieži. Es esmu redzējis pulciņus no četrdesmit, sešdesmit un vēl vairāk īpatņiem, kuri gandrīz visi bija apmetušies vienā un tai pašā kokā.

Par meža apogiem (Syrnniinae) sauc pūces ar lielu, apaļu galvu, bez spalvu ragiem, bet ar neparasti lielu auss caurumu un tam atbilstošu skaidri atšķiramu plīvuru. Vācijā piemērotās vietās viscaur sastopamā suga ir mazāpūce (Syrnium aluco). [4] ) Galva viņai ir ārkārtēji liela, bet auss caurums šaurāks nekā citām šīs dzimtas sugām, kakls resns, viduklis drukns, lielais, bezzobainais knābis resns un līks, aste īsa. Spalvu ģērba pamatkrāsa tumši pelēka vai arī gaiši rūsganbrūna, mugura, kā parasti, tumšāka par apakšpusi, spārns apklāts kārtīgi novietotiem, gaišiem plankumiem. Knābis pelēkā svina krāsā, acis ļoti tumši brūnas, plakstiņa mala miesas krāsā. Garums ir 40 līdz 48 centimetri, platums apmēram 100, spārna garums 29, astes garums 18 centimetri.

Mazās pūces izplatības apgabals stiepjas no sešdesmit septītā ziemeļu platuma grada līdz Palestinai. Visbiežāk viņa sastopama Eiropas vidū, retāk austrumos, dienvidos un rietumos. Vācijā viņa apdzīvo visvairāk mežus, tomēr arī ēkas. Vasarā viņa tup lapainās koku galotnēs, cieši piespiedusies pie stumbra; ziemā paslēpjas vislabāk koku dobumos, tamdēļ izvairās no tiem mežiem, kur ir tikai jauni koki, bez dobumiem. Lielā kokā, kas izrādās piemērots, viņa paliek tik stūrgalvīga, ka, pēc AI t u m a, katru reizi ejot pastaigāties viņu varot izbiedēt ārā piedauzot pie koka; dažus tādus kokus viņas cienī tik ļoti, ka, ja tā iemītnieku nošauj, tad to pašu paslēptuvi sev par mitekli pēc īsa laika izrauga atkal kāda cita mazā pūce. Šādi no pūcēm iecienīti koki atrodas gan pašā mežā, gan meža malā, gan arī netāļu no lauku ceļiem ar dzīvu satiksmi. Uzturēšanās vietu izraugot, viņas lielu vērību bez tam griež arī uz to, lai vieta būtu bagāta ar vajadzīgo laupījumu. Kur peles ir, tur mazā pūce droši apmetīsies, ja vien apstākļi kaut cik pieļaus; kur peļu maz, tur viņa vai nu pavisam nedzīvo, vai arī izceļo. No cilvēka viņa nebīstas, tamdēļ meklē patversmi pat apdzīvotās ēkās, un ja viens pāris reiz ir izraudzījis šādu dzīves vietu, tad šāda priekšzīme droši vien atrod pakaļdarītājus. Tādā gadījumā naktī mazā pūce ir redzama sēžam uz jumtu čukuriem, skursteņiem, dārzu mūriem un citām vērotavām, lai no šejienes pārskatītu savu medību apgabalu. Viņas brēkšana sastāv no skaļiem „huhuhu", kas tāļu atbalsojas mežā un ko viņa atkārto tik bieži, ka tie līdzinās mežonīgiem smiekliem, bez tam ari no skarbiem balsieniem „rai" vai labskanīgiem „kuvitt".

Mazā pūce ēd gandrīz vienīgi peles. Gan Naumans ir novērojis, ka viens no šiem putniem naktī uzbrucis peļu klijānam, tā ka pēdējam vajadzējis glābties bēgot, tāļāk ir uzzinājis, ka kāda cita mazā pūce viņa tēvam acu priekšā izņēmusi no cilpas zīdasti, un beidzot, mēs zinām, ka viņa nesaudzē ne jaunos baložus kūtīs, kuras viņa dažreiz apmeklē, ne arī uz zemes gulošus vai perējošus putnus; tomēr peles, it īpaši lauku un meža peles, kā arī cirslīši ir viņas galvenā barība. Kādas mazās pūces kuņģī M a r t i n s atradis 75 lielus priežu naktstauriņa kāpurus.

Pavasarī ap meža sloku „vilkšanas" laiku, tā tad aprīļa vidū, mežā dzirdami mazās pūces, kā N a u m a n s saka, ..mežonīgie, skarbie smiekli." Ap šo laiku mežā ir manāms troksnis un dzīvība, jo savu uzbudinājumu mazā pūce izteic pat dienā. Atkarībā no laika un barības apstākļiem, pāris stājas pie perēšanas agrāk vai vēlāk. Olu novietošanai perētājs putns izraugas vislabāk kādu koka dobumu, kam ērta ieeja un kas aizsargā no lietus, tomēr nesmādē arī piemērotas vietas mūros un zem apdzīvotu ēku jumtiem vai plēsīgo putnu, vārnu un žagatu ligzdās. Pašā ligzdā dažreiz atrodams kāds mazums gružu, spalvu, vilnas un tamlīdzīgu materiālu, tomēr tikai viena pamata kārta, ko putns arī atradis jau priekšā. Olas, skaitā divas līdz trīs, ir ieapaļas vai iegarenas un ovālveidīgas, ar nelīdzenu baltu čaumalu. Liekas, mātīte perē viena pati, iesākdama, kā to domā Peslers (Pāssler), tūliņ pēc pirmās olas izdēšanas. Tēviņš palīdz uzaudzēt mazuļus, pret kuriem abi vecāki izrāda vislielāko mīlestību. Tiklīdz pūcēni ir sasnieguši pilnīgu patstāvību, tā viņi sāk klejot pa apkārtni, un ja tā stipri nabadzīga pelēm, tad visi aizceļo.

Nevienai citai pūcei nav tik daudz jācieš no maziem putneļiem, kā mazai pūcei. Katrs, kam ir spārni, lidinās apkārt atrastam briesmonim, katrs, kas prot dziedāt vai brēkt, paceļ savu balsi. Dzie- dātājstrazdi un melnie strazdi, ķauķi, svirliši, zīlītes, peļkājītes, zelt- galviņas un visi, kas vien dzīvo mežā un prot lidot, plivinās ap gaismas nīdēju, un gan žēlojas vaimanādami, gan dzied mēdīdamies, kamēr beidzot šis ceļas gaisā un laižas prom.

Sagūstītas mazās pūces var ļoti pierast. Pēc L ī b e s piedzīvojumiem, no visām pūču sugām audzēšanai visnoderīgākā ir mazā pūce. Viņa baidās no gaismas tik maz, ka ap pusdienas laiku uzmeklē kādu siltu, saules apspīdētu vietiņu un, izdarīdama visādas jocīgas kustības, ļauj saules stariem spīdēt cauri saboztām spalvām. Cilvēka klātbūtne uztura viņu žirgtu cauru dienu, sevišķi ja vēl ar viņu parotajājas, par ko viņa, vismaz pirmos dzīves gados, ir redzami pateicīga.

»

Mundram apogam samaināmi līdzīgs ir otrs, b i k š a i n a i s apogs (Nyctale tengmalmi), kas Vācijā atrasts viscaur, tikai ne lielā skaitā. Viņš iezīmējas ar ļoti platu galvu, ārkārtīgi lieliem ausu caurumiem, ar pilnīgi attīstītu plīvuru, apaļiem spārniem, diezgan garu asti, īsām kājām, kas apklātas neparasti biezām un garām spalvām, un ar mīkstu, zīdveidīgu spalvu ģērbu. Plīvurs balti pelēks, noēnots ar melnu, ķermeņa virspuse pelēkā peļu krāsā, apklāta lieliem, bālganiem plankumiem, apakša balta ar skaidriem un noēnotiem šķēršiem plankumiem brūnā peļu krāsā.

Garums 23 līdz 25, platums 56, spārna garums 18, astes garums 11 centimetri.

Ziemeļ- un Viduseiropa, Ziemeļrietumāzija un Ziemeļamerika līdz Savienoto Valstu ziemeļrobežai, cik līdz šim zināms, ir biksai- nā apoga izplatības apgabals; bet tā kā viņš bez tam ir sastapts arī Nepālā, tad var pieņemt, ka Āzijā viņš izplatīts daudz plašāk nekā līdz šim konstatēts.

„Viņš," saka mans tēvs, „ir vientulīgs un bailīgs putns, kas bīstas no gaismas un cilvēkiem un dienā rūpīgi slēpjas. Pret dienas gaismu viņš ir ļoti jūtīgs. Man izdevās kādu laiku uzturēt pie dzīvības vienu mātīti, ko es ziemā atradu novārgušu mežā. Viņa vienmēr meklēja vistumšākās vietas istabā un ari šeit atvēra acis tikai mazā šķirbiņā Ja es viņu iznesu pilnīgi dienas gaismā, tad viņa aizvēra acis gandrīz pilnīgi ciet un, palaista vaļā, neveikliem lēcieniem tūliņ devās uz savu slēptuvi. Viņa knakšķināja ar knābi tāpat kā citas pūces, tomēr mežonības un niknuma viņā bija ļoti maz."

Viena no šīs dzimtas visraksturigākām ģintīm ir plīvuru pūces (Stryx). Viņām acs ir samērā maza un vairāk uz āru, nekā citām pūcēm, bet auss skrim- stala, atbilstot ļoti attīstītam plīvuram, neparasti liela. Pats plīvurs ievērojami atšķiras no citu pūču plīvuriem ar to, ka viņš nav apaļš, bet gan sirdsveidīgs. Mūsmāju plīvuru pūce (Stryx flammea) ķermeņa virspusē uz tumša pelnu krāsas, bet galvas pakaļdaļas sānos un pakausī uz sarkani iedzeltena pamata izraibota ārkārtīgi maziem, melniem un baitiem gareniskiem plankumiem. Augšspārna segspalvas ir tumši pelēkas kā pelni, ar gaišāku piekrāšu, un izgreznotas melniem un baltiem, gareniskiem, it kā uzslacītiem plankumiem, ķermeņa apakša uz tumši rūsgandzeltena pamata apklāta brūniem un baltiem plankumiem, plīvurs viscaur rūsgans vai arī augšā rūsgans un apakšā rūsgani balts.

Garums 32, platums 90, spārna garums 28, astes garums 12 centimetri.

Baznīcu torņi, pilis, ^ecas celtnes un bruņinieku cietokšņi Vācijā un pārējā Eiropā ir mīļākās, lai ari ne gluži vienīgās, bet klinšu un koku dobumi pirmatnējās plīvuru pūces mītnes. Viņa izplatās pa visu Vidus- un Dienvideiropu, Mazāziju un Ziemeļāfriku.

Plīvurpuce (Strix flammea)

Dienā viņas mierīgi sēd attiecīgā ēkā kādā tumšā kaktā, uz torņu sijām vai baznīcu jumta telpās, mūru nišās, baložu kūtīs un citās līdzīgās vietās. Zvanīšana guļas vietas tuvumā, baložu izlidoša

na un ielidošana baložu kūtī, kur viņas ir apmetušās, viņas it nebūt netraucē; pie cilvēka un tā dzīves viņas ir pieradušas tāpat kā pie trokšņa, ko saceļ baloži, ar kupem viņas sadzīvo ļoti draudzīgi. Sēdot viņas daudzā ziņā līdzinās citām pūcēm, tomēr ikvienam krīt acīs ar savu slaiko, lielo augumu, it īpaši ar neaprakstāmo, sirdsveidīgo seju, kuru viņas prot visādi un ļoti brīnišķi izšķobīt. Peles, žurkas, cirsliši, kurmji, mazi putni un lieli kukaiņi sastāda plīvuru pūces galveno barību.

Par plīvuru pūces vaislošanos ir novērotas dīvainas lietas. Vecās dabas zinību grāmatās stāv rakstīts, ka perēšanas laiks iekrītot aprīļa vai maija mēnesī; tomēr ir novēroti savi izņēmumi. Lieta tā, ka arī oktobrī un novembrī vairākkārt ir atrasti plīvuru pūcēni un pat olas, uz kurām cītīgi perēdama, sēdēja mātīte.

Sestā šķira Zvirbuļputni (Passerinae)

Vairāk kā pusi no visiem putniem, līdz šim vēl diezgan vispārīgi ņemot, apvieno vienā vienīgā šķirā. Dažādi mēģinājumi sadalīt pēdējo, kurai pieskaita apmēram pieci tūkstoši septiņi simti sugas, [5] )[1] Šobrīd skaits sniedzas jau stipri pāri 11000 sugām. vairākās līdzvērtīgās grupās, ir cietuši neveiksmi. Ievērojamā zvirbuļputnu sugu skaitā un veidu dažādībā, ir grūti uzstādīt kopīgas pazīmes. Mūsu šķirā ierindoto putnu lielums svārstās starp kraukli un zeltgalviņu, ne mazāk dažādi ir knābis, kāja, spārns, aste, spalvas veidojums un krāsa. Dažādo zvirbulputnu knābim par kopīgu pazīmi drīkst gan uzskatīt tikai to, ka tas ir vidēji garš un ka tam nav vaska ādas, kājām turpretim, ka stilba kauls līdz papēdim ir spalvām klāts, ka stulma priekšpusi vienmēr klāj lielākas, pa lielākai daļai septiņas zvīņas, ka kāja ir graciozi veidota un iekšējais pirksts, kas parasti garāks un stiprāks par otro, vērsts atpakaļ. Par svarīgāko pazīmi skaitās tas, ka lielākai zvirbuļputnu daļai, bet nebūt visiem, gāmura apakšgals sevišķi attīstīts, un viņu kustina divi līdz pieci muskuļu pāri, kas piestiprināti priekš- un mugurpusē.

Samērīga ar ārkārtīgi lielo skaitu ir arī zvirbuļputnu izplatība. Viņi ir pasaules pilsoņi un ir galvenā spārnoto iedzīvotāju daļa visās platuma un garuma joslās, visos apgabalos un visās vietās. Viņi apdzīvo ikkatru zemi, ikkatru āri, tikpat labi kalnu augstienes vai ziemeļu ledainos laukus, kā tropu zemju kvēlojošās ielejas, augstas un zemas.

Vispār zvirbuļputni ir jāskaita visvairāk par derīgiem dzīvniekiem. Gan viņu vidū ir atsevišķi, kas mums varbūt vairāk kaitē nekā labu dara, bet to ir tik maz, ka viņu rīcību gan nevarēs nostādīt pretī visa vairuma darbiem. Lielumlielais sugu skaits iznīcina kaitīgos kukaiņus, gliemežus un tārpus un tādējādi aizsargā mūsu derīgos augus un gūst lielus nopelnus, ne mazums ari ar savu jauko balsi tādā mērā atdzīvina mežus un āres, ka viņi ir tie, kas mūsu pavasari īsti par pavasari padara. Mēs vēlētos viņus pieciest, pat ja tie mums būtu kaitīgi. Bet taisni labākie dziedātāji dara mums tikai labu un kaitīgākie ir tie, ko var saukt par neprašām dziedāšanā.

Dzeltenā stērste

ūpis

Lakstīgala un tās radinieki

Par šīs sugām visbagātākās šķiras sadalīšanu, kuru aprakstot man ir jāierobežojas vairāk kā pie jebkuras .citas, valda tik dažādi ieskati, ka drīkst apgalvot, ka ikviens kautcik patstāvīgs zinātnieks seko savai paša sistēmai. Daži skaita par nepareizu iedalīt visus zvirbuļputnus divi apakššķirās, dziedātāju putnos un kliedzējos, skatoties uz to, vai dziedamie muskuli pie gāmura apakšā ir attīstīti vai nav. Es pieturēšos pie šī uztvēruma. Dziedātāju putniem (Oscines), lielākam visu zvirbuļputnu vairumam, gāmura apakšgals ir pilnīgi attīstījies un pa lielākai daļai ar pieciem pāriem muskuļu, kas iet uz gāmura priekšējo un uz muguras pusi. Sekojot Kabanisa (Cabanis) priekšzīmei, es starp še piederīgiem zvirbuļputniem pirmā vietā nostādu strazdu radus (Rhacnemididae). Viņi ir pasaules pilsoņi, apdzīvo visas augstuma un platuma joslas un arī visdažādākos apvidus, kaut ari lielākā daļa mājo mežā. Lai dzimta būtu vieglāki pārskatāma, viņu sadala apakšdzimtās. Viena no tām aptver zemes dziedātājus (Humicolinae), mazākas un samērā slaidi veidotas dzimtas sugas ar īienveidīgu knābi, ar augststulmu kājām, diezgan īsiem spārniem, reti par vidēji garāku asti, un gludu spalvu. Zemes dziedātāji gal- venām kārtām apdzīvo Veco pasauli, īpaši Vecās pasaules ziemeļu apgabalus, apmetas mežu krūmos, ir ļoti labi dziedātāji, pārtiek gandrīz vienīgi no kukaiņiem, perē vai nu uz zemes vai tuvu viņai un dēj vienkrāsainas vai tikai bāli plankumotas olas.

Augstākā vieta šinī apakšdzimtā pienākas lakstīgalām (Luscinia). Viņas atšķiras ar savu slaido ķermeņa veidojumu, gandrīz taisno, diezgan stiepto, pie pamata drusku paplašināto, galā smailo, īlenveidīgo knābi, spēcīgām kājām ar gariem stulmiem, vidēji gariem spārniem, vidēji garu, apaļu asti un samērā trūcīgu spalvu, kuras krāsa abiem dzimumiem vienāda.

Mūsu kopš sirmās senatnes augsti slavēto īsto lakstīga- 1 u (Luscinia megarhyncha) var aprakstīt maz vārdos. Augšpuses spalva ir rūsas sarkani pelēka, uz galvas un muguras vistumšākā, apakšā gaiši iedzelteni pelēka, pakaklē un krūts vidū visgaišākā. Lidspalvas karoga iekšmala tumši brūnas, stūres spalvas rūsas brūni sarkanas. Acs ir rūsas brūna, knābis un kājas iesarkani pelēki brūnas. Jauno ģērbs ir plankumains uz iesarkani brūni pelēka pamata, jo atsevišķām virspuses spalvām ir gaišdzelteni plankumi un melnganas malas. Garums 17, platums 25, spārnu garums S un astes garums 7 centimetri. Mātīte drusku mazāka par tēviņu.

Lakstīgala (Luscinia philomela) ir lielāka, it īpaši resnāka par īsto lakstīgalu, bet ir viņai ļoti līdzīga. Par svarīgāko atšķirības pazīmi skaita daudz īsāku pirmo lidspalvu un mākoņveidī- gi plankumotu, kā mēdz teikt, dālderainu krūts virsējo daļu. Garums 19, platums apmēram 28, spārnu garums 9, astes garums 8 centimetri.

Par īstās jeb mežu lakstīgalas un lakstīgalas izplatību var teikt sekošo. Pirmā kā perētājs putns apdzīvo sākot ar Liel-Britāniju Eiropas rietumus, Viduseiropu un Eiropas dienvidus. Dienvidkrievijā un Krimā viņa vēl sastopama lielākā skaitā, tāpat arī Kaukaza, Mazāzijā un Palestīnā, kurpretim dienvidu virzienā viņas dzimtene nesniedzas pāri Atlasa kalniem. Viņa izvēlas līdzenumus, bet galīgi neizvairās ari no kalnaina apgabala. Kur atrodas tās prasībām piemērotas vietas, viņa ir vienmēr bieži sastopama, bet pie mums tomēr ne tik daudz, kā Dienvideiropā. Tur man bija jābrīnās par lakstīgalu daudzumu, kas var apdzīvot kādu zemes stūri vai dārzu. Nebūs gan par daudz teikts, ja apgalvo, ka Spānijā, piemēram, izdevīgā apvidū ikvienā dzīvžogā vai ikvienā krūmā mitinājās lakstīgalu pārītis. Pavasara rīts Monserratā, vakara pastaigāšanās pa Alhambras riņķa mūriem ikvienam paliks neaizmirstami, kam vien ir ausis, kas dzird. Var dzirdēt uzreiz simts lakstīgalu ; visur skan tā pati dziesma. Visu lielo zaļo Sierra Morēna var skaitīt par vienu vienīgu lakstīgalu dārzu, un tādu kalnu ir vēl daudz. Nav saprotams, kā tik mazs zemes gabals var izmitināt divus tik nepieticīgus putnus ar viņu daudziem mazuļiem. Taisni tas pats pēc maniem jaunākiem novērojumiem ir sakāms arī par Dienvidmaģāriju, kur viņa, kā rādās, vairāk un vairāk izspiež agrāk tur bieži sastopamo lakstīgalu un parādās ne tik vien kalnos, kā agrāk, bet arī Donavas ielejā.

Lakstīgalas izplatības apgabals ziemeļos un rītos ierobežo īstās lakstīgalas dzīves vietu. Viņa ir visbiežāk sastopamā lakstīgala Dānijā un vienīgā, kādu atrod Skandināvijā, Austrumpomerānijā, Baltijas valstīs un visā Ziemeļu un Viduskrievijā, tāpat viņa stājas radinieces vietā Polijā un varbūt ari Galicijā, vēl vienmēr, kaut arī reti, apdzīvo Donavas ieleju no Vīnes uz leju, un beidzot parādās viņpus Urala visās Rietumsibirijas stepēs lielu un mazu upju ielejās. Taisni tur arī tā ir uzglabājusi pilnīgu savas dziesmas tīrumu, pārpilnību un satura bagātību un vēl šodien iepriecina ar tiem pašiem dziedājumiem ceļinieka ausi, kas sajūsmināja mūsu tēvus.

Abas lakstīgalas ziemā ceļo uz Vidus- un Rietumāfriku, lakstīgala laikam arī uz Āzijas dienvidu zemēm.

īstā lakstīgala (Luscinia megarhyncha)

Abas lakstīgalas ir tik pilnīgi līdzīgas viena otrai visos svarīgākos viņu dzīves veida vilcienos, ka viņas aprakstot gandrīz var aprobežoties ar vienu. Arī es to turpmāk darīšu un galveno vērību piegriezīšu īstai lakstīgalai. Tur kur šī lieliskā dziedātāja jūtās droša cilvēka apsardzībā, tā mitinājās tieši viņa dzīvokļa tuvumā, nemaz neizrāda bailes, drīzāk tad zināmu pārdrošību, un tādēļ to var bez pūlēm novērot. Parasti viņu redz sēžam uz zariem neaugstu no zemes, diezgan izceltā stāvoklī, paceltu asti un tik dziļi nolaistiem spārniem, ka gali stāv zem astes pamata. Pa zariem viņa reti lēkā apkārt, ja tas notiek, tad lieliem lēcieniem, pa zemi staigā augsti izcēlusies un ar izplestu asti lec, kā Naumans saka, «stalti" uz priekšu pilnos lēcienos, un starp lēcieniem ir brītiņš miera.

Ja kaut kas saista viņas uzmanību, viņa spēcīgi un pēkšņi izceļ asti gaisā, un šo kustību vispār atkārto katrā izdevīgā gadījumā.

Lidojiens ir ātrs, viegls, lokveidīgi paceļoties un nolaižoties, šaurās telpās tā lidinājās un grīļojas. Viņa laižas tikai īsus gabalus, no krūma uz krūmu, dienā nekad nelaižas pāri klajām vietām. Ka viņa var arī lidot ļoti ātri, to redz, kad divi tēviņi aiz greizsir: dības ķildodamies viens otru vajā.

Lakstīgalas aicinājuma sauciens ir skaļi stiepts „viid", kam parasti pievieno krācošu „karr". Kad viņu izbaida, tā bieži no vietas atkārto „viid", un tikai šad un tad pa reizei kliedz „karr". Dusmās viņa liek atskanēt nepatīkamam „rē", labi juzdamās dziļi skanošam ,.tak". Mazie no sākuma sauc „fiid", vēlāk „kroek". Ka šīs sazināšanās skaņas, ja dažādi uztvertas, kas gan mūsu ausīm lielāko tiesu nav manāms, gūst arī dažādu nozīmi, ir pats par sevi saprotams. Pogāšana, kādēļ lakstīgala vispirms ir ieguvusi mūsu simpātijas, un kas ir pārāka kā visiem citiem putniem kā labskanības, tā satura ziņā, atskaitot vienīgi ģints radiniekus, pēc Naumaņa ļoti labā apraksta, ir „tik lieliska un īpatnēja, viņā ir tāda skaņu bagātība, tik patīkama skaņu maiņa un tik aizgrābjoša harmonija, kādu mēs neatrodam vairs nevienā citā putna dziesmā. Neaprakstāmi pievilcīgi mainās maigi svilpojošās skaņas ar skaļām, žēlās ar priecīgām, plūstošās ar pārtrauktām. Kamēr vienā gadījumā dziesma iesākas maigi un pamazām kļūst stiprāka, lai izdzisdama nobeigtos, citā vairāki toņi tiek piesisti viens pakaļ otram ar labi nosvērtu stingrumu un melancholiskas skaņas, līdzīgas tīrākām fleitas skaņām, maigi saplūsdamas pāriet priecīgākās. Pauzes starp dziedājumiem pastiprina šo apburošo melodiju iespaidu, tāpat kā mērenais temps ir sevišķi izdevīgs pilnīgai viņu skaistuma uztverei. Jābrīnās par šo burvīgo skaņu dažādību tāpat, kā par viņu pārpilnību un ārkārtīgo stiprumu, un mums tas ir jāskaita par pusbrīnumu, kā tāds mazs putns spēj izdot tik spēcīgas skaņas, ka tādiem rīkles muskuļiem var būt tik ievērojams spēks. Daži dziedājumi patiešām notiek ar tādu spēku, ka skaļie toņi, klausoties pavisam tuvumā, liek ausij sāpēt."

Lakstīgalas pogāšanai vajaga saturēt divdesmit līdz divdesmit četrus dažādus dziedājumus, lai to varētu saukt par ļoti labu; daudziem pogātājiem dažādība ir mazāka. Vieta to ievērojami iespaido, jo tā kā jaunās lakstīgalas var izglītoties un mācīties tikai pie vecākām, kas kopā ar viņām apdzīvo to pašu vietu, tad ari saprotams, ka vienā novadā dzird gandrīz tikai ļoti labas pogātājas, citā turpretim gandrīz vienīgi ne tik labas. Vecāki tēviņi parasti pogā labāk par jaunākiem, jo arī putniem šinī cēlā mākslā vajaga vingrināties. Visugunīgāk atskan pogāšana, kad iemaisas greizsirdība; tad dziesma kļūst par ieroci, ko ikviens cīkstonis mēģina izlietot, cik vien labi iespējams. Dažas lakstīgalas pogā visvairāk naktī, citas gandrīz tikai dienā. Pirmā mīlas reiboņa laikā, pirms vēl mātīte nav iedējusi savas olas, krāšņo pogāšanu dzird cauru nakti; vēlāk viņa ap to laiku apklust, dziedātājs kā rādās, ir vairāk apmierinājies un atkal uzsācis savu parasto dzīves kārtību.

Lakstīgalu barība ir dažāda veida zemes tārpi un kukaiņu, piemēram, miltu vaboļu, skudru kūnas, vai ari mazi gludādaiņi kāpuri un tamlīdzīgi, rudenī dažādas ogas. Viņas tos lasa no zemes, un tādēļ tūliņ ierodas tur, kur zemi uzvanda. Lidojošus kukaiņus medījot viņu redz reti. Gandrīz ikvienu atradumu lakstīgala apsveic zīmīgi paceļot asti.

Lakstīgalas pie mums parādās aprīļa pēdējā pusē, skatoties pēc laika, drusku agrāk vai vēlāk, apmēram ap to lauku, kad sāk zaļot baltērkšķi. Viņas ceļo pa vienai naktīs, tēviņi pa priekšu, mātītes drusku vēlāk. Dažreiz agri no rīta var redzēt, kā tās metas no gaisa augstumiem lejā, dodamās uz kādu krūmāju, kur tad paliek pa dienu, bet parasti viņas pieteicas ar savu pogāšanu. Ikkatra atkal uzmeklē to pašu meža stūri, to pašu dārzu, to pašu krūmāju, kur dzīvojusi pagājušā vasarā. Jaunāks tēviņš cenšās apmesties tās vietas tuvumā, kur atradies viņa šūpulis. Tūliņš pēc laimīgas atgriešanās dzimtenē iesākas pogāšana. Pirmās naktīs tā skan bez pārtraukuma. Pārītis nesadodas bez cīņām un rūpēm, jo ikviens neapsievojies tēviņš mēģina atvilkt otram sievu. Pretinieki nikni vajā viens otru, „vidžinot" viņi traucas caur krūmiem augšup līdz koku galotnēm un metas lejup līdz pat zemei; naidīgi tie uzbrūk viens otram, kamēr tad cīņa ir izšķirta un viens ir palicis vai arī kļuvis par vietas un mātītes kungu. Naktsstundas, agro rītu un vēlo vakaru tagad tēviņš veltī dziedāšanai, starplaiku aizpilda rūpes par dienišķo maizi, Šīm drīz piebiedrojas rūpes par bērnu šūpuli. Tagad sākas ligzdas būve un tiek ātri pabeigta. Ligzda nav nekāds mākslas darbs. Pamatā tai nobirušu lapu, īpaši ozolu lapu kaudze, malas ir no sausiem salmiem un stiebriem, ašķiem un niedru lapām, iedobums izklāts smalkām saknītēm vai salmiņiem un skarām, gan arī zirgu sariem un augu spilvām. Izņēmuma kārtā būves pamatam lakstīgala lieto resnus zarus, sienām salmus. Pēc P e s l e r a (Pāssler), lakstīgalas ligzda atšķirās no īstās lakstīgalas ligzdas ar biezāku sienu un bagātāku dzīvnieku spalvu oderi. Kā viena, tā otra parasti atrodas uz zemes vai cieši virs zemes, alās, nocirstā koka atvašu starpā, kādam koka bluķim sānos, krūmos, zāles cekulā. Četras līdz sešas olas, ko mātīte dēj, īstai lakstīgalai ir 21 milimetri garas, lakstīgalai 23 milimetri, pirmai 15, otrai 16 milimetri resnas, bet tomēr viena otrai ļoti līdzīgas, ar maigu un gludu čaumalu, nespodru spīdumu un zaļgani brūnpelēkā krāsā, parasti vienkrāsainas, dažreiz ar tumšākiem izplūdušiem plankumiem.

Tiklīdz vajadzīgais olu skaits sadēts un iesākusies perēšana, tēviņš maina savu izturēšanos. Pēcnācēji prasa arī no viņa darbu: viņam vajaga vismaz uz dažām stundām uz pusdienas pusi sēsties mātītes vietā uz olām, un jau tādēļ vien viņam atliek dziedāšanai mazāk laika. Vēl pogā tas dienās, naktīs viņš vairs nemēdz to darīt. Ligzdu viņš apsargā rūpīgi, mātīti mudina cītīgi perēt: kāda lakstīgala, ko P e s l e r s dzina nost no ligzdas, tūliņ pārtrauca savu dziesmu, metās mātītei virsū un atgrieza viņu „ar dusmīgiem kliedzieniem un knābja sitieniem pie mājas pienākumu izpildīšanas". Ja tuvojas ienaidnieki, lakstīgalas rūpēs par savu ligzdu izrāda lielas bailes, bet dažreiz var būt arī drošsirdīgas, izrādīdamas aizgrābjošu un bīstamu uzupurēšanos. Mazos audzē barojot visādiem tārpiem, tie ātri aug, atstāj ligzdu jau tad, „kad tikko vēl spēj laisties no viena zara uz otru" un paliek gandrīz līdz spalvu mešanai savu vecāku sabiedrībā. Pēdējie sāk perēt pa otram lāgam tikai tad, ja viņiem atņemtas olas. Jau drīz vien pēc savas ierašanās pasaulē jaunie tēviņi sāk izmēģināt savu rīkli; viņi „dzejo" jeb mēģina dziedāt, šai dzejošanai nav nekādas līdzības ar tēva pogāšanu; bet skolotājs jau ari cieš klusu, kad viņa pēcnācēji iesāk savu stostīšanos, jo, kā zināms, lakstīgalas pogāšana beidzas jau ap Jāņiem. Vēl nākošā pavasarī arī mācas jaunie dziedātāji. No sākuma viņu dziesmas ir klusas un nemākulīgas, bet kad pamostas mīlestība, viņi sāk pilnīgi saprast to cēlo mākslu, kur tie vēlāk sasniedz meistarību.

Jūlijā lakstīgalas maina savu ģērbu, ģimene pēc spalvu mešanas izklīst, septembrī jauns un vecs dodas ceļojumā, parasti atkal apvienodamies ģimenēs, pa reizei arī sabiedrībās. Viņas ceļo ātri un tāļu, bet svešumā tās maz mana. Dažas esmu sastapis Austrum- sudanas mežos.

Daudzo ienaidnieku dēļ, kas vajā lakstīgalas un it īpaši viņu mazos, prātīgs cilvēks dara tikai savu pienākumu, ja sagādā cēliem dziedātājiem vietu, kur tie varētu mājot pēc iespējas drošāk. Lielākos dārzos, kā to ieteic nopelniem bagātais Lenčs, vajagot stādīt dzīvžogus, piemērām no ērkšķogām, un tur atstāt visas lapas, kas rudenī nobirst. Tamlīdzīgas vietas drīz vien lakstīgala uzmeklē, jo tās piemērotas visām prasībām.

*

Par lakstīgalu tuviem radiniekiem mēs ieskatam z i l r ī k 1 ī š u s (Erithacus). To ķermenis ir slaiks, knābis garš, priekš nāsīm' drusku plakans, tāpēc virsū augstāks, galā Ilenveidīgs, kājas augstas un tievas, spārni īsi un diezgan truli, trešā un ceturtā lidspalva ir vienādā garumā, aste vidēji gara, spalvas irdenas, to krāsa dažāda, skatoties pēc vecuma un dzimuma. Tēviņiem virspuse ir dziļi zemes brūna, apakša netīri balta, sānos un pakaļā ar pelēkbrūnu nokrāsu, bet rīkle krāšņi zilgmes zila, ar vai bez zvaigznes citādā krāsā. Mātītei visas krāsas ir bālākas un rīkles krāsa daudz ja manāma. Garums apmērām 15, platums 22, spārnu garums 7, astes garums 6 centimetri.

Sugas atšķir galvenām kārtām pēc rīkles krāsas. Tā tundras zilrīklītim (Erithacus suecicus) zilā rīklītes laukuma vidū ir cimta sarkana zvaigzne, baltzvaigznes zilrīklī- t i m (Erithacus leucocyanus) balta, kamēr zilrīklītim (Erithacus cyaneculus) zvaigznes pavisam nav. Bez tam viņi atšķiras pēc lieluma: baltzvaigznes zilrīklītis ir lielākais un stiprākais, zilrīklītis ir mazākais un vājākais savu radinieku starpā. Mātītes vienmēr atbilst tēviņiem, bet atšķirt viņas ir grūti.

Zilrīklīši mājo Vecās pasaules ziemeļos un no turienes apmeklē Dienvidāziju un Ziemeļāfriku. Pie mums zilrīklīši parādas aprīļa sākumā, reti kad agrāk, pa lielākai daļai tikai uz mēneša vidu, un septembrī aizceļo uz savu ziemas mitekli. Krūmiem un zāli vai niedrām bagāti upju, strautu un ezeru krasti mūsu tēvijā ir viņu mājokļi, ziemeļos tundras. Pa ziemas mēnešiem viņi uzturas dārzos un krūmu biezokņos, laukos, pļavās ar augstu zāli, niedrām bagātos, bet ūdeņiem ne pārāk bagātos purvos un līdzīgās vietās.

Zilrīklītis ir patīkams putns, kam ikviens novērotājs kļūst par draugu. Mūs pievelk un saista ne tikai viņa skaistums vien, bet arī un vēl vairāk gan viņa izturēšanās, ieradumi un parašas. Vislielāko veiklību kustībās viņš izrāda uz zemes. Viņš ir zemes dziedātājs vārda tiešā nozīmē. Viņa gaita nav soļošana, bet lēkāšana, bet atsevišķie lēcieni seko viens otram tik ātri, ka viņus nevar atšķirt un skrejošu zilrīklīti drīzāk var noturēt par skrējēju putnu, nekā par dziedātāju. Sēžot uz zemes vai skrienot, viņš atstāj ļoti patīkamu iespaidu. Viņš staigā izcēlies un ar izplestu asti, tādēļ izskatās pašapzinīgs. Lidojiens ir ātrs, bet ne sevišķi, tas norit lielākos vai mazākos lokos, bet reti kad tāļu. Parasti putns paceļas tikai vienu vai divi metrus virs zemes un dodas atpakaļ pirmā slēptuvē, ko viņš uziet, lai tad turpinātu savu ceļu skriešus. Pēc maņu attīstības viņš atrodas apmēram uz vienas pakāpes ar lakstīgalu, prāts vienlīdz augsts. Zilrīklītis parasti ir nekaitīgs, uz cilvēku paļāvīgs; tomēr, ja viņu vajā, tas drīz kļūst ļoti uzmanīgs un bikls.

Tik daudziem dziedātājiem parastais „tak, tak" ir arī zilrīklīša aicinājuma sauciens, liegs „fīd, fīd" nozīmē maigumu, neatdarināma šņākšana izteic dusmas. Viņa dziesma, pēc N a u m a ņ a, ir ļoti raksturīgi sadalīta vairākos īsos dziedājumos, starp kuriem ie- tura mazas pauzes. Dažos dziedājumos ir skaļi svilpojošas, maigas un ļoti patīkamas skaņas, kas tomēr ļoti zaudē tamdēļ, ka ļoti bieži tiek atkārtotas, pirms kā sākas jauns dziedājums. Lielākā īpatnība, kāda šai dziesmai piemīt, ir klusā dūkšana starp skaļām skaņām, kas dzirdama tikai tuvumā un pavedina domāt, ka putns dzied divējādā balsī. Gandrīz visi tēviņi uzņem savā pamata dziesmā citu putnu skaņas vai pat dziedājumus, gan arī dziedāt nespējīgu dzīvnieku kliedzienus un saucienus. Ka šī mēdīšanās spēja arī citur ir ievērota, pierāda lapi, kuri tundras zilrīklīti sauc par „dziedātāju ar simts mēlēm". Dziedāšanai tēviņš parasti izvēlas paaugstinātu sēžamo vietu un tad klanās daudz retāk kā parasti, vismaz nepavada katru dziedājumu ar astes kustināšanu, ko viņš vienmēr mēdz darīt, kad dzied aicinājuma saucienu. Barība ir visādi tārpi un kukaiņi, kādi mājo mitrās vietās, rudenī ari ogas. Tundras suga pa laikiem pārtiek gandrīz vienīgi no odiem un viņu kāpuriem.

Ligzda atrodas ūdens tuvumā, pa lielākai daļai grāvju vai strautu krastos. Vieta, kur zilrīklītis dzīvo un viņa veiklība pasargā, to no daudziem ienaidniekiem, kas citiem dziedātājiem kļūst bīstami. Zināms, vecie perējot, un vairāk vēl olas un nespēcīgie mazuļi nereti kļūst okšķerētājai lapsai, ložņātājiem plēsīgiem zvēriem un žurkām par laupījumu, bet citādi vecs un jauns visi dzīvo diezgan netraucēti.

Sagūstīti zilrīklīši ir īsts krātiņa greznums. Piemērota kopšana drīz viņus ļoti pieradina, lai cik savvaļīgi un bikli viņi sākumā ari neizturētos, un tad viņi ari dzied čakli, bet lai tie varētu izturēt ilgāku laiku, tad vajaga ļoti rūpīgi kopt.

Vidēji augstas, nespēcīgas kājas, diezgan īsi un nevarīgi spārni, vidēji gara, nedaudz iešķelta aste un irdenas, pūkainas, vienādas krāsā abiem dzimumiem spalvas, jaunībā plankumotas, ir tās sugām nabagās pazīmes, kuras pazīstamākais pārstāvis ir mums visiem zināmais sarkanriklītis jeb sarkankrūtītis (Erithacus rubecula). Virspuse ir tumši olīvu pelēka, apakša iepelēka, piere, rīkle un krūts virsējā daļa ir dzelteni sarkana. Mātīte drusku bālāka par tēviņu, jauniem augšpusē uz olīvu pelēka pamata ir rūsas dzelteni kāta plankumi, apakša uz nespodri rūsas dzeltena pamata peleki kāta plankumi un malas. Lielās acis brūnas, knābis melngani brūns, kājas iesarkanā raga krāsā. Garums 15, platums 22, spārnu garums 7 un astes garums 6 centimetri.

Liekas, ka mūsu sar- kankrūtis mājo tikai Eiropā. Lielais sarkankrūtīšu vairums, kas ziemā mūs atstāj, paliek jau Dienvideiropā, viens otrs pat Vācijā. Anglijas dienvidus viņi vispār neatstāj, vai tomēr tikai mazākā daļa. Vācijā viņš vispār ir parasts. Katrs mežs ar bieziem krūmiem apakšā sniedz viņam patvērumu un savos ceļojumos viņš apmeklē ikvienu krūmu, ikvienu dzīvžogu kā kalnos, tā arī līdzenumā, kā laukā, tā arī dārzā, tieši cilēku mājokļu priekšā vai starp tiem.

Sarkankrūtītis (Erithacus rubecula)

Tas ir piemīlīgs radījums, kas arvien liek manīt savu jautro, priecīgo dabu. Labprāt viņš parādas klaji uz atsevišķi stāvoša zara vai uz zemes, bet ne labprāt, un dienā gan nemaz nelaižas projām augstu gaisā pacēlies, jo vienmēr patura labi vērā savu drošību, lai cik pārgalvīgs viņš arī neizliktos. No cilvēka viņš gan nebaidas, bet labi pazīst savus ienaidniekus un viņiem parādoties top bailīgs vai noraizējies. Ar vājiem radījumiem vai sev līdzīgiem viņš apietas ar piemīlīgu pārgalvību, bet ir arī kārs uz ķircināšanos un nemīlīgām ķildām, tamdēļ arī nedzīvo sabiedrībās un reti kad saticīgi. No otras puses viņš izrāda ari it kā līdzcietību. Divi sarkankrūtīšu tēviņi, ko kopa manā dzimtenē un kas abi dzīvoja vienā krātiņā, pastāvīgi plūcās un ķildojās, labprāt nenovēlēja viens otram neviena kumosa, likās, pat ne elpas vilciena, un kodās uz niknāko, vismaz dusmīgi dzenāja viens otru pa ierādīto telpu. Tad gadījās nelaime un viens pārlauza kāju. No tā brīža visas cīņas izbeidzās. Veselais tēviņš bija savas dusmas aizmirsis, līdzcietīgi rūpējās par sāpju mocīto slimnieku, nesa viņam barību un kopa ļoti rūpīgi. Pārlau- stā kāja palika vesela, tēviņš pēc slimības kļuva atkal spēcīgs tāpat kā agrāk, bet ķilda starp viņu un viņa kopēju bija izbeigta uz visiem laikiem. Kādu citu sarkankrūtīšu tēviņu, par kuru dabūja zināt S n e ll s, saķēra pie. ligzdas ar mazuļiem un visus kopā ienesa istabā, tas nodevās mazo kopšanai tāpat kā agrāk, baroja tos un sildīja un laimīgi uzaudzēja lielus. Apmēram pēc astoņām dienām putnu ķērējs ienesa istabā pie vecā tēviņa, kuru viņš bija paturējis, l;ādu citu sarkankrūtīšu ligzdu ar mazuļiem. Un redzi: kad mazie kļuva izsalkuši un sāka kliegt, šis putns pienāca klāt, ilgi mazos aplūkoja, steidzās tad pie trauciņa ar skudru olām un ar lielāko rosību iesāka savu audžu tēva amatu un izaudzēja arī šos mazos, it kā tie būtu bijuši viņa paša. Naumans piedzīvoja līdzīgu gadījumu, kad viņš gribēja izaudzēt kādu kaņepu putniņu. Mūžam izsalkušais putns pastāvīgi kliedza un tā modināja kāda sarkankrūtīša līdzcietību, kas laidelējās apkārt pa istabu. Tas pielaidās pie kliedzēja krātiņa un pēdējais lūdza viņam barību. „Tūliņ viņš aizlaidās uz galdu, atnesa maizes drusciņas, aizbāza ar tām kliedzējam rīkli un beidzot darīja to ikreizes, kad vien bārenis prasīja."

Bet sarkankrūtītim piemīt vēl citas labas īpašības. Viņš ir viens no mūsu piemīlīgākiem dziedātājiem. Viņa dziesma sastāv no vairākiem, viens otram sekojošiem svilpojošiem vai trallinošiem dziedājumiem, kas tiek dziedāti skaļi un gap velkot, tā kā dziesma skan svinīgi. Šī dziesma istabā ir tikpat patīkama kā mežā un tamdēļ mūsu putnu ļoti bieži tura pieradinātu. Viņš drīz pierod pie gūsta, zaudē visas bailes, ko iesākumā vēl izrāda un to vietā veltī cilvēkam atkal savu seno uzticību. Pēc kāda laika viņš savu kopēju neparasti iemīļo un apsveic mīlīgi čivinādams, piepūzdams gāmuru un glīti kustēdamies. Piemēroti kopts, viņš iztura gūstā daudzus gadus un, kā rādās, pilnīgi apmierinājās ar savu likteni. Ir zināmi gadījumi, kad sarkankrūtīši, kas vienu ziemu bija dzīvojuši istabā un nākošā pavasarī palaisti brīvi, vēlā rudenī atkal atgriezās sava maizes tēva mājā, it kā lūgdami, lai uzņem atkal; daži ir pieradināti izlidot un atgriezties; daži pāri istabā arī izperēja mazos.

Sarkanrīklīši parādas pie mums jau marta sākumā, ja tik vien laiks to kautcik atļauj, bet dzimtenē, kurai tie vēsta par pavasara tuvošanos, tiem bieži ir vēl daudz jācieš no sala un trūkuma. Viņi ceļo naktīs un pa vienam, skali kliegdami augstu gaisā, un ar dienas ausmu nolaižas lejā mežos, krūmos un dārzos, lai tur apmierinātu savu izsalkumu un atpūstos. Tikko sarkanrīklītis ir galīgi apmeties, mežs atkal skan no viņa skanīgā, asā aicinājuma „šnikerikik", ko viņš bieži atkārto un dažreiz trallina; pirmais siltais saules stars modina arī skaisto dziesmu.

Dzīves apgabala vidū atrodas ligzda, vienmēr tuvu pie zemes vai zemē, zemes iedobumos vai izpuvušos koku stumbros, starp saknēm, sūnās, aiz zāles kušķiem, pat dažu zīdītāju atstātos midzeņos. Sausas koku lapas, ar kurām var piepildīt kādu pat ļoti lielu dobumu, sūnas, sausi augu kāti un lapas vai arī sūnas vien tas saauž par ārējām sienām, smalkās saknītes, salmiņus, matus, vilnu, spalvas glīti sakārto ligzdai iekšā un, ja dobums neapsedz ligzdu, tad uzceļ jumtu un no sāniem ietaisa ieejas caurumu. Aprīļa beigās vai maija sākumā piecas līdz septiņas 20 milimetri garās, 15 milimetri, resnās, ar maigām čaumalām un daudziem tumšākiem rūsas iedzelteniem punktiem uz iedzelteni baltā pamata klātās olas visas ir sadētas, tagad abi vecāki pamīšus perē, tiek galā apmēram pēc četrpadsmit dienām, jaunos ātri uzaudzē un vada un uzrauga vēl pēc izvadāša- nas apmēram astoņas dienas, bet tad pamet viņus pašu liktenim un, ja laiks atļauj, sāk perēt pa otram lāgam.

No sākuma mazos baro ar visādiem mīkstiem tārpiem, vēlāk tie saņem to pašu barību, ko lieto vecie: visādus kukaiņus dažādos attīstības stāvokļos, zirnekļus, gliemežus, sliekas u. t. t. Rudenī vecs un jauns mielojas ar meža un dārza koku un krūmu ogām. Gūstā sarkanrīklītis pierod pie visa, ko bauda cilvēks.

Erickiņus (Ruticilla) raksturo viņu slaikais ķermenis, īlenveidīgais knābis ar mazu āķīti virsknābja galā.

Melnais erickiņš (Ruticilla titys) ir melns, uz galvas, muguras un krūts lejas daļas vairāk vai mazāk pelnu pelēks, ar bālganu pavēderi un balti plankumotiem spārniem. Garums ir 16, platums 26, spārnu garums 9, astes garums 7 centimetri.

Erickiņa dzīves vieta apņem Vidus- un Dienvideiropu un bez tam Mazāziju un Persiju.

Viņš, tāpat kā visi dzimtas locekļi, ir neparasti kustīgs, darbīgs, mundrs, nemierīgs un žigls zēns un no rīta ausmas līdz saules rietam ir nomodā un darbā. Viņa dziesma ir viena no pirmām, kādas pavasara rītā var dzirdēt, un viņa vienkāršā meldija atskan vēl pēc vakara krēslas. Viņa kustībām maz līdzības ar zemes dziedātājiem, bet daudz ar akmeņu čakstīti. Viņš ir ārkārtīgi steidzīgs un izveicīgs, lec un laižas vienlīdz viegli un klanās vai vismaz kustina asti gan katrā izdevīgā gadījumā, gan arī bez kāda iemesla. Viņa aicinājums ir patīkams, bet dziesmai nav lielas vērtības un to raksturo savāda šņākšana. Pirmais skan kā „fid tek tek", un izbailēs vai briesmās tas atkārto to ātri neskaitāmas reizes; pēdējā sastāv no divi vai trim dziedājumiem, pa daļai no svilpošām, pa daļai no ņerk- stošām un krācošām skaņām, kurām nav nekādas daiļskanības. Bet arī viņš prot atdarināt citu putnu dziesmas.

Otrā suga (Ruticilla phoenicurus), kas sastopama Vācijā, atšķirībā no pirmās, nosaukta par dārzu, koku jeb meža erickiņu, arī vienkārši par erickiņu, un savu nosaukumu arī attaisno, jo dzīvo gandrīz tikai kokos, kā mežā, tāpat arī dārzos. Vecā tēviņa piere, galvas sāni un rīkle ir melni, citas ķermeņa virsējās daļas pelnu pelēkas, krūtis, sāni un aste spilgti rūsas sarkana, galvas priekšējā daļa un ķermeņa apakšas vidus daļa baltā krāsā. Mātītes ķermeņa virspuse ir tumši pelēka, apakša pelēka, pa laikam manāma tai tumšāka galvas krāsa. Garums ir 14, platums 23, spārnu garums 8, astes garums 6 centimetri.

Erickiņš apdzīvo plašāku apgabalu nekā viņa radinieks, jo viņa netrūkst nevienā Eiropas zemē, un lapu meža dēļ tas labāk izvēlas līdzenumus, bet nevairas arī no kalnājiem un tāpēc apmetas uz dzīvi visur, kur apstākļi kautcik piemēroti. Uz austrumiem viņa dzīves apgabals sniedzas līdz Persijai; vēl tālāk austrumos dzīvo viņa radinieki. Pie mums viņš ieronas tikai aprīlī.un septembrī jau atkal atstāj mūs un aizceļo līdz pat Āfrikas iekšjeftei vai arī līdz Indijai.

Dziesma ir labāka, labskanīgāka un bagātīgāka kā radiniekam; tie divi vai trīs dziedājumi, no kuriem viņa sastāv, ir maigi, fleitei līdzīgi, drusku melancholiski, bet visā visumā ļoti patīkami. Ari viņš labprāt atdarina citus putnus. Barība ir tā pati, kas melnajam erickiņam, tomēr, skatoties pēc uzturēšanās vietas, viņš lasa daudz vairāk no lapām un no zemes nekā pirmais. Parasti ligzda atrodas cauros kokos, tikai izņēmuma gadījumos mūros vai klinšu caurumos, bet gandrīz vienmēr dobumā un kur vien iespējams tādā, kam ir šaura ieeja.

Čakstītes

Čakstītes (Saxicola) ir samērā slaiki putni ar llenveidīgu, nāšu priekšā, šaurāku knābi.

Mūsu akmcņučaukstīte (Saxicola oenanthe) ir virspusē gaiši pelnu pelēka, pie astītes un apakšā, izņemot rūsgani iedzeltenās krūtis, balta. Mātītei galvenā krāsa ir iesarkani pelnu pelēka. Garums ir 16, platums 29, spārnu garums 9, astes garums 6 centimetri. Mātīte par vairāk milimetriem īsāka un šaurāka.

Vieglāk ir pasacīt, kādās Vecās un Jaunās pasaules ziemeļu zemēs akmeņu čakstīte nav atrodama, nekā uzskaitīt tās vietas, kur viņa dzīvo. Viņa perē sākot no Pirenējiem un Parnasa līdz pat Lapu zemei, tāpat visās Āzijas zemēs, kas atrodas apmēram tais pašos platuma grādos, kurpretim Amerikā, liekas, mājo tikai tālos ziemeļos un uz dienvidiem no Ņujorkas vispār nav vairs novērota. Ziemas ceļojumos viņa pārlido vairāk kā pusi no Āfrikas; es viņu esmu novērojis Sudānā, citi pētnieki to sastapuši Rietumāfrikā. Tas pats sakāms par Āziju.

Apgabali, kur pārsvarā ir akmeņi, ir akmeņu čakstīšu mīļākās uzturēšanās vietas. Reti tās sastopamas apstrādātās zemēs, bet parasti gan tur, kur starp laukiem paceļas klinšu gabali, kur ir sairuši mūri vai kopā sanesti akmeņu blāķi. Ar akmeņiem bagātā Zviedrijā, Dienvidvācijā un Šveicē mūsu akmeņu čakstīte ir ļoti parasta, Skandināvijā to var uzskatīt par pēdējo dzīvā radījuma priekšstāvi kalnos.

Mūsu akmeņu čakstīte ir ļoti kustīgs, veikls, nemierīgs, bailīgs, nesabiedrisks un uzmanīgs putns, jā, bēg par gabalu no cilvēka. Viņa mīl dzīvot viena un ne ar vienu citu putnu nedzīvo ciešākā savienībā. Tikai ceļodama un vēl vairāk tur, kur tā apmetas ziemā, viņa apvienojas ar citām savas grupas vai dzimtas sugām; bet nekad tā nenoslēdz ar tām draudzības savienības. Gadās, ka divi pārīši mājo un perē netālu viens no otra, bet tie tad parasti savā starpā strīdas un naidojas. Kas novēros apkārtni, tas akmeņu čakstīti drīz vien ieraudzīs. Savā apdzīvotā apgabalā tā par sēdvietu parasti izvēlas visaugstāko punktu, bet patiesībā viņa labi ja kādu minūti paliek mierā, tā kustas gandrīz nepārtraukti. Viņa aicina ar ,.giuv giuv" un šīm skaņām parasti pievieno maigi svilpojošas, un kad uzbudināta, tad vēl klakšķošu „tak". īpatnējā un ne sevišķi patīkamā dziesma parasti sastāv no nedaudziem dziedājumiem, galvenā kārtā mainās aicinājums ar krekšķošām skaņām.

Mazi kukaiņi, tauriņi, mušas, odi un viņu kāpuri ir mūsu putna barība. No savas augstās sēdvietas tas pārskata apgabalu un viņa asā acs redz katru būtni, kas kustas uz zemes vai gaisā. Kukaiņiem, kas skrien pa zemi, viņa dzenas pakaļ kājām, tos, kas laižas, viņa līdzīgi sarkanrīklītim vajā vēl augstu gaisā.

Parasti ligzda atrodas klinšu plaisās vai mūru caurumos, retāk malkas grēdās, zem veciem koku stumbriem, alās, zem klinšu noka- rēm, vai pat koku dobumos, bet vienmēr noslēptā un no virsus aizsegtā vietā.

Pārpļāvu čakstītēm (Pratincola), sauc mazus, raibus, drusku neglīti veidotus šīs apakšdzimtas locekļus, ar samērā īsu, resnu un apaļu knābi, vidēji gariem spārniem, īsu asti, kas sastāv no šaurām spalvām un augstām kājām ar slaidiem stulmiem.

Lukstu čakstīte (Pratincola rubetra), kas pie mums šinī ģintī ir visparastākā suga, ir virspusē melni brūna un raiba, jo spalvām ir platas, rūsgani pelēkas malas, apakšā rūsgani iedzelteni balta.

Acis tumši brūnas, knābis un kājas melnas. Garums ir 14, platums 21, spārnu garums 9, astes garums 5 centimetri.

Tumšā čakstīte (Pratincola rubicola) ir drusku lielāka un skaistākā krāsā. Virspuses un rīkle ir melna, ķermeņa apakša rūsgani sarkana, astīte un vēdera apakšējā daļa, kā arī spārnu un kakla sānu plankums balts. Mātīte virspusē un pie rīkles ir pelēki melna, apakšā rūsgani dzeltena, katra virspuses spalva ir ar rūsgani dzeltenu malu.

Lukstu čakstīte ir ļoti parasta visos Vācijas līdzenumos un kaimiņu zemēs uz ziemeļiem līdz sešdesmit septītajam platuma gradam, bez tam to sastop arī Ziemeļu un Dienvideiropā, arī Rietumāzijā, bet ziemā tā apmeklē Āfriku un Indiju. Pie mums viņa parādās tikai aprīlī un dzīvo lielākais līdz septembra beigām.

Šo čakstīšu vismīļākās uzturēšanās vietas ir pļavas, kur tek upes, vai kas atrodas kādu citu ūdens krājumu tuvumā, kas pieiet klāt klajiem laukiem vai mežiem un apaugušas zemiem krūmiem.

Pļavu čakstītes pieder pie mūsu tēvijas kustīgākiem, jautrākiem, nemierīgākiem un žiglākiem putniem. Cauru dienu tās gandrīz vienmēr redz darbojamies. Viņas sēž kāda zema krūma vai koka galotnē, skatās apkārt uz visām pusēm, piepeši dodas zemē, paķer ieraudzīto laupījumu un atgriežas atpakaļ agrākajā vietā, vai laižas uz kādu citu augstāku punktu. Viņas nav sevišķi sabiedriskas, bet tomēr iecietīgākas nekā citas sugas viņu dzimtā; kā liekas, tad tās labprāt savienojas ar savām ģints radniecēm vai arī ar svešu sugu putniem un reti kad ķildojas. Skaistā dziesma sastāv no dažādiem īsiem dziedājumiem pilnos un skaidros toņos, kas dažādi savā starpā mainās, un skatoties pēc apgabala, kur tā dzīvo, tai piejaucas za- ļulīša, dadzīša, kaņepju putniņa, žubīšu, ķauķu u. c. putnu dziesmu elementi. Lukstu čakstīte dzied ļoti čakli līdz jūlija sākumam, sāk agri, dienā reti kad cieš klusu un ir dzirdama līdz pat vēlai naktij.

Barība sastāv no kukaiņiem, sevišķi vabolēm, maziem sienāžiem un viņu kāpuriem, kūniņām, skudrām, mušām, odiem un tam līdzīgiem, ko viņa uzmeklē zemē vai ari noķer laižoties. Ligzda parasti atrodas pļavā, zālē, bieži seklā iedobumā, pa laikam zem kāda neliela krūma, vienmēr ļoti labi paslēpta, tā kā ļoti grūti atrast. Dējumu sastāda piecas līdz septiņas ļoti resnas olas, kas ir 19 milimetri garas un 14 resnas, ar gludu čaumalu, spīdīgi gaiši zili zaļā krāsā, strupajā galā dažreiz ar smalkiem dzelteni sarkaniem raibumiem. Maija beigās vai jūnija sākumā dējums ir pilns un mātīte viena pati to trīspadsmit līdz četrpadsmit dienās izperē. Jaunos putnēnus baro abi vecāki, mīl tos visaugstākā mērā un izlieto visu savu viltu, lai aizsargātu no ienaidniekiem. Ja ligzdu netraucē, tad šie putni perē tikai reiz gadā.

Strazdu radi

Strazdu radi (Turdinae) sastāda,, skaita ziņā bagātu, pa visu zemi izplatītu, apakšdzimtu, kuras locekļi kā veidā tā raksturā stipri līdzinās viens otram.

•Starp sugām, kas perē Vācijā, pelēkais strazds (Turdus viscivorus) ir vislielākais. Viņa garums ir 26, platums 44, spārnu garums 14, astes garums 11 centimetri. Virspuses spalvas ir tumši pelēkas bez raibumiem, galvas sānu spalvas rūsgani gaiši dzeltenas, izraibotas ar smalkiem tumšiem kātu plankumiem, kas izveido no mutes kaktiņiem uz leju ejošas bārdas strīpas, ķermeņa apakša rūsgani iedzelteni balta, uz rīkles greznota ar trīsstūrīgiem, uz krūtīm ar olas vai nieru veidīgiem melni brūniem krāsu plankumiem. Visas Eiropas zemes, sākot no tāļajiem ziemeļiem līdz vistāļākiem dienvidiem un līdz Himalāju kalniem ir šo putnu dzimtene. Visādi meži ar augstiem kokiem, sevišķi skuju meži ir pelēkā strazda uzturēšanās vietas. No tāļiem ziemeļu apgabaliem viņi pārceļo vairāk uz dienvidiem un rietumiem un šais ceļojumos nonāk līdz pat Ziemeļ- rietumafrikai.

Viņam līdzīgs, bet ievērojami mazāks ir dziedātājs strazds (Turdus musicus). Viņa garums ir 22, platums 34, spārnu garums 11, astes garums 8 centimetri. Spalvas virspusē ir eļļas pelēkas, apakšā iedzelteni baltas ar trīsstūrīgiem vai olveidīgiem brūniem raibumiem, bet to uz vēdera mazāk nekā pelēkam strazdam.

P l u k š ķ i s (Turdus iliacus) ir virspusē olīvu zemes brūns, apakšā bālgans, krūšu sānos spilgti rūsgani sarkans, pie kakla iedzeltens, viscaur pārklāts tumši brūniem trīsstūrīgiem un apaļiem gareniski rindotiem raibumiem. Garums ir 22, platums 35, spārnu garums 11, astes garums 8 centimetri.

Prastais strazds (Turdus pilaris) ir raibs. Galva, kakla pakaļējā daļa un astīte ir pelnu pelēkā krāsā, muguras augšējā daļa un plecu apgabals netīri kastāņu brūni. Garums ir 15, spārnu garums 11, astes garums 12 centimetri. No sešdesmit sestā platuma grāda ziemeļos līdz vistāļākiem Eiropas dienvidiem melnais strazds ir visās piemērotās vietās parasta parādība, bez tam viņš dzīvo arī Rietumāzijā un Ziemeļafrikā. Viņš labprāt uzturas mitros mežos vai vispār lielākās koku audzēs, kur daudz krūmu, un kur var kaut kā izturēt, viņš dzīvo cauru gadu uz vietas. Tikai daži, kas uzauguši tālajos ziemeļos, dodas ceļojumā, daudzi tomēr pārziemo jau Di envidzvi edri j ā.

Visi strazdu radi ir augsti apdāvināti, kustīgi, veikli, prot dziedāt, ir jautri un nemierīgi, sabiedriski, bet nebūt nav miermīlīgi. Viņiem ir daudzas labas īpašības, bet arī dažas tādas, ko mēs saucam par sliktām. No agra rīta līdz vēlam vakaram tos redz gandrīz nepārtraukti kustamies, tikai pusdienas tveice savā ziņā aptura viņu darbības dziņu. Kustībās tie daudzkārt atgādina zemes dziedātājus. Pa zemi tie lēkā veikli un lieliem lēcieniem; un ja pamana ko uzkrītošu, tad tāpat kā zemes dziedātāji pasit asti uz augšu un reizē nolaiž arī spārnus. Pa zariem tie lēkā ātri un veikli; lielākus atstatumus tie pārlec ņemdami palīgā spārnus. Laišanās ir priekšzīmīga. Viņi ir ne tikai gudri, bet arī viltīgi, ne tikai vienkārši bailīgi, bet arī uzmanīgi, pārdroši un neuzticīgi; viņi izlieto visus līdzekļus un ceļus, lai sevi nodrošinātu. Mežā viņi ir īsti brīdinātāji, uz kuriem klausās ne tikai citi ģints biedri, bet arī citu sugu putni, pat zīdītāji. Viss kas duras acīs, ir neparasts, jauns, modina viņu uzmanību. Ar redzamu ziņkārību viņi tuvojas priekšmetam, kas tos kairina, lai to aplūkotu, bet neļauj arī ziņkārībai pilnu vaļu un turas vienmēr pieklājīgā atstatumā. Tie, kas uzauguši klusajos, cilvēka neapdzīvotos ziemeļu zemju mežos, tie ir viegli pārsteidzami un pieviļami ar redzami pakārtu barību, vai arī ievilināmi lamatās ar citu savas sugas biedru palīdzību; bet piedzīvojumi tos māca ļoti ātri, un kas reizi bijuši pievilti, tos nevar vairs tādā pašā ceļā piemānīt. Sabiedriskums, liekas, ir lielākai daļai nepieciešama dzīves prasība. Kā jau minēts, viņi nav nebūt miermīlīgi un daudzkārt strīdas savā. starpā, bet, kā saka, tie nevar viens bez otra iztikt, un ja viens sauc aicinādams, tad otrs, to dzirdēdams, reti kad paliks nenācis. Viņi savienojas nevien ar citiem sugas biedriem, bet vispār ar visiem strazdiem, un var notikt, ka dažādas sugas ilgu laiku kopā dzīvo, kopā ceļo un kopā pavada ziemu svešumā. Cilvēkam gluži viņi nekad neuzticas; bet tie prot labi atšķirt bīstamu cilvēku no droša. Ar varu piespiesti dzīvot gūstā, tie no sākuma stipri trako, bet drīz vien to cilvēku, kas apietas ar tiem mīlīgi, ieskata par draugu un tam cieši pieķeras.

Strazda radu balss un dziesma ir gan līdzīgas viena otrai, bet tomēr atkal ļoti dažādas. Pelēkā strazda aicinājums skan kā „šnerr", līdzīgi skaņai, ko dabonām vilkdami ar kociņu gar ķemmes zobiem. Iekaisumā šis „šnerr" pastiprinas ar starpā iespraustu „ra ta tā". Baiļu kliedziens ir neaprakstāms brēciens, ko līdzīgos apstākļos mēdz izgrūst lielāka strazdu radu daļa. Strazdu radu dziesma ir viena no skaistākām starp visu dziedātāju putnu dziesmām vispār. Pirmā vietā stāv mūsu dziedātājs strazds, viņam gandrīz līdzīgs ir melnais strazds, tad seko pelēkais un prastais. Ar lepnumu norve- ģieši dēvē dziedātāju strazdu par „ziemeļu lakstīgaku"*. Viņa dziesma ir saturā bagāta, labi un tāļu skanoša. Ar svilpošām fleites skaņām mainās čirkstošas, mazāk skaļas un ne visai patīkamas, bet visas dziesmas labskaņu tas tomēr maz traucē. Liekas, ka katrs strazds dziedot gribētu palielīties, jo cik noslēpies viņš citādi sēž, tikpat brīvi viņš parādas visiem, uzsākdams savu dziesmu. Tad viņš izvēlas sēdvietu kāda augsta koka galotnē un bārsta no turienes savas lieliskās dziesmu skaņas pa visu mežu.

Barība sastāv no kukaiņiem, gliemjiem un tārpiem, rudenī un ziemā arī no ogām. Visi strazdu radi visvairāk uzlasa barību no zemes un tāpēc pavada vairākas stundas dienā, tekalēdami te apkārt. No meža tie laižas uz pļavām un laukiem, upju un strautu krastiem un citām vietām, kur cer atrast barību.

Drīz vien pēc atgriešanās dzimtenē strazdi sāk domāt par perēšanu, tie kas dzīvo ziemeļos gan ne agrāk par jūnija sākumu. Vairākas sugas, sevišķi prastais un riņķu strazds, arī perēšanas vietās piekopj sabiedrisku dzīvi, citi pa šo laiku atšķiras no pārējiem un iegūto apgabalu greizsirdīgi aizsargā. Ligzdu vietas ir ļoti dažādas, skatoties pēc sugas, pēc dzīves vietas, bet pašas ligzdas galvenos vilcienos ir vienādas. Pelēkais strazds ligzdu būvē jau martā, parasti kādā skuju kokā un apmēram desmit lidz piecpadsmit metru augstu. Ligzda taisīta no smalkiem, sausiem žagariņiem, kātiņiem, ķērpjiem, koku un zemes sūnām ar visām pielipušām zemes pikām, smalkām saknītēm vai zariņiem un tamlīdzīgām lietām. Iekšā ir glīti un gludi izlikta sausām zāļu lapām, stiebriņiem un skarām. Dējums sastāv no četrām līdz piecām samērā mazām, 30 milimetri garām, 20 milimetri resnām olām ar gluclu čaumalu, kam uz gaiši jūras zaļa pamata ir lielāki vai mazāki violēti pelēki raibumi. Ne visai nelabvēlīgos gados pāris perē divreiz vasarā. Dziedātāja strazda ligzda parasti atrodas zemāk, vai nu nelielos kokos vai krūmos, no ārpuses tā sastāv no līdzīga materiāla, bet ir skaistāka, ar plānākām sienām un iekšā izlikta ar gludi nokostu, sapuvušu koku gabaliņiem, kas salīmēti kopā siekalām, ar knābi labi nobraucīti un pilnīgi nogludināti, un tad ligzdas iekšā ar tiem gludi un cieti izklāta. Aprīļa sākumā ligzda atrodamas četras līdz sešas 27 milimetri garas, 18 milimetri resnas, spīdīgas olas ar gludu čaumalu jūras zaļā pamatkrāsā, izgreznotas ar mazākiem vai lielākiem melniem vai melni brūniem raibumiem. Agrā vasarā šie strazdi perē otrreiz. Pēc četrpadsmit lidz sešpadsmit dienu ilgas, uzcītīgas perēšanas izšķiļas mazie un trīs nedēļas vēlāk jaunie, kas galvenā kārtā baroti ar kukaiņiem, ko vecie bagātīgi piegādā, ir jau spējīgi laisties. Nedaudz nedēļu pēc izvadāšanas viņiem sākas spalvu mešana, un kad tuvojas ziemas ceļojums, tie nēsā jau otro ģērbu.

Izņemot lakstīgalas pusbrāli, mūsu strazdu radi rudeni atstāj dzimteni un pārceļas uz dienvidus apgabaliem. Tām sugām, kas dzīvo tāļos ziemeļos, jau Vācija var būt par ziemas uzturēšanās vietu; īstais bars gan ceļo lidz Dienviduseiropai. Te visas vietas ziemu čum no strazdiem. Viņi ceļo ļoti lielās sabiedrībās, pa laikam milzīgos baros, kas salasās kopā jau ziemeļos. Ceļojot šie bari sadalās mazākās sabiedrībās, bet tās uztur savā starpā zināmus sakarus, tā kā dažreiz tās ieņem vairākus kvadrātkilometrus un katrā lielākā krūmā ir savi iemītnieki.

Krūšu putni un ceplīši

Kamēr daži pētnieki krūšu putnus (Cinclidae) uzskata par strazdu radiem, mēs viņus ieskatam par īpašas dzimtas priekšstāvjiem, lai gan pazīstam tikai vienu vienīgu ģinti.. Krūšu putns (Cinclus aquaticus) ir 20 centimetri garš un 30 centimetri plats; spārnu garums ir 9, un astes 6 centimetri. Galva, pakausis un kakla pakaļējā daļa ir gaiši brūnā krāsā, pārējās ķermeņa virspuses spalvas šīfera krāsā ar melnām malām, rīkle un kakls piena balti, krūšu apakšējā daļa un pavēdere tumši brūni; krūšu augšdaļa sarkani brūna. Augumā drusku mazākā mātīte līdzinās tēviņam; jaunajiem putniem virspuses spalvas, kas ir gaišā flfera krāsā, ir ar melnām malām, netīri piena baltās apakšas spalvas ar tumšāku malu un švīkotas.

Mūsu krūšu putns apdzīvo visus Viduseiropas kalnājus, kas bagātīgi ūdeņiem. Dzives veidam piemērotās vietās viņš ja arī nav ļoti bieži sastopams, tad tomēr ir parasts. Mīļākās uzturēšanās vietas viņam ir dzidrās, ēnainās foreļu upītes, kuru tik daudz musu augstajos un vidēji augstajos kalnos. Paugurainos apgabalos viņš izvēlas to ūpju apkārtni, kas vismaz šur un tur paliek brīvas no ledus segas, jo ūdens, un nevis piekrastes ir viņa galvenā medību vieta. Jo straujāks meža strauts, jo vairāk tam ūdens kritumu, jo stiprāk tas trokšņo un krāc, jo vairāk tas saista viņu pie sevis.

Krūšu putns ir nevien uzkrītošākais, bet arī pievilcīgākais starp putniem. Viņa spējas ir savādas. Atri un veikli kā cielava viņš skrej pa upes akmeņiem, līdzīgi cielavām vai tilbīšiem cilādams asti un ķermeņa pakaļdaļu uz augšu un leju, nokāpj no akmeņiem un brien ūdenī arvien dziļāk un dziļāk, kamēr ūdens jau sniedzas viņam līdz puskrūtīm, līdz acīm, vēl dziļāk, kamēr ūdens viņu pārklāj, un tā jautrs tas soļo tāļāk pa dibenu kādas piecpadsmit līdz divdesmit sekundes, zem ūdens vai zem ledus ziemā, pa straumei vai pret, itkā tas soļotu pa līdzenu vietu. Viņš metas visbailīgākā atvarā, vistrakākā ūdens kritumā, brien, peld, izlieto savus īsos spārnus kā airus un laižas tā sakot uz priekšu zem ūdens, tā, itkā tas laidelētos caur kādu stāvi krītošu ūdens straumi. Neviens cits putns nevalda par ūdeni tā, kā viņš. Ne vienmēr no savas izcilās sēdvietas viņš brien pamazām ūdeni, bet ļoti bieži metas dziļumā drīzāk vardei līdzīgi nekā zivju dzenim. Laišanās atgādina zivju dzeni, bet varbūt vēl vairāk mūsu ceplīti. Iztraucēts tas, spārnus ātri vēcinādams, laižas vienādā augstumā virs ūdens, sekodams visiem upes līkumiem. Laišanās nobeidzas piepaši, tiklīdz tas nonācis citā drošā vietā, bet gādās arī — un ne visai reti — ka viņš, medījuma viļināts, metas tieši no gaisa ūdenī.

Balss, ko parasti dabū dzirdēt no sabaidīta putna, skan kā „cerr" vai „cerb", tēviņa dziesma ir klusa, bet ļoti piemīlīga čalošana, kas atgādina gan zilrīklītes dziesmu, gan atkal čakstītes klakšķināšanu un S n e 11 s to raksturīgi salīdzina ar klusu upītes čalošanu un čurkstēšanu pa akmeņainu gultni. Sevišķi cītīgi viņš dzied jautrās pavasara dienās un īpaši rīta stundās, bet nemuīst arī vislielākā aukstumā: viņš dzied, kamēr debess ir zila.

Barība galvenā kārtā sastāv no kukaiņiem un viņu kāpuriem. Mans tēvs ir atradis izpētīto krūšu putnu kuņģos odus, ūdens kodes un dažādas vabolītes, bet blakus tiem ari augu daļiņas, kas laikam nemanot līdzi norītas, un grants graudiņus, ko rij daudzi putni, lai veicinātu gremošanu. G 1 o g e r s ir pirmais, kas ziņo, ka ziemā krūšu putns ēdot arī sīkus gliemjus un jaunas zivtiņas un tāpēc ožot pēc trāna; vēlāk es dabūju zināt, ka mīļā skolu jaunatne kādā vietā netālu no mana dzimtenes ciemata sev par sevišķu prieku barojot mazos krūšu putnus ligzdā ar zivtiņām, ko ķerot ar lielām grūtībām, un man bija prieks, kad dabūju zināt, ka jaunie putni ar šo barību labi augot. Ligzda vienmēr atrodas pie ūdens, sevišķi tur, kur pār- kārusies kāda klints vai arī paceļas krastmalā, kur kāds alksnis vai dambis rada tam piemērotu dobumu, arī zem tiltiem, dzirnavu rat- istabas mūros un līdzīgās vietās, pat dzirnavu ratu lāpstās, ja rati kādu laiku stāvējuši mierā. Ligzdā atron četras līdz sešas olas, kas ir 22 līdz 26 milimetri garas un 18 līdz 19 milimetri resnas, ļoti dažādi veidotas, ar smalku, gludu čaumalu, ar redzamām porām un spīdīgi baltas. Mātīte perē tik čakli, ka to var pat saķert, kad tā sēž uz olām vai mazajiem putnēniem.

Krūšu putna ienaidnieki ir tie laupītāji, kas ložņā pa naktīm un nebaidas lēkt arī ūdenī, ja ir cerības dabūt gardāku kumosu. Visbiežāk perējumu no.'aupa gan kaķi; vecus putnus šis laupītājs gan nepiekrāps. Plēsīgie putni, pats par sevi saprotams, atsakas krūšu putnus medīt, jo pēdējie viņiem parādoties paslēpjas ūdenī. Daži zivju, un proti foreļu audzētāji ieveduši mūsu krūšu putnu izskaužamo putnu sarakstā. Patiesībā gan zaudējumi, ko šis putns atnes zivju audzētājiem, diezin vai ir kaut cik ievērojamāki.

Izskats un daba, dzīves veids un izturēšanās ļauj mums ceplīšos (Troglodytidae) pazīt krūšu putnu radiniekus. Kas pēdējie ūdeņiem, tas pirmie sauszemei.

Ceplīši ir mazi, drukni veidoti dziedātāju putni, ar īsiem spārniem un asti un ļoti vienādu spalvu ģērbu. Knābis ir nestiprs, īlen- veidīgs, sāniski plakans un ar līku virsu; kājas vidēji augstas, samērā nestipras, ar īsiem pirkstiem, spārni īsi, apaļi un velvēti, aste ļoti īsa, ķīļveidīga vai vismaz ieapaļa.

Mūsu ceplītis jeb I k š ķ ī t i s (Troglodytes parvulus) ir cienīgs savas dzimtas priekšstāvis. Garums 10, platums 16 centimetri, spārnu garums 45, astes garums 35 milimetri. Spalvu pamata krāsa ir rūsgani brūna vai rūsaini pelēka un virs viņas tumšbrūnas viļņotas svītras.

Ceplītis dzīvo visās Eiropas zemēs sākot no Ziemelskandināvi- jas vai Krievijas līdz pat Spānijas un Grieķijas dienvidu galam, un bez tam to sastop ari Ziemeļaustrumu un Vidusāzijā. Vācijā nav neviena apgabala, neviena novada, kur viņa nebūtu, un piemērotās vietās viņš ir pat bieži sastopams. Viņš apdzīvo visdažādākās vietas, bet vislabāk gan ielejas, kur krasti apauguši krūmiem un kur tek kāda upīte vai strautiņš. Viņš ienāk pat ciematos un pilsētu dārzos un nometas ūz dzīvi ari cilvēka dzīvokļu tuvumā, ja te aug biezi krūmi, vai atrodas pīti žogi vai vismaz lielāki blāķi sausu žagaru. Viņš ir ļoti piemīlīgs radījums. Sagubis tas lēkā ļoti ātri pa zemi, tā kā drīzāk jādomā, ka tur skraida kāda pele un nevis putns, apbrīnojami veikli prot līst caur plaisām un caurumiem, kas kuram katram citam putnam liktos nepieejami, bez apstājas kustas no viena žoga, krūma vai žagaru grēdas uz otru, pārmeklē visu un pa- rādas novērotājam tikai uz dažiem acumirkļiem, lai atkal pazustu, bet tādā stāvoklī, kas tam piešķir ļoti jocīgu izskatu: uz leju nolaistām krūtīm un taisni augšup saceltu īso astīti.

Ja kaut kas sevišķs vērš uz sevi viņa uzmanību, tad viņš to pierāda ātri klanīdamies un sasliedams asti vēl augstāk nekā parasts. Ja viņš jūtas drošs, tad katru brīvu acumirkli izlieto, lai uzdziedātu vai vismaz aicinātu; tikai spalvu metot viņš izturas klusāk kā parasti. Bet tiklīdz dziesma pabeigta, kad sākas no jauna ložņāšana un līšana pa apkārtējiem priekšmetiem. Laižas viņš tikai tad, kad tas nepieciešami vajadzīgs. Parasti viņš laižas spārnus plivinot, laižas tuvu pie zemes un taisnā virzienā, bet laizdamies attālākus gabalus apraksta liku loču līniju, kas sastāv no īsiem lokiem. Skaņas, ko no viņa visvairāk dzird, ir dažādi skanošs „cerr" vai „cerc", brīdinājuma sauciens, ko klausās ari citi putni, ir šī pati sk.-r a, bet garāk stiepta, vai ari bieži atkārtots „cek, cek, cek". Glīt un patīkamā dziesma sastāv „no daudzām, skaļi svilpojošām, skaņām, kas patīkami mainas viena ar otru, un ne visai isās dziesmas vidū top skaļākas, bet pret beigām pāriet klusā trallināšanā"; pēdējā bieži vien dziesmas beigās atkārtojas un tā savā ziņā kļūst it kā par visas dziesmas nobeigumu. Skaņas ir tik stipras un pilnskanigas, ka jābrīnās, kā tik mazs putns var tā ko izdziedāt. Ziemā dziesma atstāj uz cilvēku sevišķu iespaidu.

Kukaiņi visos savos dzīves posmos, zirnekļi un citi mazi dzīvnieciņi, rudenī arī dažādas ogas ir ceplīša barība. Vasarā viņa galds ir bagātīgi klāts, jo viņš visur prot ko atrast, pat tur, kur citi putni, kā liekas, meklē veltīgi; ziemās turpretī viņam gan dažreiz jācieš trūkums. Tad viņš nāk arī mājās medīt apgulušās mušas. Ja viņš reiz atradis caurumu, pa kuru ielīst ēkā iekšā, tad viņš to kārtīgi arī izlieto, jo viņam ir ļoti labi attīstīta spēja orientēties un viņš vienmēr prot savu ceļu atkal atrast.

Ligzdu viņš būvē skatoties pēc apkārtnes apstākļiem un tāpēc tā ir ļoti dažāda. Dažas ligzdas sastāv tikai no zaļas sūnas, citas no nodzeltējušas, kas tik cieši savelta kopā, ka izskatās, itkā būtu salīmēta. Ligzdas veids līdzīgs olai un tanī ved skaists caurums, pa kuru ielīst. Citas līdzinās nekārtīgai lapu čupai un iekšā izklātas spalvām, citas atkal nav nekas cits kā jau gatava atrasta un izlabota ligzda. Lai būtu kā būdams, vienmēr ligzda ir taisīta saskaņā ar apkārtni un viņas materiāls tā pieskaņots apkārtnei, ka ceplīša ligzdu, kas salīdzinot ar viņa paša lielumu ir taisni milzīga, bieži vien ir grūti atrast.

Parastos apstākļos ceplītis perē divreiz gadā, pirmo reiz aprīlī, otro jūlijā. Dējums sastāv no sešām līdz astoņām 15 milimetri garām un 12 milimetri resnām, tā tad samērā lielām, ieapaļām olām, kuru pamata krāsa ir tīri vai iedzelteni balta, bet virs tās mazi sarkanbrūni vai asinssarkani punktiņi, kas resnā galā bieži stāv vainadziņā. Vecāki perē abi pamīšus trīspadsmit dienas ilgi un bērnus kopīgi arī izaudzē. Tie ilgi paliek ligzdā un izvadāti vēl labu laiku turas kopā un laikam katru nakti kārtīgi apmeklē savu šūpuli, lai te pārgulētu.

Ķauķi

Sugu skaita ziņā viena no visbagātākām dzimtām ir dziedātāji (Sylviidae), mazi, iegareni būvēti zvirbuļveidīgi putni, ar slaiku, tievu, īlenveidīgu knābi. Visas mūsu ziemeļzemes sugas ir gāju putni; lielā daļa no viņiem ierodas dzimtenē tikai tad, kad pavasaris tiešām jau iestājies. Katrs pāris norobežojas savā perēšanas apgabalā, lai tas būtu liels vai mazs, no citiem tās pašas sugas putniem un tikai izņēmuma kārtā cieš savā apgabalā otru. Tūliņ pēc apgabala izvēlēšanās tiek taisīta ligzda, kas skatoties pēc sugas var būt tikpat dažādi novietota, kā izbūvēta. Visi pelna mūsu saudzēšanu un mīlestību, ko viņi, pateicoties savai teicamai dziedāšanai, ir iemantojuši laimīgā kārtā gandrīz bez izņēmuma pie veciem un jauniem; visi arī noder par būrīšu putniem.

Visu dziedātāju priekšgalā gan laikam stāv ķauķi (Sylviinae). Viņi apdzīvo zemes austrumu puslodi, lielākā skaitā Vecās pasaules ziemeļu joslu, nometas kā lapu, tā skuju koku mežos, krūmos un dārzos, uzturas kā augstākos apvidos, tā arī zemākos, dzied, pārtiek no kukaiņiem, zirnekļiem, augļiem un ogām un būvē zemu krūmos vienkāršas ligzdas.

Melngalvju ķauķis (Sylvia atricapilla) ir viens no vis- apdāvinātākiem, piemīlīgākiem un visvairāk slavētiem dziedoņiem mūsu mežos un dārzos. Spalva virspusē tam pelēkmelna, apakšā gaišpelēka, pakrūte baltgani pelēka un uz pakauša veciem tēviņiem tumši melna, mātītēm un jauniem tēviņiem sarkanbrūna. Acis brūnas, knābis melns, kājas svina pelēkas. Garums 15, platums 21 centimetrs, spārnu garums 65 un astes garums 60 milimetrus. Mātīte tikpat liela kā tēviņš. Melngalvju ķauķis apdzīvo visu Eiropu, ieskaitot Madeiru, uz ziemeļiem līdz Laplandei, Rietumāziju, Kanā- riju salas un Azoras. Viņš ierodas pie mums ap aprīļa vidu, nometas uz dzīvi mežos, dārzos un krūmos un atstāj atkal mūs septembrī. Cik man zināms, viņa netrūkst nevienā mūsu dzimtenes novadā.

«Melngalvju ķauķis," saka mans tēvs, kas sniedzis pirmos sīkos viņa dzīves aprakstus, „ir modrs, veikls un uzmanīgs putns. Viņš pastāvīgi kustas, bez apstāšanās un ar lielu uzmanību lēkā pa vis- biezākiem krūmiem, turēdams savu ķermeni guļus un kājas pievilktas, gandrīz arvien ir gludi pieglaudis spalvas un iznesas ļoti skaisti un jauki. Uz zemes viņš nonāk reti. Ja viņš sēž savā nodabā un ja viņam tuvojas, tad tūliņ mēģina slēpties biezos zaros vai glābjas bēgdams. Jaunie putni, ari rudenī vēl, ir ne tik uzmanīgi un bailīgi. Laišanās ir ātra, gandrīz taisna, stipri vēcinot spārniem, tomēr reti kad vienā garākā paņēmienā. Tikai pēc ilgākas vajāšanas viņš paceļas augstu gaisā un pavisam atstāj to vietu. Perēšanas laikā viņam ir savs diezgan liels apgabals un brīžam viņš tur arī neuzturas. Aukstā un lietainā laikā esmu dzirdējis melngalvju ķauķus, kas dzīvo mežos, dažreiz arī dārzos tuvu pie mājām. Viņa aicinājums ir patīkama takšķināšana „tak, tak, tak", pēc kam nāk ārkārtīgi maiga skaņa, ko burtiem apzīmēt nav iespējams. Šai takšķi- nāšanai ir tik liela līdzība ar lakstīgalas un krūmu ķauķa „tak", ka to tikai pazinējs pēc dzirdes var izšķirt. Dažādi uzsvērts „tak" izteic dažādus garastāvokļus un izjūtas un tamdēļ to lieto visvairāk vecāki, vadādami bērnus. Tēviņam ir teicama dziesma, kuru ar pilnu tiesību skaita par labāko tūliņ pēc lakstīgalas pogāšanas. Skaņu tīrskanrba, stiprums un fleites pieskaņas mīļotājam pilnā mērā atsver dziedājumu īsumu. Skaistā dziedāšana sākas ar rīta ausmu un skan gandrīz visu dienu." Barības ziņā viņš atšķiras no citiem ķauķiem tikai tikdaudz, ka kaislīgi krīt uz augļiem un ogām un baro ar tām arī savus mazos.

Melngalvju ķauķis perē divreiz gadā, pirmo reiz maijā, otrreiz jūlijā. Ligzda arvien atrodas biezos krūmos, skuju mežā visvairāk biezās egļu audzītēs, lapu mežā galvenā kārtā dažādos ērkšķainos krūmos. Tā ir samērā labi būvēta, bet caur un cauri tāpat kā citiem ķauķiem. Dējums sastāv no četrām līdz sešām iegareni apaļām, gludčaumalainām, spīdīgām olām, kas .18 milimetri gai'as un 14 milimetri resnas un uz gaļas krāsas pamata izzīmētas tumšākiem un brūngandzelteniem plankumiem, svītrām un punktiem. Perē abi vecāki, abi vienādā mērā mīl savu perējumu un briesmu gadījumā abi izturas tāpat kā viņu radinieki. Ja kādā nelaimē māte zaudē dzīvību, tad tēviņš viens pats uzņemas mazo kopšanu un audzēšanu.

Melngalvju ķauķim kā dziedātājs gandrīz līdzīgs ir dārza ķauķis (Sylvia hortensis). Tā garums ir 16, platums 25, spārnu garums 8 un astes garums 6 centimetri. Mātīte ievērojami mazāka.

bet krāsā viscaur līdzīga tēviņam. Spalva virspusē ir olīvpelēka, apakšā gaišpelēka, pakrūtē un pavēderē baltgana; spārni un aste olīvbrūni, ar šauru palspelēku ārmalu, spārniem ari platāka, pals- baltgana iekšmala. Ļoti šaurais spalvu vaiņags ap acīm ir balts, pašas acis gaiši pelēkbrūnas un knābis, kā arī kājas, netīrā svina pelēkumā.

Dziedāšana pieder pie labākām, kādas atskan mūsu mežos un dārzos. „Tiklīdz tēviņš pavasarī atnācis," turpina Naumans, „tū- iīt jau ari dzird.no koku zaļuma viņa jauko, no maigiem, tīriem, fleites skaņām līdzīgiem un tomēr skaļiem un ļoti mainīgiem toņiem sastāvošo dziesmu, kur garā meldija tiek dziedāta mērenā tempā un pa lielākai daļai bez pārtraukuma. Tā atskan no agra rīta līdz saules noiešanai, visu dienu, līdz Jāņiem. Vienīgi kad tēviņš palīdz perēt, pusdienas stundās, viņš nedzied, citādi gan katrā dienas laikā gandrīz nepārtraukti, kamēr nav bērnu; tad jau rūpes spiež dziedāšanu arvien pārtraukt. Dziedot viņš arvien kustās, lēkā no zara uz zaru un meklē barību. Dziesmai ir visgarākā medija starp visām man pazīstamām ķauķu dziesmām un tai zināma līdzība ar melngalvju, bet vēl vairāk ar sīkraibā ķauķa dziesmu, kurām viņa citādi būtu pilnīgi līdzīga, neskaitot caurmērā tīrāku fleites pieskaņu, ja tajā negadītos dažas mazāk melodiskas vai mazāk maigas vietas."

Teicamās dziesmas dēļ dārza ķauķi bieži tura būrīšos; viņš noder tanī tikpat labi, kā jebkura cita viņu kārtas suga, paliek ātri ļoti rāms, čakli dzied un labi kopts iztura gūstniecībā desmit līdz piecpadsmit gadus.

Dzeguzes kalpiņš (Sylvia curruca)

Visiem pazīstamais krūmu ķauķis jeb dzeguzes kalps (Sylvia curruca) ir līdzīgā krāsā, bet daudz mazāks. Viņa garums ir tikai 14, platums augstākais 21 centimetrs; spārns ir 75, aste 58 milimetri gara. Spalva galvas virspusē ir pelnu pelēka, uz muguras brūngani pelēka, uz pieres pelēki melngana, apakšā balta, krūšu sānos ar dzelteniesarkanu atsitumu; olīvbrūnām spārnu un astes spalvām šaura, blāvi brūna ārmala, pirmām baltgana mala arī iekšpusē; pati malējā astes spalva katrā pusē ir virsū un galā arī apakšā balta. Acis brūnas, knābis tumši pelēks, kājas zilganpelēkas.

Barība īstenībā ir tā pati, kādu lieto radinieki. Ligzda atrodas biezos krūmos, zemu virs zemes, mežā galvenā kārtā ērkšķu krūmos, uz lauka ērkšķu dzīvžogos, dārzā pa lielākai daļai stiķenāju krūmos, ir viscaur viegli būvēta, vienkārši uz zariem novietota un bez kāda saistījuma ar tiem, un citādi līdzinās radinieku ligzdām.

Pelēkais ķauķis (Sylvia cinerea), pēdējā šīs ģints suga kas Vācijā perē, atšķiras ar savu slaidumu. Viņa garums ir 15, platums 22, spārnu un astes garums 7 centimetri. Virspuse ir iesarkani brūna, pakausis, uzkakle un ausu apkārtne brūni pelēka, žods, rīkle un pazode zem vaigiem balta, pārējās apakšējās daļas maigi gaļas sarkanas.

Lapu ķauķi (Phylloscopinae) sastāda otro, gandrīz pa visu zemi izplatīto apakšdzimtu un raksturojas ar slaido būvi, ilenvei- dīgo, pie pamata ieplakano knābi, vājām kājām, vidēji gariem spārniem, pa lielākai daļai iešķeltu asti un ar spalvām lapu krāsā. Koku galotnes ir viņu dzīves un medību vieta. Tāpat kā ķauķi, arī lapu ķauķi ir modri, dzīvi, veikli un labi dziedātāji putni, bet tomēr gan ne tik priekšzīmīgi kā tie. Svarīga atšķirība starp abām grupām ir ligzdas būvē; lapu ķauķi taisa arvien vairāk vai mazāk mākslīgas būves.

Vispirmā vietā mēs te minām bastardlakstīgalas (Hypolais), samērā lielus lapu ķauķus, ar lielu, stipru un platu, šķautnēs asu, gan tiktikko ierautu knābi, spēcīgām kājām, vidēji gariem spārniem un vidēji garu vai īsu, slīpi iešķeltu asti. Tās izplatītas Vecās pasaules ziemeļu, Indijas un Etiopijas apgabalā.

Eedzeltenais ķauķis (IIypolais icterina) ir virspusē olīvzaļi pelēks uz pieres un apakšā >blāvi sēradzeltens, ap ausīm, kakla un ķermeņa sānos vājā eļļainā pelēkumā izplūdis. Garums ir 145, platums 250, spārnu garums 90 un astes garums 53 milimetri. Par iedzeltenā ķauķa dzimteni ir jāuzskata Viduseiropa. No šejienes viņš izplatījies uz ziemeļiem līdz Skandināvijai, kamēr šīs pasaules daļas dienvidos viņu aizvieto radinieki, kā piem. Dienvid- eiropā, no Portugāles līdz Dalmacijai, kā arī ziemeļrietumu Āfrikā kāds drusku mazāks un spilgtāk krāsots v a 1 od n i e k s (Hypolais polyglotta).

Savu radinieku pulkā iedzeltenais ķauķis ir visvārīgākais un vismaigākais. Viņš ierodas pie mums tikai tad, kad visi koki jau salapojuši un ne pirms aprīļa beigām un uzturas Vācijā augstākais lidz augusta beigām. Ziemu viņš pavada Āfrikā. Viņš dzīvo labprāt tieši cilvēka tuvumā, labāk dārzā nekā mežā, apdzīvo vairāk nomales kā vidu, nemaz nedzīvo skuju mežā un mājo ari kalnājos ne visai augstu.

Galvenā barība sastāv no vabolītēm un citiem maziem lidojošiem kukaiņiem, kas tiek lasīti no lapām vai arī ķerti gaisā. Tāpēc arī viņu bieži redz koku kroņos apkārtplivinoties vai pat izplivojot ārpus sargājošiem zariem. Kad nogatavojās ķirši, viņš apciemo ogām pilnos kokus un mielojas ar mikstajiem saldajiem augļiem; ja ir jāņogas, arī no tām viņš paņem savu daļu: nekādu manāmu zaudējumu ar to viņš tomēr nenodara.

Netraucēts viņš perē tikai vienreiz gadā, un proti, ap maija beigām vai jūnija sākumā. Ligzda atrodas parasti izvēlētā apgabala visbiežākos krūmos, nav gan paslēpta, bet arvien lapām aizsegta un aizsargāta. Tā ir ļoti glīta somas veidīga būve, kuras ārējā siena tiek ārkārtīgi mākslīgi un lēnām saausta no sausas zāles un vārpatas, lapām, mizas šķiedriņām, augu un dzīvnieku vilnas (pūkām), tāsīm, kāpuru tīkliem, no papīra un tamlīdzīgām vielām, un kuras iekša tiek izpolsterēta dažām spalvām un izklāta mīkstiem zāles stiebriņiem un zirgu astriem. Četras līdz sešas iegarenas, 17 milimetri garās un 13 resnās olas ir uz rozāsarkana vai rozāeļļaini pelēka pamata izzīmētas melnganiem un sarkanbrūniem punķtiem un dzīsliņām. Tēviņš un mātīte perē pamīdamies, izperē trīspadsmit dienās un baro mazos ar dažādiem maziem kukainīšiem.

Nākošie tuvākie bastardlakstīgalu radinieki ir lapu ķauķi (Phyllopneuste).

Skaistākā un lielākā suga ir ziedu ķauķis jeb s v i r l ī t i s (Phyllopneuste sibilatrix). Garums ir 37, platums 2o, spārnu garums 77 un astes garums 56 milimetri. Virspuse ir gaiši olīvzaļa, acu svītra, kas sniedzas līdz deniņiem, galvas sāni, žods un rīkle, guzna un apakšējas spārnu segspalvas bāli dzeltenas, pārējās spalvas apakšā baltas, sāni tušēti olīvkrāsā, spārnu un astes spalvas olīvbrūnas. Izplatības apgabals sākot no Viduszviedrijas aptver visu Vidusei-

Iedzeltenais ķauķis (Hypolais icterina)

ropu un tāpat ari Rietumāziju; ziemas ceļojumā putns apmeklē Zie- meļafriku līdz Habešai.

No šīs ģints gandrīz visās vietās Vācijā visbiezākā un visparastākā suga ir vītītes ķauķis (Phyllopneuste trochilus). Garums ir 120, platums 185, spārnu garums 72, astes garums 50 milimetri. Virsējās daļas ir olivbrūni zaļas un pret astīti ^paliek zaļas, apakšējās daļas bālidzeltenas, ap rīkli un guznu visspilgtākās.

Mūsu tēvuzemes atsevišķās daļās čunčiņš (Phyllopneuste collybita) sastopams biežāk nekā vītītes ķauķis. Tā garums ir 110, platums 180, spārnu garums 60 un astes garums 46 milimetri. Virs- daļas ir spilgti olīvzaļganbrūnas, galva, kakla un ķermeņa sāni olīv- dzeltenbrūni, rīkle un guzna bālākas, spalvas te dažas malās notušētas ar bāli dzeltenu malu, pakrūte un pavēdere balta.

Ari čunčiņš iespiedies līdz pat Ziemeļzviedrijai un Rietumāzijai, un ziemu tāpat aizceļo līdz Vidusafrikai.

Tāpat kā ķauķi, arī lapu ķauķi gandrīz pastāvīgi kustās, gan veikli pa zariem lēkājot, gan pielaižoties kādam zariņam un tā priekšā plivinoties, lai noķertu kādu kukainīti, gan ari dziedot lidodami uz citu koku. Pat tiešām sēdēdami uz vietas viņi mētā vismaz ar asti. Laižas plivinot un drusku nedroši, kā Naumans saka, lēkādami; arī tāļākus gabalus mērodami viņi lido pa nekārtīgu, no garākiem un īsākiem lokiem sastāvošu viļņainu līniju. Ne par velti ziedu ķauķi sauc arī par svirlīti; viņa dziesmas galvenais dziedājums patiesībā nav vairāk nekas, kā švirkstēšana, ko apmēram var izteikt ar „zizizizizirrrrrirrirr".

Visi lapu ķauķi būvē vairāk vai mazāk mākslīgas, cepļa veidī- gas ligzdas tieši uz vai virs zemes. Ziedu, vītītes un kalnu ķauķim ligzdas atrodas arvien uz zemes, čunčiņam parasti tāpat, dažreiz tomēr arī pusi līdz vienu metru augstu krūmos, un kur par pakrū- miem ir paegļi, gandrīz vienmēr tajos. Ziedu ķauķis izvēlas savam perēklim kādas vecas siekstas apakšu, lielāka vai mazāka koka stumbra piekāji, kas cieši apņemta viršiem, brūklenājiem un citiem ogulājiem un ar sūnām un zāli. Perē pārmaiņus abēja dzimuma putni, tēviņš tomēr gan tikai pa pusdienas stundām un ari ne ar tādu nodošanos kā mātīte, kuru var gandrīz ar rokām saņemt vai pilnīgi samīt, pirms kā tā aizlaižas, un kura, ja beidzot tomēr izsprūk, laižas prom ložņādama zemu virs zemes, bet gadījumā, kad jau ligzdā guļ mazuļi, bēg ar dažādiem, žēlīgu kliedzienu pavadītiem niķiem un izlikšanos. Augstākais pēc trīspadsmit dienām izšķiļas mazuļi; pēc tikpat daudz dienām viņi pieauguši, vēl pēc dažām dienām jau kļuvuši patstāvīgi, un tad vītītes ķauķis un čunčiņš ņemas perēt vēl otrreiz.

*

Daudzkārt šurp un turp cilātie zeltgalvīši (Regulus) beidzot ir atraduši neapstrīdamu stāvokli lapu ķauķu apakšdzimtā. Viņu iezīmes ir: taisns, tievs, adatas asumā, pie pamata mazliet platāks, augstmugurains knābis, kā virsknābim līkā gala priekšā redzams sekls ierobs, slaikas, garas kājas, īsi, stipri ieapaļi, plati spārni, vidēji gara, drusku iešķelta aste un kupls, no platām spalvām sastāvošs tērps.

Zelt galviņa (Regulus cristatus) ir virspusē olīvbālizaļa, deniņos un kakla sānos olīvbālibrūngana; pieres mala un virs acīm ir gaišāka, piere un acuriņķis svītra baltgani, galvas virspuses spalvas dzeltenas, drusku garākas pakauša spalvas spilgti oranžas, sānos norobežotas ar melnu garenisku svītru; apakšējās daļas ir rūsgani iedzeltenbaltas, sānos rūsganbrūnganas, lid- un astes spalvas olīv- brūnas. Acis tumšibrūnas, knābis ragamelns, kājas brūnganas. Garums 96, platums 154, spārna garums 48, astes garums 38 milimetri. Izplatīta gandrīz pa visu Eiropu līdz pašiem augstākiem ziemeļiem un Ziemeļāzijā līdz Amūras zemēm, zeltgalviņa arī Vācijā skaitas pie tiem putniem, kas perē skujukoku, sevišķi priežu mežos, pa vasaru dzīvo ari Dienvideiropas augstākos kalnājos un ceļodama rudenī apmeklē arī turienes līdzenumus, pavasarim iestājoties atkal pa- zusdama.

Tikpat lielā sv ilgai viņa (Regulus ignicapillus) ir virspusē spilgti olīvzaļa, kakla sānos oranždzeltena, pieres mala rūs- ganbrūna. Abas sugas uzturas galvenā kārtā skuju mežos, pa lielākai daļai kokos, bet arī zemākos krūmos, nereti nonāk pat uz zemes. Pirmā ciena priedi vairāk par katru citu koku, otrā egli; abas tomēr mīl mazākas piecdesmit lidz simts hektāru lielas audzes vairāk, nekā plašus, lielus mežus. Viņu uzturēšanās un siro- šana pa rudeņiem un ziemu atkarājas no apstākļiem. Ja ziemā laiks jauks, skaidrs un nav par aukstu, tad viņas dzīvo augstu skuju kokos, lietainā, vējainā un vētrainā laikā vai ļoti stiprā salā nonāk zemākos krūmos un pavisam lejā uz zemes. Ziemu viņas uzturas mežā arvien tajās vietās, ko apspīd saule.

Apbrīnojams ir zeltgalviņu ārkārtīgais nemiers. Svilgalviņa pastāvīgi lēkā no viena zara uz otru un tikai retumis īsu brītiņu ir mierīga, karājas līdzīgi zīlītēm zem zara, plivinājās uz vienas vietas, lai līdzīgi ķauķiem, noķertu no kāda zara galiņa kādu kukainīti, un viegli un bez trokšņa lido no viena koka uz otru. Izņemot perēšanas laiku, viņu reti kad sastop vienu, bet parasti sugas biedru un citu putnu sabiedrībā. Mēs esam redzējuši abas sugas biedrojamies sevišķi ar cekulainām un meža zīlēm, mazāk ar mizu ložņām un ziliem dzilnīšiem, ar pelēkām, zilām un melngalvju zīlēm.

Aicinājuma skaņa ir kluss „zi, zi", arī „cit", un to dzied abi dzimumi sēžot. Dziesma, ko dzird no veciem pavasarī un vasarā, bet augustā, septembrī un oktobrī arī no jauniem, pat no tiem, kas patlaban met spalvu, iesākas ar „zi, zi", bet tad pāriet galvenā kārtā divos nevienāda augstuma toņos un nobeidzas ar kārtīgu noslēgumu.

Svilgalviņa ir daudz veiklāka un nemierīgāka, visās kustībās straujāka un ari nesabiedriskāka par savu tuvinieku. Kamēr pēdējo, izņemot perējamo laiku, arvien redz sabiedrībā un baros, šī dzīvo vientuļi vai pārīšos. Rudenī pārīšus sastop biežāk. Ja vienu no tām nošauj, tad otra ļoti vaimanā, kliedz bez apstājas un ilgu laiku nevar sataisīties uz ziemas lidojumu. Ari aicinājums skan pavisam citādi kā ģints radiniecei, jo „zi, zi, zi" ir daudz stiprāks on citādi uztverts, tā kā abas sugas var pat atšķirt pēc aicinājuma, lai gan tā uzdot šo atšķirību, kā arī nezinātājs pareizi saprastu, nav iespējams.

Abas sugas perē divreiz gadā, pirmo reiz maijā, otrreiz jūlijā. Bumbveidīgās, ļoti biezām sienām būvētās, ārējā caurmērā 9 līdz 11, iekšējā tikai 6 milimetri lielās un apmēram 4 centimetri dziļās, abām sugām līdzīgās ligzdas stāv Joti noslēptas garu egļzaru galos, starp bieziem zariņiem un skujām, un uz nokārušamies zariem, ko ligzdas materiāla apakškārta apņem pavisam vai pa daļai un kas sniedzas līdz zemei vai virs tās. Mātītei, kuru ligzdas būvmateriāla sagādāšanā tēviņš gan brīžam pavada, bet te palīdz tikpat reti kā pie būves darbiem, vajaga vismaz divpadsmit, dažreiz arī divdesmit dienu, kamēr viņa ligzdas būvi nobeidz, apvīdama vispirms, pa daļai laižoties, zarus ar lielu veiklību, tad aizpildīdama starpas un tikai pēc tam uzsākdama sienu celšanu. Pirmā, cieši sapītā kārta sastāv no egļu ķērpjiem un koku sūnām, kam dažreiz tiek piejauktas arī zemes sūnas un stirnu spalvas un ir nostiprināta ar kāpuru stīgām, kas sevišķi aptīti ap zariem, uz kā ligzda turas; ligzdu izklāj ar daudz mazu putnu spalvām, kam visām gali uz iekšu un pār malu rēgojas tik tāļu ārā, ka aizsedz daļu no ieejas.

Pirmā dējumā ir astoņas līdz desmit, otrā sešas līdz deviņas ļoti mazas, tikai 13 milimetri garas un 10 platas, uz baltganipelēka vai bāli gaļaskrāsaina pamata ar mālaini pelēkiem, resnā galā parasti ciešāk sakopotiem punktiem izzīmētas, gan arī dzīslotas un blāvas olas. Tās ir tik vārīgas, ka ar viņām jāapietas ar lielāko uzmanību, lai ar pirkstiem nesaspiestu. Mazuļus vecāki audzina ar lielām pūlēm, jo baro tos ar sīkiem knišļiem un kukaiņiem; viņi sēž ligzdā cieši cits pie cita un cits uz cita un, lai iznāktu vietas, viņiem vajaga savu dzīvokli arvien vairāk un vairāk paplašināt. Zeltgalviņu ģimene tikai īsu laiku paliek kopā, jo vecie no jauniem drīz nošķiras.

Zeltgalviņu barību sastāda dažādi kukainīši un to kūniņas, tāpat arī sīkākas sēkliņas.

Peļkājītes (Accentorinae) iezīmējas ar spēcīgu vidukli, smaiļ- un īlenveidīgu, taisnu, vidēji garu, pie asām malām stipri ierautu knābi. Eiropai pieder tikai divas sugas.

Peļkājīte (Accentor modulai'is) ir slaika augumā, ar nespēcīgu knābi mēreni gariem spārniem, diezgan garu asti, un pavēdere bālgana, sānos brūngana ar tumšām kātu svītrām, uz apakšējām spārnu segām brūna, un spalvām šeit bālganas malas. Garums 150, platums 214, spārna garums 71, astes garums 60 milimetri.

No sešdesmit ceturtā ziemeļu platuma grada līdz Pirenējiem. Alpiem un Balkāniem peļkājīte, liekas, viscaur ir perētāju putns, tomēr sastopama arī vēl tāļāk uz ziemeļiem un ziemā ļoti kārtīgi ierodas Eiropas dienvidos, klejo pat līdz Ziemeļafrikai un pāri uz Rietumāziju. Vidusvācijā viņa ierodas martā, uzturas kādu laiku dzīvžogos un krūmos un pēc tam dodas uz savu perējamo vietu mežā, cienīdama visvairāk priežu un egļu audzes un lapu kokus un kalnājus vairāk kā līdzenumu.

,,Peļkājītes daba," saka mans tēvs, „ir tik īpatnēja, ka pazinējs jau no tālienes atšķirs viņu no citiem putniem pēc uzvešanās vien. Viņa lēkā apkārt ne tikai pa visbiežākiem krūmiem, bet ļoti veikli ari pa zemi, izložņā visas paslēptuves, spraucas caur sausu, garu zāli, pārmeklē nokritušās lapas un visās darbībās izrāda lielu izveicību. Pa zemi viņa aizlec tik ātri, ka liekas, it kā aizskrietu pele. Cik labprāt viņa slēpjas barību meklēdami, tikpat labprāt viņa sēd neaizklātā vietā dziedādama. Tad viņa vienmēr ir redzama egļu galotnēs, tomēr reti kad augstāk par divdesmit metriem no zemes, vai uz atsevišķi stāvošiem zariem, it īpaši uz tādiem, kas vistuvāk galotnei. Viņas dziesma sastāv no nedaudzām skaņām, kas jaucas juku jukām un nav. sevišķi patīkamas." Aicinājuma sauciens skan kā „di dui dii" vai „sri sri"; baiļu izteiksme skan kā „didii".

Vasarā viņa pārtiek galvenā kārtā no kukaiņiem, sevišķi no mazām vabolītēm un kāpuriem, pārlidojumā viņa ēd gandrīz vienīgi tikai smalkas sēklas, bet gremošanas atvieglošanai ieņem arī smilšu graudiņus.

Cielavas un cīruļi

Cielavas (Motacillidae) pazīmes ir ļoti smuidrais augums, tievs, taisns, stiepts, īlenveidīgs, čukurā šķautņains knābis.

Cielavas šaurākā nozīmē (Motacillinae) apdzīvo gandrīz vienīgi tikai Veco Pasauli, šeit izplatīdamās pa visām platuma un augstuma joslām. Ar ūdeni bagāti apgabali ir viņu dzīves vieta. Dažas sugas attālinās no ūdens vienīgi ceļojot, bet citas, meklēdamas barību, klīst apkār arī pa sausām vietām, tomēr arvienu atgriežas atkal atpakaļ pie ūdens. Ziemeļu sugas ir gāju putni, dienvidu sugas sirotāji, dažas sugas noteikti nometnieku putni. Ziemeļos viņas ierodas agrā pavasarī un paliek šeit līdz vēlam rudenim, bet aizlido tāļu uz dienvidiem. Cielavu kustības ir daiļas un patīkamas. Parasti viņas iet soļiem un apdomīgi, uz katra soļa klanīdamas galvu, gap asti turēdamas guļus vai mazliet paceltu, bet pastāvīgi šūpodamas uz augšu un leju. Viņu ātrais, veiklais lidojiens sastāv no lieliem lokiem, kuri rodas caur to, ka savus spārnus viņas pārmaiņus spēcīgi vicina un spēcīgi sakļauj. Cielavu balss nav visai skanīga, dziesma ir vienkārša, bet patīkama. Barība sastāv no visādiem kukaiņiem vai tc kāpuriem un zemākiem ūdens dzīvniekiem. Ligzda taisīta no sīkiem zariņiem, saknītēm, zāļu stiebriem un salmiem, sūnām, sausām lapām un tamlīdzīgiem materiāliem, iekšā izklāta ar vilnu un līdzīgām mīkstām vielām un atrodas dobumos vai bedrītēs, parasti ūdens tuvumā; olu čaumala vārīga, uz gaiša vai iepelēka pamata izraibota maziem plankumiem.

Ar savu piemīlību un piekļāvību lielākā daļa cielavu prot padarīt par saviem draugiem arī visrupjākos raksturus. Tāpēc starp cilvēkiem viņām maz ienaidnieku, bet daudz gan plēsīgo dzīvnieku starpā; tomēr, stipri vairodamās viņas atkal laimīgi aizpilda visus viņu skaitam nodai'ītos robus. Būrī viņas tura retumis, bet katru, kas viņas padarīs par istabas biedriem, stipri valdzinās viņu piemīlība un daiļums.

Par šīs dzimtas pamatveidu zināmā mērā var uzskatīt balto jeb vagas cielavu (Motacilla alba), cielavu ģints (Motacilla) priekšstāvi. Ķermeņa augšdaļas viņai pelēkas, sprands un pakausis melni kā samts, rīkles augšgals, pati rīkle un ki'ūšu augšdaļa melna, piere, apauši, vaigi, kakla sāni un ķermeņa apakšdaļas baltas, lidspalvas melnganas ar balti pelēkām malām, balti nosmailoto segspalvu dēļ ar divām gaišām joslām, vidējās stūres' spalvas melnas, pārējās baltas. Mātīte līdzinās tēviņam; tcmēr melnais rīkles plankums viņai parasti nav tik liels. Acis tumši brūnas, knābis un kājas melnas. Garums 200, platums 280, spārnu garums 85, astes garums 98 milimetri.

Vagas cielava apdzīvo visu Eiropu, arī Islandi, Kietum- un Vidusāziju kā arī Grenlandi, un ziemā ceļo līdz Āfrikas vidienei, lai gan daži īpatņi pārlaiž ziemu jau Dienvideiropā, pat Vācijā. Pie mums Vācijā viņa ierodas jau marta sākumā, labvēlīgā laikā bieži jau pēdējās februāra dienās, mūs atkal atstāj tikai oktobri, reizēm vēl vēlāk. Viņa izvairās no augstiem mežiem un no kalniem virs mežu robežas, bet citādi mājo burtiski visur, iedraudzējas ar cilvēku, labprāt apmetas cilvēka mājokļu tuvumā, līdz ar augsnes iekopšanu vairojas skaitā, prot piemēroties visādiem apstākļiem un tādēļ ari lielpilsētās ir parasta parādība.

Būdama visaugstākā mērā kustīga, nemierīga un mundra, viņa nepārtraukti darbojas no agra rīta līdz vēlam vakaram. Tikai dziedot viņa sēd patiesi nekustēdamās uz vietas, izcēlusies taisni un nokārusi asti; citādi viņa pastāvīgi skraida šurp un turp, un ja ari nē, tad vismaz šūpo asti. Viņa iet ātri un veikli, solīšiem, vidukli un asti turēdama līmeniski un ar drusku ievilktu kaklu, lido viegli un ātri pa gariem, kāpjošiem un krītošiem lokiem, kas kopā izveido garu, čūskveidīgi izlocītu līniju, pa lielākai daļai zemu un īsus gabalus virs ūdens vai sauszemes, bet bieži vienā vilcienā nolido ari tādus gabalus, un gribēdama nosēsties drāžas stāvu lejup un tikai nelielā augstumā virs zemes izpleš asti, lai mazinātu kritiena sparu. Vagas cielavas aicinājuma sauciens ir skaidrs ,.civi", ko viņa dažreiz pagarina par „cizis" vai „ciuvis", maigi runādama tā lieto klusu ,.kviriri", dziema, ko viņa dzied sēdot, skrejoit vai lidojot un ļoti bieži atkārto, ir gan vienkārša, bet nav tomēr nepatīkama. Viņa mīl citu sev līdzīgo sabiedrību, bet viņai patīk ar savām biedrenēm ari ķircināties, rotaļāties joņojot apkārt un pat diezgan nopietni plūkties. Pret citiem putniem viņa izrāda maz draudzības, patiesībā vairāk ienaida, bieži izaicina uz cīņu žubītes, stērstes, cīruļus un apkaro plēsīgos putnus.

Visvisādus kukaiņus, to kāpurus un kūniņas cielava lasa stāvošu un tekošu ūdeņu krastos, no dūņām, akmeņiem, māju jumtiem, mēslu un citām vietām, zibeņa ātrumā šaujas virsū izraudzītam laupījumam un satver to bez misēšanās un droši. Viņa seko arājam un tam aiz muguras lasa dienas gaismā izceltos kukaiņus; pie lopu bariem viņa ierodas kārtēji, aitu laidaru tuvumā uzkavējas bieži dienām ilgi. ..Skraidīdama pa zemi gar strautiem vai kaut kur citur, viņa vērš savas acis uz visām pusēm. Ja garām laižas kāds kukainis, tad viņa tūliņ ceļas gaisā, to vajā un gandrīz vienmēr saķer."

Pavasarī drīz pēc ierašanās katrs pāris izrauga sev īpašu novadu, vienmēr tikai pēc cīņām un ķildām ar sugas biedriem; jo katrs tēviņš, kam nav mātītes, mēģina atvilt precētam viņa laulāto draudzeni. Abi sāncenši skaļi brēkdami, laižas viens pakaļ otram, brīžiem nolaižas zemē, gatavi uz cīņu nostājas viens pret otru un kā noskaitušies gaiļi nikni brūk viens otram virsū, šinī divkaujā vienam ir jāatkāpjas; tad uzvarētājs mēģina izrādīt savu prieku par ,.no jauna izcīnīto sievu". Ar mātīti viņš < apietas neparasti mīlīgi un skaisti, izpleš pārmaiņus spārnus un asti un pirmējos

reižu reizēm kustina īpatnēji trīcinādams. Pēc šādas mīlas rotaļas parasti seko pārošanās. Līgzda atrodas dažādās vietās: klinšu spraugās, mūru šķirbās, zemes alās, zem koku saknēm, uz spārēm, māju jumtgalēs, malkas celiņos, žagaru blāķos, koku dobumos, nocirstos vītolos, pat laivās un t. t. Rupjas saknītes, zariņi, zāļu stiebri, sausas lapas, sūnas, malkas gabaliņi, stublāji, salmi un t. t. ir izlietoti ligzdas apakšējai daļai, mīkstāki stublāji, garas zāļu lapas un smalkas saknes otrai kārtai, vilnas piciņas, teļu un zirgu spalvas, pakulu un linu šķiedras, egļu ķērpji un citi mīksti materiāli iekšējam izklājumam. Pirmā dējumā ir sešas līdz astoņas, otrā četras līdz 19 milimetri garas, 15 milmetri resnas olas, kas uz pelēki vai zilgani balta pamata bieži no vietas apklātas tumš- vai gaišpelēkas pelnu krāsas skaidriem vai neskaidriem punktiem un svītriņām. Mātīte perē viena pati, bet mazo audzēšanā piedalās abi vecāki; bērnus viņi nekad neatstāj un aizceļo tālus gabalus pat uz ekipāžām, kur viņi ierīkojuši savu ligzdu, vai ar' turp un atpakaļ. Pirmām dējumam olu skaits 'Ir pilns aprīlī, otram jūnijā. Mazuļi aug ātri, un pēc tam vecāki tos atstāj; pirmā perējuma muzuļi ar saviem vēlāk dzimušiem brāļiem un māsām un arī ar vecākiem sadodas sabiedrībās un dzīvo pēc tam līdz pat aizceļošanai vairāk vai mazāk ciešā vienībā. Rudenī ģimenes katru vakaru laižas uz stiebrainiem dīķiem un meklē šeit pie bezdelīgām un strazdiem kādu vietiņu gulēšanai. Vēlāk ģimenes no visas apkārtnes savienojas lielākos vai mazākos baros, kur īpatņu skaits pie upju krastiem var pieaugt līdz tūkstošiem, šādā kārtā sabiedrojušies pulki kopīgi uzsāk aizlidošanu, dienā laižas no vienām ganībām uz otrām un no viena tikko kā uzarta lauka uz otru, dodamies vienmēr tāļāk ceļojuma virzienā, kamēr iestājas tumsa, pēc kam ceļas gaisos un, skaļi saukdami, lido uz dienvidrietumiem.

Piešu cielava (Motacilla citreola)

Dzeltenā cielava (Motacilla flava)

Čipste (Anthus pratensis)

Dzeltenai cielavai (Motacilla flava) ir īsa aste un piešveidīgs nags uz pakaļējā kājas pirksta. Viņas garums caurmērā 17, platums 25, spārna garums 8, astes garums 7 centimetri. Galvas augšdaļa, piere, auss apkaime, pakausis un sprands, izņemot šauro, bālgano svītru, kas stiepjas augšpus acīm un iet līdz deniņiem, ir parusli, pārējās ķermeņa augšdaļas zaļas kā olivas, astes augšējās segas tumšākas, galvas un kakla sāni kā arī pārējās apakšdaļas, izņemot bālgano zodu, sēra dzeltenas, lidspalvas brūni melnas, astes spalvas melnas, abas malējās baltas. Acs gredzens brūni melns, knābis un arī kājas melnas. Dzeltenā cielava sastopama dažādos patstāvīgos veidos, ko daži dabas pētnieki uzskata par sugām, bet citi tikai par pasugām.

Ziemeļos dzeltenā cielava viscaurēm ir vasaras putns, kas atlido daudz vēlāk kā vagas cielavas, visagrākais aprīļa sākumā, pa lielākai daļai tikai pret šī mēneša beigām vai pat pirmās maija dienās, un augustā, vēlākais septembri, uzsāk savu ziemas ceļojumu.

čipstes (Anthinae), kas sastāda otro apakšdzimtu, ir uzskatāmas par pārējas locekļiem no dziedātājiem uz cīruļiem, un senāk tika pieskaitītas taisni pie pēdējiem. Viņu pazīmes: slaids viduklis, tievs, taisns, pie pamata šaurs, īlenveidīgs knābis.

Lielāko mūža daļu visas čipstes pavada uz zemes un tikai laikiem uzmetas kokā. Viņas ir kustīgi mundri, žigli putni, kas tek pa zemi ātriem solīšiem un viegli šūpodami asti, bet ja vajaga mērot lielākus attālumus, tad lido labi, ātri, viegli un pa lokiem, bet ja prieks dziedāt liek pacelties gaisā, tad vēcinādamas spārnus un lidinādamās liek atskanēt čiepjamam, aicināmam saucienam un skandina savu vienkāršo, bet patīkamo dziesmu, ēd kukaiņus, it īpaši vaboles, kodes, mušas, lapu utis, ari zirnekļus, tārpus un mazus ūdens dzīvnieciņus, pat smalkas sēkliņas, visu to uzlasīdamas no zemes un tikai izņēmuma gadījumos laizdamās pakaļ ga- rāmlidojošam laupījumam. Ligzdas viņas taisa uz zemes, pa lielākai tiesai no sausiem zāļu stublājiem un zāļu saknēm, ko vaļīgi savij ar citām stādu vielām un iekšā izklāj ar vilnu un matiem. Olas uz tumšas krāsas pamata uzrāda krāsā maigus, izplūdušus raibumus, kas sastāv no punktiem, plankumiem un svītriņām. Mātīte, kā liekas, perē viena pati; bet abi vecāki ļoti mīl savus bērnus. Lielākā daļa perē vairāk kā reizi gadā.

Visplašāk pazīstamā šīs dzimtas suga gan laikam būs č i p- ste (Anthus pratensis). Ķermeņa virspuses spalvas tai ir olīv- brūnas, pāi'vilktas ar vieglu olīvzaļu sarmu, izraibotas tumši brūniem, neskaidriem kātu plankumiem, astītes spalvas spilgtākas un vienādāk .krāsotas. Garums 15, platums 24, spārna garums 7, astes garums 6 centimetri.

Čipste sastopama visā Eiropas ziemeļu pusē, ari lielākā Zie- meļāzijas tiesā kā perētāju putns, bet ziemā novērojama Dienvid- eiropā, Dienvidrietumāzijā un Ziemejafrikā. Vācijā viņa ierodas sniegam kūstot, parasti jau marta sākumā, vēlākais aprīļa vidū, un uzturās līdz .novembrim, pat līdz decembrim. Viņa ceļo lieliem bariem, nereti kopā ar lauku cīruļiem, un laižas tiklab dienu, kā nakti. Pa pusei kā purva putns, tā savā dzimtenē un arī ziemas mītnēs apdzīvo ūdeņiem bagātus apvidus, vislabāk mitras, purvainas vietas; tikai ceļojumā viņa reizēm novērojama ari sausākās vietās. Tundra viņai izliekas par paradīzi.

Viņa ir visai moša, augu dienu kustas pēc iespējas slēpdamās starp zālēm un grīšļiem, neparasti žigli skraida apkārt, paceļas veikli lidodama gaisā, noskandina savu aicinājuma saucienu un pēc tam ātri laižas taisnā virzienā uz priekšu, dodamās uz citu līdzīgu vietu, bet reti kad nosēžas uz koku zariem un šeit nekad nepaliek ilgi. Viņa lido īsiem laidieniem, it kā raustīdamās vai lēkādama, it kā ar piepūiēšanos, lai gan patiesībā tas tā nav. Aicinājuma sauciens skan kā aizsmacis, smalks ,.isst", bieži tiek izsaukts ātri no vietas un tad izklausās pēc švirkstēšanas; draudzības izteiksme skan maigi kā „dvitt" vai „ce- ritt". Dziesma sastāv no dažādiem sakarīgiem īsiem dziedājumiem.

Tēviņš, tāpat kā visas čip- stes, dzied gandrīz vienīgi tikai lidojot; tad viņš spārnus vēcinādams paceļas gaisā, uzlido līdz diezgan lielam augstumam, lidinādamies vai purinādamies šeit kavējas dažus acumirkļus un pēc tam augstu paceltiem spārniem dziedādams slīd uz zemi vai arī krīt lejup ātri, spārnus sakļāvis. Dziesma dzirdama no rīta līdz vakaram un gandrīz bez pārtraukuma no aprīļa vidus līdz apmēram jūlijam. Ligzda atrodas starp grīšļiem, doņiem vai zālē uz zemes, pa lielākai daļai mazā bedrītē, vienmēr tik slepenā vietā, ka grūti atrodama. Sausi stublāji, saknītes un salmi, starp kuriem reizēm ir iepīts neliels daudzums zaļo sūnu, izveido ārējās sienas; dziļais, skaisti izveidotais ligzdas dobums izklāts smalkiem salmiem un zirgu astriem. Dējums sastāv no piecām līdz sešām 18 milimetri garām, 14 milimetri resnām olām, kas uz iepelēki balta vai neskaidri iesarkana pamata viscaurēm bieži no vietas apklātas pelēki brūniem vai dzelteni brūniem punktiem, svītrām vai ķeburiem un tās izperē trīspadsmit dienās. Mazuļi atstāj ligzdu vēl nespēdami kārtīgi laisties, bet prot tik meistariski slēpties zemajos augos, ka no lielākās daļas ienaidnieku viņi ir pasargāti. Ienaidniekam tuvojoties, vecie top ļoti bažīgi un nesaudzīgi dodas visās briesmās. Ja viss iet labi, tad pirmie bērni ir spārnos jau maija sākumā, bet otrie jūlija beigās; tomēr arī vēl augustā ir sastopami mazuļi, kas tikko kā atstājuši ligzdu.

Čipste (Anthus pratensis)

Mūsmāju lauku čipste (Anthus campestris) ir ķermeņa virspusē gaiši iedzeltenpelēka, izraibota retiem, ne visai skaidriem, tumšiem plankumiem, apakšā neskaidri iedzeltenbalta, izgreznota dažām tumšām kātu svītrām; augšpus acs stiepjas gaiši iedzeltena svītra; spārniem divas iedzelteni baltas joslas. Mazuļiem ķermeņa virspuse tumšāka, katra spalva ar iedzeltenām malām, apakšā pie guznas stipri izraibota plankumiem. Garums 180, platums 280, spārna garums 83, astes garums 66 milimetri.

Lauku čipstes izplatības apgabals aizņem visu Eiropu, izņemot vistālākos ziemeļus tundrā.

Cīruļi (Alaudidae) ir drukna auguma zvirbuļputni ar lielu galvu, īsu vai vidēji garu un dažāda resnuma knābi, diezgan zemēm kājām un vidēji gariem pirkstiem.

Lai gan cīruļiem ir priekšstāvji visās pasaules daļās, tomēr viņi apdzīvo visvairāk Veco pasauli. Klaji apgabali, gan apstrādāti lauki, gan atmatas, gan tuksneši, gan arī stepes pieder pie viņu dzīves vietām. Āzijas stepēs viņi ir tie, kas šo, bieži tik vientuļo apgabalu pilda ar dziesmām un skaņām. Vienas sugas pāri dzīvo tuvu kaimiņos viens otram, un kopējā dziesma pavasarī katrā dienas laikā pilda ceļotāja ausi. Viens no viņiem ir redzams lidinājāmies vienmēr pie debesīm, lai arī viņu būtu iztramdījuši tikai garām ripojošie rati vai arī jātnieks, garām steigdamies. Visi ziemeļu zemju cīruļi ir gāju vai vismaz klejotāju putni, ceļš neiet tāļu un uzturēšanās svešumā ilgst vienmēr tikai īsu laiku. Viņi pieder pie pirmiem putniem, ko atved pavasaris, un uzturās pie mums līdz vēlam rudenim.

Cīruļi ir labākie tecētāji starp zvirbuļputniem, bet arī lido- jiens viņiem atšķiras ar lielu dažādību. Steidzoties viņi lido ātri un pa līku līniju, kas sastāv no plašiem lokiem; turpretī dziedot viņi spārnus vēcinādami ceļas taisni augšup vai arī, aprakstīdami plašas vītveidīgas līnijas, lido debesīs, no kurienes sākumā grimst lejup lēnam slīdēdami, līdz beidzot ar pilnīgi sakļautiem spārniem pēkšņi drāžas stāvus zemē kā nedzīvi priekšmeti. Viņi ir moši, reti kad mierā, drīzāk arvienu kustīgi, zināmā mērā pat nerimstīgi.

Cīruļu barība sastāv no kukaiņiem un augu vielām. Vasarā viņi pārtiek no vabolēm, maziem tauriņiem, sienāžiem, zirnekļiem un viņu kāpuriem; rudenī un ziemā viņi ēd labības graudus, augu sēklas, pavasarī kukaiņus un svaigas augu vielas, it īpaši labības asnus. Graudus viņi aprij ar visu čaulu un tādēļ knābj arī smiltis un mazus akmentiņus, kas veicina barības sasmalcināšanu. Dzeršanai viņiem noder rasa uz lapām; bet viņi var ilgāku laiku iztikt bez ūdens, tanī arī nemazgājas, bet iet putekļu vannās.

*

Lauku cīrulis (Alauda arvensis) iezīmējas ar samērā smuidru augumu, mazliet smaiļveidīgu, diezgan īsu knābi, vidēji gariem, smailiem spārniem, ar vidēji garu ierobotu asti un vārīgām kājām ar diezgan gariem pirkstiem. Ķermeņa garums 18 centimetru, platums 30 cm, spārnu garums 10 cm, astes garums 7 cm. Ķermeņa augšdaļu spalvas ir zemesbrūnā krāsā, apakšdaļu spalvai pelēcīgi baltas, spārni un astes spalvas melni brūnas. Lauku cīruļa dzimtene ir visa Eiropa, sākot ar Norvēģijas ziemeļiem, un visa Vidusāzija, Ziemā viņš ncceļo līdz Ziemeļafrikai un Dienvidindijai. Austrumeii'opas un Ziemeļāzijas stepēs viņam piebiedrojas mazliet lielākais Sibirijas cīrulis (Alauda sibirica).

Lauku cīrulis ir mūsu pavasara vēstnesis, jo ierodas pie mums jau taī laikā, kad sniegs vēl tikai kūst, dažreiz pat februāra sākumā; mēneša beigās tas parasti ir jau izraudzījies sev dzīves vietu, pie kuras turas visu vasaru un tikai vēlā rudenī uzsāk savu ceļojumu atpakaļ uz dienvidiem, kas to aizved līdz Dienvideiropai. bet gan nekad tāļāk par Ziemeļafriku.

Viņš lido lieliski un, skatoties pēc vajadzības, ļoti dažādi: steigā viņš kustas uz priekšu plašos lokos, gan pievilktiem spārniem, gan švirkstošiem spārnu vēzieniem, kamēr dziedot tas paceļas augstāk un augstāk, it kā šūpodamies, visiem pazīstamā kārtā lēni un vienmērīgi spārnus kustinādams. Uz zemes lauku cīrulis labprāt izvēlas atklātas vietas un tādēļ nometas uz ciņiem, maziem uzkalniņiem vai akmeņiem, dažreiz arī kāda koka vai krūma galotnītē vai staba galā; šis iemīļotās vietas viņš tad apmeklē arvien no jauna ar lielu neatlaidību. Aicinājuma sauciens ir tīkami skanošs „gerr" vai ,.gerrell", kuram seko gaišs svilpjošs „tritt" vai „ti". Pie ligzdas uztverams dzidrs ,,titri", dusmās atskan čirkstošs „šerrerererr." Savu vispārpazīstamo dziesmu, kas aizgrābjošā kārtā atdzīvina kā līdzenumos tā kalnainos apvidos laukus un pļavas, pat purvus, ja tie nav pārāk slapji, lauku cīrulis uzsāk, kolīdz ieradies, un turpina to pa visu perēšanas laiku. Gaismai tikko svīstot, viņš to sāk un beidz tikai krēslai pār zemi nolaižoties. Viņš sāk to atkal un atkal no jauna, neskaitāmas reizes no zemes paceldamies. Dziesma gan sastāv tikai no nedaudziem gaišiem, dzidriem un stipriem toņiem, bet toties no neskaitāmi daudzām šo toņu rindām, kuras skan te trallinoši un virmojoši, te atkal gaiši svilpojoši. Iespaidu bagātību vēl pavairo tas apstāklis, ka katrs dziedātājs savā izpildījumā ieliek vislielāko dažādību, un atsevišķi meistari kuplina vēl visu ar pakaļdarinājumiem no citu putnu dziesmu daļām. Pat mātītes vītero, un jaunie tēviņi izmēģina savas rīkles jau dažas nedēļas pēc ligzdas atstāšanas.

Ligzdas atrod bieži jau marta sākumā, parasti labības laukos un pļāvās, bet gan arī papuvēs uz mazām saliņām, kas apaugušas ar zāli un grīsli, bet citādi cieši ūdens ieslēgtas. Mazo padziļinājumu, kurā atrodas ligzda, vajadzības gadījumā izrok cīruļu pāris pats vai vismaz paplašina un noapaļo. Tad mātīte to, tēviņam piepalīdzot, diezgan trūcīgi izklāj ar veciem rugājiem, sāles kušķiem, maigām saknītēm un stiebriņiem, varbūt noapaļo vēl visu ar pāris zirgu sariem, Dējums sastāv no 5- 6 olām, kuru garums 22 mm, platums 15 mm un kurām uz zaļgandzeltena vai baltsārta pamata daudz nevienādu punktiņu un lāsīšu pelēkbrūnā vai pelēkā krāsā. Perē abi, kā tēviņš tā mātīte pamīšus, un pēc piecpadsmit dienām izšķiļas mazuļi, kas atstāj ligzdu tad. kad spējīgi skriet. Tikko jaunie palikuši patstāvīgi, vecie uzsāk otrreiz perēt, un, ja vasara ir laba, izved bērnus arī vēl trešo reizi.

Visi mazie četrkājainie plēsēji, sākot ar mājas kaķi vai lapsu, un beidzot ar zebieksti, cirslīti vai racējpeli, tāpat lījas, kraukļi, trapes un stārķi vajā cīruļbērnus, bet bezdelīgu vanags, vanadziņs un zvirbuļvanags arī vecos. Lauku cīruļu skaits, zemes kultūrai attīstoties, tomēr neiet vis mazumā, bet pieaug.

*

Cekulainais cīrulis (Galerita cristata) raksturo ģin- tu, kurai tāds pat nosaukums (Galerita) un kuras locekļu kopējās pazīmes ir padruknais ķermenis un spalvu pušķītis virs galvas. Par spalvu krāsu ir grūti ko noteiktu sacīt, jo cekulainais cīrulis ir ļoti dažāds. Vācijā dzīvojošie šīs sugas piederīgie ir virspusē uz sarkanīga mālkrāsas pamattoņa tumšbrūni, apakšdaļas palsas, uz krūtīm un sāniem ar tieksmi pāriet sarkanumā, uz guznas un krūtīm izrotāti platām izbalojušām švīkām, spārni tumšbrūni, meln- brūnās astes spalvas ar apmalīti, malējām abām ārmalas vēdeklis rūzgani sarkans. Acis tumši brūnas, knābis raga brūngans, knābja apakšdaļas pamats un kājas raga dzeltenas. Garums sasniedz 180 mm, apkārtmērs 830 mm, spārna garums 95 mm un astes — 65 mm. Mūsu cekulainais cīrulis apdzīvo gandrīz visu Eiropu, izņemot galējos ziemeļus un ievērojamu daļu no Āfrikas; viņš sastopams dienvidos biežāk kā Cekulainais cīrulis (Galerita crist ata) ziemeļos, bet arī Vācijā izplatās ar katru gadu vairāk, sekodams galvenajām kalnu pārejām un parādīdamies tur, kur viņa agrāk nebij. Vācijā viņš dod priekšroku cilvēku tuvumam, nāk iekšā sādžās un pilsētās un pārvēršas par diedelnieku, kas ubago pēc virtuves atliekām un atkritumiem.

Žubes

Mūsu žubītei par godu mēs kādu putnu dzimtu, pie kuras pieder daudz simtu sugu un kura izplatīta pa visām zemes daļām, izņemot Austrāliju, saucam par žubīšu dzimtu jeb žubēm (Fringil- iidae). šo putnu knābis ir konusveidīgs, dažāda resnuma, pie pamata apņemts no labi saredzama izciļņa; knābja augšdaļa ir bieži drusku garāka par apakšdaļu un vāji āķveidīgi saliekta pār pēdējo, izņēmuma gadījumos abas daļas krustojas.

Visas žubes ir ļoti veiklas skrējējas jeb pareizāk lēkātājas, labas lidotājas un pa lielākai daļai patīkamas, dažas no viņām pat brīnumlabas dziedātājas; viņu maņas ir ļoti labi attīstītas un tādēļ šie putni spēj labi izmantot visdažādākās vietas. Daudzi no tiem dzīvo saticīgi sabiedrībās tikai rudenī un ziemā, turpretim perēšanas laikā niknas cīņas nekad neizbeidzas, šīm cīņām pamatā vienmēr ir tikai greizsirdība; maizes naids, lai gan nav viņām svešs, tomēr sevišķi tās neuzbudina. Visdažādāko augu sēklas, bet vasaras vidū kukaiņi ir viņu barība; kukaiņi ir arī galvenā kārtā mazuļu barība; abu šo barības veidu reti kad trūkst, bet ja nu tas tiešām atgadas, tad kopēja nelaime — bads — tos apvieno.

.

Dadzītis (augšā), žubīte apakšā

Klinšu ērglis

Pirmā še piederošā apakšdzimta ir stērstes (Emberizinae), ģintām bagāta un ļoti viengabalaina grupa. Stērstu galvenais vairums pieder zemes lodes ziemeļu daļai un pa lielākai tiesai dzīvo zemos krūmājos vai niedrājos. Kā savienojošo locekli starp cīruļiem un žubēm var uzskatīt sniedzes (Plectrophanes). Viņu iezīmes ir spēcīgas, staigāšanai piemērotās kājas, kuru pakaļējais pirksts ir apbalvots ar sev līdzīga garuma piesi. Laplandes sniedzēm (Plectrophanes lapponicus) galva, žods un pakakle ir melnā krāsā, pārējās ķermeņa virspuses daļas ir apklātas ar melniem spalvu kātu plankumiem, kakla sāni un ķermeņa apakšpuse ir baltā krāsā. Ķermeņa garums ir 16 cm., platums 27 cm., spārna garums 9 cm. un astes garums 6 cm.

Laplandes sniedze ir tundras bērns; viņas izplatības apgabals aizņem Jaunās un Vecās pasaules ziemeļus. Ziemā no šejienes viņa ceļo uz dienvidiem tik tāļu, cik tas vajadzīgs, bet jau Vācijā parādās tikai izņēmuma gadījumos un vēl tāļāk uz dienvidiem augstākais kā nomaldījies lidonis, un tiklīdz var, tūliņ atgriežas atpakaļ savā nemīlīgajā dzimtenē. Te viņa visās vietās ir bieži sastopama un apdzīvo tikpat labi ieiejas kā augstienes; sevišķi tā mīl vietas, kur pundurbērzs izveido zemes segu.

Radniecīgā sniedze (Plectrophanes nivalis) ziemā ir sniega baltā krāsā, bet kakla pakaļpuse, pleci, spārnu lidspalvas un četras vidējās astes spalvas ir melnas, turpretim viena galvas priekšējā un pakaļējā daļa kā arī ausu apkaime ir rūzganā kanēļbrūnā krāsā. Apmēram tās pašas zemes, kuras apdzīvo Laplandes sniedze, ir arī sniedzes dzimtene. Viņas izplatības apgabals ir plašāks, bet perēšanas apgabals aprobežotāks nekā pirmai. Viņa apdzīvo tundru tik tāļu uz ziemeļiem, cik vien tā, kaut uz dažām nedēļām, atbrīvojas no' sniega, tā tad vienmēr tuvākos kaimiņos ar mūžīgo sniega segu. Viņas ziemas ceļojums to aizved līdz Dienvidvācijai, dažreiz pat vēl tāļāk uz dienvidiem. Āzijā līdz Dienvidsibirijai un Vidusķīnai, Amerikā līdz Savienoto Valstu vidus daļai. Kalnu nogāzes un klinšaini kalni ir viņu dzīves vietas.

*

Pie stērstu (Emberiza) ģints pieder arī mūsu kārklu stērste jeb kārklu zvirbulis (Emberiza schoeniclus). šī putna galva, zods un pakakle līdz guznas vidum ir melnā krāsā, ūsu svītra, kaklu apņemošā pakauša lenta un ķermeņa apakšpuse ir baltā krāsā, muguras virspuse un pleci no peiēkas līdz melni brūnai krāsai un to spalvu sānu maliņas ar patīkamu rūzganbrūnu zīmējumu; spārni brūni melni, stūres spalvas melnas. Ķermeņa garums sniedzas līdz 160 mm, platums 230 mm, spārna garums 75 mm un astes garums 55 mm. Viņu izplatības apgabals apņem visu Eiropu un Austrumāziju.

Starp šīs ģints pārējām mūsu sugām vispirms jāmin smagā un neveiklā lielā stērste (Emberiza miliaria). Viņas ķermeņa garums ir 19 cm, platums 29 cm, spārna garums 9 cm un astes garums 7 cm.

Biežāka, tomēr tikai nedaudz vairāk izplatīta ir dzeltenā stērste (Emberiza citrinella). Tās ķermeņa garums ir 170 mm, platums 270 mm, spārna garums 85 cm/astes garums 70 mm. Galva, kakls un ķermeņa apakšpuse ir skaisti spilgti dzeltenā krāsā, muguras virspuse un pleci palsi rūzgani brūnā; ķermeņa sānu apakšējās daļas spalvas ir ar tumši brūnām, virsējās ar platām, melnām spalvu kātu svītrām, astes spalvas un lidspalvas ir melni brūnas.

Visu vasaru var sastapt mūsu vispār pazīstamās dzeltenās stērstes pa pāriem vai arī to mazuļus mazās sabiedrībās. Ar pavasara atnākšanu vecāki stājas pie vairošanās. Ligzdu taisa no rupjiem, pa pusei jau sadēdējušiem augu stumbriem, zāles salmiem un sausām lapām; tās iekšpuse ir izklāta zāles salmiem un zirgu matiem; parasti ligzdu var atrast jau marta mēnesī; viņa ir novietota starp stumbriem vai bieziem zariem un vēlākais jau aprīļa sākumā satur pirmo dējumu. Tas sastāv no 4—5 olām. Pēdējās ir 21 mm garas, 15 mm resnas, smalku čaulu, netīri baltā vai iesarkanā krāsā ar tumšiem, raibiem plankumiem; perē abi vecāki pārmaiņus kā .arī abi kopīgi rūpējas par mazuļiem. Izdevīgos gados viņi perē divas, nereti arī trīs reizes. Pa perēšanas laiku tēviņš ir ļoti modrs, dzied no agra rīta līdz vēlam vakaram savu vienkāršo no 5—6 gandrīz vienādiem toņiem sastāvošu dziesmiņu, kura nobeidzas oktāvu augstāk ar drusku stieptu noslēguma skaņu. Putns dziedot sēd uz kādas brīvas zara galotnes un cilvēku pielaiž sev ļoti tuvu, tā kā putna kustības var ļoti viegli novērot.

Pēc mazuļu izvadāšanas salasās barcs veci un jauni putni un vispirms skraida apkārt mazā apgabalā, savienojas arī ar cīruļiem un žubēm, pat ar meža strazdiem. Bargās ziemās mūsu putns ir spiests lūgt barību no cilvēkiem un bariem nāk, bieži kā labi ieredzēts vai mazākais ciests viesis, lauksaimnieka sētā, bet nākošā pavasarī atgriežas atpakaļ uz savu dzīves vietu, šur un tur dzelteno stērsti ķer ar sevišķas ēsmas palīdzību; tomēr plēsēju starpā tai ir nesalīdzināmi bīstamāki ienaidnieki nekā cilvēks.

Pazīstamāka par dzelteno stērsti ir dārza stērste (Emberiza hortulana). Viņas garums ir 16 cm, platums 26 cm, spārna garums 8 cm, astes. garums 7 cm. Galva, kakls un guzna ir nespodrā, pelēkzaļganā krāsā; ķermeņa apakšdaļa ir rūzgansarkana, virspuse rūzganbrūna.

Nākošā vairāk simtu sugu aptverošā apakšdzimtā apvienosim visas ž u b e s (Fringillinae) šaurākā nozīmē.

žubīte (Fringilla coelebs) ir visur tik pazīstama, bez tam redzama arī uz mūsu krāsainajām dziedātāju putnu tabulām, ka tuvāks viņas krāsas apraksts būtu lieks. Ķermeņa garums ir 165 mm, platums 270 mm, spārna garums 88 cm un astes garums 75 mm. Izņemot ziemeļu zemes, visā Eiropā žubīte ir parasta parādība, bet vasarā dienvidos sastopama tikai kalnos. Bez tam viņa apdzīvo dažas Āzijas daļas un ziemā atsevišķi putni parādās arī Ziemeļafrikā.

Vācijā ir maz apgabalu, kuros žubīte nebūtu sastopama lielos daudzumos. Viņa apdzīvo skuju un lapu koku plašos mežājus, kā arī lauku birzes, koku apstādījumus vai dārzus un izvairās tikai no purvainiem, slapjiem apgabaliem. Viens pāris dzīvo cieši blakus otram; bet katrs kaislīgi aizstāv ieņemto apgabalu un no tā aizdzen katru iebrucēju. Tikai kad perēšanas laiks jau ir garām, atsevišķi pāri salasās lielos baros un pieņem klāt arī citas žubes un stērstes; pamazām bari pieaug ļoti lieli un nu kopā klejo apkārt. Septembra sākumā ceļotpriecīgie putni salasās pulciņos; oktobri jau ir izveidojušies bari un mēneša beigās tie jau pazūd; tikai nedaudzi tēviņi pārziemo dzimtenē. Bari apmetas Denvideiropas un ziemeļrietumu Āfrikas kalnos un lejās, laukos un dārzos, krūmos un dzīvžogos, vārdu sakot, tie visur ir atrodami, visur bieži sastopami, bet vienmēr sabiedrībās, par zīmi, ka te tie nav dzimtenē, bet dzīvo tikai kā ziemas viesi. Kad dienvidos sākas pavasaris, viņi ātgriežas atpakaļ dzimtenē. Ziemas uzturēšanās vietās vēl kādu laiku dzird tēviņu skaļo, spēcīgo pogāšanu, bet jau marta sākumā, vietās, kur ziemas viesu bija simtiem tūkstošu, tie pazūd līdz pēdējai mātītei, žubītes ceļo, mazākais atgriežoties dzimtenē, atsevišķos baros, tēviņi pa- priekšu un mātītes pusmēnesi vēlāk. Reti gadas, ka abi dzimumi pastāvīgi dzīvotu kopā un tā tad ari kopā ceļotu. Labā laikā tēviņi Vācijā parādas jau gandrīz februāra beigās; galvenā masa atgriežas martā un atpakaļpalikušie tikai aprīlī. Katrs tēviņš uzmeklē veco dzīves vietu un ilgu pilns gaida savu draudzeni. Kad arī tā ierodas, tūliņ abi ķeras pie ligzdas taisīšanas. Vēl koki nav pilnīgi salapojuši, bet jau pirmā perējuma šūpulis mēdz būt gatavs.

Ligzda pati ir mākslas celtne, tā ir gandrīz bumbai līdzīga, tikai virsū nogriezta. Viņas biezās ārējās sienas ir celtas no zaļām sūnām, maigām saknītēm un salmiņiem un no ārpuses vēl apvilktas tā paša koka ķērpjiem, uz kura ligzda atrodas. Mātīte dēj 5—6 mazas olas, 18 mm garas, 14 mm resnas; plānā, bāli zilganzaļganā čaula mēdz būt apklāta dažāda lieluma bāli iesarkani brūniem vai melni brūniem punktiem, kuru forma un zīmējums ir ļoti mainīgi. Perēšana ilgst 14 dienas; galvenā kārtā perē mātīte, tēviņš to apmaina tikai tik ilgi, cik ilgi mātītei ligzda jāatstāj, lai sameklētu barību. Mazuļus vecāki izaudzina lielus, barojot vienīgi tikai ar kukaiņiem, ari pēc izlaišanas no ligzdas mazuļi vēl atrodas vecāku aizgādniecībā, tomēr ātri pierod sagādāt paši sev barību. Nevarīgie mazuļi izdod dīvaini skanošu kliedzienu, pieauguši — līdzīgu vecāku aicinājuma skaņai. Dažas dienas pēc bērnu izvadāšanas, vecāki stājas pie otra perējuma. Bērnus abi vecāki ļoti mīl. Viņi žēli kliedz, ja ienaidnieks tuvojas ligzdai, un savas bailes izsaka ar saprotamiem žestiem.

žubīte ir mundrs, dzīvs, izveicīgs un gudrs, bet ari straujš un ķildīgs putns. Gandrīz visu dienu tas kustas un tikai pusdienas lielākā karstumā top drusku mierīgāks. Uz zariem sēdēdams tas ķermeni tur stāvus, uz zemes — vairāk horicontāli; pa zemi tas staigā pa pusei lēkādams, pa pusei skriedams, pa zariem — labprāt sānu virzienā; lielus atstatumus tas nolido ievērojamā augstumā, mazus — zemu, gaisā aprakstīdams ātras un graciozas, lēzenas viļņveidīgas līnijas; katru reizi pirms apsēšanās tas acumirkli plivinās gaisā. Viņa aicnājuma skaņa ir pazīstamais „pink" jeb „fink", kurus ļoti dažādi uzsverot iegūst dažādas nozīmes. Lidojot žubīte biežāk nekā „pink" izdod apspiestu, īsu „gipp, gipp"; no briesmām tā brīdina ar šņācošu „ziī", kuru ievēro arī citi putni; pārošanās laikā tā čivina, neskaidrā laikā tarkšķina. Dziesma sastāv no 1—2 kārtīgi noslēgtiem pantiņiem, kurus tā vienu pēc otra ļoti bieži, ātri un ar lielu izturību atkārto un dažādi loka.

Tuvākais žubītes radinieks ir ziemas žube (Fringilla mon- tifringilla). Ķermeņa garums ir 160 mm, platums 260 mm, spārna garums 90 mm un astes garums 66 mm. Galva, pakausis, muguras virspuse, vaigi un kakla virsējās daļas sāni ir dziļi melnā un zilgani spīdošā krāsā, guznas vidus daļas spalvas tīri baltas, sānos melnas, pakakle un krūtis ar iedzeltenu sarmojumu, zods, knābja pamats un vēdera sāni iedzelteni balti, pie tam vēdera sāni ir ar melniem plankumiem.

Ziemas žubes izplatības apgabals stiepjas pār vecās pasaules ziemeļiem no 59. platuma grada tik tāļu uz polu, cik sniedzas koki. No šejienes viņa ziemā izklīst pa visu Eiropu līdz Spānijai un Grieķijai vai Āzijā līdz Himalajiem, un šinīs ceļojumos ļoti bieži nonāk arī pie mums. Jau gandrīz augustā ziemas žubes sāk lasīties baros; tuvākos mēnešos skraida apkārt pa savas dzimtenes dienvidus apgabaliem un tad pakāpeniski ceļo uz dienvidiem. Vācijā viņa pa- rādas jau septembra beigās, Spānijā — dažas dienas vēlāk, tomēr ne tik bieži un noteikti kā pie mums.

Dzimtenē ziemas žubes apdzīvo skuju koku mežus, sevišķi tādus, kur aug pa starpām arī bērzi, vai pat bērzu mežus, tomēr līdzīgos apstākļos nekad nav sastopamas tik bieži kā mūsu žubītes, bet bieži pat tik reti, ka tās ilgi jāmeklē.

*

Mūsu zaļulītis (Ligurinus chloris) ir zaļulīšu (Ligurinus) ģints priekšstāvis un raksturojas ar spēcīgu ķermeņa būvi un pie malām asšķautnainu knābi. Viņa ķermeņa garums ir 125 mm, platums 260 mm, spārna garums 38 mm, astes garums 60 mm. Valdošā krāsa ir patīkama olīvdzeltenzaļa; zods un pakakles augšējā daļa ir dzīvāka un vairāk dzeltena, ausu apkaime, pakausis, muguras lejgals, astes virspuses segspalvas un sāni ir neskaidrā pelnu pelēkā krāsā, krūšu apakšējā daļa, vēders, astes apakšējās daļas segspalvas un spārnu malas ir dzīvā citrondzeltenā krāsā. Izņemot Eiropas ziemeļu apgabalus zaļulīša netrūkst nekur šinī zemes daļā un tik bieži sastopams tas ir arī Ziemeļrietumafrikā un Mazāzijā līdz Kaukazam.

Tikai ceļojumā zaļulītis sadodas lielos baros ar radniecīgiem putniem, kā žubītēm, lauku zvirbuļiem, dzeltenām stēi'stēm, kaņepju putniņiem un citiem. Citādi tas dzīvo pāriem vai ģimenēs. Viņš izvēlas kādu mazu birzīti vai dārzu par dzīves vietu, izmeklē kādu biezi nolapojušu koku guļas vietu un no šejienes klejo apkārt meklēdams barību. Pa dienu to galvenā kārtā redz uz zemes, kur tas uzlasa visādas sēklas. Lidojuma sākumā tas izdod savu parasto aicinājuma skaņu, īsu „čik" vai „ček", kuru tas dažreiz vairākas reizes atkārto. Maiguma skaņa ir neparasti lēns, tomēr vienmēr tāļu dzirdams „cvui" vai „švunš. To pašu skaņu parasti pavada mierīga skaļa svilpšana.

Dažādu, arī indīgu augu sēklas, bet sevišķi eļļainās, kā rapšu, idru, sinepju, kaņepju un citas līdzīgas sēklas sastāda viņa barību. Viņš tās uzlasa no zemes, līdzīgi žubītei, un tikai kad dziļais sniegs apsedz viņa galdu, tas mēģina sēklas izkasīt, ēd paegļa un sermūkša ogas vai arī pārkož skabaržu riekstiņus, lai iegūtu kodolu. Apgabalos, kur kultivē kaņepes, viņš dažreiz top ļoti kaitīgs; bez tam par apgrūtinājumu tas kļūst arī sakņu dārzos, tomēr ar nezāļu sēklu uz- lasīšanu un apēšanu tas atnes vairāk labuma nekā zaudējumu.

Zaļulītis mēdz perēt divreiz gadā, labās vasarās arī trīs reizes. Ligzdu zaļulītis ierīko kokos vai augstos dzīvžogos, starp stipriem žuburiem vai cieši* pie stumbra. Apriļa beigās var atrast pirmo dējumu, jūnijā — otro, un, ja putni perē arī trešo reizi, tad augusta sākumā trešo dējumu. Tas sastāv no 4—6 olām, 20 mm garām un 15 mm resnām; olas ir ļoti uzpūstas, plānu un gludu čaulu, zilgani baltā vai sudrabainā pamatkrāsā, un to gali, sevišķi strupjie, ir apklāti ar bāli sarkaniem, skaidri izteiktiem vai saplūdušiem plankumiem un punktiņiem. Mātīte perē viena pati un uz ligzdas sēž ļoti cieši; pa to laiku tēviņš viņu baro. Apmēram 14 dienās mazuļi jau ir izperēti. Abi vecāki ņem dalību mazuļu audzināšanā.

*

Ķīvuļus (Carduelis) raksturo garš, tievi smailots. augšpusē viegli izliekts knābis, īsiem pirkstiem kājas un samērā gari spārni. Mūsu ķ ī v u l i s (Carduelis spinus) ir galvas virspusē, pakausī, pie smakra un pakakles augšdaļā melns, uz kakla mugurpuses un pleciem dzeltenzaļš, tumšām gareniskās svītrām, uzaču svītriņa, vaigi, pakakle, kakla sāni, guzna un krūtis ir skaisti olīvdzelteni, vēders un sāni gandrīz balti. Mātītei galvas virsus spalvas un vidukļa virspuses spalvas ir zaļganbrūnas, ķermeņa apakšpusē netīri baltas, ar tumšiem kātu plankumiem. Putna garums ir 120 mm, platums 220 mm, spārna garums 55 mm, astes garums 45 mm.

Ķ ī v u ļ a izplatības apgabals apņem visu Eiropu un Āziju, ciktāl tā apklāta mežiem; uz ziemeļiem tas sastopams līdz Norvēģijas vidus platumiem. Vācijā ķīvulis ir klejotāju putns; ziemeļu zemēs tas ir gāju putns un tad nonāk bieži pie mums, lai meklētu patvērumu pa ziemas laiku. Dažās ziemās tas tūkstošiem lielos baros parādās sādžās vai viņu tuvumā; citās ziemās turpretim tur tikko redz kādus atsevišķus putnus. No apgabaliem bez kokiem tas izvairās un parasti uzturās koku lapotņu augstākajos zaros.

Ķīvulis, kā Naumanns saka, „ir vienmēr mundrs, veikls un draisks, tur savas spalvas arvien kārtībā, ātri kustas šurp un turp, groza ķermeņa pakaļkāju uz vienu un otru pusi, lēkā un kāpelē lieliski, var karāties līgojošos zaros ar muguru uz leju, pa taisni stāvošiem tieviem zariem tas neparasti ātri var lēkāt un šinī ziņā nepaliek pakaļ zīlītēm. Viņš sēž uz zariem visai dažādi, un nekur tas nesēd ilgi uz vietas, ja vien neēd. Arī pa zemi tas lēkā viegli un ātri, kaut gan, cik vien iespējams, tas mēģina no zemes izvairīties." Ķīvulis ir bezviltīgs un paļāvīgs, sabiedrisks, bikls, miermīlīgs un zināmā mērā arī vieglprātīgs, vismaz ātri aizmirst savas brīvības zaudējumu. Kā istabas putns viņš ļoti ieteicams.

Ķīvuļa barību sastāda dažādas sēkliņas, sevišķi koku sēklas, jauni pumpuri un lapas, pa perēšanas un bērnu audzēšanas laiku arī kukaiņi. Mazuļus tas baro vienīgi ar kukaiņiem, sevišķi to kāpuriem, lapu utīm un tā tālāk; drīz pēc izvešanas vecie putni mazos ieved dārzos un augļu koku stādījumos, jo tie ir bagātāki kukaiņiem, nekā dziļāki meži.

Visai plaši pazīstamo dadžu putniņu jeb dadzīti (Carduelis elegans) raksturo ļoti izstiepts un smails knābis, kā arī raibs un irdens spalvu ģērbs, šaura lenta ap knābi, mutes kakti, galvas virsus viducis un pakausis ir dziļi melnā krāsā, piere, vaigu pakaļdaļa un pakakle ir spilgti karmīnsarkanas, deniņi un vaigi balti,' pakauša lej gals, pleci un mugura dzeltenbrūni, rīkle, muguras pakaļgals un pārējā ķermeņa apakšdaļa balti, lidspalvas dziļi melnas, no apakšas tumšpelēkas, mazās spārnu virsu segspalvas dziļi melnas, vidējās un lielās segspalvas spilgti dzeltenas, astes spalvas dziļi melnas. Acs ir rieksta brūna, knābis sarkanbalts, galā melns, kājas zilganā gaļas krāsā. Abu dzimumu putni viens otram pilnīgi līdzīgi. Putna ķermeņa garums ir 13 cm, platums 22 cm, spārna garums 7 cm, un astes garums 5 cm.

Sākot no Viduszviedrijas dadzīti sastop visā Eiropā, tāpat uz Kanariju salām, Madeirā, Ziemeļaustrumafrikā un lielākā Āzijas daļā, no Sirijas līdz Sibirijai. Dažos apgabalos viņš ir rets, citos viņu redz neskaitāmos baros. Vācijā viņš sāk sapulcēties baros rudens sākumā un tad dažreiz klejo apkārt pulkiem pa vairāk simtu putnu katrā. Lielie bari pret ziemas vidu sadalās vairākos pulciņos, kuri tad nedēļām ilgi paliek kopā. Par dadzīšu perēšanas vietām jāuzskata apgabali, kur valda lapu meži vai arī tiek audzināti augļu koki. Meža iemītnieks stingrākā nozīmē dadzītis nav, jo laprātāk nekā mežos viņš mēdz apmesties dārzos un parkos, ielās, pļavās un līdzīgās vietās, un te ierīko ligzdas.

Dadžu putniņš ir visai piemīlīgs, nemierīgs, veikls un viltīgs; viņš izturās arvien ļoti graciozi. Būdams īsts koku putns, viņš tikai nelabprāt nolaižas uz zemi un te kustas diezgan neveikli; turpretim pa kokiem viņš kāpelē kā zīlīte, karājas kā ķīvulis no apakšas vistievākajos zariņos un strādā šādā stāvokli minūtēm ilgi. Viņa lidojums ir viegls un ātrs, viļņveidīgs, kā lielākai žubju daļai, un tikai tad putns slīd bez spārnu vēcināšanas, kad grib nolaisties. Atpūtai viņš labprāt izvēlas koku vai krūmu augstākās galotnes, bet nekad nesēd ilgi uz vienas vietas, jo arvien tas ir nemierīgs. Viņa aicinājuma sauciens skan kā viņa vārds „cigli" vai „pikelnīt" un „pikelnik ki kleia"; šo saucienu putns izdod kā sēžot tā skrejot. Maigu „mai" tas lieto kā brīdinājuma saucienu, kamēr skarbs ,.rārā- rārā" ir nepatīkama uztraukuma zīme. Mazuļi sauc „cif līci, ci-'. Tēviņš arī dzied, kaut gan šīs dziesmas atsevišķie toņi nevar skaņā un pilnībā līdzināties kaņepju putniņa dziesmai; tomēr dziesma ir skaļa un patīkama, ar daudz pārmaiņām un tik jautra, ka putnu mīļotājs dadžu putniņu arī viņa dziesmas dēļ tur lielā godā. Gūstā dadzītis dzied gandrīz visu gadu; brīvē viņš klusē tikai pa spalvu mešanas laiku un lietainā laikā.

Dadzīša barība sastāda dažādas sēkliņas un auglīši, kā bērzu, alkšņu un ne mazākā mērā dažādu dadžu auglīši, kāpēc tur, kur aug dadži un līpdadži, var cerēt viņu pamanīt. „Nekas nav jaukāks," saka B o 11 e, „kā redzēt dadzīšu baru jau sausos dadžu stublājos lēkājam un no baltajām dadžu galviņām izknābjam sēkliņas. Tad ir tā,_ it kā šie augi ziedētu pa otram lāgam un būtu izgreznoti daudz krāšņākiem ziediem nekā pirmo reiz." Putns parādas uz dadžu pudura, veikli pakaras vienā dadža galviņā un nu rosīgi strādā ar garo smailo knābi, lai iegūtu noslēptos sēklu graudiņus. Vasarā viņš ēd arī kukaiņus un ar tiem izaudzina arī savus mazuļus. Tā viņš atnes labumu katrā gada laikā, iznīcinot kaitīgās nezāles tāpat kā kukaiņus.

Mūsu kaņepju putniņa (Carduelis cannabina) piere un acu apgabls ir brūni iedzelteni balts, pakausis skaisti karmīnsarkans, galvas sānu pakaļējā puse un kakls pelnu pelēki, ar iesarkani dzeltenām svītrām, muguras pakaļējā puse un pleci kanēļbrūni, muguras sāni balti brūngani, muguras lejgals netīri balts; rīklīte un pakakle ir brūngan. balti ar tumšpelēkām svītrām un gariem plankumiem, krūšu vidus, vēders un astes apakšējās segspalvas ir baltas, krūšu sāni dzīvā karmīnsarkanā krāsā. Ķermeņa garums ir 130 mm, platums — 230 mm, spārna garums 73 mm, astes garums 55 mm. Kaņepju putniņš apdzīvo visu Eiropu, Mazāziju un Siriju, ceļojumos parādas arī Ziemeļafrikā, reti arī Ēģiptē. Vācijā visur viņš ir sastopams bieži, visbiežāk laikam tomēr kalnainos apgabalos. No augstiem kalniem viņš izvairās, tāpat arī no plašiem mežājiem.

Starp mūsu žubēm kaņepju putniņš pieder pie vispiemīlīgā- kiem un patīkamākiem putniņiem, neierēķinot viņu dziedāšanas mākslu, kura tam uzliek vismīļākā istabas putniņa zīmogu. „Ka- ņepju putniņš", saka mans tēvs, kurš tos ir ļoti izsmeļoši aprakstījis, „ir sabiedrisks, mundrs, ātrs un diezgan bikls putns un, izņemot perēšanas laiku, vienmēr ir sastopams lielākos vai mazākos baros. Rudenī, parasti jau augustā, kaņepju putniņi sadodas lielos baros, tā kā esmu redzējis vienā barā līdz 100 un vairāk putnu. Ziemā kaņepju putniņi savienojas ar zaļulīšiem, arī žubītēm un kalnu žubēm, lauku zvirbuļiem un dzeltenām stērstēm. Pavasarī, pēc pārošanās, tie izšķiras, bet bieži arī perē blakus viens otram draudzīgā tuvumā."

Kaņepju putniņa aicinājuma skaņa ir īss, ass „gek" jeb „ge- ker", kuru tas bieži reizi pēc reizes ātri izgrūž, šai skaņai viņš bieži pievieno daiļskanīgu „li", sevišķi ja putns ievēro ko aizdomīgu. Dziesma, labākā ko kāda žube vispār dzied, parasti iesākas ar jau minēto ,.gekgek"; šīm skaņām piejaucas skanīgas stabules skaņas, kuras putns, tās dažādi mainīdams, līdzīgi pirmajām, dzied ar lielu temperamentu.

Jau aprīlī kaņepju putniņš stājas pie ligzdas būves un pa vasaru perē mazākais divas, bet parasti trīs reizes. Ligzdu tas ierīko vislabprātāk atsevišķos uz lauka vai mežmalās stāvošos kokos, bet arī atsevišķi stāvošos krūmos, pa lielākai daļai zemu virs zemes.

Kaņepju putniņš pārtiek gandrīz vienīgi no sēklām, tomēr neskatoties uz to viņu nekad neuzskata par tādu, kas nodara ievērojamus zaudējumus.

Ar pilnu tiesību kaņepju putniņš skaitās par iemīļotāko istabas putnu. Viņš ir pieticīgs kā nedaudzi citi un neilgu laiku pabijis gūstā sirsnīgi iedraudzējas ar savu īpašnieku un uzcītīgi dzied gandrīz visu gadu.

Kaņepju putniņu atgādina un arī ķīvulim līdzinās ķ e ģ i s (Carduelis linaria). Piere un pakausis viņam ir spilgti tumšā karminsarkanā krāsā, galvas pakaļējā daļa un citas pārējās ķermeņa virsējās daļas ir nespodri rūzganbrūnas, apakšējās daļas baltas, lidspalvas un astes spalvas tumši brūnas. Acis ir tumši brūnas, knābja virsdaļa raga zila, apakšējā dzeltena, kājas pelēki brūnas. Garumā viņš ir 13 centimetru, platumā 22 cm, spārna garums ir 7 cm, astes garums 6 cm. Izplatības apgabals ieslēdz sevi

Vecās un Jaunās pasaules aukstās joslās un sniedzas tiktālu, cik tālu sniedzas koku robeža. No šejienes ķeģis katru gadu ieceļo apgabalos, kas atrodas vairāk uz dienvidiem un tad lielos baros parādas ari Vācijā.

Aicinājuma sauciens ir atkārtots „četček", kas putnam uzlaižoties gaisā ir ļoti stiprs, šai skaņai bieži vēl pievienojas maigs „main". Dziesma galvenā kārtā sastāv no šim divām skaņām, kas savienotas savā starpā ar nekārtīgu čiepšanu un nobeidzas trallinoši.

īsti mīļi un draudzīgi ķeģis izturas pret sugas piederīgiem un radiniekiem. Bars, kas reiz ir savienojies, vairs nešķiras un bailīgi sauc atpakaļ to, kas no tā drusku attālinās. Ķeģis izrāda ari pieķeršanos ķīvuļiem un ja šādu noderīgu biedru trūkst, tad jaucas arī ar kaņepju putniņiem un lauka zvirbuļiem. Ar visiem šiem putniem viņš dzīvo vislielākā saticībā, strīdus un kaušanos viņš vispāri nepazīst.

Zvirbuļu (Passer) ģintas pazīstamākā suga ir mājas zvirbulis (Passer domesticus). Viņa spalvu krāsa ir tik pazīstama, ka apraksts te lieks. Garums ir 160 mm, platums 250 mm, spārna garums 175 mm, astes garus 37 mm. Mājas zvirbuļa dzimtene ir gandrīz visa Eiropa un lielākā daļa no Āzijas, uz ziemeļiem tik tāļu, cik tāļu ir sastopami cilvēku mājokļi, uz dienvidiem līdz Ziemeļafrikai, Palestinai, Mazāzijai, Indijai un Ceilosnai. Bez tam viņš ir ieviesies arī Austrālijā un Ziemeļamerikā, uz Javas salas un Jaunzēlandes; tā tad viņš ir pasaules pilsonis vārda visīstākā nozīmē.

Raksturīgs priekš zvirbuļa ir tas, ka visur, kur viņš sastopams, tas dzīvo visciešākā sabiedrībā ar cilvēku. Viņš apdzīvo lielpilsētas, kur ļaužu kustība ļoti dzīva, un arī vientuļus ciematus, saprotams, ja tiem ir apkārt labības lauki; viņa trūkst tikai vientuļās meža mājās; tas seko cilvēkam, kas kolonizē zemi, pa visām zemēm Āzijā, kur tā agrāk nebija, nometas uz dzīvi uz salām, kur to agrāk nepazina, te nonākdams ar kuģiem, un paliek pie izpostītām cilvēku dzīves vietām kā agrāko laimīgāko dienu vienīgais dzīvais liecinieks. Viņš ir uz vienas vietas dzīvojošs putns vārda vispilnīgākā nozīmē, diezin vai aizlaižas tāļāk par pilsētas iecirkņa robežām, vai pāri par apdzīvotās vietas robežu, kur viņš ir dzimis. Viņi ir ļoti sabiedriski un dalās atsevišķos pāros tikai perēšanas laikā, bet kopējās sabiedrības tomēr arī tad nešķiras. Bieži vien viens pāris perē cieši blakus otram, un tēviņi, lai arī citādi tie ir ļoti greizsirdīgi, kamēr mātīte perē, vienmēr uzmeklē sev līdzīgu sabiedrību. Jaunie tūliņ pēc izlaišanās no ligzdas savienojas ar citiem pulkos, kas drīz vien pieaug par lieliem bariem. Tiklīdz perēšanas laiks ir garām, ari vecie pievienojas baram un dala kopā ar to visus priekus un bēdas. Kamēr laukos ir labība vai vispār sakot, kamēr ārā ir zaļš, bari laižas ārā no ciemata vairākas reizes dienā lai te uzmeklētu barību, bet pēc kati-a šāda lidojuma zaļumos atgriežas atkal ciematā atpakaļ. Te viņi biezu koku lapotnēs vai vēl mīļāk dzīvžogos nododas savai pusdienas atpūtai; te viņi skaļi kliedzot, trokšņojot un strīdoties salasās arī vakaros ieņemdami sev vietas vai nu biezi lapotos kokos vai vēlāk šķūņos, nojumos un citās celtnēs, kas tiem noder nakts patvērumam. Ziemā tie sev- sagatavo īstas gultas, t. i. mīksti un silti izklātas ligzdas, kurās tie ielien lai aizsargātos pret aukstumu. Tai pašā nolūkā citi sev naktsguļai izvēlas skursteņus, nemaz nerūpēdamies par to, ka dūmi nokvēpina un nokaisa sodrējiem viņu spalvas.

1.Akmeņu zvirbulis (Petronia petronia; augšā pa labi).

2.Kaklautu zvirbulis (Passer hispaniolensis; augšā pa kreisi).

3. Lauku zvirbulis (Passer montanus; vidū).

4. Māju zvirbulis (Passer domesticus; apakšā).

Cik pirmā acumirklī zvirbulis var izlikties neveikls, tik apdāvināts tas ir patiesībā. Pamazām viņš ir pietiekoši iepazinies ar cilvēku un viņa ierašām, un šīs viņa zināšanas ir apbrīnojamas un labāku novērotāju pat uzjautrina. Visur un visos apstākļos viņš savu izturēšanos vispilnīgākā mērā piemēro sava maizes tēva īpatnībai, un tāpēc pilsētā viņš ir pavisam cits nekā ciematā; kulto taupa, viņš ir uzticīgs un pat uzbāzīgs, kur to vajā — ļoti uzmanīgs un bailīgs, un vienmēr viltīgs. Viņa asajam skatam nepaiet garām nekas tāds, kas tam var atnest labumu, nekas tāds, kas tam var kaitēt; viņa piedzīvojumu krājums top gadu no gada bagātāks; starp viņa sugas jaunajiem un vecajiem putniem šai ziņā var novērot starpību, un tā ir tāda pat, kā starp gudro un muļķi. Tāpat kā ar cilvēku, tā arī ar katru citu radījumu viņš ir mazāk vai vairāk draudzīgās attiecībās, uzticas vai neuzticas sunim, uzbāžas zirgam, biedina sev līdzīgos un citus putnus no kaķa, zog barību vistai no deguna priekšas, negriežot vērību uz knābieniem, kas tam draud no viņas, ēd, ja vien to drīkst, ar dažādiem dzīvniekiem no vienas bļodas. Neskatoties uz viņa sabiedriskumu tas tomēr bieži vien nonāk strīdu ar citiem, kas cenšas pēc tā paša mērķa, un ja mīlestība, kas ir ļoti karsta, pārņem viņa būtību, tad ar saviem sāncenšiem viņš cīnās tik nikni, ka jādomā, ka tie izcīna cīņu uz dzīvību un nāvi, lai gan par upuri šai cīņai krīt tikai dažas spalvas. Tikai vienā ziņā šis simpātiskais putns mūs nevar saistīt: viņš ir nepanesams čepstoņa un nožēlojams dziedātājs. Viņa aicinošās skaņas „šill, šelm, pīp" jādzird līdz pat apnikumam un ja kopā ir lielāka sabiedrība, tad viņu kopējais „tell, teli, zilb, dell, dīb, šilk" ir taisni neizturams. Bet no zvirbuļa dzird arī vēl maigu „dūrr" un ..dī", ar ko viņš mātītei izteic savu mīlestību; bet viņa dziesma, kurā šīs skaņas blakus agrāk minē«- tām sastāda galveno dziesmas daļu, nevar iemantot mūsu piekrišanu, un stipri tarkšķošais biedinājuma sauciens: „terr" vai baiļu sauciens piepešās izbailēs: ,.tell, terer, teli; teli, teli" ir ausij taisni neciešams. Un tomēr zvirbulis kliedz, trokšņo un dzied itkā viņš būtu apveltīts ar lakstīgalas balsi, un jaunie jau čiepst pat vēl ligzdā būdami.

Tā kā zvirbulis, pateicoties savām attiecībām pret cilvēku, savu dabīgo stāvokli ir ievērojami uzlabojis un savu pārtikšanu nodrošinājis, tad viņš jau agri gadā nodarbojas ar ligzdas taisīšanu un vasarā perē vismaz trīs, ja ne četras reizes. Ligzda, skatoties pēc apstākļiem, ierīkota bieži vien piemērotos caurumos, kas atrodas ēkās, tāpat arī koku dobumos, bezdelīgu ligzdās, stārķu ligzdu apakšējā daļā un beidzot vairāk vai mazāk brīvi zemu krūmu zaros vai augstos kokos; katrā vietā viņa savādāk veidota, bet vienmēr nolaidīgi, tā ka to var uzskatīt par nekārtībā kopā sanestu salmu, siena, pakulu, vilnas, matu, papīru gabaliņu un līdzīgu lietu kaudzi; iekšpusē viņa tomēr biezi un mīksti izklāta spalvām.

Par zvirbuļu labumu un ļaunumu ir ļoti dažādas domas; tomēr tagad vairāk un vairāk nāk pie tā slēdiena, ka liekēži, kas dzīvo uz cilvēka rēķina, nepelna pēdējā aizsardzību.

Vislielākais zaudējums, ko viņš nodara, ir tas, kā to pareizi uzsver Eižens fon Homeijers, ka viņš izspiež mūsu visnoderīgākos putnus, kā strazdus un zīlītes, un dziedātājiem vairāk vai mazāk sarūgtina viņu uzturēšanos tādos dārzos, ko viņš pats ir ieņēmis.

*

Dižknābis jeb svirpis (Coccothraustes vulgaris) līdz ar citiem saviem radiniekiem sastāda diezgan raksturīgu, līdzīga nosaukuma ģintu (Coccothraustes), kuras galvenās pazīmes ir: spēcīgs, drukns ķermenis, neparasti liels un resns, bet paīss knābis, kura asās, nedaudz izliektās malas mazliet iespiestas uz iekšu, bet virsknābja malas, tuvāk pie gala viegli ierobotas. Putna garums ir 18 cm, platums 81 cm; spārns ir 10 centimetrus garš, bet astes garums 8 centimetri. Piere un galvas priekšpuses augšējā mala ir brūni dzeltenā krāsā, galvas virspuse un kakla sāni iedzelteni brūni, šaura svītra uz pieres, rīkle un spalvas gar knābja pamatu melnā krāsā, muguras augšgals kakao brūnumā, muguras apakšgals kastaņbrūns, guzna un krūtis netīrā sarkanpelēkā krāsā, vēders bāli pelēks, tūpļa spalvas un apakšējās astes segspalvas tīri baltas. Par dižknābja dzimteni uzskata mēreni siltos Eiropas un Āzijas apgabalus.

Dižknābja vismīļākā barība ir tādi augļi, kuru sēklas pārklātas cietu kaula čaulu. „Ķiršu kauliņi, kā arī balto un sarkano skābaržu augļi," saka mans tēvs, „ir viņam visvairāk pa prātam. Noplūcis ķiršu ogu, viņš vispirms notīra to no gaļainās virsādas, kuru tomēr neēd, tad pāršķeļ kauliņu un norij sēklu. Viss tas notiek pusminūtes vai augstākais vienas minūtes laikā, un pats skaldīšanas darbs tiek izdarīts ar tādu sparu, ka sadzirdams trīsdes- dit soļu lielā attālumā. Līdzīgā kārtā putns tiek galā arī ar balto skābaržu augļiem."

Zaudējumi, kurus dižknābis sagādā ķiršu stādījumiem, ir visai ievērojami; tādēļ arī augļu dārzu īpašnieki uzskata šo putnu par savu ienaidnieku. Naumanns izsakās sekosi: ,.Ar bagātas ražas pilnu ķiršu koku viena viņu saime ātri vien tiek galā. Dārzā, kur viņi jau reiz ir bijuši, tie katrā ziņā mēdz ierasties tikmēr, kamēr vien visas ogas nav apēstas, un nekāda trokšņošana un svilpošana vai pat dārznieka garās pātagas cirtieni nespēj viņus tā iebaidīt, lai uzbrukumi neatkārtotos. Ātri viņi pierod arī pie visāda veida biedēkļiem. Vienīgi šaujamais ierocis iedveš putnam bailes, bet arī tad vajag uzmanīties un šāvieniem jābūt labi mērķētiem, jo citādi putns arī tos neņem nopietni.

Dižknābjiem radniecīgs ir kardinals (Cardinalis virginianus), kura izplatības apgabals aptver Savienoto Valšķu dienvidus, Meksiku un Kaliforniju. Putna valdošā spalvu krāsa ir koši sarkana; ķermeņa garums 20 cm. Kardinālu slavē viņa jaukās dziedāšanas pēc un mēdz saukt pat par Virģinijas lakstīgalu.

*

Savvaļas Kanariju putniņš (Serinus canarius) spāniešu un portugāļu valodās arī savā dzimtenē saucas „Canario"; viņš ir ievērojami mazāks un parasti arī nedaudz slaidāks par savu, pie cilvēka pieradināto, Eiropā uzaugušo radinieku. Viņa garums sasniedz 12 līdz 13 cm, spārna garums ir 72 milimetri un astes garums 60 milimetri. Veciem tēviņiem muguras spalvas ir zaļgani dzeltenas, muguras lejgals ir iedzelteni zaļā krāsā, virsējās astes segspalvas zaļas, ar pelēkām malām. Vēders un paaste ir bālgani, pleci ķīvulim līdzīgā zaļā krāsā ar nespodri melnām un bāli zaļganām joslām.

Dažādas augu vielas, kā smalki graudi, jauni, mīksti stādiņi un sulīgi augļi, galvenā kārtā vīģes, ir mūsu putna parastākā, ja pat ne vienīgā barība, ūdens, ir viena no visnepieciešamākām Kanariju putniņa vajadzībām. Viņi dzer daudz un bieži peldas, gan atsevišķi, gan sabiedrībās, pie tam pamatīgi saslapinādamies; savvaļā dzīvojošie to dara ar tādu pašu prieku kā pieradinātie.

Pelēkais kardinals (Cardinalis virginianus)

Pārošanās laiks un ligzdas taisīšana sākas martā, parasti šī mēneša otrā pusē. Visas Kanariju putniņu ligzdas, kuras mēs uzgājām, atradās ne zemāk kā divus metrus virs zemes, bet daudzos gadījumos tās bija ievērojami lielākā augstumā. Ligzda vienmēr tiek pēc iespējas labi apslēpta, tomēr viņas atrašanās vietu, it īpaši dārzos, nav grūti atklāt, jo veco biežā aizlidošana un atlido- šana un tas, ka viņi nekad daudz neattālinās no savas ligzdas, tos drīz vien nodod. Olas ir bālā jūras zaļā krāsā ar sarkanīgi brūniem plankumiņiem, retos gadījumos arī gandrīz vai pat pilnīgi baltas, un ir gluži tādas pašas, kā pieradinātā Kanariju putniņa olas. Arī perēšanā cilvēka iespaids nav radījis nekādas pārmaiņas. Savvaļā dzīvojošiem tāpat kā mūsu apstākļos uzaugušiem, perēšana ilgst vienu un to pašu laiku, apmēram 13 dienas. Mazie atstāj ligzdu tikai tad, kad ir pilnīgi apspalvojušies, un vēl kādu laiku pēc tam, kad tie ir jau lidot spējīgi, abi vecāki, bet it īpaši tēvs, rūpīgi baro viņus no guznas. Parasti vienā vasarā tiek izvesti četri perējumi, izņēmuma gadījumos arī tikai trīs.

Par Kanariju putniņa dziedāšanas spējām ir jau daudzkārt runāts. Vieni tās vērtē pārmērīgi augstu un slavē, citi turpretim izsakās par viņām visai atturīgi. Tomēr nebūs nepareizi, ja teiksim, ka savvaļas Kanariju putniņi dzied tāpat kā tie, kuri dzīvo Eiropā. Garos gadu simteņos pēdējie savu balsi nav manāmi mainījuši un viņu dziedāšana ir palikusi visumā tā pati, kāda tā ir ijusi pašā sākumā. Gan, zināms, cilvēka audzinošais iespaids ii* atstājis savu tiesu un dažas skaņas ir vairāk attīstītas Eiropā dzīvojošiem, citas turpretim pie savvaļā dzīvojošiem uzglabājušas savu pirmatnējo svaigumu un skaidrumu. Abu putnu dziedāšana visumā tomēr ir pilnīgi saskanīga, un var teikt, ka ja arī daudzas tautas ar laiku pazaudē savu valodu, tad putni ir daudz izturīgāki, un neskatoties uz daudzām gadu maiņām, par spīti visiem ārējiem iespaidiem, arī tālu no dzimtenes, savu valodu nepiemirst.

šo mazo putniņu sagūstīšana neprasa nekādas lielas pūles; jaunos var ievilināt gandrīz vai katrās lamatās, ja vien to pieaicināšanai ņem viņu pašu sugas piederīgos, šis piemērs vairāk domāts kā pierādījums viņu stipri sabiedriskam raksturam. Uz Kanariju salām man vairākkārtīgi gadījās novērot, kā putnus izdevās sagūstīt ar ķeramiem tīkliem, ņemot pieaicināšanai kaņepju putniņus un dadzīšus.

*

Mazais svilpis (Carpodacus erythrinus) ir viens no rožaino svilpu ģints (Carpodacus) priekšstāvjiem. Viņa spalvoju- ma valdošā krāsa ir sarkana; kakls muguras pusē un mugura ir brūni pelēkā pamatkrāsā ar tumšiem, kaimiņa sarkaniem plankumiem. Vēders, gurni un astes apakšējās segspalvas ir netīri bālā krāsā, plecu spalvas ar karmina sarkanu atspīdumu un gaiši brūnganām malām, astes spalvas mazliet gaišākā pelēki brūnā krāsā, virsējo astes segspalvu apmales sarkanā karmina krāsā. Mātīšu spalvojumā sarkanās krāsas vietā valdošā ir bālāka pelēkbrūna pamatkrāsa ar tumšiem iegareniem plankumiem. Acu krāsa ir brūna, knābis gaišā raga krāsā, kājas tumšākas. Garumā putns sasniedz 16 cm, platumā 26 cm. Eiropā mazais svilpis dzīvo pastāvīgi tikai viņas austrumu daļā, galvenā kārtā Galicijā, Polijā, Baltijas jūras piekrastes zemēs, Dienvidkrievijā, bet tālāk uz austrumiem apdzīvo visu Vidusāziju no Urāliem līdz Kamčatkai.

Mūsu putna barība ir dažāda veida sēklas, kuras viņš uzlasa no zemes vai izloba noplūcot stādu augļus, tad jaunas atvasītes un lapu pumpuri; bez tam novērojumi pie sagūstītiem rāda, ka viņš ēd arī skudru oliņas un citu dzīvnieku barību.

*

Apakšdzimtas pamattips ir mežasvilpji (Pyrrhula). Pie šīs ģints pieder arī mūsu parastais svilpis jeb smilģis (Pyrrhula europaea). Galvas pirspuse, rīkles spalvas, spārni un aste ir spīdošā, tumši melnā krāsā, mugura pelnu pelēkumā. Muguras lejgals un vēdera apakšgals ir balti, pārējās ķermeņa apakšdaļas gaišā, košsarkanā krāsā. Mātīte nedaudz atšķiras no tēviņa ar ķermeņa apakšdaļu pelnu pelēko krāsojumu un vispār mazliet bālākām spalvojuma krāsām.

Svilpis jeb smilģis apdzīvo visu Eiropu, izņemot viņas austrumu un ziemeļu apgabalus, lai gan pašos dienvidos, viņš visbiežāk ir tikai kā ziemas viesis. Eiropas austrumos un ziemeļos viņu atvieto lielais smilģis (Pyrrhula major), kurš atšķiras no pirmā vienīgi ar ievērojami lielāku augumu, bet tik uzkrītoši, ka abu šo sugu šķirošana, ko mans tēvs ieveda kā pirmais, liekas būt vietā.

,,Putna nosaukums, vācu valodā (..Gimpel")," saka mans tēvs, „ir pazīstams kā lamu vārds, kuru lieto aprobežotu cilvēku apzīmēšanai un tad norāda itkā uz putna muļķīgo dabu. Nav noliedzams, ka viņš ir gan zināmā mērā naivs un neprot izvairīties no cilvēku uzbrukumiem; nav grūti viņu nošaut vai saķert. Tomēr viņš katrā ziņā nav tāds muļķis kā krustknābji. Ja labi mērķēts šāviens izrauj no svilpu bara kādu no putniem, pārējie aizvien tūliņ aizlido, bet pēc kāda laiciņa atgriežas un apsēžas uz tā paša koka, kur tie agrāk sēdēja, vai viņam blakus; nekad tomēr negadās, ka pēc šāviena kokā paliktu sēžam kāds no neievainotiem putniem, ko pie krustknābjiem var bieži novērot. Raksturīga īpašība smilģa dabā ir dziļa mīlestība pret sev līdzīgiem. Ja kādu no putniem nogalina, viss pārējo bars žēli vaimanā, ilgi kavējas atstāt to vietu, kur paliek viņu kritušais biedrs un katrā ziņā pūlas viņu līdzpaņemt.

Skaistu iespaidu iegūstam lūkojoties kokā, kur lielā skaitā apmetušies mūsu putni. Krāšņi izdalās tēviņu tērpa sarkanā krāsa starp košo lapu zaļumu vasarā, un ziemā patīkami izdaiļo sniega un sarmas klātos mežus. Liekas, viņi ir pilnīgi nejūtīgi pret aukstumu; pie noteikuma, ka viņiem netrūkst barības, tie ir jautri un bezbēdīgi pat visstingrākā ziemas salā. Viņus labi silda ārkārtīgi biezais spalvu klājs.

Lai iemācītu smilģiem izsvilpot dziesmiņas un pieradinātu tos pie cilvēka, viņus izņem no ligzdām, iekams tie prot laisties, un jo ātrāk iesāk viņu apmācību, jo labvēlīgāki ir panākumi.

Tēviņa dziedāšanā nav nekā īpatnēja, it īpaši daudz viņā ir čirkstošu skaņu, kuras aprakstīt būs gandrīz pilnīgi neiespējami.

„Esmu dzirdējis," saka mans tēvs, „ka dažu labu dziesmiņu kaņepju putniņi un melnie strazdi izsvilpo ne sliktāk par smilģi, bet skaņu tīrības, maiguma un spēka ziņā, viņam netiek līdz neviens no mūsu putniem. Par svilpja lielām iemācīšanās spējām dažreiz ir tiešām jābrīnās; tas iemācās vairākas dziesmiņas, kuras var neapnīkstot klausīties ar lielu patiku." Bez apbrīnojamām at

darināšanas spējām, svilpji atšķiras no pārējām žubēm vēl ar to, ka ir viegli pieradināmi, izrāda savam īpašniekam neaprobežotu draudzību un nododas viņam ar sirsnīgu pieķeršanos; tie priecājas viņa klātbūtnē, tam neesot izrāda skumjas un, ja viņu saimnieks

kaut kādā ceļā sagādā tiem pārmērīgu prieku vai bēdas, pat mirst. Bez lielām grūtībām viņus var pieradināt atlidot un aizlidot, tie labprāt perē arī būrī un apvieno sevi vēl daudzas citas teicamas īpašības.

*

krustknābji (Loxia).

Pēdējā apakš- dzimtā ietilpst vienīgi krustknābji (Loxia). šīm mazliet neveiklām žubēm ir drukna ķermeņa būve un liela galva ar resnu, stipru, no sāniem saspiestu knābi.

Gintas lielākā un spēcīgākā suga ir priežu krustknābji (Loxia pi- tyopsittacus). Garumā viņi sasniedz 20, platumā 30 centimetrus, ar 11 cm gariem spārniem un 7 cm garu asti . Uzkrītoši resnais un augstais, spēcīgais knābis aug

šā un apakšā ir izliekts gandrīz pilnīgā pusriņķī; augšknābis krustojas ar apakšknābi nelielā leņķī. Galva, rīkle, rīkles augšgals pie knābja, vēders un krūtis ir vairāk vai mazāk koši sarkani. Ķermeņa priekšpuse no svina oksida līdz jāņogu sarkanumam. Mātīšu spalvo- jumā galvas virspuses un muguras spalvas ir tumši pelēkā krāsā, skausts un kakla muguras puse pelēcīgā, zaļi dzeltenā krāsā, ķermeņa apakšdaļas, atskaitot krūtis un vēdera vidu, gaiši pelēkas.

Lielais krustknābis (Lokia pityopsittacus)

Mazais krustknābis (Loxia curvirostra) ir mazāks, ar garāku un mazāk sašķiebtu knābi, sakrustotie knābja gali garāki un zemāki nekā lielajam krustknābim. Garumā putns sasniedz 17, platumā 28 centimetrus; spārna garums ir 9 cm, astes garums 6 cm. Galva, kakls muguras pusē un ķermeņa apakšdaļas ir tādā pat krāsā kā priežu krustknābim, vēdera apakšgals bāli pelēks.

Krustknābji pieder pie tiem savas klases priekšstāvjiem, kurus mans tēvs piemēroti nosaucis par ,,čigānu putniem". Tāpat kā šī ievērojamā tauta, kuras vārdu viņi nes, tie pēkšņi parādās zināmā apvidū, uzturas še neilgu laiku, bet jau pirmajās dienās jūtas pilnīgi kā mājās, uzsāk arī pāroties un pazūd tikpat negaidot kā atnāca. Viņu klejojumiem ir zināma sakarība ar sēklu bagātību mežos, kur tie apmetas, lai gan šim noteikumam trūkst stingras likumības. Gadās, ka daudzus gadus no vietas tie mūsu mežos nav nemaz sastopami un pēc tam atkal ierodas lielā skaitā. Vienīgi viņu uzturēšanās vieta ir noteikta, — viņu dzimtene ir neaprobežota.

Tādos gados, kad mūsu priežu un egļu mežos ir bagāta sēklu raža, tur bieži atskan visiem putnu ķērājiem labi pazīstamie „gep, gep, gip, gip" vai „cok, cok" un labvēlīgākos gadījumos var dzirdēt arī tēviņa dziedāšanu, par kuru daudzi izsakās visai atzinīgi. Krustknābji tagad ir ieradušies un še mājīgi iekārtojušies. Ja meža vieta ir daudzsološa, viņi sāk izpildīt vairošanās pienākumu, bet ja tā nav piemērota, tie kādu laiku klejo šurp un turp, līdz atrod labāku vietu.

Visi krustknābji ir sabiedriski, un lai gan pārošanās laikā tie sadalās pāros, tomēr nesarauj saites ar sabiedrību; viņu pastāvīgā dzīves vieta ir koki, un uz zemes tie nonāk tikai vajadzības gadījumos, meklējot sēklas nokritušos ciekuržos vai ejot padzerties. Pa koku zariem viņi kāpelē ļoti veikli, izpalīdzoties ar knābi tāpat kā to dara papagaiļi, turas pie zariem vai ciekuržiem vienādi labi ar galvu uz augšu vai uz leju un pavada šādā stāvoklī ilgāku laiku. Par citiem meža iemītniekiem viņiem nav nekādas daļas, arī pret cilvēku tie izturas vienaldzīgi, it īpaši pirmajās dienās pēc ierašanās. Viņu uzvešanās liecina, ka tie vēl nav mācījušies pazīt savu ienaidnieku,. Šo putnu ķeršana un medīšana nav saistīta ar grūtībām, jo viņu sabiedrīgums ir tik liels, ka tie bieži bez apdomāšanās liek uz spēli pat savu brīvību.

Gūstā visus krustknābjus var ātri pieradināt pie cilvēka vispilnīgākā mērā. Zaudēto brīvību tie aizmirst ātri, īsā laikā iemācās pazīt savā kopējā pavēlnieku un īpašnieku, bet nesajūt pret viņu ne mazākās bailes; vēlāk tie ļaujas sevi aizskārt un apkārtnēsāt, sēžas uz sava saimnieka pleca, un visa viņu izturēšanās ir pilna sirsnīgas mīlestības. Katrs, kurš ir redzējis šo putnu būrī, nenoliedzami būs sajutis patiesu prieku par viņa piemīlīgumu; īpaši lielā godā tas ir pie kalnu iedzīvotājiem.

Krustknābju aicināšanas skaņas, kuras tēviņiem un mātītēm ir vienādas, izklausās kā jau minētie „gep, gep, gip, gip" un „cok, cok".

Krustknābju barība sastāv visvairāk no meža koku sēklām. Šīs barības iegūšanai viņiem ir nepieciešams viņu spēcīgais sakrustotais knābis. Vajaga liela spēka un daudz veiklības, lai atvērtu priežu vai egļu ciekuržus un tā iegūtu labi noglabātās sēklas; bet abas vajadzīgās spējas krustknābim piemīt lielā mērā. Viņš pielaižas klāt, pieķeras pie ciekurža ar galvu uz leju vai uzliek cie- kurzi uz zara un uzsēžas pats virsū, vai arī atkož to nost, aiznes uz kādu zaru un tura to cieti saviem resniem, gariem un smailiem nagiem. Pie loti lieliem ciekuržiem viņš neķeras. Virs krusta izliektais knābis viņam un viņa ģints priekšstāvjiem ciekuržu atvēršanā ir loti. svarīgs, jo šādu knābi viņam vajaga pavērt tikai mazliet, lai tas atplestos ļoti plaši, tā kā pagriežot galvu sāniski, zvīņa top viegli pacelta augšā, Ciekuržu atvēršana rada īpatnēju sprakstēšanu, kura gan ir paklusa, tomēr pietiekoši stipra, lai būtu dzirdama apakšā. No zara atkostos ciekuržus mazais krustknābis reti kad izēd tukšus, kā to dara viņa ģints priekšstāvji ar priežu ciekuržiem, bet nomet zemē bieži pavisam neaizskārtus, bieži atvērtus līdz pusei vai trešdaļai. Tādēļ zeme apakš kokiem, uz kuriem kādu laiciņu mielojušies vairāki krustknābji, reizēm ir apklāta vai vismaz piekaisīta ciekuržiem. Aizlaižoties viņi visus savus ciekuržus nomet zemē. Ja ciekuržu kokos ir maz vai tie izēsti, tad viņi uzmeklē zemē nokritušos un atver pēdējos tāpat kā kad ķeras pie daudz grūtāk uzlaužamiem priežu ciekuržiem, jo viņam trūkst to atvēršanai nepieciešamā spēka; bet lielais krustknābis bez pūlēm atver priežu ciekuržus; jo viņš ar vienu rāvienu spēj pacelt visas zvīņas, kas guļ virs tā, zem kura viņš pabāzis savu knābi.

Daudzkārtīgā darbošanās uz sveķainiem zariem un ciekuržiem ir par iemeslu tam, ka putni bieži nosmulējas ļoti nevēlamā kārtā, Bet viņi ir tikpat tīrīgi kā lielākā daļa pārējo putnu, un pēc katra azaida rūpīgi pošas, notīrīdami pielipušās sveķu daļas, berž it īpaši knābi minūtēm ilgi gar zaru, tomēr savu spalvu ģērbu nespēj uzturēt vienmēr tik labā kārtībā kā viņi to vēlētos, un bieži notiek, ka viņi pārklājas biezu sveķukārtu. Krustknābjiem, kuri ilgāku laiku ēd vienīgi skuju koku sēklas, ķermenis tā piesūcas ar sveķu daļām, ka tas pēc nāves ilgu laiku nepadodas pūšanai.

Krustknābju sabiedrība ir par lielu krāšņumu meža kokiem katrā laikā, bet jo sevišķi, kad valda ziema un bieza sniega kārta guļ uz zariem. Tad sarkanie putniņi spilgti atšķiras no tumšā skuju zaļuma un baltā sniega un visu koka galotni pārvērš par tik skaistu Ziemassvētku eglīti, ka skaistāku nevar iedomāties. Viņu patīkamai krāsai piebiedrojas viņu mošā, jautrā daba, viņu klusā, bet nerimstošā rosība, viņu izveicīgā kāpelēšana augšup un lejup, viņu pļāpāšana un dziedāšana, saistot ikvienu novērotāju.

Ir zināms, ka krustknābji perē visos gada mēnešos, kā vasaras vidū, tā arī ļoti aukstā ziemā, kad sniegs biezā kārtā guļ uz zariem un visi pārējie meža putni ir gandrīz pilnīgi apklusuši.

Mazuļi, kurus vecāki ļoti mīl, savas dzīves pirmās dienās ēšanai dabū egļu vai priežu sēklas, vispirms tādas, kas veco guznā iz- miekšķētas un pa pusei sagremotas, vēlāk cietākas, ātri pieaug augumā un drīz vien top krietni veikli un mundri, tomēr vecāku sevišķa gādība viņiem vajadzīga ilgāk nekā citām zvirbuļputnu sugām, jo viņu knābis tikai vēl pēc izvešanas top par īstu krusta- knābi un līdz tam viņi paši nav spējīgi atvērt priežu vai egļu ciekuržus. Tādēļ vēl ilgi pēc izvešanas viņi apstāj vecos, kad tie strādā, bez mitēšanās brēc kā nerātni bērai, steidzīgi laižas iepakaļ vecākiem, kad tie atstāj koku, vai ari sauc tik ilgi un tik nemierīgi, līdz tie nāk atpakaļ. Pamazām vecie viņus pieradina pie darba. Tai nolūkā mazajiem vispirms tiek nolikti priekšā pusatvērti cie- kurži,. lai viņi vingrinātos zvīņu uzlaušanā; vēlāk viņi dabū priekšā noliktus, norautus ciekuržus, kādi tie ir. Pat kad viņi jau spēj ēst paši, vecie viņus vēl kādu laiciņu vadā un tad beidzot atstāj pašus savā ziņā.

Krustknābju medīšanā un gūstīšanā nav nekādu grūtību. Pie mums no jauna ieradušies, krustknābji. nelaizdamies prom, ļauj medniekam palīst apakšā, bieži pat paliek sēžam vēl uz tā paša koka, ja viens vai otrs no viņu biedriem tiek nošauts. Gūstīšana, ja tikai viens no viņiem jau saķerts, izdarāma vēl vieglāk nekā medīšana.

Audēju putni

Lai pieminētu arī kādu grezno žubi, es atzīstu par vajadzīgu pievest īsā aprakstā asinsžubi, amarantu jeb uguns- putniņu (Lagonosticta minima). Ģints (Lagonosticta), pie kuras pieder šis putns, iezīmējas ar asiņu krāsas spalvu ģērbu, kas izraibots baltiem punktiem. Asinsžube ir purpura sarkanā vīna krāsā, uz mēteļa un kamiešiem stirnas brūnumā, katrai spalvai ir galā purpura krāsas mala, krūšu sāni izraiboti baltiem punktiņiem, astes apakšējās segspalvas bāli brūnganas; lidspalvas un stūres spalvas brūnas, ārmalā ar purpura krāsas malu. Garums ir 90 mm, platums 120 mm, spārna garums 4o mm, astes garums 35 milimetri.

Asinsžube apdzīvo visu Vidusafriku, no rietumu piekrastes līdz austrumu piekrastei un no divdesmit otrā ziemeļu platuma grada līdz divdesmit piektam dienvidu platuma gradam. Hartmans, kurš dažus gadus pēc manis apceļoja Nīlas augšgala zemes, varēja teikt, ka viņa ieņem līdzīgu stāvokli kā mūsmāju zvirbulis, un asinsžubi patiesi var uzskatīt par māju putnu. Zināmos laikos viņa ir sastopama visās Dienvidnūbijas un Austrumsudānas sādžās, ne tikai pie atsevišķām meža vidū stāvošām būdiņām. Parasti viņa redzama sādžu tuvumā sabiedrojusies ar citiem savas dzimtas priekšstāvjiem bieži loti lielos baros, bet viņa dzīvo arī vientulīgā stepē un pat kalnājā, līdz 150 metru augstumam virs jūras līmeņa, lai gan šeit sastopama retāk.

Asinsžube ir ne tikai grezni krāsots bet arī patīkams un piemīlīgs putniņš, par kuru var ļoti priecāties. Kamēr vien saule stāv pie debesīm, viņa pastāvīgi darbojas; ja daudz, dienvidus stundās viņa meklē patvērumu pret spiedīgo sauli mūžīgi zaļo koku ēnainās lapotnēs. Citādi viņa bez apstājas laižas no zara uz zaru vai sīkiem solīšiem ļoti rosīgi tipina apkārt pa koku zariem, māju jumtiem vai beidzot pa zemi. Lidojiena ātrumā viņu nevar pārspēt gandrīs neviens no viņas radiniekiem, un nerimstībā, kura viņu iezīmē, droši neviens.

Audēju putnu ligzdas Vidusafrikā un Dienvidāzijā zināmiem kokiem ir par lielu krāšņumu. Kokus, kuri ar vienu savas lapotnes daļu apēno kādu ūdens krājumu, šie spalvainie mākslinieki cienī vairāk nekā visus pārējos un reizēm no tiesas to apklāj ligzdām. Tādēļ audēju putnu apmetnes var uzskatīt par Vidusafrikas, Indijas un Indijas jūras salu raksturīgāko pazīmi, šiem savādiem māksliniekiem raksturīgs ir tas, ka viņi perē vienmēr lielās sabiedrībās. Atsevišķa audēju putna ligzda kokā ir retums; parasti tās atrodamas pa divdesmit, trīsdesmit, pat simts un vairāk vienā kokā. Šo mākslīgi izvīto ligzdu neparastā izturība ļauj tām gadiem ilgi spītēt vējam un negaisam, un tā var notikties, ka kokā, kuru pašlaik apdzīvo putnu sabiedrība, vēl redzamas karājamies triju un četru iepriekšējo gadu gājumu ligzdas, šāds koku izrotājums ir novērojams viscaurēm šīs apakšdzimtas izplatības apgabala robežās, kā kalnos, tā līdzenumos, kā vientuļā mežā, tā arī tieši virs sādžas iedzīvotāju mājas.

Audēju putni (Ploceinae) ir viņu vārdā nosauktās dzimtas lielākie priekšstāvji un sastāda tās kodolu. Dzeltens vai iesarkani dzeltens un melns ir viņu spalvu ģērba valdošās krāsas; tomēr ir arī tādi audēji, kuriem pārsvarā melna, sarkana, pelēka zvirbuļu vai bālgana krāsa.

Visi audēju putni ir bieži sastopami un iezīmējas ar savu arī vairošanās laikā netraucēto', saticību. Pēc perējamā laika viņi sapulcējas baros, kuros īpatno skaits pieaug bieži līdz tūkstošiem un kas zināmos apstākļos var Uzkrist un nodarīt postu druvām, ilgāku laiku siro pa apvidu, met spalvu un beidzot atgriežas atpakaļ uz to pašu koku, kurā viņiem vai viņu bērniem bija kārts šūpulis vai vismaz uz šī koka tuvāko apkaimi, šeit dažus mēnešus rit ļoti rosīga dzīve, jo ligzdas vīšanai vajaga daudz laika, un putni ir tik cītīgi un tik čakli uz vīšanu, ka gandrīz galīgi pabeigtas ligzdas viņi daudzreiz atkal noplēš un ierīko no jauna. Visas ligzdas bez izņēmuma ļoti mākslīgi taisītas un darinātas kārtām vai izaustas no augu šķiedrām vai lokaniem zāļu stiebriem, kuri, kā liekas, ar putna siekalām padarīti vēl daudz lokanāki. Visi audēju putni perē laikam vairākas reizes gadā, un ar šo varbūt varētu izskaidrot to, kāpēc pat vienas un tās pašas zemes joslas maz atšķirīgos apgabalos jaunas ligzdas un svaigas olas atrodamas dažādos gada mēnešos. šādās ligzdās mazuļi ir labi pasargāti. Lokanos zaros nevar turēties neviens no pērtiķiem, kuri tik labprāt posta ligzdas, ne arī kāds cits plēsīgs zīdītājs; viņi krīt zemē vai ūdenī, ja viņi tuvojas ligzdai ar savu laupīšanas kāri. Dažas sugas, piemēram mahali audēji, ligzdu bez tam vēl nodrošina pret uzbrukumiem, iepinot ērkšķus ar dzeloņiem uz āru. Tāpēc savā ligzdā vecie un jaunie audēji ir nodrošināti pret visiem parastiem ienaidniekiem.

Visādas sēklas, bet it īpaši labības graudi un meldru sēklas sastāda audēju putnu iecienītāko barību. Bez tam viņi ļoti cītīgi medī kukaiņus un visvairāk ar šiem ēdina savu samērā lielo bērnu pulciņu. Laupīšanas gājienus uz druvām viņi izdara galvenā kārtā pēc perējamā laika, kad viņi sapulcējas milzīgos baros. Cilvēku, it īpaši nabadzīgāku apvidu apdzīvotāju, kuram visa bagātība ir viņa labības laukā, audēju putni dažreiz piespiež nopietni atgaiņāties. Bez cilvēka audēju putniem ir daudz bīstamu ienaidnieku viņu dzimto zemju dižvanagos un zvirbuļu vanagos.

Divas d i ž a u d ē j u ģints (Hvphantcrnis) sugas, kuras vairākkārt esmu novērojis Ziemeļaustrumafrikā un vēlāk būrī, mūs varēs sīkāk iepazīstināt ar šiem ievērības cienīgiem putniem.

Zeltaudējs (IIyphantornis galbula) pieder pie šīs ģints mazākām sugām; viņa garums ir apmēram 130 mm, spārna garums 70 mm, astes garums 45 milimetri. Zeltaudējs sastopams Habešā no Sarkanās jūras piekrastes līdz augstkalnājam, to ieslēdzot, bez tam arī visā Austrumsudānā, piemērotās vietās lielā skaitā.

Audēji: 1. Svītru putns (Amadina fasciata). 2. Asinsžube (Lago- nosticta minima). 3. Ugunsžube (Pyromelana franciscana). 4. Paradīzes vida (Vidua paradisea).

Kāpuru audējputns (Hyphantomis abyssinica) ir manāmi lielāks par zeltaudēju. Viņa garums ir 170 mm, platums 280 mm, spārna garums 90 mm, astes garums 55 milimetri.

Kad Dienvidnūbijā sāk nogatavoties zaļā durra, kas apklāj katru apstrādājamu strēmeli Nīlas krastos, tad var novērot ļoti skaistu skatu. Vienkārša dziesma, kas atgādina čivināšanu, vērš mūsu uzmanību uz noteiktu vietu laukā, un šeit uz vienas no augstāk stāvošām augļu vālītēm ir redzams sēžam kāds putns, līdzīgs spīdošai liesmiņai, žirgti kustēdamies, viņš grozās uz vienu un otru pusi. Tas ir šis dziedātājs, kura dziesma bija dzirdama. Vienkāršās skaņas drīz atrod atbalsi citu dziedātāju sirdīs, un drīz visā laukā rodas atskaņas; desmiti, varbūt pat simti ugunskrāsas kustonīšu parādās augšpusē, ļoti brīnišķīgi izgreznodami zaļo lauku. Liekas, it kā katrs dziedātājs, kas paceļas gaisā, vēlētos no visām pusēm izrādīt sava spalva klāja skaistumu. Viņš paceļ spārnu segas, grozās un griežas, patiesi lepojas saules staros. Tikpat ātri kā parādījies, viņš atkal pazūd, lai dažas minūtes vēlāk no jauna celtos augšup. Vēl šodien stāv man atmiņā iznirstošie un pazūdo- šie, degošie punkti uz tumši zaļās stiebru jūras, spīdēdami manā priekšā.

Putns, par kuru es runāju, ir uguns audējs, uguns- žube jeb oranžais putns (Pyromelana franciscana), kuram gribu ierādīt vietu tā paša nosaukuma apakšdzimtā (Euplectinae). Garums 12 cm, platums 19 cm, spārna garums 6 cm, astes garums 4 centimetri.

Ugunsžube apdzīvo visus durras un dohas laukus ar ūdeni bagātos apgabalos, no Vidusnūbijas līdz pašai Āfrikas vidienei. Apstrādātus apgabalus viņa visos gadījumos mīl vairāk nekā neapdzīvotus un tikai vajadzības gadījumā uzturas niedrveidīgās zālēs. Durras lauki viņai ir paradīze, no kuras viņa grūti aizdzenama. Šeit viņa dzīvo vairāk līdzīgi niedru ķauķiem nekā citiem audēju putniem. Tāpat kā niedru ķauķi viņa kāpelē pa stiebriem augšup un lejup, izveicīgi ložņā pa zemi un briesmu brīdī apslēpjas stiebru biezoknī. Tikai pēc ražas novākšanas no tīrumiem, kuri perējamā laikā viņai deva mājas vietas, viņa tāpat kā citas viņas dzimtas sugas, siro apkārt pa apgabalu.

Strazdi

Strazdi (Stumidae) ir vidēji lieli, drukni veidoti putni ar īsām astēm, bet diezgan gariem spāmem, ar taisnu, slaidu knābi galvas garumā, diezgan bagātu, bet cietu, ļoti dažādas krāsas spalvu. Strazdi ir augstākā mērā īpatnēja putnu grupa, kuru sastop ikvienā austrumu puslodes daļā. Tie ir neparasti sabiedriski putni, viņi netikvien citā, bet arī perēšanas laikā apvienojas lielākās vai mazākās sabiedrībās, kuras kopīgi veic visādas darīšanas. Viņi soļo drusku gāzelēdamies, bet tomēr ātri un labi, laižas viegli ar izveicīgiem spārnu vēzieniem, ātri un švirkstēsi, un arī zaros un niedrās kustas ļoti veikli. Visas sugas ir dzīvi, nemierīgi, vienmēr nodarbināti putni, kuri atpūšas tikai īsu laiku un arī tad vēl ar kaut ko nodarbojas. Viņu barība ir kukaiņi, tārpi un gliemeži, bez tam arī augļi un citas augu daļas, bet tie nekad nenodara zaudējumus. Ligzda ir liels nevienmērīgs veidojums, viņa atrodas koku, klinšu, mūru un c. dobumos. Olu skaits ligzdā svārstās starp četrām un septiņām. Visas sugas panes gūstu viegli un ilgi, daži gūstā iemācās labāk par visiem citiem putniem pakavēt laiku.

Mūsu plaši pazīstamais melnais strazds (Sturnus vul- garis), atkarībā no gada laika un vecuma ir dažādā krāsā un ar dažādu zīmējumu. Veca tēviņa ģērbs pavasarī ir melns ar zaļu un purpurkrāsainu atspulgu. Garums ir 22 cm, platums 37 cm, spārna garums 10 cm, astes garums 7 centimetri. Mātīte ir mazāka.

Nav varbūt putna, kurš būtu mošāks, jautrāks, priecīgāks par strazdu. Kad viņš ierodas pie mums, laiks vēl ir stipri drūms. Sniega pārslas virpuļo no debesīm lejup, barība ir trūcīga un dzimtene viņu uzņem ļoti nedraudzīgi. Neskatoties uz to, viņš jau ar pirmo dienu jautri un priecīgi liek skanēt pasaulē savai dziesmai un pie tam novietojas parasti augstākās vietās, kur vējš tam var piekļūt no visām pusēm. Kas viņu pazīst, tam viņš ir jāiemīļo, un kas to vēl nepazīst, tam vajadzētu darīt visu, lai saistītu viņu pie sevis. Viņš kļūst cilvēkam par mīļu draugu, kurš tūkstoškārt atlīdzina ikvienu viņam sniegtu palīdzību.

Tūliņ pēc ierašanās pavasarī, tēviņi parādās ciemata vai pilsētas augstākās vietās, uz baznīcas torņa vai veciem kokiem un tur dzied, dzīvi kustinot spārnus un asti. Dziesmai nav lielas vērtības, tā ir vairāk pļāpāšana, nekā dziedāšana, viņa satur arī atsevišķas nepatīkamas, švirkstošas skaņas, bet dziedāšana notiek ar tik lielu prieku un līksmību, ka viņā tomēr ļoti labprāt klausās. Ievērojama atdarināšanas spēja stipri pavairo interesi uz dziesmu. Visas skaņas, kuras Jvādā apvidū dzird: vālodzes vijīgais svilpiens un sīļa ķērkšana, klijāna skaļais kliedziens un vistu kladzināšana, dzirnavu klabēšana, durvju vai vēja rādītāja čīkstēšana, griezes griešana, cīruļa trallināšana, veselas strofas no ķauķu, pelēko strazdu un zil- rīklīšu dziesmām, bezdelīgu čivināšana un tamlīdzīgi: visus tos viņš uztver ar savu ievingrināto ausi, cītīgi mācās un tad visjautrākā veidā atskaņo. Dienas gaismai svīstot strazds iesāk dziedāt, turpina to pāris stundas ilgi, pēc tam, kad viņš ir pieēdies, liek sevi atkal pa laikam dzirdēt un notura vakarā vienmēr kopīgi ar citiem vēl ilgstošāku dziedāšanas priekšnesumu. Lapu koku mežos strazds izlieto visāda veida koku dobumus, ja šādas dabīgas perēšanas vietas trūkst, viņš iemitinājās ēkās, bet visbiežāk viņš dzīvo būrīšos, kurus cilvēks tam pagatavojis. Pavirši veidotās ligzdas pamats ir salmi un zāles stiebri, iekšējais izklājs ir zosu, vistu un citu lielu putnu spalvas, bet vajadzības gadījumā strazds izpalīdzas arī ar sienu un salmiem vien un mežā ar dažādiem ķērpjiem. Uz aprīļa beigām tur atrod pirmo dējumu, piecas līdz sešas, garenas, 28 mm garas, 20 mm resnas olas ar drusku rupju čaumalu, bet skaistu spīdumu; viņu krāsa ir gaiši zila un tās perē tikai mātīte viena pati. Tiklīdz mazuļi ir no olas izšķīlušies, abi vecāki ir tā aizņemti ar barības pienešanu, ka tēvam atliek maz laika dziedāšanai; savu stundiņu viņš tomēr prot nozagt, tādēļ arī tad redz cienījamos ģimenes tēvus sarodamies kopā un nodarbojamies ar dziedāšanu. Mazuļiem pietiek ar trīs līdz četrām dienām vecāku vadībā, lai tie kļūtu patstāvīgi. Viņi savienojas tad ar citiem, kuri ir atstājuši ligzdu, un tad izveido jau diezgan lielus barus, kuri bez mērķa klejo apkārt pa apkārtni. Pa to laiku vecāki uzsāk perēt otru reizi un, kad ari tā beidzot laimīgi izdevusies, uzmeklē kopā ar otriem bērniem pirmos. No šī laika viņi vairs neguļ perēšanas vietās, bet vai nu mežos vai vēlāk ūdeņu niedrās. Ziemas mājokļos viņi dzīvo tāpat kā dzimtenē. Es esmu dzirdējis viņus skandinām savu dziesmu janvārī Spānijā no Toledo doma baznīcas torņiem un Ēģiptē no bifeļa muguras.

Strazds gan nodara vīna kalnos ievērojamus, ķiršu un sakņu dārzos šad un tad pat jūtamus zaudējumus, bet citādā ziņā ir tik ārkārtīgi noderīgs, ka viņu var apzīmēt par zemkopja labāko draugu.

Barību meklējošs strazds ir ļoti patīkama parādība. Rosīgi viņš skrien pa zemi, bez mitēšanās grozoties te uz vienu, te uz otru pusi, rūpīgi tas izmeklē katru padziļinājumu, katru spraugu, katru zāles krūmu. Pie tam viņš izlieto knābi tik veikli un tik daudzpusīgi, ka patiešām ir jāpriecājas par tādu mākslinieku, kurš prot tik vienkāršu ierīci izlietot tik daudzpusīgi.

Paradīzes putni. Kraukļi

Tikai kopš nedaudz gadu desmitiem mums ir izsmeļošas ziņas par Jaungvinejas un viņas tuvumā atrodošos salu brīnišķi krāšņo putnu, kura pa daļai sakropļotās ādas pie mums ievestas jau pirms gadu simteņiem, un kas radījušas daudzas īpatnējas teikas. Par paradīzes putnu to sauca un sauc vēl tagad, jo domāja, ka viņš cēlies tieši no paradīzes un dzīvo pavisam īpatnējā veidā. Pie mums putni nonāca bez kājām; te neievēroja tos kropļojumus, ko tiem nodarījuši iedzimtie, un domāja, ka tiem nekad kāju nav bijis. Viņu īpatnējais spalvu veidojums un viņu krāšņās spalvas deva fantazijai brīvu lidojumu, un tā arī notika tas, ka ticēja vis- neticamākām pasakām.

šo putnu uzskatīja par gaisa būtni, kuras dzimtene ir nebeidzamā gaisa jūra, un kas visas dzīves funkcijas izdara laižoties, tikai nedaudzus mirkļus ir mierā un tad ar savām garajām dieg- veidīgajām astes spalvām piekaras pie koku zariem. Kā augstākām būtnēm tiem bija jābūt pilnīgi nesaistītiem ar zemi; tiem bija jābarojas ar ēterisku barību, ar rīta rasu.

Paradīzes putni (Paradiseidae) ir krāšņi putni, kas atgādina mūsu kraukļus un augumā ir no sīļa līdz cīruļa lielumam. Vairākām sugām spalvas paslēpeni ir pagarinātas un saplūksnoju- šas neparastā kārtā. Mātītes un jaunie putni ir mazāk spilgti krāsoti nekā tēviņi. Paradīzes putni apdzīvo Jaungvineju un tai tuvējās salas Dienvidus jūrā. Ne tikai viņiem nomauktās ādas, bet ari citu krāšņo putnu ādas papuasi jau pirms gadu simteņiem uzlūkojuši par tirdzniecības priekšmetu, un sevišķi holandieši ir nodarbojušies ar viņu iemainīšanu.

Pēc jaunāko pētnieku domām paradīzes putni sadalās divās apakšdzimtas, no kurām pirmā ir kraukļu paradīzes p u t- n i (Paradiseinae) jeb sugas ar īsu, stipru knābi. Tāda paša nosaukuma ģintas (Paradisea) piederīgie raksturojas vispirms ar to. ka tēviņi ir greznoti ar spalvu pušķi, kas sastāv no garām, plūk- snotām spalvām); pēdējās sakņojas ādas krokā, kas atrodas zem pirmās spārnu locītavas un ko ar atsevišķa muskuļa palīdzību var pēc patikas izplest un sakļaut kopā. Abas vidējās astes spalvas ir sevišķi garas un viņu plūksnas ir tikko manāmas.

Paradīzes jeb dievu putns, kuru Linnejs, lai seno teiku padarītu mūžīgu, nosauca par bezkājaino (Paradisea apoda), ir apmēram tikpat liels kā mūsu kovārnis. Viņa garums apmēram 45 cm, spārna garums 24 cm, astes garums 18 centimetri. Galvas virsējā daļa, deniņi, kakla pakaļējā daļa un kakla sānu virsējās daļas ir tumši dzeltenā krāsā; piere, galvas sāni, ausu apkārtne, smakrs un pakakle ir tumši zelta zaļā krāsā, muteskaktu apgabals zaļgani melnā, pārējās ķermeņa daļas, spārni un aste tumšā kanēlbrūnā krāsā, kas ap guznu paliek tumšāka, līdz pat melni brūnai krāsai; garās pušķu spalvas, kas atrodas abās pusēs krūtīm, ir koši oranždzeltenā krāsā, pret plūksnotiem galiem krāsa top bālgana, īsākās, stīvās spalvas, kas atrodas pušķa pamatdaļas vidū, ir kastaņbrūni melnas. Mātītei garo spalvu nemaz nav un viņas krāsa ir vienmuļāka.

Papuasu paradīzes putns (Paradisea papuana) ir manāmi mazāks par dievu putnu. Viņa garums ir tikai 88 cm, spārna gaums 18 cm, astes gaums 16 cm. Mētelis un pleci, tāpat divas' šķērslentas pār augšējām spārnu segām ir olivu dzeltenā krāsā, pakakle un guzna kā arī pārējās ķermeņa apakšējās daļas tumši kastāņu brūnas, pušķu spalvas pie pamata spilgti oranžā krāsā, otrā pusē tīri baltas, visas pārējās daļas tādās pašās krāsās kā pie dievu putna.

Sarkanais jeb paradīzes asins putns (Paradisea rubra) ir vēl mazāks, tikai 33 cm garš, viņa spārns ir 17 cm, aste 14 cm gara; viņš atšķiras no abiem līdz šim minētiem putniem ar zelta zaļu, gaisā saslienamu spalvu pušķi, kas atrodas uz galvas pakaļējās daļas.

Pēc dzīves veida un izturēšanās šīm trim putnu sugām vajadzētu būt daudz kā kopīga. Tie ir ļoti dzīvi un kustīgi putni. Visi ceļotāji, kas tos novērojuši.viņu dzimtenē, runā par tiem ar aizrautību. Kad L e s s o n s redzēja pirmo no viņiem sev pārlaiža- mies pāri, viņš no tā skaistuma bija tā aizgrābts, ka putnu pavadīja tikai ar acīm un nevarēja saņemties un uz to izšaut. Apraksts, ko viņš dod par viņu dzīvi, ir no R o z e n b e r g a apstiprināts un papildināts. ,.Paradīzes putni ir sirotāji, kas ceļo te uz krastmalu, te atkal pārceļo zemes iekšienē, skatoties pēc tā, kur ir nogatavojušies augļi. Tai laikā, kad es uzturējos Dorējā, bija gatavi kāda lauru dzimtas koka augļi; koks auga uz salas netālu no ciematiem. Ar spēcīgiem spārnu sitieniem atlaidās šinīs kokos putni, pa lielākai daļai mātītes un jaunie tēviņi, kas bija tik droši, ka paši atgriezās atpakaļ pēc tam, kad uz tiem bija vairākas reizes izšauts. Citādi paradīzes putni, sevišķi vecie tēviņi, ir ļoti bailīgi un tos grūti nošaut. Viņu kliedziens ir aizsmacis, bet tālu dzirdams, un to visvieglāk ir izteikt ar skaņām „vuk, vuk, vuk", kam bieži seko ķērcošs troksnis."

Būdams pastāvīgā kustībā, paradīzes putns laidelējas no koka uz koku, nekad nepaliek ilgāku laiku mierīgi sēžam uz kāda zara un pie mazākā trokšņa noslēpjas visbiežāk lapotās koku galotnēs. "Viņš kustas jau pirms saules lēkta un nodarbojas sev barību uz meklēdams; tā sastāv no kukaiņiem un augļiem. Vakaros putni salasās baros, lai kāda augsta koka galotnē pavadītu nakti. Kā Rozenbergs raksta kādā vēstulē, šie putni neperējot brīvi stāvošās ligzdās, bet gan augstāko meža koku zaru caurumos, ko nevar aizsniegt pat vislabākie kāpēji.

„Lai iegūtu paradīzes putnu," stāsta Rozenbergs tālāk, „tad Jaungvine- jas iedzimtie šādā veidā ķeras pie darba: medību laikā, kas iekrīt sausā perioda vidū, viņi pūlas vispirms uzmeklēt tos kokus, kur putni pavada naktis, un tie parasti visā mežā ir augstākie koki. Tad viņi to zaros uztaisa no lapām un

Paradīzes putns (Paradisea apoda)

zariem nelielu būdu. Apmēram stundu pirms saules noiešanas kāds veikls strēlnieks, apbruņots ar bultu un loku, iekāpj kokā, noslēpjas būdā un vislielākā klusībā gaida putnu ierašanos. Tiklīdz tie atlaižas, viņš ērti nošauj vienu pēc otra, un viens viņa biedrs, kas atrodas pie koka lejā, salasa nokritušos. Tie nokrīt zemē jau nedzīvi, ja tos ir ķērusi asā bulta, turpretim viņi nonāk mednieka rokās neievainoti, ja uz tiem šauts ar bultām, kuru galus sastāda vairākas trīsstūri veidojošas smailes, starp kurām putna ķermenis iespiežas pateicoties šāviena spēkam." Pēc L e s s o n a ziņām, iedzimtie tos ķerot arī ar līmi, ko tie dabūjot no maizes koka, un pēc U o ll e s a ziņām sarkano paradīzes putnu iegūstot tikai ar cilpām, ko uzstāda augļu koku zaros, tā kā putnam ar kāju jāiekāpj cilpā, ja viņš grib paņemt augli. Otrs cilpas gals sniedzas līdz zemei, un noķerto putnu bez kādām grūtībām var novilkt no koka zemē.

Paradīzes putniem vistuvāk stāvošie zvirbuļu putni ir kraukļi (Corvidae). Spēcīgi putni ar druknu ķermeni, un samēi'ā lielu, stipru knābi, kas vai nu vispār lēzni līks vai arī tikai ar tādu virs- knābja muguru, kā griezējmalās netālu no mazliet garāka virs- knābja gala reizēm ir nelieli ierobojumi, bet pamats parasti apklāts gariem sariem, kas pārklāj nāsis, lielām un spēcīgām kājām, vidēji gariem ieapaļiem spārniem, līdzeni nogrieztu vai kāpšļotu asti un biezām spalvām vienādā vai raibā krāsā.

Kraukli dzīvo visās zemes daļās, visās viņas platuma un augstuma joslās. Tuvojoties ekvatoram, sugu dažādība ievērojami pieņemas; bet arī mērenās zemēs viņu skaits ir liels un tikai zemes aukstajās joslās zināmā mērā aprobežots. Pa lielākai daļai tie dzīvo kā nometnieki gadu no gada vienā un tanī pašā vietā vai mazākais zināmā apvidū, bet te vienmēr labprāt siro nelielus gabalus šurp un turp. Dažas sugas aizceļo, citas ziemu atstāj ievērojami augstos kalnu apgabalus un ierodas zemākos apvidos.

No Vācijas sugām pirmā vieta pieder krauklim (Corvus corax). Līdz ar citiem saviem radiniekiem, kas visumā viņam ļoti līdzīgi, tas sastāda sevišķu ģinti (Corvus). Kraukļa krāsa ir vienādi melna. Tikai acis brūnas vai jaunākiem putniem zilimelnas un putnēniem ligzdā gaišpelēkas. Garums 64—66 cm, platums ap 125 cm, spārnu garums 44 cm un astes garums 26 centimetri.

Krauklis, liekas, ir visvairāk izplatītā kraukļu suga. Viņš apdzīvo visu Eiropu, no augstākiem ziemeļiem līdz Tarifas ragam dienvidos, no Finisterras priekškalniem līdz Uraliem; Āzijā tas sastopams lielākā daļā no Ledus ēkeana līdz Pendžabai, no Uraliem līdz Japanai, un tāpat visā Ziemeļamerikā līdz Meksikai. Pie mums šis krāšņais, staltais putns dzīvo lielā skaitā tikai dažos apvidos, citos turpretim jau iznīcināts, un kur tas vēl nav noticis, viņš izvairās no cilvēka tik, cik vien tas iespējams. Aiz šī iemesla viņš uzturas vienīgi kalnu apgabalos, vai kopā saejošos augstkoku mežos, klinšainās jūras piekrastēs un līdzīgās vietās, kur var būt pēc iespējas netraucēts. Mūsu pasaules daļas robežu apgabalos putns sadzīvo ar visu dzīvnieku valdnieku vislabākās attiecībās; Krievijā un Sibīrijā viņš ikopā ar vārnām un kovārņiem uzmeklē ne tikai lauku ceļus, bet ir pat tik drošs, ka ierodas sādžās un pilsētās un baznīcu torņos še perē tikpat bieži, kā pie mums kovārnis. Vēl līdz pašam pēdējam laikam viņš tur uzskatāms par vienu no visparastākajiem vietējiem putniem. Arī Spānijā, Grieķijā un Skandināvijā krauklis bieži sastopams.

,,Krauklis," tā saka mans tēvs, kas jau gadus sešdesmit atpakaļ sniedzis par šo putnu līdz šim nepārspētus aprakstus, „parasti, tā tad arī ziemā, dzīvo pāros. Tie, kas savas ligzdas bija ierīkojuši manas mājas tuvumā, visu dienu lidinājās pa divi kopā virs apkārtējām ielejām un laiku pa laikam uzlaidās augstāko koku galotnēs. Redzot vienu putnu pārīti, vajadzēja tikai nedaudz apskatīties, lai kaut kur tuvumā pamanītu arī citus. Bet tie, kas dzīvo vientuļi, parasti ir jaunie, jo kraukļi pieder pie tiem putniem, kas, reiz sapārojušies, paliek viens otram uzticīgi visu mūžu. Patīkams viņa lidojiens, kas iet gandrīz taisnā virzienā, un kad putns steidzas, viņš to paātrina spēcīgi sizdams spārniem; bet bieži gadās, ka krauklis lidinās ilgi un apraksta skaistas, lokveidīgas līnijas ar plaši izplestiem spārniem un asti. Skaidri redzams, ka viņš lido bez kādām grūtībām un ka bieži uzņemas lielākus lidojumus vienīgi izpriecas nolūkā. Ziemā krauklis pavada gaisā lielāko dienas daļu. Uz zemes krauklis solo ar šķietami pieņemtu smieklīgu cienību, nesdams ķermeņa priekšdaļu mazliet augstāk kā pakaļējo, māj ar galvu un sperot soļus gāzelējas no vienas puses uz otru."

Ir neticami, cik uzmanīgs šis putns ir. Viņš nolaižas tikai tad, kad iepriekš ir pienācīgi aplidojis apkārtni un nedz ar aci, nedz arī ar degunu nav manījis nekā bīstama. Kad cilvēks tuvojas perēklim ar olām, viņi bez kavēšanās atstāj savu perējumu un, neskatoties uz visu vecāku mīlestību, atgriežas pie mazajiem tikai ar visai lielu uzmanību. Viņa naids pret ūpi ir ārkārtīgi liels, bet vēl daudz lielāka ir uzmanība; tāpēc šo biklo putnu pat no vārnu būdām ir grūti nošaut. Parastās skaņas, ko var dzirdēt no kāda kraukļa tēviņa vai mātītes, izklausās kā „kork, kork, kolk, kolķ" vai «krabb, krabb, krabb".

Laikam nebūs cita putna, ko tādā pašā mērā varētu apzīmēt par visēdēju kā kraukli. Var apgalvot, ka viņš vārda pilnā nozīmē ēd visu, kas vien ēdams un veic priekš sava nelielā auguma un spēka neticami daudz. Labi garšo viņam augļi, graudi un visdažādākās citas baudāmās augu vielas; bet neskatoties uz to, daudzreiz viņš ir pirmās šķiras plēsonis. Dažādi kukaiņi, tārpi, gliemeži un mazākie mugurkaulainie nav vienīgie, ko mūsu putns apkaro; pārdroši tas uzbrūk arī tādiem zīdītājiem un putniem, kas lielāk: par viņu pašu, visnekaunīgākā kārtā izlaupa putniem ligzdas, nevien neaizsargātiem, bet arī spēcīgajām kaijām, kas prot gan aizsargāt ir sevi, ir savas ligzdas. Sākot ar zaķi un beidzot ar peli. un sākot ar medni un beidzot ar vismazāko putniņu, neviens dzīvnieks nav no viņa drošs. Krauklī apvienots tik daudz nekaunības un viltības, spēka un enerģijas, ka viņu var apzīmēt par patiesi bīstamu plēsoni. Spānijā viņš apdraud mājas vistas, Norvēģijā zoslēnus, pīlēnus un visus citus mājputnus; Islandē un Grenlandē viņš medī sniega irbes, mūsu laukos zaķus, fazanus un lauku irbes; jūrmalā paisumā uzmeklē starp izskalotām vielām kaut ko derīgu arī sev; zemēs vairāk uz ziemeļiem tas nereti sanāk strīdu ar māju suņiem, atņemdams tiem saimniecības atkritumus; Au- strumāzijas stepēs viņš ir neatvairāms slimo kamēļu spīdzinātājs; Islandē tas nekrietni moca slimus zirgus, pastāvīgi metas uz viņu mugurām, plēš gaļu no dzīvnieku rētām un neatstāj viņus mierā, iekams tie aiz lielām sāpēm nesāk vārtīties pa zemi. Pie maitas krauklis ir parasta parādība; un daudzas vietas bībelē, kur par viņu rakstīts, būs gan pareizas. Diemžēl nevar būt šaubu, ka krauklis savas laupīšanas dēļ paliek ļoti kaitīgs. Tāpat kā citi kraukļu putni arī viņš atnes gan labumu; tomēr posts, ko viņš nodara, ir lielāks par visiem tiem labumiem, kas no viņa ceļas laukiem un dārziem. Tamdēļ ir diezgan savādi, ka dažas tautas šo putnu mīlē un ciena. Proti, arabi tura to augstu cieņā un godina gandrīz līdzīgi dievībai, jo domā to par nemirstīgu.

Atskaitot varbūt vienīgi krustknābjus, starp Vācijas putniem kraukļi pirmie uzsāk pārošanos, sāk to lielāko tiesu jau janvāra sākumā, februāri taisa ligzdas un marta pirmās dienās sāk dēt. Lielā ligzda, caurmērā vismaz 40, bet lielāko tiesu ap 60 centimetri un augstumā pusi tik daudz, celta uz klints vai pie mums kādā augstā nepieejamā vai grūti pieejamā koka galotnē. Ligzdas pamats taisīts no stipriem zariem, vidus daļā tādi paši, bet smalkāki, un iekša silti izklāta lūku šķiedriņām, ķērpjiem, zāli, aitas vilnu un tamlīdzīgām vielām. Dējumā ir piecas vai sešas puslīdz lielas, kādus 54 mm garas un 34 mm resnas olas, zaļganā pamatkrāsā ar brūniem un pelēkiem plankumiem. Pēc mana tēva novērojumiem, mātīte perējot viena pati, bet pēc Naumana — pamīšus ar tēviņu. Vecie baro jaunos bagātīgi ar slieikām, kukaiņiem, pelēm, putniem, svaigām olām un ar maitu; viņu izsalkumu tomēr, kā liekas, nespēj apmierināt visbagātākā barība, jo tie vienmēr prasa pēc kumosa. Abi vecāki ārkārtīgi mīlē savu perējumu un izšķīlušos mazuļus nekad nepamet. Labvēlīgos apstākļos jaunie krauklēni atstāj ligzdu maija beigās vai jūnija sākumā, bet vēl ilgi uzturas ligzdas tuvumā un ik vakarus atgriežas savā perēklī. Tad vecie tos uz laukiem, pļavām, un birzēm baro vēl arī te, bet pa starpām māca visādās medību gudrībās un paņēmienos. Tikai uz rudens pusi jaunie paliek patstāvīgi.

Jauni izņemti, kraukļi pierod pie cilvēka ārkārtīgi viegli; pat vecie sagūstīti iedzīvojas jaunos apstākļos. Satiksmē ar cilvēku putna saprašana izkopjas apbrīnojami. Viņu var pieradināt tāpat kā suni, to var uzkūdīt uz citiem cilvēkiem un dzīvniekiem, tas bieži ir jautrs un pārgalvīgs, pastāvīgi piemācās ko jaunu klāt un līdz ar gadiem pieņemas viņa zināšanas, bet turpretim ne vienmēr žēlastība cilvēka acīs. Aizlidot un atlidot kraukli var pieradināt viegli; bet drīz izrādās tomēr, ka parasti viņš nav lielākas brīvības cienīgs, zog un nozagto slēpj, nonāvē mazus mājkustoņus, vistas un zosis, knābj cilvēkiem, kam kailas kājas, un dažreiz paliek pat bīstams, ja savus nekrietnos jokus sāk izdarīt arī pie bērniem. Ar suņiem tas bieži nodibina sirsnīgu draudzību, izlasa tiem blusas un ir citādi«.pakalpīgs; arī pie zirgiem un govīm viņš pierod un iegūst viņu labvēlību. Viņš labi mācās runāt, atdarina vārdus pareizā tonī un lieto tos ar saprašanu, rej kā suns, smejas kā cilvēks, rūc kā balodis u. t. t.

Melno vārnu (Corvus corone) spalva ir violeti vai iesarkani mirdzošā melnā krāsā, un acis brūnas, jaunībā ir nespodri mēmas ar pelēju zīlīti. Turpretim pelēkai vārnai (Corvus cornix) melna ir tikai galva, kakla priekša, spārni un aste, citādi tā gaišā pelnu krāsā, vai jaunie netīri pelēkā. Kā viena, tā otra sasniedz garumā 47 50 cm, platumā 100—104 cm, spārnu garums 30 un astes garums 20 cm. Vairāk izplatīta ir pelēkā vārna. Melnā vārna aizvien dzīvo tur, kur pelēkā vārna nav sastopama. Viena tā tad aizvieto otru. Bet ir apgabali, kur abu sugu robežas saiet kopā, un še bieži gadās, ka abi tuvu radniecīgie putni nodibina jauktas laulības.

Pelēka vārna (Corvus cornix)

Dzīves veidā abas sugas neatšķiras. Abas ir nometnieki putni vai otri augstākais sirotāji. Viņas apvienojas pāros un kopīgi apdzīvo kādu lielāku vai mazāku apgabalu, ko atstāj tikai reti. Aukstā ziemas salā vienīgi tfk tālu ir izņēmums, ka ziemeļos dzīvojošie pāri lido nedaudz uz dienvidiem, kurpretīm tās pašas sugas locekli dienvidu zemēs nezin vai domā par sirošanu. Koki uz lauka ir viņu mīļākās uzturēšanās vietas; tomēr tās ne- irvairās arī no lielākiem mežiem un vienmēr apmetas tur, kur var droši justies, pat tiešā tuvumā cilvēkam, piemēram dārzos. Tās ir • ļoti sabiedriskas. Viņas iet labi, soļiem, gan mazliet gāzelēdamās, tomēr bez piespiešanās ; lido viegli un izturīgi. lai gan ne tik veikli kā īstie kraukļi, apbalvotas smalkām maņām, proti, tas sakāms par redzi, dzirdi un osmi, un garīgās spējās gandrīz nav. vai nav pavisam zemākas par kraukļiem. Ko lielumā spēj krauklis, apmēram to pašu mazumā spēj arī vārna; bet tā kā viņas palaikam bīstamas tikai mazākiem dzīvniekiem, tad labums, kādu tās atnes, būs lielāks par postu, ko tās nodara.

Vārnu ikdienišķā dzīve ir apmēram šāda: No savām guļu vietām tās paceļas pirms dienas gaismas un sapulcējas, ja cilvēka uzbrukumi viņām še vēl nav kaitējuši, uz kādas parastas ēkas jumta vai uz augsta koka. Sadalījušās pa pulciņiem, tās dodas uz laukiem meklēt barību. Līdz pašai pusdienai viņas neatlaidīgi darbojas. Tās izstaigā laukus un pļavas, seko zemnieka arklam, uzlasīdamas atplēstajās velēnās tārpus, uzglūn peļu aļām, meklē putnu ligzdas, pārmeklē upju un ezeru krastu, ielido dārzos, īsi sakot, viņas darbojas visur. Tad gadās, ka viņas satiekas ari ar citiem savas sugas piederīgiem un dara savu darbu kopīgi. Ja notiek kas neparasts, tad vārnas, protams, pirmās to pamana un ziņo citiem. Plēsīgo putnu viņas saņem skaļiem kliedzieniem un tik sirdīgi vajā, ka pēdējam bieži jāpazūd nekā neizdalījušam. Ap pusdienas laiku vārnas laižas uz kādu biezu koku, un paslēpjas lapotnē, lai pavadītu pusdienas atpūtu. Pēcpusdienā tās atkal dodas meklēt barību un pievakarē lieli bari sapulcējas zināmās vietās, it kā ar nolūku viena otrai pastāstīt par dienas piedzīvojumiem. Pēc tam tās dodas uz savu pastāvīgo guļas vietu kādā meža stūrī, kur salasās no visai plašas apkārtnes, še viņas ierodas ar vislielāko uzmanību un parasti iepriekš izsūta vairākus izlūkus. Viņas atlido līdz ar nakts tumsu, laižas klusi un katra apsēžas savā vietā tik mierīgi, ka, izņemot spārnu sitienus, nekas vairāk nav sadzirdams. No uzbrukumiem tās bīstas ļoti. īsā laikā tās prot atšķirt mednieku no pārējiem cilvēkiem, kas nav bīstami, un vispār uzticas tikai tam, par kura labvēlību tās pilnīgi pārliecinātas.

Ligzda, ko vij martā vai aprīļa sākumā, parasti augstos kokos, bet nereti izmanto perēšanai arī kādu agrāko gadu ligzdu, atgādina kraukļu ligzdu, tomēr ir ievērojami mazāka, augstākais 60 cm plata un tikai 4 cm dziļa. Virs sausu žagaru pamata savilktas lūk- snes šķiedras, zāļu kušķi, kūla un saknes, kas ļoti bieži salīmētas ar mālainu zemi, kurpretim iekša izklāta ar vilnu, teļu spalvām, cūku sariem, lūku gabaliņiem, zāles stiebriņiem, sūnām, lupatām un līdzīgām vielām. Aprīļa pirmajā pusē mātīte dēj trīs līdz piecas, visai retos gadījumos arī sešas, apmēram 41 mm garas un 29 mm resnas olas, ar oliva krāsas, tumšiem pelnu pelēkiem, tumši brūniem vai melnganiem plankumiņiem un punktiem uz zili zaļgana pamata. Perē mātīte, bet tēviņš atstāj to vienu tikai pa to laiku, kamēr lido, meklē sev un perētājai barību. Vecie kopj un baro jaunos ar lielu mīlestību un drošsirdīgi aizstāv tos briesmās.

Abas vārnu sugas bez jebkādām grūtībām var turēt gūstā gadiem ilgi un viegli pieradināt, iemācās arī runāt, ja skolotājiem nepietrūkst pacietības. Tomēr, kā istabu vai māju putni vārnas nav sevišķi ieteicamas. Atbaidoša ir viņu ārkārtīgā netīrība, vai pareizāk smaka, ko tās izplāta arī tad, ja būris tiek turēts vispriekšzīmīgākā tīrībā; putniem nedrīkst atļaut arī brīvi apkārt staigāt pa pagalmu un dārzu, jo viņi, tāpat kā kraukļi, izdara dažādas palaidnības. Vārnām tāpat kā viņu mazākiem radniekiem piemīt tieksme zagt un slēpt spīdošas lietiņas, bet līdzīgi kraukļiem tām piemīt ari laupīšanas un slepkavošanas kāre. Arī viņas uzbrūk mazākiem mugurkaula dzīvniekiem, nereti pat jauniem kuceniem un kaķēniem, galvenām kārtām tomēr putniem, nolūkā viņus nogalināt vai mazākais paspīdzināt. Vistu perēkļus un baložu ligzdas šie vazaņķi uziet ātri vien un bez kavēšanās izlaupa.

Vēl derīgāka kā melnā un pelēkā vārna izrādās ceturtā mūsu kraukļu suga, krauķi (Corvus frugilegus). No pirmām tie atšķiras ar slaidāku ķermeni, stipri izstieptu knābi, samērā gariem spārnim, apaļāku asti un cieši piegulošām krāšņi spīdošām spalvām un vecumā kailu seju. Garumā viņi sasniedz 47—50 cm, platumā ap 100 cm, spārnu garums 35 cm, astes garums 19 cm. Veciem putniem spalva vienādi sārti zilganmelna, jauniem nespodri melna. Pēdējie atšķiras no veciem vēl ar spalvainu seju.

Dažā ziņā krauķu izturēšanās atgādina jau aplūkotos viņu radniekus, tikai tie ir daudz bailīgāki un nevainīgāki kā šie. Soļo tie tikpat labi, lidojiens tiem vieglāks, garīgās spējas tikpat attīstītas kā citiem kraukļu putniem; tomēr viņi ir daudz sabiedriskāki par visiem saviem radiniekiem. Tā krauķi labprāt apvienojas ar Alpu kovārņiem un melnajiem strazdiem, vispār ar tādiem putniem, kas ir tikpat vāji vai vēl vājāki par viņiem, kurpretim no melnajām un pelēkajām vārnām tie jau izvairās, bet kraukļus bīstas tik ļoti, ka pēdējiem nometoties uz dzīvi krauķu senparastajās dzīves vietās, no kurienes pat cilvēks tos nevarēja lāgā aizdzīt, viņi tās pamet. Tomēr Sibirijā man gadījās novērot pelēko vārnu, krauķu, kovārņu un kraukļu barus kopīgi mielojoties pie maitas. Krauķa balss ir dziļi, aizsmakuši „kra" un „kroa"; bet lidojot dzird vēl augstu „girr" vai „kuer" un parasti arī pazīstamo kovārņu „jak, jak':. Putns spēj viegli atdarināt dažādus toņus un skaņas; domājams, tas spētu iemācīties šo to izdziedāt, bet runāt gan laikam to nevarēs iemācīt.

Novērojot krauķi bez aizspriedumiem, mācāmies viņu cienīt. Gan arī viņš var palikt ļoti nepatīkams, piemēram kad cieši apmeties uz vienas vietas un stūrgalvīgi pretojas cilvēka mēģinājumiem to aizdzīt, vai kad perējot māju tuvumā nemitīgi pļarkšķēdami aizsit vai ausis cieti; arī viņi dažreiz uzbrūk jauniem zaķēniem un pie gadījuma notver kādu jaunu, nogurušu irbīti; tāpat tie var kai- tiņāt zemkopi, uzlasot labības graudus, un dārznieku zogot nogatavojušos augļus; bet šis putns atmaksā tūkstoškārtīgi par katru skādi, ko viņš nodara. Krauķis ir labākais maija vaboļu un viņu kāpuru un gliemežu iznīcinātājs, arī viens no teicamākiem peļu medniekiem, kādu mūsu tēvu zeme pazīst. Kad tuvojas perēšanas laiks, tad tūkstošiem šo melno putnu salasās visai šaurā vietā, it īpaši koku audzēs lauku vidū. Pāris dzīvo cieši pie pāra; vienā pašā kokā atrodas 15—20 ligzdu, vispār tik daudz, cik kokā vietas. Katrs pāris ķildojas ar kaimiņiem būvmateriālu dēļ un zog tiem nevien tos, bet pat veselu ligzdu. Nepārtraukta ķērkšana un pļāpāšana pilda visu apvidu un krauķu dzīves vietas tuvumā viņu melnais mākonis aizsedz sauli. Beidzot paliek kautcik mierīgāk* Katra mātīte nu ir jau izdējusi savas četras vai piecas olas, 38 mm garas, 27 mm resnas, blāvi zaļas, parusli un tumšbrūni plankumo- tas. Bet drīz izšķiļas mazie, un nu troksnis ir divkārt vai trīskārt tik liels; jo mazie grib, lai tos piebaro un prot izteikt savas sajūtas visādām diezgan nemīlīgām skaņām. Tad šādas kolonijas tuvumā tiesām nav izturams. Tikai vēlu naktī pļāpāšana rimstas, bet sākas jau pirms gaismiņas un turpinās bez pārtraukuma līdz dziļai krēslai, vēl pēc saules noiešanas. Kas šādu kolēniju apmeklē, tas tiks tāpat nokaļķots kā zeme ap to, kas izskatās riebīga to mēslu dēļ, kas kā lietus līst no perēkļiem. Tad vēl putnu ietiepība. Tik viegli tie nav aizdzenami. Tiem var izņemt olas un cāļus, var šaudīt tos cik vien patīk: nelīdz — tie tomēr nāk atpakaļ.

Lai ar' cik liels nebūtu tas bars, kas mājo kādā kolonijā: aitām masām, kas dažreiz salasās uz kopēju ziemas ceļojumu, to nevar ne salīdzināt. Tūkstoši piebiedrojas tūkstošiem, un bars aug jo vairāk, jo ilgāk velkas ceļojums. Tam piebiedrojas nevien krauķi, bet arī kovārņi.

Punduris vietējo kraukļu vidū ir kovārnis (Corvus monedula). Garums tam 33, platums 26, spārnu garums 22, astes garums 13 cm. Spalva uz pieres un galvvidus tumšmelna, uz pakauša un galvas pakaļējās daļas parusla, citur virspusē zilimelna, apakšā šifera vai pelēkmelna, acs riņķis sudrabbalts, knābis un tāpat kājas melnas. Jaunie atšķiras ar netīrāku krāsu un pelēkām acīm.

Arī kovārnis izplatīts pa lielāko Eiropas daļu un tāpat daudzās Āzijas zemēs, uz ziemeļiem vismaz tik tālu, cik tālu sēj labību. Eiropas dienvidos tas ir retāks kā Vācijā, bet nekur kovārņu nav tik daudz, kā Krievijā un Sibirijā. Pie mums tas nebūt nav visur sastopams, bet tikai vietvietām, un nav zināms neapstrīdams pamats, kāpēc tas tā. Kur tas ir, tur apdzīvo galvenām kārtām vecus torņus pilsētās vai kādās citas augstas būves, kuru mūros tad atrod piemērotas vietas ligzdai; bez tam to sastop arī lapu kokos, proti, birzēs ar dobumainiem kokiem.

Kovārnis ir žirgts, veikls, izveicīgs un gudrs putns. Savu labo gara stāvokli tas vienmēr prot uzglabāt un prot to apvidu, kur apmeties, tiešām patīkamā kārtā atdzīvināt. Būdami ārkārtīgi sabiedriski, kovārņi sadodās lielos baros nevien ar sugas biedriem, bet iejaucas arī vārnu, proti, krauķu pulkos, dodās ar tiem kopā pat ziemas ceļojumos un izpatikdami ceļa biedriem lido pēc iespējas lēnām; jo arī lidošanā tie ir ļoti izveicīgi un šinī ziņā līdzinājās vairāk baložiem, nekā vārnām. Lidošana viņiem veicas tik viegli, ka tie bieži meklē izpriecu dažādos pārdrošos lidojienos, ceļas gaisos un slīd lejup bez mērķa un nolūka un dažādi un patīkamā kārtā šūpojas. Viņi ir tikpat gudri kā kraukļi, bet parāda tikai pēdējo teicamās īpašības. Aicinādami tie izgrūž tiešām labskanīgu „jāk" vai „djār"; citādi kliedz „krē" un „krijē". Viņu „jāk, jāk līdzinās krauķu aicinājumam gandrīz pilnīgi, un tamdēļ arī abi putni tiek tik bieži uzskatīti par vienu un to pašu sugu. Savas mīlestības laikā tie pļāpā vispatīkamāk, un vispār viņu balss ir vijīga un skaņu bagāta. Ar to izskaidrojams arī, ka viņi bez sevišķām pūlēm izrunā vārdus cilvēkam pakaļ vai arī izmācās atdarināt citas skaņas, piem. gaiļa dziedāšanu.

Barības ziņā kovārnim visvairāk līdzības ar krauķi. Dažādi kukaiņi, gliemeži un tārpi bez šaubām sastāda viņa maltītē galveno daļu. Kukaiņus tas lasa pa pļavām un tīrumiem vai arī nolasa lielākiem mājlopiem no muguras. Zemkopim tas seko paļāvīgi tūlīt aiz arkla; uz ceļa tas izrakņā mēslus un pie mājām atkritumus; peles tas prot ķert izveicīgi, jaunus putniņus ne mazāk, un olas pieder pie sevišķi iemīļotiem ēdieniem. Ne mazāk tas mīl arī augu vielas, proti, labības graudus, lapu galiņus labības augiem, sakņu bumbuļus, dīgstošos sakņaugus, augļus, ogas un taml., un tāpēc var tapt sakņu un augļu dārzos kaitīgs, ja nu ne jūtami, tad tomēr manāmi, Krievijā un Sibirijā posta ari labības stirpas un gubas. Vai tādēļ būtu pareizi, uzskatīt viņu par vairāk kaitīgu putnu, nekā derīgu, par to es šaubos; turpretim, man gribētos domāt, ka tas labums, ko viņš laukiem un tīrumiem atnes,' vismaz atsver ja ne pārsver nodarītos zaudējumus.

Kovārnis aizlaižas kopā ar krauķiem vēlu rudenī un parādās atkal arī reizē ar pēdējiem; ne mazums to pārziemo tomēr arī Vācijā, sevišķi mūsu piejūras pilsētās; tāpat ne visi kovārņi atstāj arī Krieviju un Sibiriju, lai cik auksta ziema arī neuznāktu. Ziemas ceļojumu tie stiepj līdz Ziemeļrietumafrikai, Ziemeļrietum- āzijai un līdz Indijai. Līdz ko iestājas tiešām pilnīgs pavasaris, visi pāri ir arī jau atkal ieņēmuši perēkļus un nu mostās te tūk- stošveidīga dzīve. Daži kovārņi perē kopā ar krauķiem, bet viss vairums ēkās. Te rodas ikkatram caurumam mūrā savs iemītnieks; ja, parasti īrnieku ir pat vairāk kā dzīvokļu. Tāpēc piemērotas ligzdas vietas dēļ ceļās daudz strīdiņu, un katrs kovārnis, veikls uz ligzdas vīšanu, cenšas citiem aizsteigties priekšā, kā vien mācēdams. Tikai nenogurstošā uzmanība sargā pāri no citu pāru zādzībām; ja vien ārkārtīgi neuzmanas, tad ligzda tiek iekarota vai nozagta. Ligzda ir dažādi celta, skatoties pēc vietas, parasti tomēr slikti, no salmiem un žagariem, un izoderēta ar sienu, spalvām un sariem, četras līdz sešas, 35 mm garas, 25 mm resnas, uz zili iezaļgana pamata melnbrūni plankumotas olas sastāda dējumu. Mazos izbaro ar kukaiņiem un tārpiem, mīl ārkārtīgi un vajadzības gadījumā droši aizstāv.

*

Riekstrozis (Nucifraga caryocatactes) ieņem kraukļu putnu vidū ļoti izolētu vietu; jo radi, ko tiešām var ar viņu salīdzināt, tam sastopami tikai Amerikā un Himalajos. Spalva ir bieza, pamatkrāsa tai tumšbrūna, galvvidū un uz pakauša bez plankumiem, bet katrai spalvai galā ar tīri baltu, iegarenu apaļu plankumu; lid- un astesspalvas spīdīgi melnas, pēdējās galā baltas. Acis brūnas, knābis un kājas melnas. Garums 36, platums 59, spārnu garums 19 un astes garums 12 cm.

Slēgti skuju meži mūsu augstajos kalnos, kā arī plašā mežu josla Vecās pasaules ziemeļos ir šī putna dzimtene.

Manam tēvam būs taisnība, kad viņš saka, ka riekstrozim ar sīli nebūšot vairāk līdzības kā ar kādu dzeni. Putns izskatās neveikls, pat tūļīgs, bet ir izveicīgs un mundrs zēns, kas pa zemi soļo teicami, pa zariem un krūmiem lēkā ar lielu veiklību, vai .arī līdzīgi zīlītei pieķeras pie stumbra, ka varētu arī teikt, ka viņš ložņā ap to apkārt. Līdzīgi dzenim viņš karājas pie stumbra vai pie zara, un līdzīgi dzenim viņš baksta ar savu aso knābi mizā, kamēr pa gabaliņiem vien to nokaļ nost un laupījumu, kas sēdot ir saosts, beidzot iegūst. Lidojiens ir viegls, bet diezgan gauss, ar plati izplestiem un spēcīgi vicinātiem spārniem. Balss ir ķērcošs, tālu dzirdams „krāk, krāk, krāk", kam pavasarī pievienojas bieži atkārtots „korr, korr". Perēšanas laikā var dzirdēt, tomēr tikai tad, ja atrodas viņam gluži tuvu, savādu, klusu, pa pusei apspiestu, it kā vēderrunātāja dziesmu.

Kad lazdu rieksti nogatavojušies, tad riekstroži no visa apgabala sapulcējas tanīs vietās, kas apklātas lazdu krūmiem. Tad viņi daudz laidelējas apkārt, un viņu balss ir dzirdama gandrīz visur. Rīta stundas tiek ziedotas barības meklēšanai; pret pusdienas laiku riekstroži, kas bija rosīgi strādājuši, nozūd mežā; vēlāk pēc pus-

Vālodze

Sīlis

dienas tie parādās atkal krūmos, ja ar' ne tik lielā skaitā kā no līta. No rīta viņu klaigāšanai un ķīviņiem nav gala. Ik brīdi ierodas jauni, ko pievilkusi citu 'klaigāšana, un tāpat atkal citi, pie- dzinuši plato rīkli pilnu ar riekstiem, ar manāmām pūlēm lido ar šo smago nastu uz mežu, lai mantu noglabātu savos mantu kambaros ziemai. Ap pusdienas laiku visi bauda labi nopelnīto mieru kaut kur biezā pamežā. Vēlu pēc pusdienas tie parādās atkal, klaigā tāpat 'kā no rīta, bet nosēd bieži veselu pusstundu kādā augstā egles vai priedes galotnē, novērodami no šejienes apkārtni. Kalnos vai tālu ziemeļos tie līdzīgā kārtā ievāc ciedru priedes augļus. Bez tam tie ēd vēl'zīles, skābaržu augļus, egļu un priežu sēklas, labības graudus, pīlādžu, baltērkšķu, krūkļa, zemeņu, purva ogu krūmu ogas, arī citas sēklas un augļus, visādus kukaiņus, tārpus, gliemežus un sīkus mugurkaulniekus, vispār nav nekādi ņerkas un tāpēc arī ziemu necieš nebūt trūkumu. Kādu laiku viņš iztiek ar iekrāto; bet kad krātuve iztukšota, tad tie parādās kalnu ciematos vai aizceļo meklēt savu dienišķo maizi kaut kur citur.

*

Garastainie kraukļu putni  žagatas (Pica)

Garastainie kraukļu putni ir žagatas (Pica), kuru pazīmes ir garāka par ķermeni un stipri kāpšļota aste un kupla spalva.

žagata (Pica caudata) sasniedz garumā 45—48 un platumā 55—58 cm, no tam uz asti nāk 26 un uz spārnu 18 cm. Galva, kakls, mugura, rīkle, padžerkle un virsējā krūšu daļa ir spīdīgi tumšmelna, galva un mugura ar zaļganu atsitumu, kamieši, mazāk vai vairāk pilnīga, bieži arī tikai mazliet nomanāma šķērssvītra pār muguru, kā arī apakša balta, spārni zili, no āras tāpat kā arī pirmās šķiras lidspalvu segas, zaļi, iekšā lielāko tiesu balti un tikai galā tumši, stūres spalvas tumšzaļas, galā melnas, viscaur ar metālisku, vietumis ar vara zaigojumu.

žagatas izplatības apgabalā ietilpst Eiropa un Āzija, sākot no ziemeļu mežu joslas līdz Kašmirai un Pērsij ai. Labprāt tā nometas cilvēka tuvumā un kur to taupa, tur paliek neparasti paļāvīga vai, pareizāk sakot, uzbāzīga. īstā dzīves vieta tai ir šaura un to tā nekad neatstāj. Ja kāda ciemata rajonā žagatas ir izskaustas, tad paiet daudz gadu, kamēr tās pamazām no malas atkal tur iespiežas. Vienīgi pa ziemu tās klīst pa plašāku apgabalu kā citād, kaut gan joprojām vēl ļoti šaurās robežās.

Dzīves veidā un ierašās žagata daudzkārt atgādina vārnas, bet vairākkārtējā ziņā tomēr diezgan stipri arī atšķiras no saviem radiniekiem. Tā iet soļiem, apmēram kā krauklis,' bet iznešanās ir citāda; jo viņa paceļ garo asti un kustina to šūpodama, kā to dara strazdu radi un eriokiņi. Smagais un viscaur no kraukļu lidojiena atšķirīgais žagatas lidojiens prasa biežu spārnu vicināšanu, un ja pūš jau tikai mazliet stiprāks vējš, tas top nedrošs un gauss. Krauklis izpriecāšanās nolūkā lido stundām-; žagata lieto savus spārnus vienīgi, kad tai vajadzīgs. Tā laižās no viena koka uz otru vai no viena krūma uz tuvāko nākošo, tāpat vien nekad. Maņas viņai šķiet tikpat asas kā krauklim, un prāta ziņā tā pavisam nepaliek tam pakaļ. Viņa droši atšķir bīstamu cilvēku vai dzīvnieku no neblstama: pret pirmajiem tā paliek vienmēr modriga. pret otrajiem pārdroša un gadījumā nežēlīga. Būdama sabiedriska, tāpat kā visi dzimtas locekļi, viņa labprāt iemaisās kraukļu vai vārnu pulkā, laidelējas arī kopā ar riekstrozi apkārt, bet vislabāk tai patīk tomēr biedroties ar saviem sugas piederīgiem mazākos vai lielākos pulciņos, kas tad kopīgi klaiņo, vispār priekos un bēdās ir dziļi saistīti. Parasti to redz kopā ar ģimeni. Balss viņai ir skarbs „žak" vai „krak", ko abus bieži arī savieno un kas tad skan kā „žakerak". šīs ir aicinājuma un brīdinājuma sikaņas un, raugoties pēc nozīmes, kādu tām grib piešķirt, tiek dažādi uzsvērtas. Pavasarī un pārošanās laikā tā žadzinā ar apbrīnojamu daudzpusību, lietodama stundām līdzīgas un tomēr citādas skaņas, un parunai tāpēc ir patiess pamats.

Kukaiņi un tārpi, gliemeži, dažādi sīki mugurkaulnieki, augļi, ogas, lauku augļi un graudi ir žagatas pārtika. Pavasaros tā top ļoti kaitīga, jo izlaupa visiem nespēcīgākiem putniem ligzdas un kādu bieži apdzīvotu dārzu var izpostīt un padarīt tukšu tiešā vārda nozīmē. Arī vistu un pīļu audzinātājiem un fazānu un meža putnu kopējiem tā kļūst par slogu, ķer pat vecus putnus un, kā Naumans saka, tiem gluži nekā ļauna nedomājot, jo žagata uz- turās pastāvīgi viņu sabiedrībā, tie nebaidās no tās un viņu paļāvības dēļ žagata tos pārsteidz. Protams, tāpat tā piekopj arī peļu medības un ķer un iznīcinā daudz kaitīgu kukaiņu, gliemežu un šādu tādu tārpu, bet vienmēr ir tik liela laupītāja, ka bez šaubām, derīgo putnu vidū neiederas tik daudz, kā pie kaitīgiem putniem, un tāpēc jāpieskaita pēdējiem. Pie mums žagata ligzdu ceļ augsta koka galotnē un zemos krūmos tikai tur, kur jūtās pilnīgā drošībā. Pamats ir no sausiem žagariem un ērkšķiem, kas sniedzās līdz pat ieejai sānos, un ir gan caurs, bet perējot putnu pilnīgi pasargā no iespējamiem plēsīgo putnu uzbrukumiem. Dējumā ir septiņas vai astoņas 33 mm garas, 23 mm resnas, uz zaļa pamata brūni izraibotas olas. Apmēram pēc triju nedēļu perēšanas izšķiļas mazie un nu abi vecāki tos audzē lielus, barodami ar kukaiņiem, sliekām, gliemežiem un sīkiem mugurkaulniekiem. Savu bērnu pulciņu abi, tēvs un māte, mīlē bez gala un nekad to neatstāj. Mums ir bijis jāpiedzīvo, ka kāda žagatu mātīte, kam bijām šāvuši, turpināja perēšanu ar skrotīm miesā.

Jauni, no ligzdas izņemti žagatēni paliek ārkārtīgi rāmi, ar gaļu, maizi, biezpienu, svaigu sieru, tos var izbarot, var pieradināt aiz- un atlidot, var iedīdīt visādām mākslām, var iemācīt dziesmas svilpot Un izrunāt atsevišķus vārdus, un tad žagtas sagādā daudz prieka, bet kaislīgi dzīdamās noglabāt spīdīgās lietas, atkal arī daudz nepatikšanu.

Tas cilvēks, kas grib sargāt sīkos putnus, agri vai vēlu paliks žagatai par noteiktu ienaidnieku un dzīs to no sava sargājamā rajona bez žēlastības prom.

Sīļi (Garrulinae) atšķirās no līdz šim aprakstītiem kraukļu putniem ar īsu un strupu knābi, kam virsknābja galā neliels āķis vai arī nav tāda, un ar kuplu, mīkstu, izpūrušu, raibu spalvu. Visi putni, kas te pieder, dzīvo daudz vairāk kokos un daudz mazāk uz zemes kā īstie kraukli.

Mūsu sīlis (Garrulus glandarius) ir pārstāvis ģintij ar līdzīgu nosaukumu (Garrrulus). Pamata krāsa spalvai ir skaisti vīnsarkana, virsū tumšāka, apakšā gaišāka; cekula spalvas baltas, vidū ar lancetisku, melnu plankumu ar iezilganu malu, pieres priekšdaļa ir dzeltenbalta un tumšākām gareniskām svītrām, rīkles spalvas baltganas, astītes un pakaļas spalvas baltas, platā un garā bārdas sloksne abpus un trešās šķiras (kamieša) lidspalvas samta melnas, pirmās šķiras (rokas) lidspalvas brūni melnas, ārpusē ar pe- lēkbaltu malu, otrās šķiras lidspalvām pirmā puse balta un izveido spoguli, netālu no pamata tās ar zilām zvīņām, bet otrā pusē melnas, ārpusē debesszilas, baltas un melnzilas un šķērsām svītrotas, no kam rodas krāšņs vairogs, beidzot astes spalvas melnas ar mazāk vai vairāk manāmām šķērssvītrām pirmajā pusē. Acīm pērļu krāsa, knābis melns, kājas brūngani gaļas sarkanas. Garums 34, platums līdz 55, spārnu garums 17 un astes garums 15 cm.

Izņemot pašus Eiropas ziemeļus, sīlis sastopams šinī pasaules daļā visos mežos.

Vācijā to redz viscaur, pašos meža dziļumos tāpat kā mežmalās un birzēs, un skuju mežos gandrīz tikpat bieži kā lapu mežos. Pavasarī sīļi dzīvo pāriem, visu pārējo gada daļu ģimenēm un pulciņiem un pa nelielu apgabalu klīst uz priekšu un atpakaļ. Tos apvidus, kur nav ozolu, viņi atstāj dažreiz nedēļām vai pat mēne- diem ilgi. Sīlis ir nemierīgs, dzīvs, viltīgs, jā, pat ārkārtīgi blēdīgs putns, kas ar savu izturēšanos sagādā daudz prieka, bet arī daudz nepatikšanu. Savā nodabā uzjautrinādamies un kavēdams sev laiku, viņš ieņem visvisādus stāvokļus un prot arī dažādas skaņas labi atdarināt. Pa zariem tas ir augstākā mērā veikls, tāpat diezgan izveicīgs uz zemes, bet lidotājs neveikls, tāpēc stipri baidās lidot tālākus gabalus pa klaju vietu. Cik vien iespējams, viņš turās pie krūmiem, un laizdamies pa atklātu vietu izmanto katru koku, kur paslēpties. Viņš dzīvo pastāvīgās bailēs no plēsīgiem putniem, kas vienīgi mežā nevar viņam piekļūt, bet garākā lidojumā tūlīt sagrābj cieti.

Ļoti uzjautrina tiešām lieliskās atdarināšanas spējas, un sīlis starp mūsu mēdītājiem bez šaubām ir viens no apdāvinātākiem un sagādā visvairāk prieka. Parastais kliedziens viņam ir ķērcošs, nejauks „rāc" vai „rē", izbaiļu sauciens nav neko labskanīgāks „kē" vai „krē". Bet dažreiz viņš ņaud arī kaķim līdzīgi „miau". Ņaudu- līgo klijāna saucienu viņš atdarina līdz samainīšanai līdzīgi un tik kārtīgi, ka var šaubīties, vai tas, ko viņš teic, ir aizņemts vai paša. Ka aizņemts, to liecina novērojumi. Ir zināms, ka no viņa dzirdētas skaņas, kādas nāk strādājot ar zāģi; citi ir ar sekmēm vingrinājušies gaiļa dziedāšanā un vistas kladzināšanā. Dažādie un vietvietām sagrābstītie toņi dažreiz tiek arī saistīti par savādi pļāpīgu dziesmu, kas iznāk te vairāk, te atkal mazāk labskanīga.

Diemžēl, sīlim piemīt dažas citas īpašības, kura dēļ viņš iegūto cilvēka labvēlību drīz vien atkal pazaudē. Viņš ir visēdis visplašākā vārda nozīmē un šausmīgākais ligzdu postītājs, kāds vien mūsu mežos pazīstams. Sākot no peles vai no jauna putniņa un beidzot ar sīkāko kukainīti, no viņa nav droša neviena dzīva radība, '«un tikpat maz viņš griež ceļu arī olām, augļiem, ogām. Rudeņos zīles, skābaržu sēklas un rieksti nedēļām ir viņam galvenā pārtika. Pirmās viņš izmiekšķē guznā, tad izspļauj un pārsit; pēdējos viņš pārdauza ar savu spēcīgo knābi, lai nu ar' ne gluži bez pūlēm. Lietodams zīles viņš dara drusku labuma, jo veicina koku dēstīšanu. Citādi sīlis nav it nemaz derīgs, bet vienīgi kaitīgs.

Par ligzdu sīlis sāk rūpēties pirmajos pavasara mēnešos. Martā pārītis sāk to celt; aprīļa sākumā dējums mēdz būt jau pilnīgs. Ligzda reti kad atrodās augstu no zemes, bet reizēm zemam kokam galotnē, reizēm augstākām lapotnē, reizēm tuvu pie stumbra, reizēm zaru galos. Tā nav sevišķi liela, apakšā no smalkiem, lokaniem zariņiem, tad no viršiem vai sakaltušiem stiebriem un iekšā ļoti glīti izklāta smalkām saknītēm. Piecas līdz deviņas olas ir 30 mm garas, 23 mm resnas un uz netīri dzeltenpelēkā vai baltgan- zaļā pamata viscaur nokaisītas pelēkbrūniem plankumiem ūn punktiem, kas resnā galā parasti saplūst vainadziņā. Mazie izšķiļās apmēram pēc 16 dienu perēšanas, un tos baro no sākuma kāpuriem, vabolēm un citiem kukaiņiem, tārpiem un ar tamlīdzīgu barību, bet vēlāk it īpaši ar jauniem putniņiem. Ja nav traucēts, tad pārītis perē tikai reizi gadā.

Čakstes

Čakstes (Laniidae) sastāda dzimtu, kas izplatīta pa visu zemes lodi un iezīmējas ar resnu, sāniski plakanu, redzami zobainu un kāšveidīgi izliektu knābi un diezgan garu, kāpšļveidīgu, no divpadsmit spalvām sastāvošu stūri. Spalvu klājs parasti kupls, mazliet vaļīgs un mīksts, izraibojums patīkams un mainīgs, bet dažām sugām ļoti saskanīgs. Pēc Nīcša (Nitzsch) pētījumiem, čakstes iekšējās būves ziņā gandrīz nemaz neatšķiras no citiem dziedātāju putniem.

Aiū čakstes īstenībā ir kukaiņu ēdēji; bet lielākā daļa sugu uzglūn arī sīkiem putniem un top tiem jo vairāk bīstamas tāpēc, ka pēdējie viņas pa lielākai daļai pienācīgi neievēro un izturas pret viņām ar nedibinātu uzticību. Viņas mierīgi sēž minūtēm ilgi dziedātāju un zvirbuļu putnu starpā: te pēkšņi viņas ceļas augšā, negaidīti sakampj vienu no tuvāk sēdošiem un nogalina, it kā viņas būtu plēsīgi putni. Savāda ir viņu paraša noķerto laupījumu uzdurt uz asiem dzeloņiem. Kur mājo kāds čakstu pārītis, tur reti kad būs velti jāmeklē tādā kārtā paglabāti kukaiņi un pat mazi putni vai kukaiņi un abinieki.

Šī dzimta jaunākos laikos sadalīta daļās, kuras mēs varam uzskatīt par apakšdzimtām. No tām mēs pirmā vietā stādam dzīvžogu čakstes (Laniinae), jo pie viņām pieder mūsu Eiropas sugas, šīs ģints (Lanius) cienīgākais priekšstāvis ir lielā čakste (Lanius excubitor). Viņas garums 26, platums 6 cm, spārna garums 10, astes garums 12 cm. Spalvu klājs ķermeņa virspusē, izņemot garu, baltu plankumu uz pleciem, vienādi gaiši pelēks, apakšpusē skaidri balts; plata melna svītra ar baltām malām stiepjas no mutes kaktiņa pār aci. Spārna rokas lielās lid- spalvas no saknes līdz pusei, stilba lidspalvas pie saknes, pleca lidspalvas galotnē un plūksnu apakšpusē baltas, bet citādi tāpat kā lidspalvu segas melnas.

Mūsu lielā čakste kā nometnieku vai sirotāju putns dzīvo visās Eiropas zemēs, varbūt galējos dienvidus izņemot, un arī lielā Āzijas daļā, bet kā gāju putns Ziemeļafrikā un Dienvidāzijā. Starp septembri un novembri un starp februāri un aprīli viņa labprāt ierodas apdzīvotu vietu tuvumā; vasarā viņa uzturās pa pāriem mežmalās vai atsevišķi stāvošos kokos klaja lauka vidū. Birstalas vai mežmalas, kuras saiet kopā ar pļavām un ganībām, ir viņas mīļākās vietas; šeit viņa mēdz arī ierīkot savu ligzdu. Kas ar lielo čaksti reiz iepazinies, tas viņu nesamainīs ne ar vienu citu no viņas Vācijā dzīvojošiem radiniekiem; jo viņa atšķiras no visiem kā ar savu dabu, tā arī savu lielumu. Parasti viņa redzama diezgan nekustīgi sēžam kāda koka vai krūma augstākā galotnē, no kuras atveras plašs skats uz visām pusēm. Viņas skatiens nerimstoši klīst apkārt, viņas uzmanība nepalaiž nepamanītu ne garām lidojošu plēsīgu putnu, ne arī pa zemi lienošu kukaini, putniņu vai pelīti. Katru lielāku putnu, it īpaši katru vanagveidīgo, viņa apsveic ar brēcieniem, droši brūk tam virsū un ķircinādamās to vajā. Ne par velti viņu sauc par sargu; jo viņas brīdināmais sauciens visiem pārējiem putniem vēsta briesmu tuvošanos.

Ziemā viņa sēž bieži zvirbuļu starpā, līdz ar tiem gozējas saulītē, vienu no tiem izrauga sev azaidam, straujā griezienā pēkšņi krīt tam klāt, sagrābj to no sāniem un nogalina, cirzdama ar knābi un žņaugdama ar nagiem, nezdama gan knābī, gan ar kājām, stiepj upuri uz kādu drošu vietu un, ja izsalkums nav liels, tad vispirms šeit uzdur to uz dzeloņiem vai smailiem zariem, arī varbūt uz tievas nūjas gala. Pēc tam viņa to pamazām saplosa, izplēš piemērotus gabalus un aprij tos citu pēc cita. Viņas drosme ir tikpat liela kā viņas bezkaunība.

Maņas ir asas. It īpaši redze, liekas, ļoti attīstīta, bet arī dzirde ir teicama; katrs kluss troksnītis vērš uz sevi modrīgā putna uzmanību. Ar sev līdzīgiem viņa nesatiek, tāpat kā ar citiem radījumiem. Tikai perējamā laikā valda saticība viena pārīša tēviņa un mātītes starpā un vēlāk arī ģimenē; ziemā čakste dzīvo par sevi un ar katru citu, ko viņa ierauga, tūliņ sāk ķildoties. Parastais brēciens, kas izteic visāda veida, kā priecīgu tā arī nepatīkamu uzbudinājumu, ir bieži atkārtots ,.gē, gē, gē, gē". Bez tam dzirdams aicinājuma sauciens kā maigs „truu, truū".

Mazuļi izšķiļas maija sākumā, un abi vecāki tagad tiem piegādā lielā daudzumā vaboles, sienāžus un citus kukaiņus, vēlāk mazos putnus un peles, aizsargā tos, nebēdādami par savu dzīvību, atmet visas bailes, kad tie apdraudēti, ēdina tos ilgu laiku arī vēl pēc izvadāšanas un vada tos vēl vēlā rudenī. Mans tēvs novēroja, cik uzmanīgi un gudri izturas vecās čakstes, redzēdamas, ka viņu nepiedzīvojušiem bērniem draud briesmas. „Kādā lapu mežā," stāsta viņš, „es vajāju vienu šo putnu ģimeni, gribēdams dažus ' nošaut. Bet man tas pavisam neizdevās; jo vecie brīdināja jaunos ar skaļiem brēcieniem katru reizi, kad es tiem tuvojos. Beidzot man izdevās piezagties vienam mazuļam tuvu; bet kad es liku šauteni pie vaiga, mātīte skaļi iebrēcās, un, tā kā putnēns nepaklausīja, tad, pirms kā es dabūju izšaut, laizdamās viņa ar varu nogrūda to no zara." To pašu daudzus gadus vēlāk vēl reizi novēroja mans tēvs un pa to starpu arī citi pētnieki.

Vistu vanags un zvirbuļu vanags, būdami tikpat nežēlīgi kā čakste, ir mūsu putnam ļaunākie ienaidnieki.

Līdzenumos, kur pārsvarā ir lapu meži, mājo sirmā čakste (Lanius minor), viena no skaistākām šīs dzimtas sugām. Spalvu klājs ķermeņa virspusē gaišā pelnu krāsā, apakšpusē balts, pie krūtīm it kā pārklāts ar rožu krāsas sarmu. Garums 23, platums 36, spārna garums 12, astes garums 9 cm.

Brūnā jeb sētas čakste (Lanius collurio)

Starp vasaras putniem, kas pavasarī atgriežas pie mums, sirmā čakste ir viena no pēdējām. Viņa ierodas tikai maija sākumā, un ari visagrāk, parasti jau vēlā vasarā, augūsta beigās, atkal uzsāk savu ceļojumu.

Visi novērotāji ir vienis prātis, ka sirmā čakste pieskaitāma pie savas dzimtas skaistākām un miermīlīgākām sugām. Savu novadu viņa atdzīvina ļoti patīkamā kārtā; jo viņa ir kustīgāka, mundrāka un trokšņaināka nekā visas pārējās čakstes, pēc šīm pazīmēm un sava smuidrā auguma, kā arī pēc smailākām lidspalvām viņa, tupot vai laižoties, viegli atšķirama no lielās čakstes. No pēdējās viņa patīkami atšķiras arī ar mazāku laupīšanas kāri. N a u- mans (Naumann) apgalvo, ka viņš nekad neesot redzējis sirmo čaksti ķeram putnus, bet vienmēr tikai medījam kukaiņus. Tauriņi, vaboles, sienāži, to kūniņas un oliņas sastāda viņas laupījumu. Glūnēdama, viņa tup kāda koka vai krūma galotnītē, kārts galā, uz akmeņiem vai citiem augstāk stāvošiem priekšmetiem.

Ligzdu sirmā čakste parasti ierīko diezgan augstu savu iemīļoto koku biezajos zaros. Tā ir liela, kā visas čakstu ligzdas, taisīta no sausām saknītēm, vārpu zāles, zariņiem, siena un salmiem un iekšpusē izklāta mīksta ar vilnu, matiem un putnu spalvām.

Vistu vanags un zvirbuļu vanags vajā vecās sirmās čakstes, kraukļi vārnas un žagatas par spīti tai drosmei, kādu vecāki pierāda, laupa mazuļus. Cilvēks, kas ar šo čaksti iepazinies, liek viņu mierā vai noķer ja daudz priekš būra, un proti tai pašā kārtā, kā to esmu aprakstījis jau augstāk. Sagūstītas sirmās čakstes iepriecina ar savu skaistumu un atdarināšanas spēju.

•No Vācijā sastopamām čakstēm vispazīstamākā ir brūnā jeb sētas čakste (Lanius collurio). Galva, aizkakle, astīte un astes segas gaišā pelnu krāsā, pārējā ķermeņa virspuse skaisti brūni sarkana. Garums 18, platums 28, spārna garums 9, astes garums 7 cm.

Arī brūnā čakste ir bezkaunīgs, drošsirdīgs, mundrs, nemierīgs putns. Pat sēdot viņa pastāvīgi groza galvu uz visām pusēm un pie tam šūpo asti uz augšu un zemi. Krūmu un kciku augstākās galotnītes noder viņai par vērotavām, no kurām viņa pārskata savu medību iecirkni un kurp viņa atgriežas atpakaļ pēc katra lidojuma. Aicinājuma sauciens ir diezgan skaidri izsaukts „gāk, gāk, gāk-1 vai grūti aprakstāms „zē" jeb ,.grā". Abas skaņas tiek dažādi uzsvērtas un izteic te prieku, te bailes. Līdzīgas skaņas top lietotas nepiedzīvojušo mazuļu brīdināšanai. No dažiem tēviņiem nav dzirdama gandrīz neviena skaņa, kamēr citi pieskaitāmi pie teicamākiem dziedātājiem. Arī brūnajai čakstei piemīt patiesi ārkārtējas spējas atdarināt citu putnu balsis. „Reiz," saka mans tēvs, „es dzirdēju šo putnu brīnišķīgi dziedam. Kāds tēviņš, kura tuvumā nebija nevienas mātītes, tupēja kāda krūma galotnītē un ilgu laiku dziedāja diezgan skaļi un ļoti patīkami. Viņš dziedāja strofas no lauku un koku cīruļa, no ķauķa un citu dziedātāju dziesmām. Triju nupat minēto sugu skaņas bieži atkārtojās un bija tik pilnskanīgas un tā samaisītas juku jukām, ka skanēja ļoti skaisti." Jo vecāks nāk tēviņš, jo lielākas top viņa spējas.

Šis tik mundrais un spējīgais dziedātājs izrādās diemžēl citā ziņā ļoti nīstams. Viņa galvenā barība patiesībā ir gan kukaiņi, un sevišķi vaboles, sienāžus, tauriņus, varbūt arī kāpurus viņš vajā ļoti cītīgi un nogalina pat jau būdams paēdis; tomēr viņš uzglūn arī maziem mugurkaulainiem, kurus viņš var kaut kā pievarēt, ķer peles, putnus, ķirzakas un vardes un vispostošākā kārtā saimnieko sevišķi mūsu dārzu un krūmāju spalvaino dziedoņu starpā. Kur apmeties kāds brūno čakstu pāris, tur pamazām izzūd visi mazie ķauķi, lapu ķauķi un krūmu ķauķi, pat tie, kas perē dobumos. Mūžīgās nedrošības dēļ viņi atstāj šo novadu, vai brūnā čakste tos saķer un apēd. Ligzdas viņa prot uzokšķerēt ļoti veikli un, vienu no tām atradusi, tā, saprotams, aiznes vienu mazuli pēc otra.

Vēl lielākā mērā nekā citām viņas dzimtas sugām brūnajai čakstei piemīt paradums katru noķerto laupījumu pirms apēšanas uzdurt uz dzeloņa vai smaila zara. ,.Viņa," saka Naumans, „pat paēdusi sakrāj veselus azaidus un apēd šo krājumu vienā reizē, tiklīdz kā atkal sajūt izsalkumu. Jaukā laikā, atrodamas uzdurtas uz dzeloņiem gandrīz tikai vaboles, kukaiņi un mazas vardes, turpretim aukstā, vētrainā laikā bieži veseli perējumi jaunu putnēnu, un starp tiem es reizēm esmu atradis ar spalvām jau apklājušos, izvadātus ķauķīšus un bezdelīdzēnus."

Bezdelīgas

Bezdelīgas (Hirundinidae) ir mazas, skaisti noaugušas, platām krūtīm, īsu kaklu un plakanu galvu. Knābis īss, plakans, pie pamata daudz platāks kā galotnē, tādēļ gandrīz5 trīsstūrains, virsknābja galotne mazliet noliekta lejup, mutes sprauga sniedzas gandrīz līdz acīm, kājas īsas, vājas un apbruņotas maziem nagiem, spārni gari, šauri un smaili, kā rokas daļai tā arī delma daļai katrai pa deviņām lidspalvām, no tām pirmā garumā pārsniedz visas pārējās vai arī viņas pavisam nav; aste vienmēr, bieži ļoti dziļi stak- laina, spalvas īsas, cieši pieguļošas, ķermeņa virspuse pa lielākai daļai ar metallisku spīdumu.

Bezdelīgas izplatītas pa visām pasaules daļām un pa visām augstuma un platuma joslām, lai gan viņpus polārā loka dzīvo tikai pa retai un tur gandrīz vairs nav uzskatāmas par perētāju putniem. Daudzas no viņām mājo cilvēka mājokļos, citas apmetas klinšu sienās vai stāvās zemes sienās, citas savas ligzdas ierīko kokos. Visas tās sugas, kas perē zemēs, kur ziema ievērojami atšķiras no vasaras, ir gāju putni, turpretim tās sugas, kas mīt zemēs, kur gada laiki puslīdz vienādi, siro šurp un turp ja daudz starp zināmām robežām.

Ne par velti bezdelīgas sauc par dižciltīgiem kustoņiem. Lidošana ir viņu īstais kustēšanās veids, viņu gaita pa zemi ļoti neveikla, tomēr arvien vēl veiklāka nekā viņām, šķiet, tiik tuvu radniecīgo svīru neaprakstāmi lempīgā līšana. Gribēdamas atpūsties, viņas labprāt uzmetas kokā un tam izrauga tievus, pakailus zarus, kas viņām neaizkavē atlidošanu un aizlidošanu. Visas īstās bezdelīgas pieder pie dziedātāju putniem. Viņu dziesma ir patīkama pļāpāšana, kas ielīgsmo katru cilvēku, un sevišķi lauciniekam tā patīk, ka tas viņa mājā dzīvojošās sugas dziesmu ir mēģinājis attēlot vārdos. Visi pārējie cilvēki, kas iepazinušies ar šo putnu pašu un viņa dziesmu, domā un sājūt tāpat kā zemkopis. Jo draudzību bezdelīgas ir ieguvušas ne tikai ar savas mutes skaņām, bet arī ar savu dabu un izturēšanos. Viņas ir ne tikai jautras, sabiedriskas un saticīgas, ne tikai drošas, bet arī drošsirdīgas. Viņas smalki novēro savu apkārtni un iepazīstas ar saviem draugiem un ienaidniekiem. Viņu dzīve un darbošanās modina mūsos domas par māju. Ar savu uzticēšanos viņas panāk aizsardzību un viesmīlību pat pie visrupj āķiem raksturiem.

Bezdelīgas visas ir kukaiņu ķērēji. Viņas vājā un ķer div-, tēņ- un tīklspārnus, tā tad visvairāk mušas un miģeles, bet arī mazas vaboles un tām līdzīgus kukaiņus. Viņas medī tikai lidodamas, uzlasīt sēdošus dzīvniekus viņas nav spējīgas. Noķerto laupījumu viņas aprij bez sasmalcināšanas. Lidodamas viņas dzer, lidodamas arī mazgājas: slīdēdamas tieši virs ūdens virspuses, viņas pēkšņi grimst lejup un iemērc ūdenī vai nu knābi, vai arī kādu ķermeņa daļu un saslapinātās spalvas tad atkal nožāvē raustīdamās vai purinādamās.

Lielākā daļa sugu taisa mākslīgu ligzdu, kam ārējās sienas sastāv no mālu piciņām, kas salīmētas lipīgām siekalām; citas sugas ar lielām pūlēm rok alas cietajā stāvu krastu zemē, tās paplašina dziļumā cepjamās krāsns veidā un šeit ierīko īsteno ligzdu, kas sastāv galvenā kārtā no kopā sanestām un juku jukām, cita virs citas kārtās sakrautām putnu spālvām. Dējums sastāv no četrām līdz sešām olām, perē mātīte viena pati.

Ar savu veiklību lidošanā bezdelīgas spēj izbēgt daudziem ie- niedniekiem, kas vijā mazos putnus. Tomēr visās pasaules daļās ir sastopami vanagi, kuri prot noķert arī visātrākās sugas, un bez tam kaķi, caunes, sermuļi, žurkas un peles uzglūn olām un vēl neveikliem mazuļiem. Cilvēks šos derīgos un gandrīz visās zemēs par neaizskaramiem turētos putnus parasti neapgrūtina, turpretī drīzāk viņus aizsargā.

Mūsmāju bezdelīga (Hirundo rustica) pieder pie diž- bezdelīgu (Hirundo) ģints. Garums 18, platums 31, spārna garums 12, astes garums 9 cm. Ķermeņa virspuse un plata josla uz'guznas zili melna ar metallisku spīdumu, piere un rīkles augšgals spilgti brūnā kastaņu krāsā, pārējā ķermeņa apakšpuse gaiši rūsgandzeltena; piecas malējās stūres spalvas plūksnu apakšpusē ar ieapaļu baltu plankumu. Mātītei visas krāsas bālākas kā tēviņam, jauniem putniem ļoti blāvas.

Bezdelīgas perējamais apgabals ietver visu Eiropu šaipus polārā loka un arī Rietum- un Vidusāziju, viņas klejojamais apgabals aizņem bez tam vēl Āfriku un Dienvidāziju līdz ar lielām salām šīs zemes daļas dienvidos. Viņa ir tā, kas no senseniem laikiem aiz brīva prāta tuvojusies cilvēkam un apmetusies cilvēka mājoklī; viņa ir tā, kas, ja cilvēks to pieļauj, dzīvo kā pilīs, tā arī būdiņās un tikai tur, kur pavisam nav noderīgu mājokļu, izpalīdzas ar piemērotām dzegām pie stāvām klinšu zienām, tomēr vēl šodien pēdējās apmaina pret pirmo pastāvīgo māju, kas uzcirsta tādā nomalē; viņa mēģina iegūt dzimtenes tiesības pat staiguļu pārceļamā jurtā. Ai- savu pieķeršanos cilvēka mājokļiem viņa ir iemantojusi cilvēka draudzību, un viņas apmešanos vai izvākšanos zemes lodes ziemeļos jau kopš seniem laikiem uzskata par zīmi, kas vēsta un pasludina labu vai nebaltu dienu tuvošanos.

Bezdelīga ierodas pie mums caurmērā starp pirmo un piecpadsmito aprīli, izņēmuma gadījumos agrāk, retu reizi vēlāk, un uztu- rās savā dzimtenē līdz septembra beigām vai oktobra sākumam. Ceļošanas laikā viņa ir novērojama visā Āfrikā. Viņa aizklīst līdz zemēm pie Labās Cerības raga un ir ziemas viesis arī visās Indijas ielejās, Ceilonas un Zundas salās.

Bezdelīga, kā to teicami apraksta Naumans (Naumann), ir ļoti ātrs, drošsirdīgs, mundrs, glīts putns, kas vienmēr izskatās skaists un kura jautro prātu var nospiest tikai slikts laiks un tam sekojošs barības trūkums. „Pēc dabas gan būdama smalka un vārīga, viņa dažās darbībās tomēr izpauž daudz spēka: šo pierāda viņas lidojiens un izturēšanās, kad viņa gaisā ķircinās ar citām sev līdzīgām, un arī tā neatlaidība, ar kādu viņa vajā plēsīgos putnus un dzīvniekus. Viņa laižas ātrāk, dažādāk un veiklāk nekā visas pārējās mūsmāju bezdelīgas; viņa slīd un lidinās, pie tam vienmēr ātri šaudamās uz priekšu, vai spārnus vēcinādama laižas, zibeņa ātrumā nogriežas uz sāniem, augšu vai apakšu, īsā lokā noslīd lejup gandrīz līdz zemei vai ūdens līmenim, vai ari uzlido līdz ievērojamam augstumam, un visu šo dara tik meistariski, ka jābrīnās. Gribēdama atpūsties, viņa izrauga kādu izcilus vietiņu, kur varētu nomesties un aizlaisties; šeit viņa gozējas saulītē, šeit viņa sakārto savas spalvas, šeit viņa dzied. Viņas izskats tad vienmēr ir smuidrs un mundrs, gandrīz viltīgs; vidukli viņa tad tura līmeniski.

Maigs ,.vitt", kas nereti tiek pagarināts par „videvitt", izteic bezdelīgas omulīgo gara stāvokli vai top lietots kā aicināmais, sauciens; brīdināmais un cīņas sauciens ir skaidrs, skaļš ,.bivist", draudošas briesmas tiek paziņotas ar balsieniem ,.devīlik"; nāves briesmās dzirdams trīcošs „ceč". Dziesma, ko tēviņš ļoti cītīgi skandina, nav ne labskanīga, ne arī bagāta pārmaiņām; tomēr tai ir kaut kas neparasti omulīgs un patīkams, ko pa daļai iespaido arī gada un dienas laiks un citi apstākļi.

No maņām bezdelīgai visaugstāk stāv redze. Viņa redz mazu kukainīti, kad tas laižas, jau no ievērojama attāluma un dzenās tam pakaļ, vadīdamās tikai no redzes. Arī dzirde ir labi attīstīta, un tauste, cik tāļu tā izteicas kā jušanas spēja, nekādā ziņā nav noliedzama.

Daždažādi mazi kukaiņi, visvairāk div- un tīklspārņi, tauriņi un vaboles sastāda bezdelīgas barību; bites ar indīgiem dzeloņiem viņa neēd. Viņa medī tikai lidodama un izrādās par nespējīgu, uzlasīt sēdošu laupījumu. Tādēļ ilgāk pastāvot lietainam laikam, kas kukaiņus notura paslēptuvēs, bezdelīga nonāk lielā trūkumā un no- norūpējusies pūlas sēdošos kukaiņus uztramdīt gaisā un piespiest lidot tā, ka laižas tiem tuvu garām. Atkarībā no laika apstākļiem un dienas stundas viņa medī augstākās vai zemākās gaisa kārtās un tādēļ ir tapusi tautai par laika pareģi. Labs laiks viņai klāj bagātīgu galdu un paceļ viņas jautrību, slikts laiks liek ciest trūkumu un dara viņu klusu un bēdīgu. Lielās rosības dēļ viņai vajaga pārliecīgi daudz barības, un viņa ēd visu laiku, kamēr vien laižas. Apēsto viņa sagremo ātri; nesagremojamās azaida atliekas, kukaiņu spārnus, vairogus un kājas viņa atkal izspļauj savīstītus vīkšķos.

Ar ligzdas ierīkošanas vietu un celšanas veidu bezdelīga atšķiras no citiem saviem Vācijas radiniekiem. Ja vien iespējams, tad ligzdu viņa taisa ēkas paspārnē, tā kā no augšpuses tā ir pasargāta ar jumtu, kas tāļu pārkaras pāri. Griestu sija govju kūtī vai zemnieka dzīvojamās ēkas priekštelpās, istabas augšā, kur neslauka kalpones slota, vai kāda cita telpa, kas apmierina drīzāk gleznotāja krāsu gaumi nekā nama mātes tīrības sajūtu, īsiem vārdiem, novecojušas, grūstošas, vairāk vai mazāk netīras, no caurvēja un negaisa pasargātas ēkas ir tās ligzdu vietas, ko viņa ļoti mīl. Var notikties, ka šeit nodibinājās īstas kolonijas. Pati ligzda tiek pielipināta pie sijas vai sienas, vislabāk pie nelīdzenām vai arī tādām vietām, kas apakšā ar izlaistām latām, vadžiem un tamlīdzīgi padarītas noderīgākas. Viņa apmēram līdzinās ceturtai daļai lodes ar cauru vidu; piestiprināšanas vietā ligzdas sienas biezākas; vispār ģuļus mala šeit pa lielākai daļai paceļas drusku augstāk. Ligzdas platums apmēram 20, dziļums 10 cm. Būvmateriāls ir dūņaina vai vismaz trekna zeme, kas mazām piciņām tiek atlauzta, pārvilkta ar siekalām un uzmanīgi pielipināta. Jaukā laikā bezdelīgu pāriš ligzdas sienu mūrēšanu pabeidz astoņās dienās. Pēc tam iekšpuse tiek izklāta mīkstiem salmiņiem, matiem, putnu spalvām un citām mīkstām vielām, un šūpulis bērniem ir gatavs. Maijā mātīte ligzdā iedēj četras līdz sešas 20 mm garas un 14 mm resnas, vārīgas, uz balta pamata ar pelnu krāsas un sarkanbrūniem punktiem izraibotas olas, perē tās bez tēviņa līdzdalības un labvēlīgā laikā divpadsmit dienās mazuļus izperē. No sākuma ļoti neglītos, platmutainos mazuļus abi vecāki cītīgi ēdina. Labvēlīgos apstāk

ļos mazuļi ātri pieņemas augumā, drīz vien lūkojas pāri ligzdas malai un, ja viss iet labi, tad jau trešā nedēļā pēc izšķilšanās seko vecākiem ārā līdz. Kādu laiku vecāki viņus ārā vēl ēdina, no sākuma ikvakarus atved atpakaļ ligzdā, vēlāk skaisti apguldina brīvā dabā un beidzot atstāj pašus savā ziņā. Pēc tam, pa lielākai daļai augusta pirmās dienās, vecie stājas pie otrā perējuma. Dažos gados otrie bērni nokavējas tik vēlu, ka veco un bērnu dzīvības ir apdraudētas ; zemēs, kas stāv tāļu ziemeļos, pēdējie bērni viņiem reizēm ir patiesi jāatstāj. Labvēlīgos apstākļos arī pēdējie mazuļi jau sen ir spārnos, pirms kā iestājas rude- nis, kas skubina uzsākt ziemas ceļojumu. Tagad viņi savu vecāku pavadībā sabiedrojas ar citām savas sugas ģimenēm, baltām cielavām un strazdiem dīķu un ezeru niedrājos, šeit pārguļ naktis, līdz pienāk tā nakts, kas mīļos viesus aizved prom no mums. Kādā vakarā, drīzi pēc saules noiešanas neskaitāmais bezdelīgu bars, kas pēcpusdienas stundās varbūt bija redzams salasamies uz baznīcas augstā jumta, uz vairāku veco dotu signālu dažas minūtes vēlāk pazūd mūsu skatieniem un laižas prom.

*

Samērā īss un tādēļ liekas ļoti plats, čukurā asi izliekts knābis, neparasti resnas kājas, kuru malējie un vidējie pirksti līdz pirmajai locītavai savienoti kopā un tāpat kā stulmi apauguši spalvām, spārni ar resnām lidspalvām, īsa, sekli stākļaina aste un gludi piegulošas spalvas ir pie mums viscaurēm bieži sastopamās čurkstes (Ilirundo urbica) svarīgākas iezīmes. Viņas garums 14, platums 27, spārna garums 10, astes garums 7 cm. Spalva ķermeņa virspusē zili melna, apakšpusē un uz astītes balta.

čurkstei apmēram tā pati dzimtene kas bezdelīgai, tomēr uz ziemeļiem viņa dodas tālāk nekā pēdējā. Vācijā čurkste mājo, kā šķiet, visvairāk pilsētās: viņa ir tā, kuras ligzdu kolonijas šeit redzamas pie lielām un vecām ēkām. Bez Eiropas viņa tikpat bieži apdzīvo lielāko daļu Sibirijas. No savas dzimtenes vienas puses viņa ceļo uz Āfrikas vidieni, bet no otras uz Dienvidāziju, lai šeit pārlaistu ziemu.

Zemes čurkste (Cotyle riparia)

Daudz sīkāk mums pazīstama zemes čurkstes (Cotyle riparia) dzīve.

Zemes čurkste pieder pie savas dzimtas vismazākam sugām. Viņas garums ja daudz 13, platums 29, spārna garums 10, astes garums 5 cm. Spalva virspusē pelnu krāsā vai brūnā zemes krāsā,' apakšā balta, krūšu daļā izraibota ar pelēki brūnu šķērsu joslu. Abi dzimumi ir līdzīgi; mazuļi drusku tumšāki.

Neviena cita bezdelīga neapdzīvo tik plašu apgabalu kā zemes čurkste, kura, izņemot Austrāliju, Polinēziju un Dienvidameriku, uz visas zemes lodes ir perētāju putns. Viņa uzturās vislabāk tādās vietās, kur atrod stāvus krastus, tomēr ne katrreiz prasa upes krastu, bet bieži apmierinās arī ar stāvu zemes nogāzi. Kur viņa dzīvo, tur parasti sastopama bieži; bet nevienā zemē, ko esmu apceļojis, viņa nav redzama tik ārkārtīgi lielos baros, kā Obes vidus daļā un lejgalā, kur viņa dibina perētāju nometnes ar vairāk tūkstoš pāriem. Arī pie mums Vācijā sastopami tikai retumis mazāk kā pieci līdz desmit, parasti divdesmit, līdz četrdesmit, bet izņēmuma gadījumos simts un vairāk pāri apdzīvojam vienu nogāz:, šeit cietā zemē, parasti tādā augstumā, kādu nesasniedz arī vislielākie plūdi, labprāt tieši zem sienas augšmalas, viņa ar lielām pūlēm un grūtībām izdobj dziļus līgzdu caurumus.

Rakšanā viņas ir ļoti uzcītīgas, un visa sabiedrība tad liekas esam pazudusi no apkārtnes; visas čurkstes slēpjas alās un strādā tanīs. Ja piedauza ar kājām augšā uz mauriņa virs alām, tad viņas drāžas no ligzdām ārā un atkal pilda gaisu ar dzīvību. Iesākušas jau perēt, mātītes turās ligzdā vēl ciešāk un tikai traucējot pašā alā ir piedabūjamas laisties ārā un tāpēc viegli noķeramas.

Zemes čurkste ir ļoti patīkams, mundrs, kustīgs putns, kas ar savu dabu daudzkārt atgādina bezdelīgu. Pēdējai viņa līdzinās sevišķi vieglā un slīdošā lidojienā. Parasti viņa uzturās zemākās gaisa kārtās, laidelēdamās pa lielākai daļai tieši virs ūdens līmeņa: retu reizi viņa uzlido līdz ievērojamiem augstumiem. Lidojiens viņai bieži ir tik svārstīgs, ka to var salīdzināt ar tauriņa laišanos, tomēr it nebūt nav nedrošs vai bez pārmaiņām. Sauciens skan kā maigs, kluss „šerr" vai „cer", dziesma savirknēta no šīm skaņām ko savieno citas.

•

Mušu ķērēji (Muscicapidae) apdzīvo visas pasaules daļās, izņemot Ameriku, sevišķi lielā skaitā tropu zemēs, mājo mežos un koku apstādījumos, dzīvo vairāk pa kokiem nekā pa krūmiem un reti kad nonāk lejā uz zemes. Sēdēdami uz kāda, pēc iespējas brīva zara, no kura var tāļu pārskatīt apkārtni, viņi lūkojas apkārt pēc kukaiņiem, laižas tiem veikli pakaļ, sakampj tos knābī un pēc tam parasti griežas atpakaļ uz savu vērotavu. Sliktā laikā, it īpaši ja ir jāapgādā mazuļi, viņi plūc arī ogas. Viņi darbojas gandrīz augu dienu, ir mundri, nemierīgi, ātri, no cilvēka daudz nebaidās, pret plēsīgiem putniem izturās drošsirdīgi un pārgalvīgi. Atšķirībā no radniecīgiem putniem viņi reti lieto savu balsi, visbiežāk saprotams riesta laikā, kad tēviņi sajūsmā sāk pat dziedāt ļoti vienkāršu un klusu dziesmu. Ligzda ir vaļīga, pavirši salikta, bet silti izklāta celtne, ierīkota koku dobumos vai arī starp zaru staklēm, parasti tuvāk pie stumbra. Dējums sastāv no četrām līdz piecām olām, ko perē abi vecāki. Kad mazuļi pieauguši, tad vecāki vēl kādu laiku kopā ar viņiem siro apkārt; pēc tam ļoti agri uzsāk ziemas ceļojumu, kurš viņus ved uz Vidusāfrikas mūža mežiem un beidzas tikai vēlā pavasari.

Mušu ķērējs (Muscicapa grisola) atšķiras no savas dzimtas priekšstāvjiem vienīgi ar drusku stieptu knābi un abiem dzimumiem vienādu, plankumainu spalvu. Ķermeņa virspuse tumši pelēka, kāts katrai spalvai melns, galvas vidus melni pelēks, izraibots drusku gaišākiem plankumiem, katra spalva baltām vai tumši pelēkām malām, caur ko rodas vāja plankumu sistēma; visa apakša neskaidri balta, sānos un uz krūtīm pārklāta ar rūzgani iedzeltenu sārmu, rīkles augšgala sānos un gar krūtīm izraibota tumši pelēkiem, neskaidriem, garenisikiem plankumiem; gaiši pelēkās galotņu malas lidspalvu segām rada divas vājas spārnu svītras. Tēviņa garums 14, platums 25, spārna garums 8, astes garums 6 cm.

Augsti koki, sevišķi tādi, kas aug ūdens malā, sniedz visu, kas viņam dzīvē vajadzīgs. No cilvēka darbiem viņš nebaidās, tāpēc bieži apmetas ciematu vai pat atsevišķu sētu vidū, bet tikpat labprāt mājo arī tādās vietās, ko cilvēks apmeklē tikai retumis. Pārīša novads bieži ir tikai vienu hektāru liels, dažreiz pat vēl mazāks. Atkarībā no labvēlīgiem un nelabvēlīgiem laika apstākļiem, viņš ierodas aprīļa beigās vai maija sākumā, parasti pa pāriem, drīz pēc ierašanās stājas pie vaislošanās un mūs atkal atstāj augusta beigās vai septembra sākumā.

Mušu ķērējs ir ļoti mundrs, nemierīgs putns, kas augu dienu lūkojas apkārt pēc laupījuma. Sēdēdams augstu uz kāda sausa zara kokā vai krūmā, vai uz izcilas zara galotnītes, viņš skatās apkārt uz visām pusēm, šūpo asti uz augšu un zemi un gaida, kamēr viņa tuvumā parādīsies kāds lidojošs kukainis. To ieraudzījis, viņš tūliņ laižas tam pakaļ, saķer to ar lielu izveicību, pie kam skaidri dzirdama knābja aizciršana, un griežas atpakaļ uz to pašu vietu, no kuras aizlaidās. Viņš lido skaisti, diezgan ātri, bieži plivinādamies ar pārmaiņus stipri izplestiem un stipri savilktiem skāmiem un stūri. Pa koku zariem viņš nemēdz lēkāt apkārt un ari nenonāk lejā uz zemes. Viņa balss ir ļoti nabadzīga skaņām. Aicinājuma sauciens skan kā garlaicīgs „či či", mīlestības izteiksme ir dažādi izsaukts „vistet", izbailes izteic žēls „čirektektek", ko pavada nemitīga spārnu cilāšana, dziesma ir klusa pļāpāšana, kas atgādina čirkstināšanu un sastāv galvenā kārtā no aicinājuma sauciena un tikai dažādi to uzsverot iegūst nelielas pārmaiņas.

Dažādi lidojoši kukaiņi, visvairāk mušas, odi, tauriņi, spāres un tamlīdzīgi ir viņam barība. Ja noķertais laupījums mazs, tad viņš to aprij tūliņ, bet ja tas ir lielāks, tad papriekš grūž to pret zaru, kamēr tam nolūzt spārni un kājas. Jaukā laikā viņš savu barību iegūst rotaļādamies, bet lietainā laikā viņam tāpat kā bezdelīgai bieži jācieš trūkums.

Netraucēts pārītis perē tikai vienu reizi gadā. Ligzda atrodas ļoti dažādās vietās, kā tas saskan ar šī putna uzturēšanos, visvairāk apcirstos, zemos kokos, sevišķi uz vecu vītolu galvām.

Jūnija sākumā olu skaits ir pilns, un dējums sastāv no četrām līdz piecām 18 mm garām, 13 mm resnām, uz zili zaļgana vai gaiši zila pamata, gaiši rūzganiem plankumiem izraibotāmv bet bieži mainīgām olām, tēviņš un mātīte, pārmaiņus sildīdami, izperē četrpadsmit dienās. Mazuļi ātri pieņemas augumā, bet paiet ilgs laiks, iekam viņi paši spēj lidodami kārtīgi medīt.

Kaķi, caunes, žurkas, peles un nekrietni puikas bieži posta mušu ķērēja ligzdas, nolaupa olas vai nogalina mazuļus. Turpretim vecos putnus ienaidnieki, kā šķiet, maz apgrūtina. Prātīgs cilvēks viņiem pēc iespējas sniedz savu aizsardzību. Mušu ķērējs, tāpat kā visi viņam radniecīgie putni, pieder pie visderīgākiem radījumiem un, izķerdams uzmācīgos kukaiņus, izdara teicamu pakalpojumu.

Melnais mušu ķērējs (Muscicapa atricapilla) kāzu tērpā uz visas ķermeņa virspuses ir tumši melni pelēks, vienkrāsains vai izraibots vairāk vai mazāk skaidriem melniem plankumiem. Garums 130, platums 230, spārna garums 75, astes garums 55 mm.

Vālodzes. Zīles. Dzilnīši. Mizu ložņas

Vālodze (Oriolus galbula) ir viņas vārdā nosauktās dzimtas (Oriolidae) priekšstāve. šī dzimta izplatīta Vecās pasaules ziemeļos, Indijas un Etiopijas apgabalā. Viņas pazīmes ir spēcīgais, gandrīz konaveidīgais knābis, kam virsknābis nedaudz pārsniedz gandrīz tikpat resno apakšknābi, un biezā spalva, kas atkarībā no dzimuma un vecuma, ir dažādā, bet pa lielākai daļai krāšņā krāsā. Mūsu vālodze, tādā pat vārdā nosauktās skaitā bagātās ģints (Oriolus) priekšstāve, ir krāšņi gaiši oranža vai gumijas dzeltenā ki'āsā, mutes kaktu apgabals, pleci un spārnu segspalvas melnā krāsā. Lidspalvas melnas, šauri baltas, pakaļējās otrās šķiras lidspalvas ar šauru iedzeltenu malu, pirmās šķiras segas gala dzeltenas, astes spalvas melnas, platu dzeltenu gala lentu greznotas, kura no āra uz iekšu paliek šaurāka un uz abām vidējām sa- šaurinājas līdz šaurai vīlei. Mātītes, mazuļi un vienu gadu veci tēviņi ir augšpusē iedzelteni zaļi, apakšā iepelēki balti. Garums 25, platums 45, spārnu garums 14, astes garums 9 cm.

Vasaras svētku putna vārds, kā viņu arī sauc, ir tai piemērots tanī ziņā, ka vālodze ierodās pie mums tikai maija pirmā pusē. Viņa ir vasaras viesis, kurš tikai īsu laiku uzturās savā dzimtenē un dodās projām jau augustā. Nupat sacītais attiecas uz visu Eiropu, atskaitot tālākos ziemeļus, un uz lielāko Āzijas rietumu daļu: šie apgabali jāskaita par vālodzes dzimteni. Savā ziemas ceļojumā viņa apmeklē visu Āfriku, ieskaitot Madagaskaru. Par savu uzturēšanās vietu viņa izvēlas lapu kokus, it īpaši līdzenumos. Ozols un bērzs ir koki, kuros viņa piemīt, tādēļ abu koku lauku meži ir viņas iemīļotās vietas. Viens vienīgs ozols citu koku starpā spēj viņu saistīt, ozolu grupa parkā spēj uzvarēt viņas bailes no cilvēka tuvuma. Pēc tam viņa visvairāk mīl melno sudraba apsi, vīksnu un osi. Viņa ir sastopama arī skuju koku, īpaši priežu mežos, bet vienmēr tikai tad, ja tur aug arī ozoli vai bērzi. No augstiem kalniem viņa izvairās.

Vālodze tikpat atgādina strazdu radus, kā mušuķērēju, dažreiz arī zaļās vārnas, tomēr savukārt arī atšķirās no visiem nosauktiem. „Viņa", saka Naumans, „ir bailīgs mežonīgs un nepastāvīgs putns, kas vienmēr mēģina aizbēgt no cilvēka, kaut ari bieži mīt viņa tuvumā. Viņa lēkā un lidinājās vienmēr apkārt visbiezākos kokos, reti. uzturās ilgi tanī pašā kokā un vēl mazāk tanī pašā zarā, viņas nemiers to dzen drīz turp, drīz šurp. Tas ir drošs un ķildīgs putns. Ar sev līdzīgiem viņa pastāvīgi kožas un dzenājas, bet ķildojas arī ar citiem putniem, tā kā viņai sevišķi pārošanās laikā nekad netrūkst pretinieka. Aicinājuma skaņa ir dzidrs „jek, jek" vai ķērcošs „krek", baiļu kliedziens nepatīkami šņācošs „kver" vai „chr",' mīlas skaņa maigs „bilov;'. Tēviņa balss, kas mums jāuzskata par dziesmu, ir pilnskanīga, skaļa un neparasti daiļa.

Nedaudz dienas pēc ierašanās vālodze sāk celt savu mākslīgo ligzdu, kuru vienmēr viņa pakar slaidu zaru spīlē. Tā sastāv no pussausām zāļu lapām, salmiem, tīteņiem, nātru šķiedrām, pakulām, vilnas, bērzu mizām, sūnām, zirnekļu tīkliem, kāpuru audiem un līdzīgām vielām, ir dziļi bļodas veidīga un iekšpusē izklāta smalkām zāļu kārtām vai vilnu un spalvām. Abi dzimumi ir vienādi nodarbināti pie ligzdas celšanas. Rādās, ka tikai iekšējo izklāju sagādā mātīte viena pati. Jūnija sākumā mātīte ir iedējusi savas četras līdz piecas olas, tām ir gluda un spīdīga čaumala, viņas ir caurmērā 80 mm garas, 21 mm resnas, ar pelnu pelēkiem un iesarkani melnbrūniem punktiem un plankumiem uz gaiši baltā pamata. Tad viņa sāk cītīgi perēt. To grūti aizdzīt, jo abi dzimumi ārkārtīgi mīl savus .pēcnācējus. „Es," saka Pe siers, «ikdienas apmeklēju kādu ligzdu, dzinu mātīti nost no ligzdas un liecu lejup zarus, lai varētu ērtāk ieskatīties iekšienē. Tad mātīte izgrūda gari stieptu spiedzošu kliedzienu, īstu cīņas kliedzienu, metās no koka tuvumā uz mani lejā, laidās cieši garām gar manu galvu un nometās kādā citā kokā man aiz muguras. Tēviņš piesteidzās klāt, un tas pats kliedziens, tas pats mēģinājums mani aizdzīt. Abi bija vienlīdz norūpējušies par ligzdu un olām". Pusdienas stundās tēviņš nomaina mātīti un tā nu steidzas tieši pa apdzīvoto apgabalu cik ātri vien iespējams apgādāt vajadzīgo pārtiku. Pēc četrpadsmit līdz piecpadsmit dienām mazuļi ir izperēti un ar īpatnēju „jidi, jidi" tagad prasa barības. Tie aug ātri un met spalvu jau ligzdā, tā tad no viņas neaizlido īstā jaunības ģērbā. Ja kādai vālodzei izposta perēkli, kamēr tur ir vēl olas, viņa taisa ligzdu pa otram lāgam, bet ja nolaupa mazuļus, tad otrreiz neperē.

Vālodzes barība ir dažādākie kukaiņi īpaši kāpuri un tauriņi, tārpi, un kad augļi gatavi, arī ķirši un ogas. Viņai vajaga daudz, un tādēļ tā var nodalīt postu atsevišķiem augļu kokiem, tomēr labums, kādu viņa atnes, stipri pārsver niecīgos zaudējumus, kādus tā nodara ar saviem postījumiem dārzos un tādēļ viņu vajaga sargāt, bet nevis vajāt, kas par nožēlošanu viņas skaistuma dēļ tai vēl daudzreiz ir jācieš.

*

Diezgan asi norobežota dzimta ir zīles (Paridae). Knābis viņām konaveidīgs, taisns un īss, augšas pusē noapaļots, sāniski plakans, asām malām, kājas stipras un spēcīgas, kāju pirksti vidēji gari un stipri, nagi samērā lieli un stipri līki, spārni, kam ceturtā un piektā lidspalva izveido galotni, ir īsi un noapaļoti, aste parasti īsa un strupu galu, vai tikai nedaudz stakļaina, bet dažreiz arī gara un tad stipri kāpšļota, spalva bieza, mīksta un dzīvi krāsota.

Dzimta izplatīta visos zemeslodes ziemeļos, bet viņu sastop ari Indijas, Etiopijas un Austrālijas apgabalos. Dažas zīļu sugas skaitās pie gāju putniem, citas ir nometnieki un sirotāji, kas zināmos laikos lielā vairumā ceļo apkārt, nekad neizplata savus ceļojumus tāļu, bet gan vienmēr tikai pa ļoti ierobežotu apgabalu. Viņu īstā dzīves un medību vieta ir mežs, jo gandrīz visas sugas dzīvo vienīgi kokos un krūmos, un tikai nedaudzas vairāk niedrās kā krūmos. Viņas apvienojas netik vien ar sev līdzīgiem, bet arī ar citām savas dzimtas sugām, dažreiz pat ar svešiem putniem, kuru sabiedrībā tās tad var palikt dienām un nedēļām ilgi.

Viņu daba un dzīves veids ir ļoti pievilcīgs. Viņas pieder pie dzīvākiem un kustīgākiem putniem, kādus vien pazīstam. Visu dienu viņas nav nevienu acumirkli mierā, bet vienmēr ir ar kaut ko nodarbinātas. Tās laižas no viena koka uz otru un bez apstājas kāpelē pa zariem, jo visa viņu dzīve patiesībā nav nekas cits, kā nepārtrauktas medības. Zemē tās, zināms, ir visai neveiklas, tādēļ te arī nekad neuzturas ilgi, bet drīz atkal atgriežas atpakaļ zaros. Te viņas veikli lēkā šurp un turp, izveicīgi pieķeras nokarājoties uz leju un prot visdažādākos stāvokļos netik vien noturēties, bet arī strādāt, kāpelē īsti labi un izrāda neparastu veiklību skrienot un lienot cauri biezokņiem. Lidojiens ir švirkstošs, norit īsos lokos un, kā rādās, tas zīli ļoti piepūlē, tādēļ arī lielākā daļa sugu tikai reti laižas tāļu, bet gan parasti no viena koka uz otru. Balss ir smalka čivināšana, kura uzrāda līdzību ar peļu spiegšanu, viņu dzird vienmēr, kā rādās, bez kāda iemesla.

Daudzas zīlītes bez kukaiņiem ēd arī sēklas, turpretim vairums turās tikai pie pirmiem un medī vislabāk mazākās sugas, bet vēl labāk kāpurus un olas. Taisni šinī ziņā šiem putniem ir nozīme koku augšanas veicināšanā. Zīlītēm kā mūžīgi kustīgiem dzīvniekiem vajaga samērā daudz barības. Viņas ir labākie kukaiņu iznīcinātāji, kādi pie mums dzīvo. Maz no citiem putniem prot tā kā viņas mākslu ļoti pamatīgi pārmeklēt zināmu apgabalu un atrast visnoslēptākos kukaiņus. Kustīgām un nepagurstošām, izveicīgām un asprātīgām, kādas viņas ir, maz kas tām paliek apslēpts un nesasniedzams. Viņas ir visuzticīgākie meža sargi, jo viņas uzturās vienā noteiktā apgabalā un izpilda savu amatu visos gada laikos. Nav iespējams aprēķināt to labumu, kādu tās atnes, bet zināms, nav par daudz teikts, ja apgalvo, ka viena zīlīte savā dzīves laikā caurmērā iznīcina ikdienas apmēram tūkstoti kukaiņu. Droši vien to starpā ir daudz tādu, kas mūsu kokiem nedara nekā ļauna, bet lielākā daļa no tām oliņām, ko zīlītes uzlasa un iznīcina, attīstītos par kukaiņiem ar noteikti kaitīgu darbību. Ikvienam saprātīgam cilvēkam vajadzētu pēc saviem spēkiem palīdzēt tik derīgus putnus netikvien sargāt, bet arī dot viņiem patvērumu un kopt, it īpaši sagatavot viņiem dzīvošanas iespēju mežā, vai nu atstājot vecus kokus ar cauru vidu vai uzkarot perējamās kastes.

Meža zīlīšu (Pārus) ģints pazīstamākā suga ir mūsu zīle, ari tauku zīlīte (Pārus major). Virspuse ir olīvu zaļa, apakša bāli dzeltena. Virsējā galva, rīkle, kāda uz pakaļu šaurāka paliekošā svītra, kas iet pāri visai apakšpusei un līkā, no rīkles uz pakaļējo galvu ejoša otrā svītra ir melna, lidspalvas un stūres spalvas zili pelēkas, galvas sāni un kāda spārniem pāri ejoša svītra balta. Garums 16, platums 25, spārna garums 8, astes garums 7 cm.

Zīlei zināmā mērā piemīt visas dzimtas locekļu īpašības. Tāpat kā tie, viņa ir mošs, nemierīgs, ārkārtīgi dzīvs un nepagurstošs, ziņkārīgs, darbīgs, dūšīgs un uz cīņu kārs putns. Viņas balss ir parastais „citt" vai „sitt", ja draud briesmas, tad pievieno biedinošu ,.terrrr", izbailēs liek sākumā arī „pink, pink", maigas jūtas izteic balsieni „vidi, vidi". Dziedājums ir vienkāršs, bet tomēr nav nepatīkams, „skaņas", saka Naumans, „ir dzidras kā pulkstenī- tis", apmēram kā „stiti, sicicidi" un „sitidn sitidn". Lai ar' sabiedriska, zīle ir nesaticīga, ja pat ļauna ar vājākiem. Nožēlojami bailīga viņa ir, kad draud briesmas, viņa izturas kā neprātīga, kad tā pamana plēsīgu putnu, un izbīstas, ja dzird šņācošu skaņu vai ja met gaisā cepuri, ko viņa tad notura par vanagu, bet kā slepkava tā uzbrūk katram vājākam putnam un nonāvē to, ja vien tas viņai iespējams. Viņas pašas sugas vājiem un slimiem tā uzbrūk bez žēlastības un tik ilgi tos moca, kamēr tie nobeidzas.

Kukaiņi un viņu olas vai kāpuri ir zīlei galvenā barība, kārumi ir gaļa, sēklas un koku augļi. Viņa rādās būt nepiesātināma, jo ēd no rīta līdz vakaram un ja tā patiešām kādu kukaini vairs ne- var apēst, tad vismaz nonāvē to.

Ligzdu viņa taisa gan tuvu virs zemes, gan augstu gaisā koka galotnē, bet vienmēr kādā dobumā. Vislabāk viņai patīk koka dobumi, bet tā izlieto arī muru spraugas un pat atstātas vāveru, žagatu un vārnu ligzdas un vispār tagadnes dzīvokļu trūkuma spiesta, ikvienu noderīgu gadījumu. Celtnē maz mākslas. Pamatā liek sausus salmus, saknītes un nedaudz sūnas, virsējā daļā matus, vilnu, sarus un spalvas. Ligzdā dēj astoņas līdz čertpadsmit olas ar maigu čaumalu, 10 mm garas un 13 mm resnas, uz spīdoši baltā pamata ar smalkiem un rupjiem rūsainiem vai gaiši iesarkaniem punktiem. Abi vecāki perē pamīdamies, abi uzupurējoties baro līdz pieaugšanas laikam lielo ģimeni, vada viņu ilgāku laiku arī pēc izvadāšanas un rūpīgi iemāca viņiem amatu. Labās vasarās viņa vienmēr perē divi reizes.

Zīli nav grūti saķert, jo viņas ziņkārība to bieži ieved postā. To, kuras brīvībai reizi ir izdarīts uzbrukums, zināms tik viegli vairs nepiekrāps. Istabā viņa pierod acumirklī, vismaz izliekas, ka viņa te dzīvotu jau sen, tūliņ izlieto sēdēšanai ikvienu noderīgu vietiņu, izokšķerē un izložņā visu, ķer mušas un bez kautrēšanās pieņem pasniegto barību, bet īsti viņa tūliņ nepierod un pa priekšu tai vajaga pilnīgi pārliecināties par cilvēka labvēlīgiem nodomiem, pirms viņa tam uzticas.

Z i l z ī 1 ī t e (Pārus ceoraleus) ir virspusē zili zaļgana, uz galvas, spārniem un astes zila, apakšā dzeltena. Balta strīpa, kas iesākas uz pieres un sniedzas līdz galvas pakaļējai daļai, norobežo tumšo galvas virsu, šaura zili melna mutes kakta strīpa norobežo to no apakšas. Lidspalvas ir šīfera melnas, pakaļējās vēdekļam ārpusē debesu zilas un galā baltas, caur ko ceļas strīpai līdzīgs zīmējums, stūres spalvas šīfera zilas. Garums ir 112, platums 196, spārna garums 90, astes garums 55 mm.

Zilās zīlītes izplatības apgabals aptver visu Eiropu, kur vien ir meži, Mazāziju, Persiju un Rietumsibiriju. Te, tāpat kā Vidus- krievijā un Austrumkrievijā piebiedrojas viņai lielākā un skaistākā zilgmainā zīlīte (Pārus cyanus). Tai galva un apakša ir balta, virsējās daļas gaiši zilas, spārni, kurus ļoti grezno balta šķērssvītra, un lidspalvu baltie gali ir zilgmes zili.

Meža zīlītei (Pārus ater) galva un kakls līdz mēteļam, zodam un rīklei melns, vaigi un kakla sāni, tāpat kā balta strīpa kakla pakaļējā daļā balta, pārējās virsējās daļas un brūni melno lidspalvu un astes spalvu ārējās malas ir pelnu pelēkas, lielākas un vidējās virsējās spārnu segas grezno balti, divi rindās sakārtoti galu laukumi, apakšējās daļas ir netīri pelēki baltas, sāni brūngani. Acīm ir dziļi zila, knābim melna, kājām svina pelēka krāsa. Garums 11, platums 18, spārna garums 6, astes garums 5 cm.

Sākot no Eiropas tāliem ziemeļiem meža zīlītes netrūkst nevienā mūsu pasaules daļas apvidū, un tāpat tā mājo Āzijā no Libana iīdz Amūrai, kā arī Japānā. Vācijā viņa vēl ir vispār sastopama noderīgās vietās, bet nebūt ne tādā pašā skaitā, kā agrāk, jo ari viņa cieš dzīvokļu trūkumu. Dzīves vieta viņai ir skuju mežs, „bet", kā L ī b e ļoti pareizi piezīmē, „mežsargi viņai neatstāj nevienu izpuvušu priedi vai egli un pieliek pūles, lai neviens sasirdzis koks nenoderētu par dzīvokli pirmā kārtā gan dzeņiem, bet tad arī zīlītēm". Tādēļ arī šo zīlīšu skaits pastāvīgi samazinājas. Drusku vēlāk par zīli, apmēram oktobra vidū viņa sāk sirot. Tad viņa gan, cik vien iespējams, siro pa skuju kokiem, bet vēlāk apmeklē arī lapu kokus un ciešas augļu koku audzes, varbūt sekojot tai sabiedrībai, kurai piebiedrojusies. Par vadoni viņa, kā arī cekulainā zīlīte, retāk zīle un zilzllīte, abas sarkangalvītes, mizu ložņa un dzil- nītis, izvēlē kādu raibo dzeni, vai viņš to grib vai nē, un viņam pa pēdām seko viss raibais, pavirši savā starpā saistītais bars. Martā viņas pa pāriem atgriežas atpakaļ un ieņem atkal savu mitekli. Nav maz tādu, kas ligzdas vietu pavisam neatstāj, vai ari atstāj tikai uz dažām stundām, piemēram, lai kalna piesaulē pameklētu barību.

Pēc savas dabas un izturēšanās, savām parašām un ieradumiem mazā zīlīte maz atšķiras no savām ģints biedrenēm. Viņa ir moša, pārdroša, mīl kustēties, ir veikla un izveicīga, sabiedrīga un tomēr ari ķildīga un plēsīga, kā kaut kura cita viņas radiniece, bet rādās būt ne tik pārgalvīga kā zīle.

Purva zīlīšu grupa aptver vairākas ļoti līdzīgas sugas. Vidus-Eiropā dzīvo purva zīlīte (Pārus palustris). Viņa ir 12 cm gara, 21 cm plata un spārna garums ir 6, astes garums 5 cm. Galvas virsējā daļa un pakausis ir dziļi pelēkmelni, žods un rīkle pelēkmelni, virsējās daļas pelēki zemes brūnas, galvas un kakla sāni, kā ari apakša netīri balta, sānos brūngani izplūdusi, lidspalvas un astes spalvas tumši zemes brūnas, ārpusē ar šauru pelēkbrūnu svītru.

Varbūt nav teikts par daudz, ja purva zīlīti apzīmē par izveicīgāko un jautrāko no visām šīs ģints sugām. Neparasti dzīva, nemierīga un izveicīga, labā omā karstumā vai aukstumā, pie bagātākas vai trūcīgākas barības, jocīga, gatava ķircināties, pārgalvīga un droša, viņa prot saistīt un iegūt sev katru'novērotāju.

Cekulainā zīlīte (Pārus cristatus) ir virspusē iesarkani brūnpelēka vai peles pelēka, apakšā pelēki bālgana; pakāpeniski pagarinātās šaurās cekula spalvas, kuru kāti liecas uz priekšu, ir melnas ar baltām malām. Garums 130, platums 210, spārnu garums 55 mm. Jaunie atšķiras no veciem ar mazāku cekulu un neskaidru galvas zīmējumu.

Cik tas līdz šim zināms, cekulainās zīles izplatības apgabals aprobežojas ar Eiropu, bet šī suga apdzīvo ziemeļus biežāki kā dienvidus. Mūsu vācu skuju mežos viņa nekur nav reta, tīros lapu mežos viņas turpretim nav gandrīz nemaz. Arī viņa ir nometnie- ku putns, kas uzticīgi turās pie sava apgabala un atstāj to uz kādu laiku tikai rudenī un ziemā. Skuju mežos viņu redz vispār, tikpat vecos kokos kā jaunākās audzēs un biezoknī, bieži arī zemē. Pa ziemu viņa apvienojas ar meža zīlītēm un Sarkangalvītēm, mizu ložņām un dzilnīšiem lielās sabiedrībās, kuras klejo apkārt iepriekš aprakstītā kārtā, pa lielākai daļai kāda raibā dzeņa vadībā.

Jautrs prāts, patika kustēties, izveicība, veikla kāpelēšana un pieķeršanās, pārgalvība, drosme, patika plūkties un ķildoties, kas viss tā raksturo zīlītes, piemīt arī šai sugai. Sarunāšanās skaņa ir šņācošs „sit", stiepts „tē, tē", aicinājums ir skaļš „cik girr" vai „glirr"; dziesma ir vienkārša. Dziedot tēviņš ieņem dažādus stāvokļus, grozās dažādi, izceļ cekulu un atkal sakļauj, vispār mēģina ar savām dažādām kustībām izpatikt.

Ligzda parasti atrodas koku dobumos ar šauru ieejas caurumu, augstu vai zemu no zemes, kā to kuru reizi apstākļi prasa, gan arī stumbros ar tukšu vidu un ne retāk vecās plēsīgo putnu, kraukļu, vārnu un žagatu un vāveru ligzdās, žagaru kaudzēs un plašās krūmu audzēs. Vajadzības gadījumā pārītis pats izkaļ telpu perēšanai un nemet agrāk mieru, pirms dobums nav pus metru dziļumā. Sūnu un ķērpju gali ir ligzdas ārējā daļa, ligzdas īstais izklājs ir meža dzīvnieku vai govju spalva, dzīvnieku un augu vilna. Astoņas līdz desmit iedētas olas ir patīkamas, lielumā līdzīgas purva zīlītes olām, ar rūsaini sarkaniem plankumiem uz sniega baltā pamata. Abi dzimumi perē pārmainīdamies un olas izšķiļas trīspadsmit dienu laikā. Mazuļu barība ir sīki kāpurīši un pēc izvadāšanas vecāki viņus vēl kādu laiku māca, bet drīz viņi kļūst patstāvīgi un vecāki tad sāk perēt pa otram lāgam.

Kopā ar mežu zīlīti šī suga ir lielākais labdaris skuju koku mežiem, jo viņa pārtiek galvenam kārtām no kaitīgu kukaiņu olām un kāpuriem un gandrīz nemaz nelieto graudu barību.

Garastītei (Acredula caudata), vienā vārdā ar viņu nosauktās ģints (Acredula) priekšstāvei, ir balta galvas virsa un apakša, mīkstumi izbālojuši maigi rozā sarkanbrūni, visa virspuse melna, kamieši rozā iesarkanbrūni, pakaļējās pirmās šķiras lidspalvas ārpusē ar platu baltu malu, abi ārējie astes spalvu pāri ārpusē un galā balti. Garums ir 146, platums 183, spārnu garums 62, astes garums 87 mm.

Garastīte neiet tālu prom uz dienvidiem, jo Grieķijā un Spānijā viņa jau ir retums, viņu sastop gan arī Mazāzijā. Turpretim uz ziemeļiem viņas izplatība sniedzas tāļu, viņu atrod arī visā Vidusāzijā. Pie mums viņa ar zināmu noteiktību siro rudenī un pavasa- rā, bet daudzas ģimenes paliek dzīvot Vācijā arī visstingrākā ziemā. Rādās, ka garastītei patīk labāk lapu nekā skuju koku meži, bet vairāk kā mežos viņa mīl apmesties augļu koku dārzos vai kokiem bagātās ārēs.

Viņa ir moša, kustīga, dzīva un dabīga, bet priecīgāka un maigāka, arī ne tik ātrsirdīga un ne tik plēsīga kā citas ģints sugas. Viņas pļāpāšana skan kā šņācošs „sit", aicinājums ir svilpjošs „ti ti", biedinājuma sauciens griezīgs „ciriri" un ,.terr", dziesma klusa un patīkama, kaut arī neievērojama. Barība ir vienīgi kukaiņi un galvenām kārtām sīkākās sugas.

•

Runājot par dzilnīšiem (Sittidae) nav par daudz teikts, ja tos apzīmēsim par vispilnlgākiem kāpelētāju putniem, jo viņi kāpelēšanā nebūt nepaliek pakaļ dzeņiem, bet tos vienā ziņā pat pārspēj: tie prot grūto mākslu kāpt no augšas uz leju pa stāvu vietu, ko neprot neviens cits putns.

Mums vissvarīgākā suga, d z i l n ī t i s (Silta caesia), ir virspusē svina pelēks, apakšā rūsaini dzeltens; melna svītra velkas starp acīm un gar galvas sāniem, iet lejup līdz kaklam; žods un rīkle ir balta, mīkstumu spalvas un apakšējās astes segspalvas kastaņu brūnas, lidspalvas brūngani melni pelēkas, ar gaišu malu.

Mūsu dzilnītis sastopams visur sākot no Jitlandes līdz Dien- videiropai. Viņš nekad nedzīvo lielākās sabiedrībās, bet pa pāriem vai ļoti mazās ģimenēs, un, beidzot, kopā ar citiem putniem. Jauktus mežus ar lieliem kokiem, kur tomēr gluži netrūkst apakšaudzes, viņš mīl vairāk par citām visām vietām. Viņš nebaidas no cilvēku tuvuma un sastopams pilsētu pavārtēs vai ēnainos parkos tikpat daudz kā vientuļā mežā. Vasarā viņu spēj saistīt un pilnīgi nodarbināt stundām ilgi viens vienīgs ozols, rudenī arī viņu sagrābj tieksme ceļot un tad viņš dodas drusku attālākos ceļojumos. Vienmēr tas turas pie kokiem, un tikai ārkārtīgā vajadzības gadījumā uzdrošinājās lidot pāri klajai vietai.

Dzilnītis ļoti izdevīgi atšķiras no daudziem citiem putniem ar savu kustīgumu un pieticību. „Te tas lēkā gar kādu koku uz augšu," saka mans tēvs, „te uz leju, te apkārt tam, te paskrien uz priekšu pa zariem, vai pieskaras pie tiem, te noskalda gabaliņu mizas, te knābā, te laižas, un tas turpinājās nepārtraukti vienā laidā, tā kā viņš dažubrīd drusku atpūšas tikai, lai paskandinātu savu dziesmu. Viņš izskatās drukns: gandrīz vienmēr ierauj kaklu, pievelk kājas un viņa mīkstās un garās spalvas vaļīgi guļ viena uz otras, kādēļ tas izskatās neveikls un neizveicīgs."

Aicinājuma sauciens ir fleitai līdzīgs, skaļš ,.ti ti ti", bet parastā skaņa, ko dzird vienmēr, bez kā ar to gribētu kaut ko izteikt, ir īss, ne tālu dzirdams, Iļet tomēr ass „sit". ' Bez tam dzird toņus, kas skan kā „cir tvit tvit tvit" vai „tvet tvet". Pārošanās sauciens sastādās no ļoti skaistām svilpojošām skaņām, kuras ir tālu dzirdamas. Galvenā skaņa ir „ti ti", viņai pievienojas „kui kui" un „tirrr". Tēviņš sēž koku galotnēs, grozās šurp un turp un sauc „ti", mātīte, kas varbūt atrodas uz tā paša koka, atbild ar „tvēt". Tad abi laidelējas kopīgi apkārt un dzenājas spēlēdamies šurp un turp, te aplidodami koku galotnes, te kūleņodamies pa zariem un izlietodami visu viņu rīcībā esošo kāpelēšanas mākslu, un vienmēr skaļi kliegdami. Tad viens vienīgs šo piemīlīgo putnu pāris spēj atdzīvināt diezgan lielu meža gabalu.

Dzilnītis ēd kukaiņus, zirnekļus, sēklas un ogas, sagremošanas veicināšanai rij granti. Kukaiņus viņš lasa no zaru stumbriem, meklē tos sūnās vai velk no mizas plaisām, gan ari ķer tos strauji lēkdams no zara, kad tie laižas garām. Kalšanai viņa knābis ir par vāju un tādēļ viņš nekad nekaļ kokā caurumus. No mizas gan viņš atskalda diezgan lielus gabaliņus.

Ligzda vienmēr atrodas dobumos, izņēmuma gadījumos mūra vai klinšu spraugās. Gudrais putns ļoti labprāt izlieto savu bērnu audzēšanai dzeņa meistariski pagatavotos dzīvokļus, bet nemīl, ja mājas durvis ir lielākas nekā vajadzīgs un prot ļoti asprātīgi izpa- līdzēties, aizmūrēdams ieeju savā ligzdā un atstādams taisni tik lielu caurumu, ka var ielīst un izlīst. Mātīte perē viena pati un mazuļi izšķiļas trīspadsmit līdz četrpadsmit dienās. Mazuļus abi vecāki baro ar kukaiņiem, īpaši ar kāpuriem, tie ātri aug, bet sēž ligzdā tik ilgi, kamēr pilnīgi spēj laisties, pēc izvadāšanas vēl ilgāku laiku turas pie veciem, kuri tos baro, biedina no briesmām un māca. Pēc spalvu mešanas viņi atšķiras.

*

Pie mizu ložņu dzimtas (Certhiidae) pieder mūsu mizu ložņa (Certhia familiaris). Virspusē viņš ir tumši pelēks ar bālganiem pilieniem, apakšā balts, mutes kakti brūni pelēki, svītra virs acs balta, pakaļa brūni pelēka ar iedzeltenu, rūsainu piekrāšu, lidspalvas melni brūnpelēkas, atskaitot priekšējās, ar baltu plankumu gala un balti iedzeltenu vidējo saiti, astes spalvas brūni pelēkas ar gaiši dzeltenu ārmalu.

Mizu ložņas izplatības apgabals stiepjas pār visu Eiropu, Sibi- riju un Ziemeļameriku, cik tāļu sniedz meži, un bez tam aptver ari Ziemeļrietumāfriiku, Mazāziju, Palestīnu, varbūt ari Ziemeļper- siju. Tāpat kā citi sirotāji, arī viņš vairošanās laikā apdzīvo ļoti šauru apgabalu, pēc tam bieži klejo apkārt zīlīšu, zeltgalviņu, dzil- nīšu un dzeņu sabiedrībā. Bet viņš vienmēr uzņemas tikai īsākus ceļojumus. Kā visi kāpelētāji, viņš vienmēr ir ar kaut ko nodarbināts un tādēļ arī pastāvīgi kustas. Viņa kāpelēšana iet grūdieniem, bet ļoti viegli, un viņš ir spējīgs skraidīt arī pa zaru apakšu. Lejā zemē tas nonāk reti un ja tas notiek, tad viņš te lēkā ļoti neizveicīgi. Parastā balss ir kluss „sit", ļoti līdzīgs zīlīšu un zeltgalviņu skaņām. Aicinājums ir stiprāks, kā „sri", labpatikas izteiksme ir kopā saliktais ,.sit, fri" un īss, ass „ci". Skaistā pavasara laikā tēviņš šīs dažādās skaņas saliek vienmuļā un garlaicīgā dziesmā, tomēr visu šo skaņu kopojumu gan nebūs tiesības saukt par dziesmu. No cilvēka viņš nemaz nebaidās. Bez bailēm viņš nāk dārzos, kāpelē pa ēku mūriem kā arī pa koku stumbriem un nebūt nav reti, ka taisa ligzdu noderīgos māju baļķu dobumos. Tomēr arī viņš drīz noprot, vai cilvēks viņam labvēlīgs vai nē.

Ligzda atrodas dobumā, spraugā vai šķirbā, kas nu katrreiz gadās. Ne vienmēr mizu ložņa perē koku dobumos, bet bieži vien arī noderīgās šķirbās zem māju jumtiem vai starp dēļiem, kas kalnos klāj ēku sienas, vai arī koku kaudzēs, starp stumbru un atlu- pušo mizu un t. t. Perē abi dzimumi un abi ar neizsakāmām pūlēm baro daudzos bērnus, kamēr tie uzaug lieli. Mazuļi ilgi paliek ligzdā sēžot, bet ja tos iztraucē, atstāj to, pirms spēj laisties, un mēģina tad izpalīdzēties ar kāpelēšanu, ari pārsteidzoši ātri paslēpjas, tā teikt, novērotāja acu priekšā un tik meistariski, ka viņus grūti atkal atrast. Vecie viņus pēc izvadāšanas vēl ilgu laiku vadā un ģimene tad novērotājam sniedz ļoti patīkamu ainu. Pa vasaru mizu ložņu pāris perē divi reizes, pirmo reizi martā vai aprīļa sākumā un otro reizi jūnijā, bet otrā perējuma olu skaits ir vienmēr mazāks, bieži viņu ir tikai trīs līdz piecas.

Bada dzeguzes. Līrastes

Mūsu bada dzeguze jeb pupuķis (Upupa epops) ir atsevišķas dzimtas (Upupidae) priekšstāvis. Viņa raksturojas ar savu slaido ķermeni, ļoti garo, maz izliekto, slaido, no sāniem saspiesto un smailo knābi, taisni nogriezto asti un mīkstajām, viegli pieguļošām spalvām, kas uz galvas rāda garaku spalvu pušķi. Ķermeņa virspusē spalvas ir māla krāsas, uz muguras vidus, pleciem un spārniem] ar melnām un dzeltenīgi baltām šķērssvītrām, spalvu pušķis uz galvas ir tumši rūzgandzeltenā mālu krāsā, vēdera sāni melni ar gareniskiem plankumiem, aste melna, vidū baltām svītrām. Putna garums ir 29 centimetri, platums 45 cm, spārna garums 14 cm, astes garums 10 centimetri.

Bada dzeguze apdzīvo Vidus- un Dienvideiropu, visu Sibīriju un Ķīnu, Rietumāziju un Ziemeļafriku Viņa ir gāju putns, kas pa vienam un pāriem ierodas marta pēdējās dienās, un augusta beigās vai septembra sākumā dodas pamazām uz dienvidiem; šoreiz ceļo visa ģimene kopā. Bet Ziemeļafrikā putni vairs neceļo, vislielākais, ja tie klejo no vienas vietas uz otru. Dienvideiropā viņas galvenā kārtā uzturas vīna dārzos; Āfrikā tās var atrast katrā ciematā un pat pilsētās. Te tās atrod visu, pēc kā viņu sirdis ilgojas. Ne lopi ir tie, kas te sagādā šim netīrajam putnam barību, bet cilvēki. Cik čakli ari nav maitu vanagi, tie nespēj novākt visus atkritumus un paliek vēl diezgan pāri tiem putniem, kas kā viņiem pazīstamais, daudzās teikās minētais „hudhuds", uzskata par ļoti lielu atspirdzinājumu izkārnījumu čupas. Iedzimtā nekau- trība šai ziņā padara tiem katru kaktu par bagātīgi klātu galdu, un cilvēku labsirdība, pareizāk sakot, gan vienaldzība, ļauj tiem netraucēti nodoties savam amatam. Neievērojot cilvēku, kas taisni pūlas, lai mēslu vabolēm uin maitu mušām arī būtu ko darīt, šis putns vienmēr sastopams netīrumu vietās; viņš tik pilnīgi pazīst sava maizes devēja būtību, ka pat apmetas uz dzīvi viņa dzīvokļos un kādā mūra caurumā uzaudzina savu smirdošo bērnu baru. Vajag tik paskatīties pa savas mājas logu sētā vai dārzā, vai iziet caur ciematu, kad visur pretī skanēs „hudhuda" balss: no mājām, no koku lapotnēm, no pa daļai sagruvušiem mālu mūriem, vai no riebīgi smirdošas zemes kaudzes; tā atskanēs arī aiz kāda mūra, kas nav pieejams visiem skatiem.

Pa zemi bada dzeguze iet labi, soļo, bet ne lēkā; turpretī kokos tā kustas maz un vislielākais, ja iet uz augšu un leju pa resnākiem zariem. Laižoties tā spārnus pārmaiņus vēcina te ātrāk, te lēnāk, tāpēc liekas, ka laišanās ir bailīga un ka putns virzās uz priekšu grūdieniem. Pirms nolaišanās tā dažus acumirkļus peld gaisā un pie tam izpleš savu spalvu pušķi. Aicinošā skaņa ir aizsmakuši tarkšošs „chrr", kas pa laikam skan kā „šver", labā gara stāvoklī būdams, putns izgrūž zemu ,.kveg", kveg"; pārošanās sauciens ir skaļš „hup hup". Pavasaros tēviņš šo skaņu izdod bez pārtraukuma, bet jau pret jūlija beigām mēs viņu vairs nedzirdam.

Lai gan piemērotās vietās bada dzegužu pāri dzīvo cieši viens pie otra, tomēr īstenībā tikai ģimene turas uzticīgi kopā; kaimiņi savā starpā atrodas pastāvīgā strīdū. Ļoti reti viņu starpā notiek kaušanās, bet viņi dusmīgi dzenā viens otru šurp un turp un izturas tā, ka nevar būt šaubu par to, ka viņi ir nemierā. Ar citiem putniem bada dzeguze nedraudzējas. No vieniem viņai ir bail un citi, kā liekas, tai ir vienaldzīgi. Bet šis putns, kas, liekas, ir tik maz pieejams mīlestībai, pieķeras ar lielu sirsnību savam kopējam, ja pēdējais jau no mazotnes sākot ir ar to apgājies laipni, un tāpēc pieradināta bada dzeguze ir viens no patīkamākiem un piemīlīgākiem mājas biedriem, kādu vien var iedomāties. Viņas rotaļīgā izturēšanās uzjautrina, viņas lēnums un uzticība aizgrābj.

Viņas barība ir dažādu sugu kukaiņi, ko tā uzlasa no zemes, vai arī ar sava garā knābja palīdzību izvelk no caurumiem, vai arī izurbj. Mēslu un maitu vaboles, gaļas mušas, kāpurus un citus kukaiņus, kas mīl maitu, liekas, tā ciena visvairāk, bet bada dzeguze neatteicas arī no ozolvabolēm, papuves vabolēm, rožu vabolēm, sienāžiem, circeņiem, skudru kūniņām, kāpuriem u. c.

Eiropā bada dzeguze savai ligzdai vismīļāk izvēlas kādu koka dobumu, lai gan viņa neatstāj neievērotus arī caurumus mūros, vai kādu klinšu plaisu, kas tai liekas būt noderīga. Ēģiptē viņa gandrīz vienīgi perē mūru caurumos un ļoti bieži pat apdzīvotu ēku šim nolūkam piemērotos dobumos. Vispār viņa daudz nedomā par savas ligzdas izvēli. Perēšana ilgst sešpadsmit dienas, un mātīte viena pati tai nododas ar vislielāko sirsnību; jaunos putnus abi vecie ļoti rūpīgi baro ar kāpuriem un kukaiņiem, un vēl ilgi pēc izlaišanās no ligzdas tie tos vadā, māca un biedina. Perēšanas laikā bada dzeguzes attaisno kādu sakāmu vārdu, jo viņas un viņu mazuļi tad tiešām smird neizturamā kārtā. Vecāki nav spējīgi aizvākt prom jauno putnu mēslus, tāpēc, kā Naumans saka: „tie sēž līdz pat kaklam savos mēslos", un pēdējie, sākdami pūt, izplata ļoti riebīgu smaku. Jau mātīte perēšanas laikā reti pūlas aiznest prom savus netīrumus, bet bērnu istabu tā nekad netīra.

*

Līrastes (Menuridae) ir divi Austrālijā dzīvojuši zvirbuļputni, kas sastāda šīs šķiras pēdējo dzimtu. Viņu ārējais veids ir tik īpatnējs, ka tos var gan ar viņiem salīdzināt, bet ne apvienot. Viņi ir ļoti lieli, fazaniem līdzīgi veidoti, augstām kājām, īsiem spārniem un garu asti un ir visīpatnējākie no putniem. Ļoti garā aste ir sastādīta no dažādi veidotām spalvām. Tās no viņām, kuras varētu apzīmēt par īstajām stūres spalvām, divpadsmit skaitā, gandrīz nemaz vairs nevar par spalvām saukt, jo viņu plūksnas nestāv cieši kopā, bet stāv tālu viena no otras, tā ka viņas atgādina dažu gārņu segu plūksnotās greznuma spalvas; abas vidējās un abas ārējās stūres spalvas turpretī ir ar cieši viena otrai pieguļošām plūksnām, pirmās ļoti- šaurām, pēdējās, kas bez tam vēl izliektas līdzīgi burtam S, ir īsām ārējām un garām iekšējās malas plūksnām, šis astes veidojums, kas ir mūsu putna vislielākais greznums, ir novērojams tikai pie tēviņa, jo mātītes aste sastāv no divpadsmit pakāpeniski nogrieztām stūres spalvām, parastā veidojumā. Spalvas ir bagātīgas un viegli pieguļošas, uz muguras un ķermeņa gandrīz matiem līdzīgas, uz galvas viņas ir garākas un izveido cekulu, ap knābi viņas pārvērstas saros.

Līrastes (Menura superba) pamata krāsa ir tumši brūni pelēka, kas pie astītes ir ar sarkanu atspīdumu; pakakle ir sarkana, ķermeņa apakšējās daļas brūngani pelnu pelēkas, uz vēdera krāsa bālāka, pirmās šķiras lidspalvas un pārējo spalvu ārējās malas plūksnas ir sarkani brūnā krāsā; aste virspusē ir melngani brūna, apakšpusē sudrabpelēka; abu līrveidīgo spalvu ārējās plūksnas ir tumši pelēkas, viņu gali melni kā samts, ar baltām bārkstīm.

šī putna dzimtene ir Jaunā Dienviduelsa uz austrumiem līdz Moritona līcim, uz dienvidrietumiem līdz Filipa fortam; viņa uzturēšanās vietas ir biezi krūmāju meži, kas aug uz nelīdzenas vai klinšainas zemes. „Kāpelēšana pa šiem kalniem," tēlo kāds līr- astu mednieks, „ir ne tikai apgrūtinoša, bet arī vislielākā mērā bīstama. Plaisas un aizas ir aizsegtas milzīgām pa daļai sapuvušām augu vielu masām, kurās iegrimst līdz ceļiem kā dziļā sniegā. Nepareizi sperts solis — un vīrs pazūd vai iespraužas kā ķīlis kādā klinšu plaisā. Laime, ka viņš vēl var lietot savu ieroci un ar šāvienu galvā atsvabināties no lēnas bojā iešanas, jo uz palīdzību nav ko gaidīt." šādās vietās viscaur var dzirdēt līrastu balsis, bet šos putnus tikai dzird. G ū 1 d s dienām ilgi ir pavadījis šais krūmos, visapkārt tam bijuši minētie putni, viņš dzirdējis viņu skaļās balsis, bet nav nevienu varējis dabūt redzēt, u-n tikai bezgalīgā izturība un vislielākā uzmanība vēlāk atalgoja viņa pūliņus.

Grūtības, kādas pārvaramas, lai tuvotos šim uzmanīgajam radījumam, un, tā sakot, būtu ar viņu satiksmē, izskaidro to, ka neskatoties uz visiem daudzo ceļotāju medību nostāstiem, mums tomēr vēl līdz šim nav skaidras ainas par šo putnu dzīves veidu, izturēšanos, ierašām. Visu novērotāju ziņas saskan tai ziņā, ka šis putns lielāko daļu no savas dzīves pavada uz zemes un tikai ļoti reti laižas. Kājām skriedams viņš pārstaigā nepārredzami plašos mežu apgabalus, steidzas pār zemē gulošiem koku stumbriem vai pat caur viņu zariem, kāpj uz augšu pa cietajām un rupjajām klinšu sienām; lēkdams tas piepeši paceļas līdz trīs metri augstu pār iepriekšējo vietu, nolaižas atkal no klinšu augstumiem dziļumos, un tikai tad, kad tas grib nokļūt kādas klinšu plaisas dibenā, tas izlieto spārnus.

Rītos un vakaros viņš ir visdarbīgāks, bet perēšanas laikā viņš kustas arī pusdienas stundās, pa sevišķiem šim no'lūkam ierīkotiem laukumiem. Katrs tēviņš kārpoties uzmet nelielus paaugstinājumus no zemes un kustas pa viņiem līdzīgi teteriem riestu laikā, pie kam viņš neatlaidīgi iet pa šo paaugstinājumu, ar augsti gaisā izceltu asti, kas pie tam izplesta ļoti skaisti; bez tam viņš savas sajūtas izsaka dažādās skaņās. Viņa balss atbilst viņa labi attīstītiem dziedāšanas muskuļiem un ir ļoti lokana; parastā aicinošā skaņa ir skaļa, tālu dzirdama un čirkstoša, dziesma katrā apgabalā ir savādāka, jo viņa ir sajaukums no paša un aizņemtām skaņām. īstenībā dziesma liekas būt īpatnēja veida vēdera runāšana, kādu iespējams dzirdēt, ja nav no dziedātāja tālāk par nedaudziem metriem. „šim putnam," saka Bekers, kas pilnīgi saskan ar citu pētnieku novērojumiem, „gan ir dotas vislielākās dāvanas atdarināt visāda veida skaņas. Lai dotu kādu jēdzienu par to, cik tālu attīstītas ir šīs spējas, es pievedīšu sekošo. Ģips- zemē, tuvu Austrālijas Alpu dienvidus nogāzei, atrodas kāda koku zāģētava. Tur klusās svētdienās tālu mežā var dzirdēt rejam suni, cilvēku smieklus, dziedāšanu un daudzu putnu ķērkšanu, bērnu bļaušanu un pa starpām caur nāsīm ejošu griezīgu troksni, kāds ceļas, ja asina zāģi. Visas šīs skaņas rada viens un tas pats līr- astis, kas netālu no zāģētavas ir ierīkojis savu atpūtas vietu." Pret pārošanās laiku viņa runība kļūst vēl ievērojamāka; viņš tad tāpat kā Amerikas zobgalis strazds, viens pats izpilda vesela dziedošu putnu bara vietu. Pret nepazīstamiem radījumiem līrastis izturas ar vislielāko uzmanību; bet liekas, ka no cilvēka viņš bēg vēl vairāk nekā no dzīvniekiem. Ar sev līdzīgiem viņš nekad nesa- vienojas, jo viņus var vienmēr sastapt tikai pāriem un novērot, kā divi tēviņi, kas satiekas, acumirklī iesāk lielu strīdu un dusmīgi dzenā viens otru.

Barība pa lielākai daļai sastāv no kukaiņiem un tārpiem. G ul d s paša vai viņa mednieku nošauto putnu kuņģos visvairāk ir atradis simtkājus, vaboles un gliemjus. Lielu daļu barības putns atrod kārpjoties. Te viņš izrāda tikpat daudz spēka kā izveicības, jo iai gan viņš kārpjas ne atpakaļ, bet uz sāniem, tomēr viņš apveļ lielas zemes pikas un akmeņus līdz četri kilogrami smagus, lai zem viņiem atrastu tur paslēpušos dzīvniekus. Tāpat viņš ēd arī dažādas sēklas, lai gan tikai zināmos gada laikos. Nesagremojamās barības daļas viņš saveļ kamolos un izspļauj ārā.

Pēc Bekera ziņām, pārošanās iekrīt augustā, pēc K amz a- j a ziņām turpretī putns sāk strādāt pie ligzdas taisīšanas jau maijā un iedēj viņā savu olu jau jūnijā, visvēlākais jūlijā. Vismīļākā vieta ligzdai ir krūmi, kas saauguši gar dziļo un stāvo aizu malām, ar kurām tik bagāti šie kalni.

Mātīte perē viena pati, tēviņš viņu šai laikā nebaro, kā liekas, pat ne reizi neapmeklē; tāpēc tā pusdienas stundās, bieži pat uz ilgāku laiku, atstāj ligzdu, un tāpēc arī perēšana nebeidzas ātrāk kā pēc mēneša. Pēc pastaigāšanās atgriežoties ligzdā, viņa pa caurumu ielien viņas iekšienē, apgriežas tur apkārt un pie tam tā sabojā savas astes spalvas, ka pēc viņām var pazīt, vai viņa ir perējusi īsāku vai garāku laiku. Jaunais putns neatstāj ligzdu pirms tas ir astoņas līdz deviņas nedēļas vecs.

G ul d s un citi pēcnieKi dēvē līrasti par bailīgāko putnu pasaulē. Zara brīkšķiens, maza akmentiņa velšanās, vismazākais troksnis acumirklī piespiež to bēgt un tā izjauc visus mednieka pūliņus.

Septītā šķira Dūdotaji (Gvratores)

Dūdotāji jeb baloži ir tikpat stingri uz ārieni norobežojusies šķira kā papagaiļi, kolibri un dzeņi. Viņi spēlē zināmā mērā savienotāja locekļa lomu starp jau aprakstītajiem putniem un tiem, kas palikuši vēl neapskatīti, lai gan šo šķiru pieskaita „ligzdguļiem" jeb tiem, kas uzturas ligzdā tik ilgi, kamēr iemācās laisties, šī iemesla dēļ viņi stāv zvirbuļputniem tuvāk nekā kašņātājiem, lai ari cik ciešas reizēm neliktos attiecības ar atsevišķiem vistu putniem.

Baloži ir vidēji lieli putni, mazām galvām, īsiem kakliem, segti lielām, cietām spalvāmL Knābis ir vienmēr īss, lielākai daļai arī nestiprs, padevies vairāk augstumā nekā platumā, ievilktām malām; dažiem stāv pat pavēries; saknes daļa mīksta, no raga ir tikai pats gals, kas uz augšu mazliet kupraini izslējies, nobeidzas ar maigu kāšveida līkumu. Kas attiecas uz lielumu, tad jāsaka, ka milzis līdz šim pazīstamo dūdotāju starpā nav lielāks par tītaru mātīti, kamēr pundurītis atkal līdzināsies cīrulim.

Dūdotājus var saukt par apdāvinātiem; radījumiem. Viņi iet labi; ja arī ne ātri, tad vismaz spējīgi soļot stipri ilgi no vietas. Galvu viņi loka pie katra soļa, jo kājas tiem zemas. Atsevišķas sugas skrien līdzīgi vistām un ļoti ātri pa zemi uz priekšu, citas atkal uz zemes jūtas neveikli, bet par to koku zaros ir jo izveicīgākas. Tie, kas labi skrien kājām, slikti lido. Lielais vairums baložu, saceldami stipri svilpjošu švīkoņu, laižas ļoti ātri, enerģiski un veikli, būdami pie tam spējīgi izdarīt ātrus pagriezienus.

šīs šķiras piederīgo izturēšanās ir tik saistoša, ka jau no sirmās senatnes viņus uzskata par simboliem, un pat tiem parādīts gods būt par pārdabīgu jēdzienu iemiesojumu. Bezpartejisks novērotājs tos redzēs mazāk labvēlīgā gaismā. Daži gan, bet nekādā ziņā visi dūdotāji, mīl sabiedrību un turas kopā pa pārim: Bet vai katrs pāris paliek kopā uz visu mūžu, kā to parasti pieņem, tas ir liels jautājums.

Dūdotāji ir pasaules pilsoņi šī vārda visplašākā nozīmē. Viņi dzīvo visās zemes daļās un visās klimatiskās joslās, kā kalnos, tā ielejās, bet priekšroku dod vienmēr mežam, jo tie nedaudzie, kuru dzīves vietas ir kailas klinšu sienas, ir izņēmumi. Viņi mīl ūdens tuvumu un izvairās no vietām, kur tā nav, lai gan .ar to nav sacīts, ka viņu tādās vietās nemaz nebūtu. Dzīvodami no ūdens tālu, tie laiž darbā savu lidošanas mākslu un apmeklē dzeršanas vietas ikdienas.

Vislielāko pilnību šī šķira sasniedz Okeānijā jeb Klusā okeāna gan mazajās, gan lielajās vientulīgajās salās, vispār salas daudz vairāk viņu apdzīvotas nekā kontinenti. Zun- da, Filipinu, Moluku salas ir bagātas dažnedažādām skaistām sugām, Austrāliju un Jaungvineju apdzīvo ievērojams daudzums un Dienvidāzijā vai Indijā diezin vai tie mazāk reprezentēti. Āfrikā gan nedzīvo tik daudz baložu kā Āzijā, bet atsevišķas sugas toties uzrāda pārsteidzoši lielu skaitu.

Šī putnu šķira pārtiek gandrīz vienīgi no augu barības. Atsevišķu sugu guznā ir atrasti mazi gliemezīši, tārpi, kāpuri.

Cik līdz šim zināms, visi dūdotāji perē vairāk kā vienu reizi gadā. Ligzda ir dažādi novietota: to atrod koku un krūmu zaros, gan augstu, gan zemu no zemes, klinšu spraugās un koku dobumos, uz resniem zariem vai stumbra žākļos, bet gan reti uz līdzenas zemes. Tā ir nabadzīga celtne no pāris sausiem žagariem, kas sakrauti viens uz otra ļoti pavirši un nevar saprast, kā viņi spēj turēties vējam un negaisam par spīti. Dējums sastāv no divi baltām! olām. Pārošanās laikā tēviņš pūlas ļoti neatlaidīgi pēc mātītes labvēlības — rūc, dūdo, smejas, kauc; iet saliecies, klanīdamies, grozīdamies, skrej uz priekšu un atpakaļ pavisam savādām kustībām, laižas gaisā, spārnus stipri sizdams, atpakaļ nolido maigi, skūpstās ar mātīti1, pie izdevības nolasa viņai utis — vispār, vis- dažādākiem žestiem un zīmēm izrāda vislielāko saviļņojumu. Perēt perē gan abi, bet tēviņš neiztiek bez kurnēšanas, jo kā liekas, šis darbs viņam nepatīk, un viņš to stipri ieriebis. Mātīte sēd uz olām cauru dienu, izņemot pusdienas laiku, kad jāsēd tēviņam. Četrpadsmit līdz divdesmit dienu laikā olas ir izsēdētas, un mazuļi izšķiļas. Tie ir sīki, mazi, nevarīgi, akli, dzeltenu pūku nabadzīgi apsegti radījumi, kas paliek ligzdā, kamēr pilnīgi iemācījušies lidot. Viņu barība sākumā ir biezam pienam līdzīga sula, ko izdala vecāku guznas sienas, vēlāk atmiekšķēti graudi un visbeidzot cieti graudi, ar kuriem tos ne tikai baro, bet pareizāk bāztin piebāž.

Vaiņaga balodis (Goura coronata)

Visi baloži, vismaz tie, kas mfisu zemē pazīstami, ir jāpieskaita derīgiem putniem. S n e 11 s, pēc rūpīgiem un grūtiem novērojumiem pārliecinājies, ka šie putni uzlasa gan arī pa labības graudam, kas citādi sapūtu zemē, bet visumā pārtiek vienīgi no to nezāļu sēklām, kas zemkopībai ir par postu, un tādēļ atnes pavisam neaprēķināmu labumu.

Pirmā dzimtā mēs apvienosim baložus (Columbidae) jeb tās sugas, kas galvenos vilcienos līdzinās mūsu māju balodim — dūjai. No šiem pinnā vietā parasti liek augļu baložus, kas sastāda sevišķu apakšdzimtu (Treroninae).

Baloži (Columbinae) atšķiras no augļu baložiem galvenā kārtā ar savu vājo, vidēji garo knābi, kam tikai pats gals ir ragvielas, bet piesaknes daļa mīksta, ar vaskādu pārvilkta; tālākās pazīmes ir mazliet augstākas, šaurpēdu, iešanai piemērotākas kājas, no divpadsmit spalvām sastāvoša, taisni nogriezta vai arī noapaļota aste un mazāk greznas spalvas.

Pie šīs apakšdzimtas pieder visi mūsu savvaļas baloži un tie, kuri mūs visvairāk interesē, jo palikuši par mūsu mājputniem, šī grupa ir izplatīta pa visām pasaules daļām, bet Vecajā pasaulē sugām un īpatņiem bagātāka nekā Amerikā.

Mūsu zilipelēkam meža balodim jeb lauku balodim (Columba palumbus) ir galva, pakausis un pakakle tumšā magoņzilumā, muguras augšdaļa un spārnu plecu spalvas tumšas, pelēkzilas, krusti un tūplis blāvzili, galva un krūtis sarkanīgi pelēkas, pārējās apakšdaļas blāvi pelēkzilas un pavēdere balta. Kakla lejgalu rotā katrā pusē pa spīdošam baltam plankumam un viss viņš laistās metalliskās krāsās. Tēviņa garums ir 31 cm, spārna garump 29 cm, astes garums 70 cm. Mātīte ir ievērojami mazāka.

Sākot no sešdesmit piektā ziemeļu platumi grada, zili pelēkais meža balodis ir izplatīts visā Eiropā un Āzijā. Ceļojumos viņš aizklīst līdz pat Āfrikas ziemeļvakariem.

Te mums ir darīšana ar īstu koku putnu. Vācijā viņu sastaps: ikkatrā mežā, vienalga, mazā vai lielā, skuju koku vai lapu koku audzē, kalnos un līdzenumos, sādžu tuvumā tipat kā tālu no cilvēku mājokļiem. Tikai liekas tomēr, ka skuju mežiem viņš laikam gan dod priekšroku un jādomā, vienīgi aiz tā iemesla, ka egļu un priežu sēklas ir viņa mīļākais uzturs.

Mans tēvs raksta: ,.Zili pelēkais meža balodis ir ārkārtīgi žigls, kustīgs un bikls putns. Kājām viņš iet veikli, tomēr ne sevišķi ātri, ķermeni tur te stāvus, te guļus un kaklu kustina nepārtraukti. Sēdēt viņš mīl vai nu pašā galotnē, vai dziļi zaros noslēpies. Viņam ir savi iemīļotie koki, uz kuriem to atradīsi vai katru rītu. Un tie ir tādi, kas vai nu paceļas augstu citiem pāri. vai kuru galotnes ir nokaltušas. Lido viņš skaisti, ātri, veikli; paceļoties atskan spārnu sitienu troksnis, kas gaisā pāriet svilpienos. Pat no liela atstatuma viņu var pazīt kā lieluma, tā arī balto spārnu plankumu dēļ. Nakti abi dzīves biedri pavada ligzdas tuvumā. Modri viņi jau sen priekš dienas iestāšanās, un tēviņš dodas uz savu iemīļoto koku. Te viņš uzsāk savu rūkšanu, kas ir īsti stipra „u", „r" un „k" skaņu kombinācija un skan apmēram kā ,.rukku- kuku" un ,.kukuku" vai arī kā „rukuku-kuku". Sēd viņš pie tam stingri uz zara, uzpūš kaklu un kustina to; Katrs ierūciens atkārtojas savas divi līdz četras reizes, un jo rūcējs vairāk iekarsis, jo ,,rukuku-ku" seko viens otram ātrāk. Skaņas pievilina citus, tuvumā esošos tēviņus. Tie nometas uz blakus kokiem, un rūc visi sacenzdamies. Ir zīmīgi, ka parasti dzird rūcami tikai trīs, retāk divi, bet nekad četrus tēviņus uz mazāka atstatuma. Viņi sēd augstos kokos, ļoti bieži pašās galotnēs.

Desmitos rūkšana atkārtojas, bet vājāk un ne tik ilgi, tā kā viens un tas pats tēviņš ierūcas tikai pāris reižu. Pēc vienpadsmitiem zili pelēkais meža balodis laižas nodzerties un pusdienas laiku pavada atpūšoties, kādā biezā kokā noslēpies. Ap pulksten diviem vai trim viņš dodas atkal pēc barības, iesāk par jaunu rūkšanu ap pieciem vai sešiem, dažreiz arī vēlāk, un pēc tam, slāpes padze- sējis, dodas pie miera.

Ligzda celta no sausiem priežu, egļu vai vīksnu žagariem vai zariem, bet ir tik viegli un slikti pagatavota, ka nereti olas, no apakšas skatoties, var cauri redzēt, šie putni bieži nemaz paši ligzdu neceļ, bet izmanto savām vajadzībām kādu pamestu vāveres celtni, to šinī gadījumā saspiezdami no augšas plakanu un papildinādami vēl ar kādiem žagariem.

Zīmīgi ir tas, cik maz zili-pelēkais meža balodis iztaisa par savām olām. Es nepazīstu nevienu Vācijā dzīvojošu putnu, kas tikpat vienaldzīgi uz to skatītos. Ja esi viņu no olām aizdzinis, tad vari ņemt tās droši līdz, viņš tās tikpat pametīs. Es nezinu nevienu gadījumu, kad viņš pie tām būtu atgriezies. Turpretim ligzdu pašu nekad tas tik viegli nepamet. Ja abi putni atrodas pusgatavas vai pavisam nobeigtas ligzdas tuvumā un tos iztraucēs, viņi to parasti nepamet. Uz bērniem mīlestība ir jau lielāka, bet arī ne tāda, kā pie citiem putniem. Reiz es no divi balodēniem, kas jau prata laistiem, paņēmu vienu, lai uzaudzinātu to. Vecajiem tas tā nebija paticis, ka viņi nebaroja vairs arī palikušo. Bērnus, kamēr spalvas vēl nav uzdīgušas, silda abi vecāki pamīšus un nepārtraukti; vēlāk, kamēr tie sāk laisties, lietainā un aukstā laikā dienu un naktīs vienmēr viņus silda māte."

Otrs lielākais Viduseiropas balodis ir meža balodis (Co- lumba oenas). Viņa galva, kakls, spārnu pleca daļa, muguras lej- gals un virsastes apgabals ir magoņzili, muguras augšgals pelēki zils, guznas vieta vīna sārta, pārējā ķermeņa apakšpuse nespodri magoņzila; pār spārnu stiepjas tumša josla, pakausis vizuļo metal- liskā zilzaļumā. Acs ir tumši brūna, knābis bāli dzeltens ar ga- ļassarkanu piesaknes daļu, kas balti sārmota; kāja nespodri tumši sarkana. Jauno putnu krāsām trūkst tīrā toņa. Garums ir 32 cm, platums 67 cm, spārna garums 22 cm un astes garums 13 cm.

Apmēram tās pašas zemes, kurās mēs sastopam zili pelēko meža balodi, ir arī šī baloža dzimtene, tikai viņš retāk pagadās, aiz tā svarīgā iemesla, ka tas saistīta pie veciem kokiem ar viņa ligzdai nepieciešamiem dobumiem. Viņš dzīvo visāda veida koku audzēs, nereti arī uz kāda lauku koka, ja vien tajā atrodas noderīgs dobums, kur ligzdu ietaisīt. Koks var atrasties sādžai reizēm pavisam tuvu.

Meža baložu pāris ir īsts laulātu ļaužu uzticības paraugs. Tēviņš pieķersies mātītei no visas sirds, turas pastāvīgi viņas tuvumā, izklaidē viņu rūcot, kad tā sēd uz olām, un seko viņai, ja mutīti no olām aizdzen. Pavasarī, tikko ieradies, meža baložu pāris uzmeklē kādu derīgu caurumu ligzdai, un jau aprīļa sākumā tajā atrodamas divi baltas, 36 mm garas un 27 mm resnas olas. Abi vecāki nododas perēšanai uz to nopietnāko. „Ja zili pelēkais balodis tik maz pieķeras savām olām, tad meža balodis toties jo vairāk," saka mans tēvs. „Viņš nevien tup tik cieši uz olām, ka to vai saķert var; viņš atgriežas atkal pie ligzdas atpakaļ, pat ja tam draudz dzīvības briesmas. Mātīte neatstāj ligzdu arī tad, ja uz viņu šauj." Ja pāri nekas netraucē, viņš izved bērnus trīs reizes vasarā, tikai nekad divreiz no vietas tai pašā ligzdā, bet katru nākošo reizi jaunā vietā.

Svarīgākais no visiem baložiem ir klinšu balodis (Co- lumba livia), mūsu māju baložu ciltstēvs. Virspusē viņš ir gaiši pelnu zils, apakšpuse tam magoņzila, galva ir gaisi šīferzila, kakls līdz krūtīm tumši melnbrūns, augstāk bāli zilganzaļš, apakšā mirdz purpura tonī, muguras lejgals balts, pār spārniem vienas-divi melnas svītras, kā pārsēji; lidspalvas ir pelnpelēkas, stūres spalvas tumšzilas, galos melnas, pie kam ārējām vēl baltas malas. Garums ir 34 cm, platums 60 cm, spārni 21 cm gari, aste 11 cm*

Klinšu balodis, kas uzrāda vairākas patstāvīgas pasugas, izplatīts Eiropā tikai uz dažām ziemeļu salām un Vidusjūras krastos, bet bez tam viņš sastopams gandrīz visā Ziemeļafrikā, Palestīnā, Sirijā, Mazāzijā un Persijā, kā ari dažos Himalaju apvidos. Cik es zinu, Vācijā viņš nav atrasts perējam.

Klinšu baloža izturēšanās maz atšķiras no māju baloža izturēšanās. Viņš tikai ir izveicīgāks, laižas ātrāk nekā mūsu parastie baloži un ļoti baidās no cilvēkiem.

Kārpu balodis (Goura pulcherrima)

Citādi visādi šo pēcnācēju izturēšanās dod mums skaidru jēdzienu par to, kādi bijuši ciltstēvi. Iet šis balodis labi, bet galvu klanīdams, laižas uz vislabāko, radīdams svilpjošu švīkoņu, noskrien apmēram simts kilometru stundā, paceļoties sasit spārnus, nolaižoties slīd pa gaisu, labprāt paceļas augstu gaisā un riņķo bieži ilgāku laiku ciešos baros. No kokiem klinšu balodis sargās uzkrītošā kārtā, lai gan ir arī izņēmumi.

Maņas un garīgās spējas klinšu balodim, jādomā, ir labi attīstītas. Savvaļā dzīvojošais gan neļaujas tik viegli novāroties; pie māju baloža mēs turpretim drīz dabūjam pārliecināties, ka mums darīšana ar gudriem un saprātīgiem putniem. Visā viņu būtībā labais jaucas ar ļauno. Viņš ir miermīlīgs un saticīgs, pareizāk varbūt būtu teikt vienaldzīgs pret citiem dzīvniekiem; arī savā starpā putni satiek diezgan labi. Pārošanās laiks, saprotams, arī viņos izsauc greizsirdību, un tad var gan gadīties, ka divi tēviņi sakaujas, bet lieta nav ņemama pārāk nopietni, un cīņa reti kad ieilgst. Liek gan sevi just arī maizes naids: tas balodis, kas atradis ko ēdamu bagātīgāk, izpleš spārnus un lūko citus atturēt no iegribas atradumā dalīties. Tomēr sabiedriskums, kas tam iedzimis lielā mērā, šāda veida domstarpības ātri izbeidz.

Balss, mums pazīstamā dūdošana, ir dobji kaucoši un ritoši toņi, kas skan apmēram kā „marukū, murrukū, marukukū". Katru atsevišķu ierūkšanos pavada pieklupiens, pagrozīšanās un galvas klanīšana, un jo rūcējs vairāk iekarsis, jo visi paņēmieni viens otram ātrāki seko.

Visas mūsu labības un bez tam vēl rapša, lēcu, zirņu un linu sēklas, bet par visu ko vairāk tās nezāles sēklas, ko tur vai par neiznīdamu — peļu zirņi — sastāda klinšu un māju baložu barību.

Pieņem, ka klinšu balodis perē vismaz divi reizes gadā, bet par māju balodi zin noteikti, ka viņš vienā vasarā izved katrā ziņā, ja ne vairāk, trīs reizes bērnus.

Mūsu ūbeļbalodis jeb ūbele (Turtur vulgaris), ir tās pašas ģints (Turtur) priekšstāvis. ūbelei ir slaids augums, taisns, ievilkts un drusku paaugstināts knābis, iegarena, skaidri noapaļota aste. Virspuses spalvas ir rūzgani pelēkas, brūnu apmali, vidū melni un pelnpelēki lāsumotas; galvas vidus un kakla pakaļpuse ir pelēcīgi debeszili, kakla sānos zīmētas četras melnas, sudrabotu maliņu, šķērssvītras, kakla priekšpuse, guzna un krūšu augšdaļa vīna sārtas, pārējās apakšdaļas zilgani sārtpelēkas un pāriet pamazām baltpelēkumā. Garums ir 80 cm, platums 52, spārna garums 18 cm un astes garums 12 cm.

Ūbele apdzīvo krietni lielu daļu no Eiropas un Āzijas un ziemu noklejo lielus gabalus dienvidus virzienā.

Vācijā ūbele ierodas aprīļa sākumā, paliek līdz augustam sre/ās perēšanas vietās, bet pēc tam siro apkārt un septembrī Vāciju atstāj. —

«ūbele," saka mans tēvs, „nav tikvien kā skaisti veidots, bet arī visā savā būtnē piemīlīgs putns, un nav ko brīnīties, ka dzejnieki un iemīlējušies ļaudis viņu tik augsti ciena. Jau viņas skaistums vien iekaro katru. Viņas maigās krāsas pāriet tik nemanot viena otrā un ar tādu garšu sakārtotas, ka viņu ar baudu var apskatīt. Arī visa viņas izturēšanās ir piemīlīga, kaut gan nevar neatzīmēt, ka cildina viņu tomēr pāri par mēru. Viņas graciozās kustības, cēlums un maigā dūdošana apbur novērotāju, un ja nu viņš vēl dabū redzēt to maigumu, ar kādu tēviņš apietas ar mātīti, tad viņam patiešām liekas, ka šis ir vispiemīlīgākais no visiem putniem. Tas nu nav īsti pareizi, jo arī ūbelei ir savas vājās puses, un viņas maigums nemaz nav lielāks kā daudziem citiefri putniem, bet viņas uzticība varbūt vēl mazāka."

Astotā šķira Kašņātāji (Rasores)

Kašņātāji (Rasores) ir visas pasaules pilsoņi, bet visbagātāk tie attīstīti Āzijā. Ikvienā zemesdaļā vai ikvienā apgabalā mājo zināmas dzimtas, kuras vairāk vai mazāk ir sastopamas vienīgi tur. Var teikt, ka mežs ir viņu vispatīkamākā dzīves vieta, bet ne vienīgā, jo kašņātāji apdzīvo arī līdzenumus bez augiem, retiem krūmājiem un zālēm klātās Alpu kalnu nogāzes zem kalnu pļavām, zem sniega robežas, un viņiem atbilstošās ziemeļu sūnu stepes. Cik tālu arī neietu uz ziemeļiem — sniega vistu atrod katrā lielākā salā, un lai kur arī neatrastos tuksnesī — lidvistas tur gan laikam neiztrūks. Šīs šķiras locekļi ir ieguvuši gandrīz visu zemi; kur vieni izmisumā cīnās ar badu, tur citi atrod savu dienišķu maizi.

Kašņātāji nespēj lidojumā sacensties ar citiem putniem, viņu lielākā daļa jūtas kokos vairāk vai mazāk neveikli, jo tie tur neprot rīkoties, un visi bez izņēmuma baidās no ūdens. Viņu valstība ir līdzenā zeme. Viņi ir izveidoti skrējēji, viņu spēcīgās un samērā augstās kājas ļauj tiem skriet ne tik vien ilgi, bet arī ātri. Ja ar kājām vien nepietiek, tad ņem palīgā arī spārnus, vairāk gan, lai ķermeni noturētu līdzsvarā, nekā lai to ātrāk virzītu uz priekšu. Balss ir ļoti īpatnēja. Maz ir to sugu, kuras var saukt par klusām, lielākā daļa kliedz labprāt un daudz. Maz tur ir patīkamu toņu, ja atskaita maiguma izteiksmi, ar kādu vistu māte griežas pie saviem cālīšiem un ņem vērā tikai tiešo gaiļa mīlas saucienu, šo saucienu gan vārdiem nabagie itālieši un franči sauc par dziesmu. Pat mednieks, kura ausij dažu gaiļu saucieni skan patīkamāk par lakstīgalas pogāšanu, nedēvē tos par dziesmu.

Visi viņi ir ļoti kaisli, arī tie, kurus mēs apzīmējām par maigākiem un miermīlīgākiem. Mēdz slavēt vistas, jo tās izdevīgi atšķiroties no gaiļiem, tomēr viņas šo slavu pelna tikai pa daļai, jo arī viņas ir ķildīgas un skaudīgas, ja arī ne gaiļu dēļ, tad bērnu dēļ. Viņas, kuras savus cālīšus kopj ar pacilātu mīlu, viņu dēļ iet lielākās un nepārprotamākās briesmās, mīlestības dēļ cieš badu un trūkumu, kuras pat svešai radībai kļūst par uzticīgu māti, ja to viņu sirds siltums ir saucis pie dzīvības, — nepazīst ne līdzcietības, ne žēlastības, ne labvēlības pret citu putnu bērniem, citu vistu cālīšiem, viņas tos nonāvē ar knābieniem, ja tām tikai aizdomas, ka svešie,varētu kaitēt pašu bērniem. Gaiļu dabā Vēl asāk izceļas pretrunas starp labām un sliktām īpašībām.

Flamingo

Strauss

Lielais kašņātāju vairākums perē uz zemes. Viņu ligzda var būt dažāda, bet nekad viņa nav mākslinieciski izveidota. Māte izrāda zināmu rūpību vietas izvēlē, bet viņa, kā rādās, netura par vajadzīgu pašu ligzdu izveidot. Tur, kur apkārtne krūmiem bagāta, seklais padziļinājums, kuram ir jāuzņem olas, atrodas zem krūma, tur, kur krūmāju trūkst, vismaz augstā zālē vai labībā, katrā ziņā iespējami apslēptā vietā, tā kā ligzdu vienmēr ir grūti atrast. Daudzas sugas ligzdu izklāj dažiem žagariņiem un arī spalvām, citi padziļinājumu neizklāj nemaz. Sadēto olu skaits mēdz būt liels.

Nav neviena putna, kurš nodotos saviem pēcnācējiem ar lielāku cītību kā vista, un skaistā bībeles aina tā tad katrā ziņā ir nozīmīgi izmeklēta. Perējoša vista tikko atļauj sev tik daudz laika, kā meklēt barību, aizmirst savu agrāko biklumu un bez apdomāšanās dodas briesmās.

Kašņātāju mazuļi atstājot olu ir ļoti kustīgi un vispār attīstīti radījumi. No savas dzīves pirmās dienas viņi ņem pretim barību, kuru vecā tiem sniedz, seko viņas aicinājumam, tā viņus apsedz, kad tie ir piekusuši vai arī viņiem vajaga patvērumu sliktā laikā. Viņi aug neparasti ātri. Maz dienās pēc izšķilšanās viņiem rodas lidspalvas, kuras viņus dara spējīgus lidot, vismaz lidināties, samērā īsā laikā arī citās ķermeņa vietās uzaug spalvas pirmo raibo, bet vienmēr zemei pieskaņota pūku vietā.

Kašņātajiem ir tik daudz ienaidnieku, ka tikai viņu neparasti stiprā vairošanās spēj nodibināt līdzsvaru starp iznīcināšanu un pieaugšanu. Vistas vajā visi plēsīgie dzīvnieki, un cilvēks visur piebiedrojas, tā teikt, dabīgiem vajātājiem kā ļaunākais ienaidnieks. Vistas ir tās, kurЈs visur medī pirmā kārtā, un vairāk nekā pārējos putnus kopā. Bet cilvēks ir arī drīz pratis atjēgt, ka noderīgos dzīvniekus var izmantot arī vēl pavisam citādi. Jau kopš sirmās senatnes laikiem viņš vismaz dažus no tiem ir mēģinājis saistīt pie sevis un ir licis viņiem no Dienvidāzijas mežiem izplatīties pār visu zemi, pieradinājs viņus visdažādākos klimatos, visdažādākos apstākļos. Ir iespējams, ka viņš ir izvēlējies visnoderīgākos no visiem, bet nav arī ko šaubīties, ka viņš daudzus no tiem, kuri tagadnē dzīvo savvaļā, varēs spiest padoties savai gribai un padarīs viņus par noderīgiem mājas dzīvniekiem.

Šķiras priekšgalā mēdz nostādīt l i d v i s t a s (Pteroclidae). Viņu pazīstamākais priekšstāvis ir stepju vista (Syrrhaptes paradoxus).

Stepju vistas dzīvo Āzijas stepju apgabalos un nelielos daudzumos iemaldas arī Eiropā.

Otrā dzimta, kura ir plašākā grupa visā šķirā, aptver mežu vistas (Tetraonidae). Viņas var apzīmēt par visas pasaules pilsonēm. Lai atvieglotu šīs dzimtas pārskatu, ir lietderīgi viņu sadalīt četrās apakšdzimtās. Pirmā apakšdzimtā mēs iedalīsim spalvkāju vistas (Tetraoininae). Viņu pazīmes ir,spēcīgs, drukns ķermenis, īss, resns un apaļš knābis, zemas, spēcīgas, vairāk vai mazāk spalvainas kājas, īsi, vai augstākais vidēji gari spārni,

īsa, taisni nogriezta, bet izņēmuma gadījumos diezgan gara, ķīļ- veidīga vai šķelta aste un biezs, bagātīgs spalvu klājs; tikai virs acīm un kakla muguras pusē ir mazi, spalvu apsegti laukumiņi, bet kailās vietas virs acīm pārklātas sarkanām raga plāksnītēm.

Spalvkāju vistu dzimtene ir zemes lodes ziemeļi. Viņu izplatības apgabals sniedzas no I-Iima- lajiem un Au- strumāzijas kalnu rindām- pāri visai Āzijai un Eiropai ; Āfrikā viņas nav sastopamas nemaz, bet Ziemeļamerikā ir atkal stipri izplatītas lielā skaitā. Viņu patīkamākās uzturēšanās vietas ir mežaini apvidi; nedaudzas dzīvo arī stepēs un tundrās un vēl citas apdzīvo augstas kalnu nogāzes, netālu no mūžīgā sfiiega robežas, kur vairs neaug ne koki, ne krūmi. Visas spalvkāju vistas ir nometnieku putni, kuri gadu no gada uzturās vienā un tanī pašā apvidū, bet ja klejo, tad tika: nelielus gabalus un bez kādas noteiktības. Perēšanās laikā viņas dzīvo pāros vai ari pa vienai, bet parasti sadodas sabiedrībās. Viņu barība ir visādi meža augļi, ogas, pumpuri, lapas, skujas, dažādas sēklas, kukaiņi un kukaiņu kāpuri; dažos gadījumos viņas kādu laiku pārtiek gandrīz vai vienīgi no koku lapām un pumpuriem, jo viņu nabadzīgā dzimtene daudz ko vairāk tām nespēj sniegt.

Stepju vista (Syrrhaptes paradoxus)

Cilvēks nav bijis tas, kuram mums būtu jāpateicas par spalvkāju vistu uzglabāšanos mūsu mežos, jo viņš ir iztīrījis tos no vērtīgajiem mežu putniem ar tādu neatlaidību, ka pat visnekrietnākie plēsoņi nespētu ar to sacensties, un bez apdomāšanās vajā viņus vēl tagad. Vienīgi tādās vietās, kur ievesta kārtīga mežsaimniecība, šie krāšņie putni bauda viņiem tik ļoti vajadzīgo aizsardzību: bet tur, kur viņi vēl līdz šim dzīvo lielā skaitā, tos nesaudzīgi un bez žēlastības vajā katrs zemnieks, un jādomā, ka viņiem arī še draud tāds pats liktenis, kādu viņi ii1 piedzīvojuši Viduseiropā: ar katru gadu viņu skaits neatvairāmi iet mazumā; medņi - mūsu mežu kādreizējais krāšņums — daudzos apgabalos ir jau pilnīgi izskausti. Mēs varam gan šo parādību novērot, bet viņu novērst nespējam. Taisnību sakot, lielu labumu mūsu mežiem spalvkāju vistas gan neatnes, bet arī tikai izņēmuma gadījumos viņas sagādā kautcik jūtamu postu, kuru mums nevajadzētu ņemt vērā, ja gribam mūsu mežus par tādiem arī uzskatīt im viņos šos krāšņos putnus sastapt.

Mednis (Tetrao urogallus) ir lielākais un dižākais no visām spalvkāju vistām, viens no lielākiem Viduseiropas lauku putniem, mūsu mežu krāšņums un katra lauksaimnieka prieks. Galvas virspuse un pakakle ir melnganā krāsā, kakls tumšā pelnu pelēkumā ar melnas krāsas piejaukumu, kakla priekšpuse melngani pelēkā pelnu krāsā, mugura melngana ar vieglu pelnu pelēku vai rūzganbrūnu pārklājumu, spārnu augšpuse melni brūna ar rūzganbrūnu piejaukumu, astes spalvas melnā krāsā ar retiem baltiem plankumiem; krūtis zaļi spīdošā tērauda krāsā, pārējās ķermeņa apakšdaļas, it īpaši paaste, bieži pārklātas baltiem un melniem plankumiem. Putna garums ir 100—110 centimetri, platums 130—140 cm, spārna garums sasniedz 40—45 cm, astes garums 84—36 cm; putna svars 5—6 kilogrami. Jaunie tēviņi maz ko atšķiras no veciem. Mātītes ir par trešdaļu īsākas nekā tēviņi un stipri raibas. Viņu galva un kala augšgals ir melnganā krāsā ar rūzgandzeltenām un melni brūnām šķērssvītrām, ķermeņa pārējās virspuses spalvojums uzrāda melni brūnas, rūzgandzeltenas un pelēcīgas krāsas sajaukumu; astes spalvas ir skaistā rūzgansarkanā pamatkrāsā ar platām melnām šķērssvītrām, pakakle un spārnu locītavas rūzganā iedzelteni sarkanā krāsā, vēders rūzgandzeltenā ar atsevišķiem melniem plankumiņiem un platām baltām šķērssvītrām.

Nav šaubu, ka agrākos laikos medņi ir dzīvojuši visos lielākos Ziemeļāzijas un Eiropas kopā saejošos mežos, bet tagad daudzos apgabalos viņi ir pilnīgi iznīcināti. Tikai Eiropas ziemeļos, Skandināvi jas un Krievijas plašajos mežos, viņi sastopami diezgan bieži, un vislielākā skaitā dzīvo Ziemeļāzijā.

Izvēloties sev apmešanās vietu, medņi parasti dod priekšroku mežainām kalnu vietām, lai gan neizvairās arī no līdzenumiem. Bet lai kāds apgabals būtu tiem piemērots, nepieciešama prasība ir, lai viņā būtu daudz kopā saejošu mežu ar purviem pa starpām. No visiem mežu veidiem viņiem vismīļākie ir jaukti meži; kur tādu nav, viņi apmetas arī skuju mežos un izņēmuma gadījumos ir sastopami arī lapu koku mežos.

Dienu viņi parasti uzturas tuvu zemei, izvēlēdamies pēc iespējas tādas vietas, kuras jau agri no rīta ir pirmo saules staru apspīdētas, kur meža biezumi pa starpām mainās ar nelielām pļavām, viršu laukiem, melleņu mētrām, kazenājiem un tuvumā netrūkst tīra ūdeņa. še viņi skraidelē apkārt, kāpelē pa krūmājiem un jauno audžu biezokņiem, meklē barību un paceļas gaisā tikai tad, ja ierauga ko uzkrītošu. Pievakarē viņi paceļas augstāki. Tēviņi šķiras no mātītēm, un kā vieni tā otri, tumsai iestājoties, dodas kokos atrast še naktsmieru. Viņi gandrīz nekad nepaceļas līdz koku galotnēm, bet parasti apmetas koku vidējos zaros, pārguļ še nakti un litam austot nolaižas atkal zemē.

Medņu barība ir koku pumpuri, lapas un skujas, zāle un āEo- Iiņa lapas, dažādas meža ogas, sēklas un kukaiņi, pie kam tēviņi parasti apmierinājās ar rupjāku barību nekā mātītes un jauni putni.

Medņi sāk riestoties jau agrā pavasarī, kad mežā vēl valda klusums. Tikai šur tur var sadzirdēt kādu meža strazdu; pārējie dziedātāji vēl nesajūt pavasari. Augstākās kalnu vietās mežus vēl sedz dziļa sniega kārta un ari ielejās tikai vietām tā ir paspējusi nozust. ' Ja marta mēnesī atgadas daudz jauku dienu, tad medņi steidz tās izlietot un uzsāk riestošanos; bet dažreiz gadas, ka pēc dažām saulainām dienām atkal uznāk stingrs sals, un tad, kā piemēroti izsakās Gadamers: „Tēviņu knābji atkal aizsalst." Parasti medņi sāk rubināt kādos trijos naktī, vai drusku vēlāk, kad bālās svītras austrumos jau vēstī topošo dienu.

Pirmās dziesmas skaņas, ko putns -izgrūž, ir līdzīgas klakšķi- nāšanai, bet jo vairāk tās tuvojas noslēgumam, jo uzmanīgāks paliek mednieks viņās klausoties, līdz beidzot iesākas īstā rubināšana; ,,daudziem tā atgādina jauku, iztālēm skanošu mūziku, un tiem, kuri putna rubināšanu ir jau dzirdējuši, viņas skaņas liek straujāk riņķot asinīm." Mans tēvs apraksta putna dziesmu šādi: ,,Mednis izstiepj uz priekšu kaklu, lai gan ne vienmēr austrumu virzienā, kā daudzi apgalvo, sašķiebj galvu uz sāniem, saceļ galvas un kakla spalvas un sāk rubināt; atsevišķās skaņas seko viena otrai arvien ātrāk un ātrāk; kad tās sasniedz vislielāko kāpinājumu, tad sākas „trīšana". Viņa sastāv no atsevišķām, savā starpā saistītām skaņām, kuras izklausās kā švīkstēšana, kas rodas trinot vienu pret otru divus dzelzs gabalus, pie kam pēdējā skaņa tiek sevišķi gari stiepta. Parasti jau dziesmas sākumā, retāk viņas vidū, kad putns vēl nav beidzis rubināt, viņš vēdekļveidīgi izpleš savas astes spalvas un saceļ tās nedaudz uz augšu, tā kā viņu virziens ir apmēram vidējs starp pilnīgi stāvu un līmenisku, bet pusizplestos spārnus viegli noliec uz leju. Kad viņš rubina uz koka zara, tas mīņājas no vienas kājas uz otru; uzsākot „trīšanu", putns saceļ visas savas spalvas un lielā uzbudinājumā griežas pat lokā. „Pirmā skaņa," saka G e i j e r s, „ir līdzīga vārdam „tod"; viņai seko „tod, tod, tod, tod", tad vēl ārtrākā gaitā „tod, od od, od, od" un t. t., bet pašās beigās putns izgrūž skaņu, kura izklausās kā „glak" un ir skaņāka nekā pirmās. Pēc tam sākas „trīšana", kuru, neskatoties uz visiem iespējamiem mēģinājumiem, līdz šim tomēr vēl nevienam mirstīgam nav izdevies attēlot ar daudz maz līdzīgiem vārdiem, un man šķiet, ka tas arī nekad neizdosies. Pati „trīšana" ilgst apmēram trīs un pus sekundes, bet nekad neturpinājās pilnas četras sekundes; lielākā vai mazākā mērā tā ļaujas salīdzināties ai* skaņām, kādas rodas velkot gar izkapti garu galda nazi un drusku izklausās kā „heide, heide, heide, heide, heide, heiderei". Jo ilgāk tēviņš rubina, jo vairāk aug viņa uzbudinājums. Viņš staigā pa zaru šurp un turp, te laižas atkal zemē, tvārsta ar nagiem gaisu, lec no viena zara uz otru, bagātīgi birdina savus mēslus un — mednieku valodu lietojot — kautko novēro un meklē; īsi sakot, putns pārdzīvo ārkārtīgu saviļņojumu, kurā reizēm aizmirstas tiktāl, ka neievēro, kas ap viņu notiek. Viņa aizraušanās var būt tik liela, ka tas neievēro pat šāviena troksni un netraucēti turpina savu rubināšanu arī tad, ja šāviens bijis raidīts tieši viņam, protams, ja vien kāda skrots to nav ķērusi.

Mednis rubina tikai līdz saules lēktam un visuzcītīgāk, liekas, gaismai austot. Vēj jāaizrāda, ka medņi ar sevišķu aizrautību rubina tādos rītos, kad pie debesīm ir mēness; tam par iemeslu, kā liekas, ir vienīgi tas apstāklis, ka tādi rīti parasti ir gaišāki. Kad rīts pāriet dienā, mednis vairs nerubina, bet dodas pie savām mātītēm, kuras viņu gaidīdamas līdz tam uzturējušās zināmā attālumā. Pa laikam gadas, ka kāda no mātītēm tuvojas tēviņam un ar maigi skanošiem „bak, bak" aicina to pie sevis. Neviens tēviņš nespēj šādam aicinājumam pretoties. Tiklīdz viņš dzird šīs skaņas, kuras viņam sūta mīlestībā degošā mātīte, tas bultas ātrumā metas no koka zemē un sāk savas riņķa dejas, griezdamies mātīšu priekšā īpatnējās un dažādās kustībās. Visbiežāk tomēr tēviņam ir pašam jāuzmeklē mātītes un dažreiz jālido līdz tām diezgan lielus attālumus.

Katra mātīte izvēlas sev piemērotu ligzdas vietiņu un, atdalījusies no citām, uzsāk perēšanu. Ligzdas vietu izpilda pasekls iedobums blakus kādam veca koka stumbram vai zem nelielas kuplas eglītes, viršiem, ogu krūmiem un mētrām aizaugušā meža vietā, un labākā gadījumā tā tiek izklāta sausiem zariņiem. Olu daudzums ir svārstīgs un lielā mērā atkarājas no mātītes vecuma. Jaunas medņu mātītes reti kad dēj vairāk par 6 olām, bet vecās dēj 10 un pat 12 olas. Perēšana ilgst caurmērā 27 dienas, labvēlīgā laikā varbūt arī dienu mazāk, bet sliktā laikā dienu vairāk. Mātītes nodošanās savam darbam ir patiesi aizkustinoša. Pēc G e i- jera ziņojumiem, perētāja, vismaz pēdējās perēšanas dienās, sēž uz olām tik neatlaidīgi, ka neizrādot ne mazākās bailes, ļaujas sevi saņemt rokās un nedomā par bēgšanu, ja tai tuvojas.

Jaunie mednēni dažas stundas pēc tam, kad tie izšķīlušies, tiklīdz drusku apžuvuši, tūdaļ atstāj ligzdu un seko mātītei, kura tos sargā un vadā ar lielu mīlestību un gādību. Ja izdodas kaut kur nomaļā meža vietiņā nejauši uziet mazo saimi, tad var novērot, ar kādu aizkustinošu sirsnību mātīte rūpējas par savu bērnu drošību, saņemot katru, kas tiem tuvojas ar neaprakstāmu uztraukumu un kliedzieniem. Tad vienā acumirklī visi mazie ir pazuduši; izmantodami sava spalvojuma krāsas, viņi tik pamatīgi prot paslēpties, ka tos atrast tiešām ir grūts uzdevums. Diezgan bēdīgi klājas mazajiem, ja viņu pēdas izdodas saokšķerēt kādas lapsas kūmiņam, jo viņa nāsis to reti kad viļ. Ja mātītei, izliekoties par slimu vai izrādot, itkā tā nespētu lietot savus spārnus, lēkājot dažu soļu attālumā no kūmiņa, palaimējas pēdējo aizvilināt prom no saviem mazajiem, kuri turpat tuvumā ir paslēpušies; tad viņa pēkšņi paceļas gaisā un aplidodama lielu līkumu atgriežas pie saviem bērniem; ar maigām, labi pazīstamām skaņām tā paziņo tiem, ka briesmas ir garām un visa saime lielā steigā dodas pretējā virzienā, lai aizbēgtu no apdraudētās vietas. Bet ja kūmiņu pievilt neizdodas, tad iznākums, diemžēl, ar visai bēdīgs, un nereti gadas, ka no mazo bara neviens pats nepaliek pāri.

Labvēlīgos apstākļos jaunizperētie savas mātes rūpīgā gādībā pieaug visai ātri. Viņu barība ir gandrīz vai vienīgi kukaiņi. Vecā vadā savu saimi pa visām piemērotām vietiņām un cītīgi izvanda ikkatru barību sološu stūrīti; noķērusi kādu mušu vai izkārpījusi no zemes kādu kukaini, kāpuru, gliemeni vai tārpu, viņa liek to mazajiem uz knābja un tādā ceļā drīz pieradina tos patstāvīgi baroties. Vismīļākā jauno barība ir skudru oliņas. Vecā medņu māte kopā ar saviem bērniem bieži apmeklē mežmalas, cerībā kādā lauka stūrī uziet skudru pūzni. Ja laimīgs gadījums palīdz tādu atrast, tad mātīte kārpa un rakņājas tik ilgi, kamēr dziļāk paslēptās oliņas parādās virs zemes, un sauc kopā mazos, kuri ar lielu kāri steidz aprīt teicamo maltīti. Kad mazie pieaug, viņi ēd gandrīz visu to pašu, ko vecā. Jau pēc nedaudz nedēļām viņi ir tiktāl apspalvojušies, ka spēj uzlaisties kokā, vai mazākais lidinājās no zara uz zaru. Savu īsto spalvu tērpu viņi gan iegūst krietni vēlāk.

Bez lapsas un vistu vanaga mednim ir vēl citi ienaidnieki. Vecie medņu tēviņi, pateicoties savai' uzmanībai un tam, ka viņi pastāvīgi vairāk dzīvo kokos, no nelielā vairuma plēsoņu gan ir pasargāti; toties jaunie putni un it īpaši viņu olas tieK bez žēlastības iznicināti no visāda veida laupītājiem. Ari mātītes, kuru aizsargāšanās spējas ir mazākas nekā tēviņiem, biežāk krīt par laupījumu lielākiem plēsoņiem, kā ērgļiem un ūpjiem. Medņu olas apdraud visi plēsīgie zīdītāji, un bieži vien tās krīt ari neapdomīgu cilvēku rokās. Ne viens vien gans vai meža cirtējs vakaros mielojas ar garšīgiem cepumiem, par kuriem tam savām māju vistām gan nav jāpateicas. Kur par medīšanas noteikumu ievērošanu gādā mežu uzraugi, tur šo putnu visumā arī pietiekoši saudzē.

*

Teteris jeb rubenis (Tetrao tetrix)

ir putns ar samērā slaidu ķermeņa būvi; kājas apspalvotas netikvien līdz pašiem pirkstiem, bet arī saišķu ādiņas starp tiem ir spalvu apklātas. Mātītēm aste ir mazliet pastrupa. Tēviņiem turpretim tā ir tik dziļi šķelta, ka garākās apakšējās segspalvas pārsniedz sešas vidējās astes spalvas uz āru, kas piedod astei liras izskatu. Tēviņa spalvu klājs ir melns ar skaistu tēraudzilu atspīdumu uz galvas, kakla un muguras lejgalā. Acis brūnas, acu redzokļi zili melnā krāsā, knābis melns, kāju pirksti brūngani pelēki; uzacis un kailās vietas ap acīm koši sarkanā krāsā. Mātītes ir līdzīgas medņu mātītēm; viņu spalvojums ir jauktā rūzgandzeltenā un rūzganbrūnā krāsā ar melnām šķērssvītrām un plankumiem. Tēviņa garums ir 60—65 cm, platums 95—100 cm, spārna garums 30 cm un astes garums 20 cm. Mātītes ir kādus 15 cm īsākas un kādus 20 cm šaurākas. Teteri izplatīti gandrīz tanīs pašās robežās kā medņi; viņu apdzīvotais apgabals gan nesniedzas tik tālu uz dienvidiem, bet toties tālāk aizvirzās ziemeļos. Vācijā šis putns, liekas, dzīvo visās atsevišķās valstīs un provincēs, tomēr nav izplatīts visur. Visai parasti viņi ir Latvijā, Igaunijā, Skandināvijā un Krievijā un beidzot vislielākā skaitā tie sastopami Sbirijā līdz pašai Amūras upei. Teteri aizvien dzīvo tikai tur, kur apkārtnes daba spēj pilnā mērā apmierināt viņu prasības.

Nekur citur teteri nedzīvo tik lielā skaitā kā plašos bērzu mežos; pat nelielās bērzu birzīs viņi ir pastāvīgi iemītnieki. Tēviņu un mātīšu balsis skan stipri dažādi. Pielabināšanās skaņas izklausās kā skaļa, īsi aprauta svilpošana, savas vismaigākās jūtas putns izsaka ar klusiem „bak, bak" un jauno putnu balsis atgādina smalkus svilpienus; bet rubināšanas laikā teteru gaiļi savās dziesmās uzrāda tik lielu skaņu dažādību, kādu no šī vienmēr tik klusā putna grūti iedomāties. Barības ziņā teteri ievērojami atšķiras no medņiem; salīdzinot ār pēdējiem tie savai pārtikai parasti lieto maigākas vielas. Viņu barība ir koku pumpuri, ziedu spurdzes, lapās, ogas, graudi un dažāda veida kukaiņi. Vasarā teteris pārtiek no mellenēm, brūklenēm, avenēm un kazenēm, ziemā no kadiķu ogām; pa starpām viņš ēd viršu, bērzu, lazdu, alkšņu, vītolu un skābaržu pumpurus un izņēmuma gadījumos ēd jaunus zaļus priežu ciekuržus, par ko var pārliecināties pārmeklējot vecu, nošautu teteru gaiļu guznas, bet gandrīz nekad nelieto priežu vai citu koku skujas. Ar tādu pašu labpatiku viņš ēd arī dažādu gaļas barību, kā piemēram mazas gliemenes, tārpus, skudru oliņas, mušas, vaboles un tamlīdzīgas vielas; dažreiz gadas, ka jaunos ēdina gandrīz vai vienīgi ar maziem, maigiem kukainīšiem.

Teteri atšķiras no medņiem vēl ar savu visai sabiedrisko raksturu. Tēviņi, tāpat kā mātītes, dzīvo kopā lielākās vai mazākās sabiedrībās.

Savām mīlas rotaļām teteri izvēlas mežā kādu klaju vietu, visbiežāk nelielu pļavu vai izcirtumu, vispār tādas vietas, kur viņi savās kustībās nav ierobežoti. Vakaros viņi ierodas savās rubināšanas vietās, uzlaižas kokos un ar lielākiem vai mazākiem pārtraukumiem rubina, kamēr iestājas nakts tumsa, bet agrā rīta krēslā atstāj savas guļu vietas un nolaižas zemē. Kur teteri ir bieži sastopami, tur viņi labvēlīgos apstākļos salasās kopā savās rubināšanas vietās diezgan ievērojamā skaitā, ziemeļos ne reti kādi 80—40 un dažreiz pat ne mazāk kā simts. Pirmais gailis tūliņ pie ierašanās izgrūž dažas kliedzošas skaņas, tad kādu brīdi klusē, pēc tam vēl reiz nāk klajā ar pāris griezīgiem pūtieniem un visbeidzot uzsāk īsto rubināšanu. Pirmajām, svilpojošām un kviecošām skaņām seko tā saucamā pūšana jeb trišana, īpatnējas čīkstošas skaņas, kuras Nilsons salīdzina ar vārdu „čjo-i", lai gan vēl pareizāk tas varētu izteikt kā „čj-chs". Šai skaņai tūliņ seko rubināšana, kuru Bechsteins mēģina attēlot ar vārdiem „gol, gol, gol, gol, rei", bet Nilsons, kas pēc manām domām izklausās labāk, pielīdzina viņu skaņām „Rutturu— ruttu -— ruiki — urr — urr — urr rrrutturu —• ruttu — rukki". Kad tēviņš dziedāšanā ir pārāk iekarsis, trišanas un rubināšanas skaņas nepārtraukti seko vienas otrām, tā kā atsevišķo skaņu sākumu un beigas ir grūti izšķirt. Tādi gadījumi, kad teteris pa rubināšanas laiku aizmirstas tādā pašā mērā kā mednis, kurš reizēm paliek pilnīgi kurls un savā priekšā neko neredz, ir visai reti; man tomēr ir gadījies novērot teterus, kuri rubināšanā bija tā iekarsusi, ka šāvienam atskanot nepiegrieza tam nekādu vērību, kas liek domāt, ka viņi to nebija sadzirdējuši.

Jo viņa uzbudinājums aug lielāks, jo dažādāka kļūst viņa izturēšanās, un beidzot rodas iespaids, ka mūsu priekšā ir putns, kurš nav pie pilna prāta. Sevišķi liels uzbudinājums novērojams pie teteriem tādos gadījumos, kad tie sapulcējas savās rubināšanas vietās lielā skaitā. Tad miermīlīgie dejotāji bieži vien pārvēršas niknos kaušļos. Nereti gadās, ka divi no viņiem nostājas viens pret otru, līdzīgi tam, kā to dara mūsu māju gaiļi, noliec pie zemes uz priekšu izstieptās galvas, brīdi' paliek šādā stāvoklī, tad vienā laikā metas viens otram virsū, palecas uz augšu, kož, skrāpējas, kūleņo pa zemi tad pieceļas un atkārto to pašu no jauna. Cīņas karstumā gadās, ka putni izplūc viens otram labu tiesu spalvu, bet neskatoties uz niknumu, ar kādu abi pretinieki cīnās, viņu ievainojumi, liekas, nekad nav nopietni. Tomēr gadās, ka stiprākais saķer vājāko pie cekula un velk to kā savu gūstekni lielāku vai mazāku gabalu uz priekšu; tad dod viņam vēl dažus spēcīgus sitienus, līdz pretinieks meklē glābiņu bēgšanā. Pēc tam uzvarētājs gavilēdams atgriežas agrākā cīņas vietā un turpina rubināšanu.

Ap maija vidu mātītes sāk domāt par perēšanu. Viņu ligzdas ir sekli, zemē izkārpīti iedobumi, kuri labākā gadījumā izklāti nedaudziem zariņiem; tās taisītas pēc iespējas labi pasargātās vietiņās, visbiežāk augstā zālē vai nelielos krūmājos. Dējumā ir 7—10, dažreiz arī 12 olas, kuru gareniskais caurmērs sasniedz kādus 49 milimetrus un šķērscaurmērs 85 milimetrus; tās ir pelēki dzeltenā, bāli pelēkā vai gaiši dzeltenā pamatkrāsā un bieži pārklātas tumši dzelteniem vai eļļas brūniem un pelēkiem plankumiņiem un punktiņiem. Lai gan teteru mātīte nav tik karsta perētāja kā medņu mātīte, tomēr arī viņa izrāda savam darbam sirsnīgu nodošanos un perē tikpat ilgi; arī viņa vienmēr pūlas aizvilināt no ligzdas draudošos ienaidniekus un labākā gadījumā savu jauno bērnu audzināšanā izrāda nepārspējamu maigumu. Jauno attīstība norisinājās apmēram tāpat kā pie medņiem, arī laiks, kurā tie pilnā mērā iegūst savu spalvu tērpu, ir apmēram tāds pat.

*

meža irbe (Tertrastes bonasia),

Trešais dzimtas loceklis, kas blakus mednim un teterim sastopams mūsu mežos, ir meža irbe (Tertrastes bonasia), kuru uzskata par atsevišķi stāvošas ģints priekšstāvi. Putna stāvs atgādina jau līdz šim aplūkotos radniekus, bet viņa kājas apspalvo- tas tikai par divām trešdaļām un kāju pirksti ir kaili. Apaļīgajā astē ir 16 spalvas. Galvas virspusē spalvas ir stipri pagaras un spējīgas sacelties. Tēviņi un mātītes lielumā un spalvu krāsojumā ir lielā mērā līdzīgi, lai gan arī viegli viens no otra atšķirami. Ķermeņa virspusē spalvojums ir rūzganā sarkani pelēkā krāsā ar baltiem plankumiem, uz lielākās daļas spalvu saskatāmas vēl melnas viļņveidīgas švīkas; spārnu virspusē spalvu krāsa ir jaukta — rūzgani pelēka kopā ar rūsas krāsu, un pa starpām saskatāmi balti plankumiņi. Pakakles spalvas ir balti plankumotas, spārni pelēki brūni, uz spalvu šaurajiem, ārējiem karogiem ir sarkanbalti plankumiņi; astes spalvas melnganas ar pelēcīgu nokrāsu, uz vidējām astes spalvām ir rūsas krāsas joslas un švīkas. Putna caurmēra garums ir 45 cm, platums 62 cm, spārna garums 19 cm, astes garums 13 cmi Mātītes ir apmēram piekto daļu mazākas par tēviņiem.

Meža irbes izplatības apgabals sniedzas no Pirenejiem līdz po- larriņķim un no Atlantijas okeana līdz Klusajam okeanam. šinī plašajā apgabalā putns tomēr nav visur sastopams, bet gan tikai zināmās vietās.

Meža irbes labprāt slēpj savu uzturēšanās vietu un tādēļ ir grūti pamanāmas. Reti, tikai pie gadījuma, vai uzturoties paslēptā vietā un klusi novērojot, izdodas irbi pamanīt kādā skrējienā, kad tai jātiek pāri klajumam, no viena krūma Sdz otram, bet aukstā laikā gadas ari redzēt irbi uz kāda resna zara, kur tā aptu- pusies zaram gareniski, piespiedusi ķermeni un kaklu pie tā cieši klāt, un tā sevi labi paslēpj. Iztraucēta uz koka, tā ātrā lidojienā atstāj savu vietu un paslēpjas krūmājos. Bet ja putnu izbiedē, kad tas uzturas pie zemes, krūmājos, tad viņš pastāvīgi lido līdz nākošam augstākam kokam, lai no turienes pamatīgi aplūkotu sava miera traucētāju. Parasti meža irbe sēž un iet stipri pieplakusi pie zemes, tāpat kā lauku irbe, bet kad jūtas nedroši, tad paceļ kaklu uz augšu un skrienot izstiepj to uz priekšu. Viņa ir pārsteidzoši ātra un izveicīga, prot arī teicami lēkt. Pirmā gadā meža irbes, kamēr vien viņas dzīvo kopā pudursnī, aicina vienkārši „pi, pi, pi, pi", pie kam tēviņi tāpat kā mātītes. Kad jaunās irbes jau tapušas spējīgas vaisloties, lai arī vēl arvienu dzīvo pudurksnī, no viņām dabūn dzirdēt skaņu, kuru var izteikt apmēram ar „tī" vai „tīti"; vēlāk viņas tai pievieno vēl trešo; tā kā viss sauciens skan kā „tī tī —titi" vai „tī tī —• tite". Pieaudzis tēviņš svilpo īstu dziesmiņu, kuru ir mēģinājuši attēlot ar balsieniem „tī tī — titi diri".

Maņu spēju ziņā meža irbe laikam pārspēj rubeni, vismaz atšķiras ar visai smalku dzirdi. Pēc dabas un dzīves veida viņa atšķiras no līdz šim aprakstītiem radiniekiem. Viņa nepieder pie tām meža vistām, kuras dzīvo daudzlaulībā, turpretim turās kopā pa pāriem vai ģimenēm. Jau septembrī jaunais tēviņš sev izrauga biedreni, tomēr neatstāj pudurksni; tikai pret pavasari viņš ar to atšķiias par sevi, lai stātos pie vairošanās. Arī viņš rubina tāpat kā mednis vai rubenis, tomēr nedejo tik izteiksmīgā kārtā kā minētie radinieki, bet apmierinās ar to, ka, sabozdams savas galvas vidus, ausu un pakakles augšgala spalvas un ļoti cītīgi trallinādams un svilpodams, izteic savas jūtas di'audzenei. Ligzda ir ļoti grūti atrodama, jo viņas atrašanās vieta tiek izraudzīta ar vislielāko uzmanību, un mātīte, ienaidniekam tuvojoties, bēg prom nevis klibodama vai laizdamās, bet gan aizlīzdama klusu un bez trokšņa, kamēr atstādama olas patvaļīgi, viņa nekad neaizmirst tās rūpīgi apklāt ai' ligzdas izklājamām vielām. Arī izšķīlušies mazuļi ir manāmi tikai nejaušos gadījumos. Pēc izšķilšanās mātīte viņus vēl kādu laiku tur zem sevis ligzdā, līdz viņi pilnīgi nožūst; pēc tam viņa bērnu pulciņu aizved pēc iespējas ātri uz piemērotām ganībām. Manīdama briesmas, viņa tūliņ laiž darbā visu izlikšanās mākslu, kāda ir parasta viņas dzimtā, un mazie, zemei neatšķirami līdzīgi krāsotie cālīši tik veikli ieplotk sūnās un zālēs, starp akmeņiem, koku saknēm un tamlīdzīgiem priekšmetiem, ka viņus var samanīt tikai lapsas un putnu suņa smalkais deguns, bet ne cilvēka acs.

Kur meža irbe sastopama bieži, tur viņu nošauj lielā daudzumā, jo viņas gaļa nenoliedzami ir visgardākā, kādu mums vispār sniedz kašņātāju putni. Medības izdara vai nu ar putnu suni, vai. varbūt vēl labprātāk, ar tā saucamo irbju svilpīti. Pēdējā ir svilpe, uz kuras neatšķirami var pakaļdarināt tēviņa saukšanu un atvilināt šurp katru vīriešu kārtas meža irbi, kas dedzīga uz cīņu. Par laimi šis medību veids prasa zināmu izveicību jeb ar citiem vārdiem, lietpratīgu mednieku.

Sniega vistas (Lagopus) ir viena no visievērojamākām un vispievilcīgākām šīs dzimtas grupām kā savu priekšstāvju acīs krītošās un vēl trūcīgi izpētītās spalvu mainīšanas dēļ, tā arī sava dzīves veida dēļ.

Baltais rubenis jeb baltais teteris (Lagopus albus) lielumā ieņem vidus stāvokli starp rubeni un laukirbi; tēviņa garums ir 40 cm, platums 64 cm, spārna garums 19 cm, astes garums 11 cm; mātīte ir 2 cm; īsāka un gandrīz tikpat daudz šaurāka. Ziemā baltais rubenis, valkā vienkāršu, tomēr skaistu ģērbu. Viņa spalvu klājs, izņemot malējās astes spalvas, viss ir apžilbinoši balts — turpretim stūres spalvas tumši melnas, ar baltām malām un baltas pie spīgas; sešas lielās lidspalvas plūksnu augšpusē izrotātas garu, brūni melnu svītru. Kāzu tērpā galvas augšdaļa un aizkakle ir rūzgana, sarkana kā lapsa vai rūzgani brūna, ar melniem plankumiem un viļņiem, kamiešu, muguras, astītes un vidējās stūres spalvas melnas, līdz pusei izraibotas rūzgani brūnām vai tumši rūzgandzeltenām šķērsu joslām un visas spalvas ar baltām malām.

Baltais rubenis izplatīts pa Vecās un Jaunās pasaules ziemeļiem, tomēr ne viscaur ir sastopams vienādā daudzumā. Vācijas robežās viņš tagad apdzīvo vairs tikai ziemeļaustrumu stūri. Prūsi jas-Lietavas purvos viņš mīl visvairāk tādas vietas, kur mežs mainās ar klaju purvu. Meža malas, bet nevis iekšiene, šeit ir viņa iemīļotākās uzturēšanās vietas, ja vien zemes virskārta ir slapja, vismaz ļoti mitra. Skandinavijas augstienēs un tundrā viņš vietām sastopams neticami bieži, noteikti biežāk nekā kāda cita meža vista. Viens pāris dzīvo cieši blakus otram, un atsevišķā pāra novads ir tik neliels, ka tam var izsolot cauri jau ar piecisimti un mazāk soļiem. Pavasarī tēviņš greizsirdīgi aizsargā savas robežas pret katru nelūgtu viesi.

Baltā rubeņa barība sastāv galvenā kārtā no augu vielām, ziemā gandrīz vienīgi no minēto krūmu lapu pumpuriem un izkaltušām ogām:, vasarā no mīkstām lapām, ziediem, atvasēm, ogām un dažādiem kukaiņiem, kas tiek noķerti līdz.

Lattik irbes (Perdicmae), kuras sastāda otro skaidri norobežoto apakšdzimtu, no spalvkāju vistām atšķiras ar savu slaido augumu, samērā mazo galvu un neapspalvotiem kāju pantiem. Spalvu klājs pieguļ pa lielākai daļai diezgan gludi; viņa krāsa abiem dzimumiem parasti vienāda.

Tālos ziemeļus izņemot, lauku irbes apdzīvo visas Vecās pasaules zemes un apgabalus, sākot no jūrmalas līdz visievērojamākiem kalnu augstumiem. Saskaņā ar savu nosaukumu lielākais vairums patiesi cienī visvairāk klajas vietas, bez mežiem; tomēr ir daudz, kas mājo taisni mežos un šeit ved tikpat slepenu dzīvi-, kā kura katra meža vista. Dabas ziņā viņas atšķiras ar dažām īpatnībām. Viņtas ir ātrākas un veiklāka'» par daudziem savas šķiras priekš- stāvjiem, laižas gan drusku pasmagi, tomēr vēl diezgan ātri, lai arī reti kad augstu un tālu, bet pēc iespējas izvairos no nosēšanās uz kokiem. Viņas ir asprātīgas un viegli aprod ar visādiem ap-

Augša: Mednis (Tetrao urogallus). Apakšā: Teteris jeb rubenis (Tetrao tetrix)

Laukirbe (Perdix cinerea)

stākļiem, pierāda zināmu viltību, kad vajag aizvairīties no briesmām, bet no otras puses arī drosmi un cīņas prieku. Cik līdz šim zināms, tad visas pie šīs dzimtas piederīgās sugas dzīvo viensievī- bā. Bērnu audzināšanā tēviņš ņem dzīvu dalību, vismaz ļoti rūpējas par perētājas mātītes un vēlāk ari par viņas mazuļu drošību. Mātīte vienkāršā ligzdā iedēj ievērojamu skaitu vienkrāsainu vai arī uz gaiši iedzeltena un brūngana pamata tumšiem plankumiem izraibotu olu. Perējamā laikā katrs pāris dzīvo par sevi, iekaro sev zināmu novadu un to aizsargā pret citiem no savas sugas, kā arī pret svešiem ienācējiem. Kad mazuļi pieauguši, tad vairākas ģimenes apvienojas kopā lielos pudurkšņos. Barības ziņā laukirbes no spalvkāju vistām atšķiras ar to, ka viņas ēd gandrīz vienīgi tikai mīkstas augu un dzīvnieku vielas. Visas sugas cītīgi medī daždažādus kukaiņus un to kūniņas, un lielākā daļa graudus, kā liekas, cienī mazāk, nekā citas augu daļas, it īpaši lapas un tamlīdzīgas.

Gūstam lauku irbes viegli pierod; kaut cik piemēroti koptas, daudzas no viņām būrī iztura vairākus gadus, un lielākā daļa būri stājas arī pie vairošanās. Dažas iedraudzējas ar cilvēku tik sirsnīgi, ka, līdzīgi sunim, seko uz katra soļa, liekas, no tiesas uzskata sevi par mājas līdziemītnieku un lielākā vai mazākā mērā ņem dalību arī savu kopēju priekos un bēdās.

Māsu lauikirbei (Perdix cinerea) piere, plata svītra virs un aiz auss, sāni un rīkles augšgals ir gaiši rūzgan sarkani; brūnganā galva izrotāta iedzeltenām, gareniskām svītrām, pelēkā mugura rūzgani sarkanām šķērsām joslām, gaišām kātu svītrām un melnām smalkām lauzītām līnijām; plata, uz pelēkas pelnu krāsas pamata melniem viļņiem izraibota josla izgrezno krūtis un uz vēdera abām pusēm: turpinās tālāk, bet šeit tiek pārtraukta ar rūzgani sarkanām šķērsu joslām, kas abās pusēs aptvertas ar baltu; uz baltā vēdera atrodas liels, pakavveidīgs, brūnas kastaņu krāsas plankums ; stūres spalvas, kā tas šinī dzimtā parasts, rūzgani sarkanas, bet vidējās spalvas, tāpat kā astītes spalvas, izraibotas rūzgani brūnām un brūni sarkanām šķērsu svītrām un rokas lidspalvas uz blāvi brūni melna pamata rūzgani iedzeltenām šķērsu joslām un plankumiem. Garums ir 26 cm, platums 52 cm, spārna garums 16 cm, astes garums 8 cm.

Laukirbe jūtas labi tikai labi apstrādātos, ar pārmaiņām bagātos apgabalos; viņa dzīvo gan arī laukos, tomēr viņai vajaga krūmu biezokņu, kur varētu patverties, un tāpēc viņa mīl apgabalus, kuros šur uin tur atrodami mežiņi, krūmiemi apauguši pauguri vai vismaz kupli dzeloņkrūmi.

Mūsu paipalas (Coturnix communis) sastāda pēc ārējām pazīmēm krasi norobežotu ģinti, kuras iezīmes ir mazs vājš knābis, zemas kājas bez piešiem un ar gariem pirkstiem' un ārkārtīgi īsa un izliekta aste. Paipalu ķermeņa virspuse ir brūna ar rūzgandzeltenām gareniskām un šķērssvītrām, galva ir tumļšāka nekā mugura, pakakle rūzganbrūna, guzna rūzgandzeltena, vēdera vidu-, iedzelteni balts, krūtis un vēdera sāni rūzgandzelteni ar gaišdzel tenām svītrām. Ķermeņa garums ir 20 cm, platums 34 cm. spārna garums 10 cm, astes garums 4 cm.

Maz ir tādu zemū'u Vecā pasaulē, kur mūsu paipala vēl nebūtu novērota. Eiropā viņa ir sastopama viscaur uz dienvidiem no 60. ziemeļu platuma grada, lai gan pastāvīgi tā sastopama tikai no 50. grada; Vidusāzijā viņā dzīvo piemērotās vietās, kuras tomēr atrodas drusku vairāk uz dienvidiem, sevišķi stepēs, un no šejienes tad uzsāk savus gadskārtējos ceļojumus uz dienvidiem, izkle- jo arī visu Āfriku un Dienvidāziju.

Paipalu ceļojumi ir ievērojami visās nozīmēs. Šie ceļojumi notiek ikkatru gadu, lai gan no citu putnu ceļojumiem sevišķi1 neatšķiras. Ceļojumi galvenā kārtā notiek septembrī, turpinās ari vēl novembrī. Daudzas paipalas pārziemo trijās Eiropas dienvidus pussalās, dažas ari Dienvidfrancijā un siltās ziemās pat Vācijā; lielākā daļa tomēr ceļo līdz Āfrikas un Āzijas ekvatora zemēm, bet dažas neatrod ari te miera un aizceļo līdz Labā Cerības raga priekškaļņu zemēm. No septembra sākuma paipalas mudž visos laukos gar Vidusjūras krastiem.

Paipalu pārītis (Coturnix communis)

Visas ceļojošās paipalas saviem lidojumiem izmanto cietzemi tik tāļu, cik vien var, un tādēļ arī ir sastopamas tik lielā skaitā dienvidu1 pussalu galos. Ja vējš ir nelabvēlīgs, tas ir, ja tas pūš ceļojuma virzienā", bars apstājas, tomēr tik līdz kā iestājas pretvējš, bars paceļas un izlaižas jūrā dienvidrietumu virzienā. Ja vējš paliek pastāvīgs un nepieaug līdz vētrai, tad ceļojums laimīgi virzas uz priekšu. Ceļotāju bars turpina savu ceļu tik ilgi, kamēr spārnu spēks to atļauj; ja iestājas pārlieku liels nogurums, tad, kā ticami kuģinieki man ir apgalvojuši, visa sabiedrība nogulstas uz viļņiem, te zināmu laiku atpūšas, tad no jauna paceļas un lido tālāk. Citādi bars izturas, ja vējš maina virzienu vai pieaug par vētra. Vējš, kas pūš ceļojuma virzienā, augstā mērā apgrūtina ceļojumu1 pār jūru, vētra padara to neiespējamu, šādos apstākļos līdz nāvei nogurušās paipalas kā bez maņas metas uz atsevišķām klintīm vai kuģu virsus un te nekustēdamās guļ ilgu laiku; šādās klizmās paipalas tā samulst un top tik bailīgas, kā ka,d laiks izmaiņas un vējš atkal labvēlīgs, tās vēl dienām ilgi uzkavējas savās patvēruma vietās, pirms uzdrošinās ceļojumu turpināt. Tas ir novērots; bet cik daudzas no viņāmi tiek viļņos ieskalotas un te varētu arī noslīkt, nav zināms.

Uz vasaras dzīvi paipalas vislabprātāk apmetas auglīgos, labības bagātos līdzenumos. No augstiem kalnainiem apgabaliem viņas izvairas, un jau uzkalniņiem bagātos apvidos viņas ir sastopamas retāk nekā ielejās. No ūdens paipalas baidas tāpat kā no augstienēm, un tādēļ to pilnīgi trūkst purvos un dumbrājos. Tieši tūliņ pēc ierašanās viņas apmetas kviešu vai rudzu laukos; vēlāk tās ir mazāk izlasīgas; kā likums tomēr jāpieņem, ka paipalas nejūtas kā mājās tur, kur nesēj kviešus, un viņas tur ir sastopamas augstākais tikai ceļojuma laikā. Pa šo laiku viņas dažreiz apmetas arī krūmos; vasarā tās tīrumus nekad neatstāj.

Paipalas nevar saukt ne par skaistiem, ne arī par apdāvinātiem putniem; tomēr viņas mīl kā jauni, tā veci. Par to jāpateicas viņu skaļiem, tāļu dzirdamiem pārošanās saucieniem „bikver- vik", kurus ikkatrs labprāt klausas un kas jāpieskaita pie apkārtni atdzīvinošām skaņām. Bez šī parošanās sauciena ir vēl dzirdamas daudzas citas skaņas, kuras tomēr paipalas izdod tik klusi, ka tās ir dzirdamas tikai tuvumā.

Ar savām īpašībām un ierašām, dzīves veidu un izturēšanos paipalas ļoti atšķiras no laukirbēm. Viņas iet ātri un veikli, be'c ķermeni tur neveikli: galvu ievelk, asti nokar taisni uz leju un izksatās kā bumbas; pie katra soļa tās loka galvu un tikai retumis pieņem staltāku izskatu, laižas ātri švīkstēdamas un virzas grūdieniem uz priekšu, tomēr daudz ātrāk un veiklāk nekā laukir- bes; dažreiz tās ļoti graciozi paceļas gaisā, tomēr vienā lidojienā lielus atstatumus labprāt neskrej, ievērojamā augstumā paceļas tikai pa lidojuma laiku un pēc iespējas ātri metas uz leju, lai kājām skrietu tāļāk. Viņu maņas, sevišķi redzi; un dzirdi var saukt par labi attīstītām. Taisni par bailīgām viņas nevar saukt, tomēr biklas un bažīgas tās ir vienmēr, un ja tās redz, ka viņas nopietni vajā, tad viņas bieži izdara īstas muļķības, tā kā liekas, ka viņas jūtas jau drošībā, ja ir paslēpušas tikai savu galvu. Sabiedriski tikumi tām ir sveši; tās apvieno tikai nelaime, bet ne sabiedriskas tieksmes. Kamēr saule stāv pie debesīm, paipalas izturas pēc iespējas klusu un noslēpjas laukos starp labību un vītņu augiem; pa dienas vidu tās mēdz ņemt smilšu vannas, omulīgi izstiepjas un sauļojas vai arī guļ; pret saules rietu viņas top mundras un kustīgas. Nu gandrīz bez pārtraukuma dzird paipalu dziesmas un redz tās skrējām vai laižamies ārpus viņu paslēptuvēm, kuras nu tās atstāj, lai meklētu barību, draudzētos ar otru dzimumu, vai arī cīnītos ar sāncenšiem.

Viņu barība sastāv no dažāda veida graudiem, lapu galotnēm, lapām un pumpuriem un tādā pat mērā no visdažādākiem kukaiņiem. Pēdējos paipalas, liekas, ciena vairāk nekā augu vielas, tomēr viņu pārtikai kukaiņi nav taisni nepieciešami, un ir novērots, ka paipalas mēnešiem ilgi pārtiek tikai no kviešu graudiem.

Mātītes ligzdu sāk celt vēlu, tikai vasaras sākumā un vislabprātāk izkašņā zirņu vai ikviešu tīrumā kādu seklu iebobumu, izklāj to ar dažām sausām augu daļām un te iedēj 8 līdz 14 samērā lielas olas. Mazuļi tūliņ pēc izšķilšanās atstāj ligzdu1 un dodas uz ganībām; viņi aug uzkrītoši ātri un drīz vairs neievēro mātes aicinājuma saucienus, bet vajadzības gadījumā paši mēģina ti>kt dzīvē uz priekšu. Jau otrā dzīves nedēļā viņi laižas, un 5. vai 6. nedēļā ir jau pilnīgi pieauguši un sasnieguši tādu- spārnu stiprumu, ka var uzsākt rudens ceļojumus.

Sagūstītās paipalas ar pilnu tiesību var saukt par vismīļākiem istabas draugiem; viņas ātri pierod pie cilvēkiem un viegli vairojas.

Fazāni. Vistas. Pāvi. Tītari

Ceturtā dzimtā mēs apvienojam fazānus (Phasianidae). Arī viņu ķermenis vēl ir drukns, bet tomēr slaidāki veidots nekā teteriem. Parasti aste viņiem gara un plata, galva pa daļai kaila, bieži greznota sekstēm un spalvai krāšņa un spīdīga krāsa un parasti dažāda, atkarībā no dzimuma un vecuma.

Visas sugas apdzīvo mežiem apaugušus, vismaz krūmiem klātus apgabalus, kur viņas atrod patvērumu, bet pie tam dažas mājo augstos kalnos, citas ielejās. Fazāni ir nometnieki, kas neatstāj reiz izvēlēto apgabalu, bet šī izvēle ir rūpīga. Visi cenšas pēc perēšanas kautcik paklejot apkārt, un tad apmeklēt apvidus, kultie citādi nav sastopami. īstus ceļojumus izdarīt viņiem kavē pārvietošanās līdzekļu nepilnība. Kājām tie iet labi, un kad grib, var skriešanās ātrumā sacensties gandrīz ar kuru katru vistu, bet lido slikti un tādēļ paceļas tikai vislielākā vajadzības gadījumā.

Līdz pārošanās sākumam mūsu putni slēpjas cik vien iespējams. Ja arī tos netraucē, viņi dodas kokos tikai īsi pirms gulēt iešanas un visu pārējo dienas laiku uzturas zemjē, meklējot krūmos un zālē savu barību, gandrīz bailīgi izvairoties no atklātām vietām un lienot no vienas slēptuves uz otru. Lielākas sabiedrības neizveidojas, un ja tās tiešām sarodas kopā, tad parasti pastāv tikai, īsu laiku. Atskaitot perēšanas laiku, lielākās rūpes viņiem dara barības sameklēšana. Viņi ēd no rīta līdz vakaram un atpūšas no sava dienas darba lielākais pusdienas stundās, ja vien iespējams, kādā putekļainā dobē pa pusei ierakušies smiltīs, kuras viņus tīra. Agrā rītā un vakarā viņi ir sevišķi kustīgi un labprāt klejo apkārt, ar saules rietu dodas pie miera. Viņu barība ir visdažādākās augu vielas, no kodola līdz ogai un no pumpura līdz izveidotai lapai, bez tam viņi ēd kukaiņus visās dzīvības stadijās, gliemežus, mīkst- miešus, gan arī mazus mugurkaulniekus un tamlīdzīgus, bez tam it īpaši mēdī jaunas vardes, ķirzatas un čūskas.

Ja citi viņam to atļauj, gailis savāc sev piecas līdz desmit vistas. Greizsirdībā viņš nebūt nepaliek pakaļ citiem gaiļiem, cīnās arī ļoti drošsirdīgi un cītīgi ar sāncenšiem, bet nebūt sevišķi nepūlas iemantot vistu labvēlību. Viņš dažādos stāvokļos staigā apkārt vistai, izpleš spārnus, saceļ spalvu pušķus uz galvas un ausīm un ap kaklu, tāpat arī asti drusku vairāk nekā parasti, uzpūž elastīgās ādas lēveres un uzsāk arī dažas dejai līdzīgas kustības un dzied vai svilpo, atkārtoti sasizdams spārnus. Tūliņ pēc sapāro- šanās viņš vairs nerūpējas par vistām, kuras viņš vispār meklē mazāk nekā tās viņu, bet pēc patikas klejo apkārt pa mežu, pie gadījuma piebiedrojas citiem gaiļiem, no iesākuma vēl drusku cīnās ar vienu vai otru, tomēr vīriešu kārtas sabiedrībai paliekot lielākai, viņš ar saviem līdzbiedriem dzīvo mierā. Vista uzmeklē klusu vietiņu, izkasa tur" padziļinājumu, pavirši izklāj to ar zariem un lapām un sāk perēt, tiklīdz sadējusi savas sešas līdz desmit, varbūt arī divpadsmit olas. Cālīšiem ir skaists zīmējums, viņi ir kustīgi un izveicīgi, ātri aug, otrā nedēļā mācās lidināties, trešā laižas kokos un pēc diviem līdz trim mēnešiem met spalvu, tomēr gandrīz līdz rudenim paliek veco apsardzībā.

Fazānu ienaidnieki ir tie paši, kas apdraud arī citas meža vistas. Cilvēks vajā visas šīs dzimtas1 sugas garšīgās gaļas dēļ, triju augstāko klašu plēsīgie dzīvnieki uzglūn viņām ne mazāk cītīgi, un dabas spēki liek aiziet postā vismaz daudzām. Tomēr stiprā vairošanās labvēlīgos apstākļos atkal drīz izlīdzina visus zaudējumus.

*

Par pirmo apakšdzimtu, kādās sadalās arī šī grupa, mēdz skaitīt krāšņos fazānus (Lophophorinae). Viņi atšķiras no pārējiem dzimtas locekļiem galvenā kārtā ar īsu, slaidi līku asti, kam spalvas nenovietojas jumtveidīgi, vienā plāksnē.

Augstu augšā Himalaju kalnos, sākot ar priekškalniem, kuri izbeidzas Afganistanas virzienā, līdz pat Sikimai un Butanai, kalnu austrumu daļai, augstienes no divi līdz trīs tūkstoši metru virs jūras apdzīvo kāds krāšņais fazāns, varbūt skaistākais no visiem kašņākajiem, spīdīgā vista, kuru Himalaju apdzīvotāji sauc par m o n a u 1 u, bet pētnieki parasti par spīdīgo fazānu (Lophophorus impeyanus). Monaula spalvu krāšņumu ir grūti aprakstīt. Valda metalla, zaļas, sarkanas un violētas krāsas. Gaiļa garums 6-5, platums 85, spārna garms 30, astes garums 21 cm. Vista manāmi mazāka.

*

Otra apakšdzimta ir sekstainās vistas (Gallinae), no kurām cēlušās mūsu mājas vistas. Indija un Mālāju zemes ir šo vistu dzimtene. Viņas dzīvo mežā apslēptu «īvi, kaut arī balsi tām var labi dzirdēt.

Bankiva, vistai jeb mālāju1 kazintu (Gaiļus ferrugi- neus) ir vispamatotākās tiesības uz godu, skaitīties par mūsu mājas vistu senču sugu.

Banikivas vistas izplatības apgabals atptver visu Indiju un Mālāju zemes. Uzkrīt, ka par viņas un visu pārējo savvaļa dzīvojošo vistu dzīves veidu ir tikai trūcīgi apraksti; varētu gan arī būt, ka viņas grūti novērot. Mežs, ko viņas apdzīvo, tiklab pētniekam' kā medniekam bieži sagādā nepārvaramus kavēkļus. Viņas labprāt uzturas ceļu tuvumā, jo te ganāmpulku vai zirgu mēslos atrod bagātīgu barību, arī suņi, noskriedami no ceļa sāņīs, daudzas uzdzen kokos; viņas redz laukos meža tuvumā, kurus tās labprāt apmeklē, vai, beidzot, viņas var novērot medībās. Neskatoties uz to, tās tomēr dabū tikai reti kad redzēt, kaut arī gaiļa balss bieži dzirdama. Visdrīzāk tas vēl palaimējas agrā rītā, jo tad, domādamas sevi drošībā, tās atstāj biezokņus un meklē barību atklātās vietās. Barība ir dažādas sēklas un pumpuri, bet it īpaši kukaiņi. Labprāt tās ēd termitus un tādēļ bieži tos uzmeklē.

Lielā siga (Otis tarda)

Fazāni: zelta fazāna tēviņš (augšā ,'pa labi); argusfazāns (augšā pa kreisi); mikado fazāns (vidū); sudraba fazāna tēviņš (apakšā)

No mājas vistām savvaļas vistas atšķiras galvenam kārtām ar savu balsi. Viņu ķērkšana skan aizsmakuši kā „kikrii, kukri", vispār ņemot tā ir ļoti īpatnēja, lauzta skaņa, nepilnīgs bet neaprakstāms ķērciens. „Ir ļoti saistoši, saka f. Mekerns (Mockern), agrā rītā dzirdēt gaiļus ķērcam, noskatīties viņu lepnās pastaigās un cīņās, kamēr vistas ar saviem cālīšiem staigā apkārt starp kokiem un krūmiem."

Vairošanās ir aprakstīta vairākos ziņojumos. „Bankiva vista," saka Dzer dons (Jerdon), „perē sākot no jūnija lidz jūlijam, atkarībā no vietas, un dēj astoņas līdz divpadsmit piena baltas olas, bieži zem kāda bambuka krūma vai biezos krūmājos, savā vienkāršā ligzdā, kuru tā pagatavojusi, sakasīdama kopā varbūt dažas nokritušas lapas vai nedaudz sausas zāles." Gailis nerūpējas par mazuļu audzēšanu, bet vista izpilda savus mātes pienākumus ar tādu pašu maigumu, kādu mūsu mājas vista izrāda pret savējiem.

Tuvākie vistu radinieki ir fazāni (Phasianinae). Ķermenis viņiem slaids, kakls īss, galva maza, knābis drusku stiepts, stipri uz āru izliekts, nespēcīgs, bet āķains, kājas vidēji augstas un stipras, gludas, tēviņam bruņotas ar ne sevišķi lielu piesi, spārni ļoti īsi un stipri apaļi, aste gara, pat ļoti gara. Spalva, atskaitot kailos vaigus un kāju stulmus, apklāj visu ķermeni. Mātītes mazākas par tēviņiem, it īpaši astes viņām īsākas, spalvas krāsa tām vienkāršāka un tā neduras acīs.

Dižais fazāns (Phasianus colchicus vai marginatus) ir tik raibs, ka man vajaga atteikties no viņa ģērba sīka apraksta. Galvas un kakla virsējās daļas spalvas ir zaļas ar krāšņu zilu metalla spožumu, kakla apakšējās daļas, krūšu, vēdera un sānu spalvas iesarkani kastaņu brūnas un vizuļo purpura krāsā, visas ar melni spīdošu malu, mēteļa pakaļas spalvām pie malas balti pusmēneša- veidīgi plankumi, garās šķeldrinātās pakaļas spalvas ir ;tumši vara sarkanas ar purpura krāsas spīdumu, lidspalvas brūni un rūsaini dzelteni svītrotas, astes •spalvām uz olīvu pelēka pamata melnas svītras un kastaņu brūna mala. Garums 80, platums 75 spārna garums 25, astes garums 40 cm.

No pārējām sugām minēšanas cienīgs ir ķēniņa fazāns, kā es viņu esmu nosaucis (Phasianus revesii). Viņš no visiem fazāniem ir lielākais, viņa garums ir 2,1, astes garums 1,6 metri.

Dižais fazāns apdzīvoja iesākumā Kaspijas jūras piekrastes un Rietumāziju, bet jau sirmā senatnē viņu ieveda Eiropā. Fazisā, Kolchidā, grieķi, kuri piedalījās argonautu braucienā, uzgāja krāšņo putnu un paņēma to sev līdz uz dzimteni. No šejienes viņš esot izplatījies pa Dienvideiropu, vai, pareizāki, esot izplatīts un romieši, kuri prata cienīt viņa gardo gaļu, to ieveda arī Dien- vidfrancijā un Vācijā. Vācijas dienvidos, īpaši Austrijā un Bohe- mijā, viņš dzīvo pilnīgi savvaļā. Vācijas ziemeļos tas mājo zem cilvēka apasardzības tā sauktās savvaļas vai pieradināto fazāne- rijās.

Visi fazāni izvairās no slēgta augsta meža, viņiem labāk patīk birzes un biezi krūmi, kurus apņem auglīgi lauki un pļavas un kur netrūkst ūdens. Visu dienu viņi staigā pa zemi, lodā no viena krūma uz otru, caur barību sološiem ērkšķu krūmiem, dodās arī uz meža malu un no turienes uz lauku, lai, atkarībā no gada laika, vai nu pamieloties ar jauniem asniem, vai ar gataviem augļiem, un tikai vakaram iestājoties uzmeklē nakts mājām noderīgu koku. Krūmu biezokņos viņi vienkārši pārnakšņo nomīdītā doņu pudurā vai ērkšķu krūmā.

Gara spējas fazāniem niecīgas. Gan gailis staigā cēli apkārt un prot savu skaistumu rādīt izdevīgā gaisma, bet viņš nevar mēroties ar mājas gaili. Vista liekas būt pieticīga, viņa izturas vienmēr neuzbāzīgi. Fazāna aprobežotība ievērojami kavē vairošanos un izplatīšanos. Ar citiem saviem sugas brāļiem tas nebūt nav laipns. Viņš ir nesabiedrisks un neuzticīgs. Divi gaili sastapušies, kaujas, līdz spalvas put un asinis plūst, un viens otram dara galu, ja tik vien spēj. Tādēļ arī nekad nedrīkst divus gaiļus turēt kopā tanī pašā telpā, vajaga aurēt vai nu vienu, vai ieslodzīt kopā vismaz trīs,' jo tad trešais traucē ikvienu divkauju un tā pabalsta vispārīgo mieru. Par vistu gailis rūpējas tikai pārošanās laikā, par mazuļiem nemaz.

*

pāvs (Pavoninae).

Trešā apakšdzimta apvieno pāvus (Pavoninae). Viņu pazīmes ir spēcīgais knābis, kājas ar augstiem stulmiem un vienkāršu vai dubultu piesi, īsie spārni un vidēji garā aste, ļoti attīstītās virsējās astes segspalvas un daudzām sugām acainie plankumi, kuri lieliski grezno spalvas.

Tie atšķiras no visām citām vistām ar pāri par katru parasto mēru attīstītām virsējām astes segspalvām, kuras sakarā ar to ir jāuzskata par viņu svarīgāko pazīmi. Viņi ir lielākie starp vistām, spēcīga veidoti, ar diezgan garu kaklu, mazu galvu, īsiem spārniem, augstām kājām un garu asti. Spalvas bagātīgi sedz ķermeni, galvu grezno cekuls, kura spalvas ir saceltas un vai nu garas, vai arī šaudas, vai arī tikai galā plūksnotas. Acs apgabals paliek brīvs. Savu skaistumu viņš sasniedz trešā dzīvības gadā.

Pāvam (Pavo cristatus), kas mums jāuzskata par mūs:1 skaistāko sētas putnu sugas cilts tēvu, galva, kakls un krūts priekša ir krāšņi purpura zili ar zelta un zaļu virzmu, mugura zaļa, mala katrai spalvai vara krāsā un ar gliemežveidīgu zīmējumu, spārni balti, šķērsām melni svītroti, bet muguras vidus tumši zils, apakšpuse melna, lidspalvas un astes spalvas gaiši riekstu brūnas, garās astes spalvas zaļas un greznotas krāšņiem acainiem plankumiem, galvas cekula spalvām, skaitā divdesmit līdz divdesmit četras, plūksnas tikai pašā galā. Garums 110—125, spārnu garums 46, astes garums 60 cm. Garās astes spalvas 1,2 līdz 1,3 m. garas.

Pāvs apdzīvo Austrumindiju un Ceilonu un proti, mežus un džungļu biezokņus it īpaši kalnainos apgabalos, tādus, kas atrodas klaja apgabala vidū vai caur kuriem iet aizas; biežāk še, nekā mūsu kalnu mežiem līdzīgās vietās. Dienvidindijas kalnos viņš dodas augšup līdz divi tūkstoši metru virs jūras, tomēr Himalajos viņa nav, tāpat Ceilonā viņš sastopams galvenām kārtām kalnos, pēc Viljamsona (Williamson), iemīļotās vietas viņam ir meži ar biezu apakšaudzi vai augstu zāli, bet nedrīkst trūkt ūdens, tikpat labprāt viņš uzturas tādās audzēs, kur viņš var paslēpties un kur atrodami daži augsti, nakts atpūtai noderīgi koki. Daudzos' Indijas apgabalos viņu tura par svētu un neievainojamu putnu, kura nogalināšanu iedzimtie uzskata par noziegumu un apdraud ikviena pārkāpēja dzīvību. Daudzu hindu tempļu tuvumā uzturas lieli' pussavvaļas pāvu bari, kuru kopšana ietilpst garīdznieku pienākumos. Te pāvi drīz apziņas viņiem piešķirto aizsardzību un vismaz no hindu nebaidas vairāk kā tie, kas izauguši vistu kūtī.

Tennents apliecina, ka neviens nevarot iegūt priekšstatu par pāva skaistumu, ja pāvu pats neesot redzējis viņa vientuļā savvaļā. Tanīs Ceilonas daļās, kuras eiropieši reti apmeklē un kur pāvu neviens netraucē, atgadās ļoti bieži, ka dienā redz viņus simtiem uzreiz un naktī nevar gulēt no viņu pastāvīgās un skaļās kliegšanas. Viskrāšņāki pāvs izskatās, kad tas uzlaidies kokā un viņa garās astes spalvas vietām lapās noslēptas, vietām izplestas, brīnišķīgi grezno pašu koku. Viljamsons apgalvo, ka viņš esot redzējis dažās Indijas daļās uzreiz tūkstots divi simti līdz tū'k- stots pieci simti pāvu, bet parasti esot tos sastapis trīsdesmit līdz čerdesmit gabalu lielos baros. Pa dienu šīs sabiedrības pa lielākai 'daļai uzturas zemē un tikai, priekšpusdienas un vakara stundās iznāk laukā klajumos vai laukos meklēt barību. Ja pāvu vajā, viņš mēģina, kamēr vien tas iespējams, izglābties skrienot, un tikai kad ir aizkļuvis zināmu gabalu projām, viņš sāk lidot. Lidojums ir smags un trokšņains. Putns parasti nepaceļas augstāk par šāvienu un reti kad lido tāļu.

Kā īsta vista, pāvs barību izvēlas tiklab no dzīvnieku, kā no augu valsts. Viņš ēd visu to pašu, ko ēd mūsu gailis, bet viņa lielums un spēks tam atļauj ari pieveikt spēcīgākus dzīvniekus, it īpaši diezgan garas čūskas, kuras tas pa daļai ēd, vismaz nogalina. Kad aug jaunā labība, viņš regulāri ierodas laukos meklēt barību.

Skatoties pēc apgabala, pāvs perē agrāk vai vēlāk, Dienvidin- dijā parasti uz lietus laika beigām, zemes ziemeļu daļā tanīs mēnešos, kas atbilst mūsu pavasarim, tā tad no aprīļa līdz oktobrim. Ligzda, kuru parasti atrod mežā augstākā vietā zem kāda lielāka krūma, ir izveidota no tieviem zariņiem, sausām lapām un tamlīdzīgām vielām un ir tikpat nekārtīgi darināta, kā citu vistu ligzdas. Ligzdā sadēto olu skaits pēc Džerdona ir četri1 līdz astoņi vai deviņi, pēc Viljamsona divpadsmit līdz piecpadsmit. Vista viņas ļoti cītīgi perē un atstāj tikai vislielākā nepieciešamības gadījumā. „Es esmu novērojis," saka pirmais no- minētiem pētniekiem, «savvaļas pāvu mātītes uz ligzdas. Ja es viņas netraucēju, tās nekustējās, kaut arī tās bez šaubām bija mani redzējušas." Mazuļu dzīve norit tāpat kā pie citām vistām.

*

Tītari (Meleagrinae)

apvienoti pēdējā apakšdzimtā ir lieli fazānu putni ar slaidu ķermeņa būvi, augstām kājām, īsiem spārniem un tādu pat asti. Knābis īss, spēcīgs, augšā stipri velvēts un līks. Galva un kakla augšgals bez spalvām, un apaudzis kārpām; no virsknābja pamata nokarājas čiekurveidīga, izstiepjama gaļas lēvere, pakaklē ļengana ādas lēvere. Ģints izplatība Amerikas austrumos un ziemeļos.

Tītaram (Meleagris galopavo) ķermeņa virspuse ir brūngani dzeltena, ar krāšņi metallisku spīdumu, pie kam spālvām platas, melnas samta krāsas malas, uz muguras lej gala un astes spalvām ir rūsas brūnas, zaļas un melnas svītras, uz krūtīm spalvas dzelteni brūnā krāsā, sānos tumšākas, uz vēdera, gūžām, un pašā ķermeņa pakaļgalā melnganas, ar ne tik skaidrām apmalēm. Garumā putns sasniedz 100—110 platumā apmēram 150 cm.

Par tītaru savvaļas dzīvi mūsu rīcībā ir daudz ziņojumu, tomēr neviens no tiem nepārspēj tos aprakstus, par kuriem mums jāpateicas Odibonam (Audubon). Ohaio, Kentuki, Ilinoisas, Iidianas, Arkanzas, Tenessi un Alabamas štatu mežos tītari vēl šobaltdien mīt ievērojamā skaitā. Mazāk izplatīti viņi ir Džordžijas un Karolinas štatos, Virdžinijā un Pensilvanijā sastopami reti, bet bieži apdzīvotos štatos jau pilnīgi izskausti.

Reizēm, viņi sadodas lielās sabiedrībās un uzņemas klejojumus cauri mežiem, kuros atrod pārtiku; dienu tie virzas uz priekšu pa zemi, bet naktī atpūšas koku zaros. Oktobrim tuvojoties, kad uz zemes nobh-ušas vēl tikai nedaudzas koku sēklas, viņu ceļojumi sasniedz Ohaio štata iekšieni un Misisipi upi. Tēviņi apvienojas sabiedrībās pa 10—100 gabalu un meklē barību sev vien; mātītes sadodas kopā ar jauniem putniem gandrīz tikpat lielos baros un atsevišķi no tēviņiem iet to pašu ceļu. Vasu laiku, kamēr vien kāds medību suns vai cits četrkājains plēsonis viņus neiztraucē, vai kamēr ceļu neaizsprosto plata upe, tie iet kājām. Ja šāda sabiedrība nonāk pie lielas upes krasta, tā vispirms sapulcējas cieši kopā kādā augstākā vietā, un dažreiz paliek tur vairākas dienas, aizspriezdamās, pirms kā nolemj celties pāri. Tēviņi piepūšas un ducina, itkā viens otru uzmudinādami1, bet mātītes un jaunie taisa viņiem pakaļ cik labi vien prot, līdz beidzot, ja laiks rāms, pārdrošais solis tiek sperts un visi dodas pāri upei. Viens vienīgs vadošā gaiļa „gluk" ir zīme, ka ceļojums sācies. Veciem putniem pārlidošana nav grūta pat tādā gadījumā, ja upe ir kādu angļu jūdzi plata, bet jaunākie un mazāk spēcīgie bieži vien ceļa vidū iekrīt ūdenī un tad spiesti meklēt otru krastu peldot. Tad viņi pieglauž spārnus cieši pie ķermeņa, izpleš asti, izstiepj kaklu uz priekšu, ķer ūdenī ar kājām cik tālu vien iespējams un parasti arī sasniedz zemi. Bet še tie kādu laiku skraidelē apkārt kā apdulluši- un, neskatoties uz viņiem parasti piemītošo uzmanību, bieži aizmirstas tādā mērā, ka viegli krīt medniekam par laupījumu. Nonākuši kādā ar barību bagātā apvidū, tie mēdz sadalīties mazākās sabiedrībās, un tagad vecie klejo juku jukām kopā ar jaunajiem. Tas parasti novērojams novembra vidū. Var arī atgadīties, ka tie noguruši no klej ošanas pieiet tuvu zemnieku mājām, jaucas starp mājputniem un kopā ar tiem ierodas māju pagalmos un vistu kūtīs.

Sausos pavasaros mātītes aprīļa vidū meklē piemērotu, pēc iespējas labi noslēptu ligzdas vietiņu. Ligzda ir sekls iedobums zemē, pavirši izklāts spalvām; dējumā ir 10—12, dažreiz arī 20 olu tumšā dūmu pelēkā pamatkrāsā ar sarkaniem punktiņiem.

Tā kā jaunie izšķiļas no olām parasti tikai pievakarē, tad vakarā visa saime atkal atgriežas ligzdā un pavada še1 pirmo nakti. Vēlāk viņi klejo kādu gabalu tālāk un uzmeklē augstāko vietu, visā apkārtnē, jo mitrumu mātīte uzskata par visbīstamāko ļaunumu saviem bērniem, četrpadsmitā dzīves dienā mazie, kuriem līdz šim vajadzēja visu laiku pavadīt uz zemes, ir spējīgi pacelties spārnos un tagad ik vakarus visa saime tumsai iestājoties uzlaižas kādā zemākā zarā un pavada nakti zem mātes nolaistiem spārniem, pasargāti no visām briesmām. Vēl drusku vēlāk vecā tītaru māte kopā ar cāļiem pa dienu atstāj mežu, uzmeklē klajas vietas un pļavas, lai izmantotu tur dažādo ogu bagātību un saules labdarīgo siltumu.

Visā Amerikā tītarus ķer un medī ar aizraušanos, bet nevar teikt, ka katru reizi tiktu ievērota nepieciešamā saudzība. Tēviņus visbiežāk nošauj, kad tie uzkāpuši kokos kladzina, jo tad viņi, līdzīgi mūsu medņiem, paliek it kā kurli, vai arī lieto viņu medīšanai suņus, kuri tos sadzen kokos; bez tam vēl viņus medī, uzglūnot no paslēptuvēm guļas vietu- tuvumā, vai1 arī tādās vietās, kur tie atrod bagātīgu darbu.

Devītā šķira Īsspārņi (Brevipennes)

Kā raksturīgu pazīmi visiem putniem mēs uzskatam spēju lidot, un tādēļ sveši un neparasti mums izliekas tie putni, kam šo spēju nav. Nezinātāji uzskata šos radījumus par brīnumputniem un savā iedomā dažādi' attēlo viņu izcelšanos. Kāds vecs kordofa- niešu šeiks pastāstīja man ievērības cienīgu teiku, kā Āfrikas milzu putns pazaudējis savu spēju lidot, muļķīgā augstprātībā mēģinādams sasniegt sauli. Saules stari apdedzinājuši viņam spārnus un nožēlojamais dzīvnieks nokritis atpakaļ zemē; spēju lidot viņš nav atguvis ne šodien, un vēl šobaltdien nes uz savām krūtīm zīmi no kritiena. Vēl vecāks, bet ne tik dzejisks ir uzskats, ka šie putni cēlušies kamēlim un kādam teiksmainam tuksneša putnam krustojoties. šis uzskats atbalsojas arī sensenos nostāstos un līdz pat mūsu dienām uzglabājies putna nosaukumā, ko zinātne piesavinājusies kā pagātnes mantojumu, bet šim uzskatam vēl ir cita nozīme, un proti, ka īsspāmainie tiek uzlūkoti par visaugstāk stāvošiem citu radinieku starpā un novietoti savai klasei priekšgalā.

īsspāmainie ir savas klases lielākie un varbūt arī vecākie priekšstāvji. Viņiem ir augstākais vidēji liela galva, gandrīz arvien ievērojami' garš kakls un milzīgs ķermenis; knābis aizvien diezgan īss, plats un strups, tiem neparasti labi attīstītas kājas, ciskas ļoti muskuļainas un spēcīgas, kāja gara, bet stipra, ar divi, trim vai četriem pirkstiem, spārni neattīstīti un lidspalvas tikai vārda pēc ir uzskatāmas par tādām, tāpat kā astes spalvas vai pareizāki astītes spalvas, pārējās spalvas sašķeldrotas, matiem līdzīgas, jo plūksnas spalvu vēdekļos nav savā starpā saistītas un atgādina bārkstis.

No maņām, redze, šķiet, ir labi attīstīta bez izņēmuma visiem īsspārnainiem, viņai seko līdzīgi attīstītā dzirde un oša, tauste vāja, ber garšas sajūta, liekas, pilnīgi neattīstīta. Visu pazīstamo sugu pārstāvji- ir neticami bikli radījumi, kas, cilvēkam tuvojoties, bailīgi bēg, ja vajaga, stājas arī bez apdomāšanās briesmām pretim, un visi, kā tas pie aprobežotiem radījumiem parasti novērojams, ir stūrgalvīgi un ļauni, iemācās maz, vai pat pilnīgi neko nespēj piesavināties.

īsspāmainie nav sastopami vienīgi Eiropā. Āfrikā, pieskaitot klāt Rietumāzijas apgabalus, dzīvo viena, Amerikā trīs un Okea- nijā ieskaitot še ari lielās Dienvidāzijas salas, vēl vairākas dažādas sugas. Tuksnešaini, krūmiem un zāli reti 'apauguši, sausu smilšu klajumi un stepes dod patvērumu vieniem, bieži meži — otriem. Pirmie pa laikam sadodas lielos pulkos, otri dzīvo savrup pa vienam un ar citiem nedraudzējas.

Visi ir nepārspējami labi skrējēji, daži, kā liekas, ari puslīdz apmierinoši peld; citi kustības veidi šiem putniem sveši. Viņi pārtiek no augu vielām un maziem dzīvnieciņiem; pēdējie ir jauniem putniem vienīgā barība. Par rijīgiem, šī vārda tiešā nozīmē, viņus gan nevar apzīmēt; tomēr dažiem piemīt nepārvarama tieksme rit visādus priekšmetus-, ja vien tie nerada viņu rīklei pārāk lielas grūtības, un savu kuņģi piepildīt dažādām barībai nederīgām un nesagremojamām vielām-.

Kā notiek viņu vairošanās, par to var spriest vienīgi no novērojumiem, kas izdarīti ar sagūstītiem. Pie visām strausu sugām tēviņi uzņemas cāļu perēšanā un audzēšanā galveno darbu.

Cilvēks vajā visus īsspārnainos, dažus viņu spalvu dēļ, citus gaļas pēc; visas sugas tiek turētas gūstā un jaunākā laikā izdarīti pat mēģinājumi, vērtīgākās izaudzēt par mājputniem.

*

Visi- tagad vēl sastopamie īsspārnainie atšķiras savā starpā tik lielā mērā, ka katru var uzlūkot kā īpašas dzimtas pirmveidu. Pirmais šo dzimtu pārstāvis ir strauss (Struthio camelus). Viņa pazīmes ir: spēcīgs ķermenis, garš, pa lielākai- daļai kails kakls, maza, plakana galva, lielas spīdīgas acis, augstas un spēcīgas uz ciskām tikai retām saru spalvām pārklātas, bet pārējā daļa kailas kājas, lielām ragu zvīņām apklāti stulmi un divpirkstai- nas ķetnas puslīdz lieli-, tomēr lidošanai pavisam nederīgi, divi piešiem bruņoti spārni, kam lidspalvu vietā ir garas, mīkstas ļengani nokārušās spalvas, puslīdz gara aste no līdzīgām spalvām un diezgan bieza spalvu sega, -kas krūšu vidū atstāj neapsegtu kraupainu raga ādu. Tēviņiem visas sīkās spalvas ir ogles melnā krāsā, bet garās spārnu un astes spalvas baltas, kailās kakla daļas koši sarkanas un ciskas gaļas krāsā. Pieauguši tēviņi ir apmēram divi ar pus metra augsti, bet garumā skaitot no knābja gala līdz astei, sasniedz ne mazāk kā divi metrus un sver ap 75 kilogrami.

Strausi mīt Āfrikas un Rietu-māzijas stepēs un tuksnešos. Agrākos laikos viņi neapšaubāmi bijuši vairāk izplatīti nekā tagad un ir apdzīvojuši tādas vietas, apgabalus un zemes, kur tagad jau izskausti; bet tuksneša putni tie ir bijuši vienmēr. Viņi apdzīvo Saharas un Lībijas tuksnešus, visas Vidusāfrikas stepes, visus Dienvidāfrikas līdzenumus un plašus apgabalus Rietumāzijā. Eiropieši, ieņemdami- šīs zemes, izspieda viņus no daudziem Āfrikas apgabaliem, kur tie agrāk dzīvoja lielā Skaitā; bet neskatoties uz to, viņiem vēl palicis daudz piemērotu vietu, u-n var teikt, ka tie ari tagad sastopami katrā plašakā Āfrikas apgabalā. Viņu izplatības apgabals sākas Alžirā un sniedzas dziļi Kaplandē, un tikpat bieži kā še, izņemot vienīgi mežiem bagātos piekrastes apgabalus, viņi sastopami arī rietumos un austrumos.

Dažreiz sausums spiež putnus atstāt vienu apyidu un meklēt citu, dažreiz ļoti attālas ganības, bieži tādā augstumā, no kāda tie citādi izvairās, un tomēr pateicoties savām ārkārtējām kustības spējām viņi viegli pārvar tālus ceļojumus. Pat bagātās stepēs, ar bezgalīgiem zāļu mežiem, ar krūmiem aizaugušām ielejām, kā arī laukos, kur gadu no gada tie atrod sev barību, viņi, nebūdami īsti ceļotāju putni, tomēr vairāk vai mazāk klejo, kamēr vien perēšana tos nesaista pie zināmas vietas.

Kā Āfrikas ziemeļos, tā arī dienvidos strausi parasti dzīvo nelieliem pulciņiem kopā pa pieci līdz seši un pat saimēm, kuras gan biežāk sastādās no mātītēm, nekā tēviņiem, šāda saime, liekas, aizņem savām ganībām diezgan plašu apkārtni un turas pie tā ar zināmu neatlaidību. Pirmā prasība, ko putns uzstāda, ir, lai viņa uzturēšanās vietas tuvumā būtu ūdens.

Strausa ikdienas dzīve ir diezgan kārtīga. Rīta un pēcpusdienas stundās visi sabiedrības locekļi darbojas savās ganībās. Lepni soļodami zināmā nelielā attālumā viens no otra, tie pastaigājas pa savu apvidu, iedami no viena barībai derīga stāda pie otra. Ap dienvidu, kad tie savu kuņģi piepildījuši, viņi vai nu dažas stundas atpūšas, notupušies uz saliektām kājām pie zemes, vai arī gulēdami uz vēdera, vai arī nenogurstoši un jautri skraidelē apkārt, brīnišķīgās rotaļās skraida kā neprātīgi šurp un turp pa šauru loku, un it kā mēģinādami pacelties gaisā, tricina izplestos spārnus. Spiedošā saules tveice viņus,_ šķiet, nepavisam neapgrūtina un arī saulē sakarsētās smiltis viņus'traucē tikpat maz. Vēlāk viņi, kā liekas, iet nodzerties un, kā H e i g l i n s novērojis, labprāt arī peldas jūrā, iebrizdami tur uz sēkļiem bieži labu gabalu no krasta, un, ielīdusi līdz kaklam ūdenī, paliek še ilgāku laiku stāvot. Pēc pusdienas viņi atkal ganās, bet pievakarē uzmeklē piemērotu guļas vietu, ai- saliektām kājām notupstas uz vēdera un dodas pie miera, tomēr arī tagad paliek nomodā par savu drošību. Arī fiegaisam tuvojoties tie noguļas zemē, bet visumā kustības viņiem tomēr mīļākas par mieru.

Spēcīgās un izveicīgās kājas strausam gan neatvieto citu putnu spēju lidot, tomēr dod viņam tik lielu kustības brīvību, ka tā tiešām ir apbrīnojama. Ceļojumā caur Bahiudas zemi man gadījās iet pār kādu smilšu klajumu, kur visādos virzienos bija redzamas strausu pēdas. Pēc šīm pēdām varēja skaidri noteikt, vai putns gājis lēniem lepniem soļiem, vai arī skrējis pilnos rikšos. Pirmajā gadījumā pēdu nospiedumi bija viens no otra pusotra metra attālumā, otrā gadījumā kādus 2—3 mētras. Andersons apgalvo, ka dzenāts strauss uz neliela attālum^ attīstot tādu ātrumu, ka vienu angļu jūdzi spējot noskriet varbūt jau kādā pusminūtē, jo kājas viņam tikko skarot zemi un katrs solis ne reti esot 4—6 metri plats, šīs ziņas droši vien ir pārspīlētas, tomēr ir taisnība, ka putns var ar labu rikšotāju zirgu skriešanā netikvien sacensties, bet pēdējo pat pārspēj; tā tad patiesīgi ir bībeles vārdi, kuri skan: „viņš pacēlās un savā lepnumā smējās par abiem, zirgu un jātnieku". Sevišķi ātri skrienot strauss izpleš spārnus.

Augu vielas sastāda strausa galveno, tomēr ne vienīgo barību. Savvaļā viņš ganās līdzīgi kā tītars, nokozdams zāli, lakstus un lapas, vai uzlasīdams no zemes graudus, kukaiņus un sīkus dzīvniekus, gūstā viņš rij visu, ko spēj aizsniegt. Liekas, ka viņam piemīt nepārvarama tieksme knābt ar knābi pēc visa, kas nav pieknie- dēts vai pienaglots, un, ja iespējams, tad ņemt to mutē un nogādāt kuņģī. Priekšā nomesta ķieģeļa šķēpele, raiba drumstala, akmens vai kāds cits neēdams priekšmets modina viņa uzmanību un tiek aprīts ar tādu pašu patiku, it kā tas būtu bijis maizes gabals.

Par vaislošanos mēs esam dabūjuši skaidrību tikai caur novērojumiem, kas izdarīti pie gūstā turētiem strausiem. Perējamais laiks iestājas agrāk vai vēlāk, kā kurā apgabalā, bet vienmēr un visur neilgi pirms pavasara sākuma, kas dara bagātīgas jauno strausēnu ganības. Tēviņš dejo ap mātīti ar paceltiem un trīcošiem spārniem, izdarīdams visādus lēcienus un kustības, kā tas vēlāk vēl sīkāk tiks aprakstīts, un tad min viņu sēdošā stāvoklī. Pēc ilgāka laika mātīte izdēj savu pirmo olu un pēc tās arī pārējās, dēdama pēc katrām divām dienām, līdz dējums ir pilns skaitā. Tā- gad sākas perēšana, kuru veic pārmaiņus tēviņš un mātīte. Vēsākos apgabalos olas dienā tiek perētas tikpat kārtīgi, kā naktī, turpretī Āfrikas vidienē bez kādas kaites stundām ilgi atstātas, bet tad parasti apsegtas ar smiltīm. Olas pašas ir dažāda lieluma, bet saprotams vislielākās no putnu olām. Viņu garums svārstās starp 110 un 150 mm, caurmērs resnākā vietā starp 110 un 127 mm, veids skaisti olveidīgs, abos galos vienādi apaļš, spīdīgā čaumala ļoti cieta un bieza, krāsa iedzelteni balta ar gaiši iedzeltenu marmora izraibo jumu. Svars pēc H a r d i j a (Hardy) pētījumiem caurmērā 1442 grami, tikpat liels kā divdesmit četrām mājas vistas olām. Dzeltenums ir gards1, lai gan daudz cietāks, nekā mājas vistas olām. Olas, kuras atrodamas ap ligzdu apkārt, ir izdētas vēlāk no vienas vai otras mātītes, kad tēviņš jau perēja. Pēc četrdesmit piecu līdz piecdesmit divu dienu ilgas perēšanas izšķiļas mazuļi, kuri, tiklīdz ir nožuvuši, tūliņ tiek vesti prom no ligzdas uz ganībām. Par viņiem es varu stāstīt no paša piedzīvojumiem, jo reiz man vienā laikā bija seši strausēni, kurus es kopu un novēroju. Kā sudānieši, kas man viņus atnesa, to apliecināja, viņi bija ja daudz, dienu veci, vismaz šie cilvēki apgalvoja, ka vecākus strau- sēnus neesot iespējams noķert. Viņi ir ļoti daiļi kustonīši, kuri tomēr izskatās savādi, tādēļ ka viņi līdzinās drīzāk ezim, nekā putnam. Proti, viņu apsega nesastāv vis no spalvām, bet gan no stīviem raga darinājumiem, kas līdzīgi kā ezim un visos virzienos atvirzīti nost no ķermeņa. Viņi izturās kā jaunas stepju sīgas vai pīles. Tūliņ pēc izšķilšanās viņi skraida apkārt tikpat ātri ūn izveicīgi kā tās un ir pietiekoši veikli, lai sagādātu sev barību. Palikuši apmēram četrpadsmit dienas veci, mani gūstekņi izturējās stipri pastāvīgi, tā kā mēs varējām pieņemt, ka vecāku vadība viņiem nav vajadzīga. Tomēr mēs zinām, ka vecāki vai vismaz tēvs viņus rūpīgi kopj. Jau perējot, strauss izrāda sirsnīgu mīlestību uz olām, droši stājas pretī samērā stipriem ienaidniekiem un ķeias pie visvisādām viltībām, gribēdams tikt vaļā no nepatīkamā pr'et- nieka, kas stiprāks par viņu. Divu mēnešu vecumā jauniem strau- sēniem dzeloņu spalvas zūd, dodamas vietu vienkāršām, pelēkam mātītes ģērbam, šo valkā abi dzimumi līdz savas dzīves otram gāgām. Tanī tēviņš izskatās jau melns, bet tikai trešā gadā viņš ir pieaudzis, ieguvis pastāvīgo krāsu un tapis spējīgs vaisloties.

Strauss, ja tam ir pietiekošas telpas, kur brīvi kustēties, gūstu panes bez bēdām, un viņu, kā jau aizrādīts, var pieradināt pie noteiktas vietas tik ļoti, ka viņam var ļaut pēc patikas sirot apkārt, var viņu ganīt un ņemt līdz ceļojumos.

Strausu medības ar kaislību izdara visā Āfrikā. Beduīni tās skaita par vienu no cēlākām izpriecām; jo taisni tais grūtībās, ko tās liek pārvarēt, šie ļaudis atrod sevišķu pievilcību. Uz ātriem zirgiem vai teicamiem dromedariem mednieki izjāj tuksnesī vai stepē un uzmeklē kādu strausu baru. Atklājuši savu medījumu, viņi jāj putnu pulkam tuvāk, līdz kāds uzmanīgs tēviņš ar savu piemēru dod zīmi bēgt. Katri divi vai trīs mednieki tagad izrauga vienu tēviņu un pilnos auļos jāj tam pakaļ; kamēr viens no viņiem seko putnam pa visiem tā mestiem līkumiem, tikmēr otrs mēģina tam aizkrustot ceļu, uzņemas, ja tas viņam izdodas, pirmā lomu un ļauj šim jāt pa īsāko ceļu. Tā viņi viens ar otru pārmainās, līdz ir nokausējuši ar visu tam iespējamo ātrumu skrejošo strausu. Parasti jau pēc vienas stundas viņi ir tikuši tam tuvu klāt, piespiež zirgiem pielikt pēdējās pūles, beidzot sit putnam spēcīgu sitienu pa kaklu vai galvu, kas to uz vietas nogāž zemē. Tūliņ pēc putna nokrišanas viens mednieks nolec no zirga un, skaitīdams parasto izteicienu: „Dieva, Visžēlīgā vārdā, Dievs ir lielāks," pārgriež tam kaklu artēriju un iebāž vienas kājas garā pirksta nagu brūcē, lai pasargātu spalvas no notašķīšanās ar asinīm. Kad strauss ir noasiņojis, tad mednieks novelk viņam ādu, to apgriež apkārt un izlieto it kā maisu, lai uzglabātu tai greznuma spalvas. No gaļas viņš nogriež tik daudz, cik viņam vajaga; pārpalikušo viņš pakar žāvēties pie kāda koka nejauši garāmejošiem ceļiniekiem.

Amerikas strausus sauc par n a n d u un apvieno īpašā tā paša nosaukuma dzimtā (Rheidae). Ķermeņa uzbūvē viņi galvenos vilcienos līdzinās Āfrikā mītošiem radniekiem; spārni tomēr attīstīti daudz vairāk un kājas trīspirkstainas.

Austrālijas e m u (Dromaeus novae-hollandiae) lielumā stāv iepakaļ Āfrikas strausam, bet pārspēj nandu. Viņa augstums ir apmēram 170 cm. Spalvu klāja krāsa ir ļoti vienāda, blāvi brūna, uz kakla un muguras vidus un galvas izskatās tumšāka, bet uz apakšpuses drusku gaišāka. Acis koši brūnas, knābis tumšā raga krāsā, kājas gaiši brūnganas; sejas kailās daļas izskatās pelēki zilganas.

No savas dzimtas priekšstāvjiem emu ir visinteresantākais. Kustības, iznešanās un daba vai izturēšanās vispār ir vienmuļīgāka, nekā katram citam strausam, un viņa balss skaņas arī nav visai pievilcīgas; jo tās var salīdzināt vienīgi ar tiem apspiestiem trokšņiem, kuri rodas, ja rupjā balsī caur spundes caurumu runā tukšā mucā, kā to uzjautrināšanās pēc mēdz darīt puikas. Tēviņš un mātīte atšķiras viens no otra ar savu balsi; tomēr vajaga ļoti smalkas un ievingrinātas auss, lai šīs starpības varētu vienmēr pareizi iztulkot. Tik traki skriet ar pagriezieniem bultas ātrumā un savādām kustībām, kā to dara citi strausi, viņš nemēdz. Soļiem viņš tek pa savu iežogojumu, izgrūž pa reizei savu saucienu, lēnām un mierīgi groza galvu uz labo un kreiso pusi, skrien un kliedz tālāk, šķiet, nelikdamies zinis par ārpasauli.

K a z u ā r i (Casuarius) no emu atšķiras ar drusku slaidāku augumu un ģērbu no matveidīgām spalvām. Uz galvas viņiem ir kaulaina, visām līdz šim pazīstamām sugām dažādi izveidota bruņu cepure, pie kakla, kas savā augšdaļā top kails un greznojas košās krāsās, priekšpusē atrodas parasti viens vai divi lēveri; īsām, resnām kājām ir trīs pirksti; īsiem spārniem nav nevienas īstas lidspalvas, bet to vietā ir pieci apaļi, bezplūksnaini kāti, kuri līdzinās lieliem raga dzeloņiem; īstas stūres spalvas nav atrodamas un arī tie darinājumi, kas apsedz ķermeni, ir saucami drīzāk par matiem, nekā par putnu spalvām.

Bruņu cepures k a z u ā r s (Casuarius galeatus) ir melns, seja zaļi zila, galvas pakaļdaļa zaļa, kakls priekšā violets, sānos zils, mugurpusē sarkans kā zīmoglaka, acis sarkani brūnas, knābis melns, kājas pelēki dzeltenas. Jauni putni izskatās brūngani.

Visi ceļotāji, kuri zina kaut ko stāstīt par kazuāru dzīvi savvaļā, ir vienis prātis, ka šie putni pretēji līdz šim minētiem rad- niekiem apdzīvo visbiezākos mežus un šeit ved ļoti slepenu dzīvi, visneievērojamākās briesmās acu mirklī steidzas prom un mēģina paslēpties no cilvēka. Maz apdzīvotās salās viņi nebūt neesot reti, gluži otrādi, esot sastopami bieži, tomēr arvienu tikai pa vienam. Cik grūti viņi novērojami, var spriest no tā, ka M i 11 e r a m (Mūller) uz Jaungvinējas- nevienu reizi neizdevās redzēt 'kazuāru. lai gan viņš atrada tā pēdas un dzirdēja tramīgo putnu brāžamies caur krūmiem, un ka Uolless (Wallace) Ceramā nevarēja iegūt neviena, lai gan putns visās viņa apmeklētās vietās ir sastopams.

Balsi var salīdzināt ar vāju, no rīkles dibena nākošu „Huh, hu, hu". šī skaņa vienmēr izteic omulību; jo sakaitināts kazuārs šņāc kā kaķis vai pūce. No maņām visaugstāk stāv bez šaubām redze; pēc tās par visvairāk attīstīto var uzskatīt, laikam, dzirdi; bet arī osme, liekas, ir diezgan asa. Vai kazuāram ir izkopta garša, tas grūti izšķirams, arī par tausti, vai jušanas spēju ir jāpieņem, ka tā nav panīkusi. Katrs neparasts atgadījums saceļ viņā ja ne bailes, tad uzbudinājumu, kas reizēm izvēršas ātrās dusmās. Tad viņš, ne uz ko vairs negriezdams vērību, brūk virsū pretniekam, kas viņu kaitina, vienalga vai tas ir cilvēks vai dzīvnieks, saniknots lec tam virsū un mēģina to ievainot ar knābi vai asnagainām kājām.

Lai gan var pieņemt, ka kazuāri dzīvnieku barību gluži neapsmādē, tomēr viņi ir jāpieskaita pie augēdējiem. Pieņem, ka savas dzimtenes mežos viņi pārtiek galvenā kārtā no mīkstām augu daļām un sulīgiem augļiem, bet graudus un sēklas, kurus viņu gremošanas orgāni nespēj sadalīt un sasmalcināt, smādē.

Par savvaļas kazuāru vaislošanos vēl arvienu trūkst pietiekošu ziņu; tomēr var pieņemt, ka šai ziņā viņi ievērojami neatšķiras no īstiem strausiem. Gūstā turētie bieži dēj olas; tomēr tikai dažos zvēru dārzos ir izdevies iegūt mazuļus. Vaislošanos aizkavē visvairāk putnu pašu nesaticība. Reti kad izdodas iegūt pāri, kas dzīvo saticīgi.-

Desmitā šķira Braduļi (Grallatores)

Ja uzmanīgi aplūkojam šo mūsu klases bagāto nodaļu, kuru gandrīz visi dabas pētnieki norobežo vienādi un apzīmē ar augšā minēto nosaukumu, tad uzmācas domas, ka tie dažādie veidi, kurus mēs apvienojam vienā šķirā, nemaz nesader kopā. šai šķirā ietilpst lieli un mazi, drukni un slaiki, gar- un īsknābaini, augst- un zemkājaini, strup- un smailspārnaini, raibi un vienkrāsaini putni ar kuplu un šķidru spalvu klāju un sakarā ar šīm pretešķībām arī viņas priekšstāvju dzīves veida, parašu un ieradumu, barības iegūšanas un barības pašas, vaislošanās un attīstības, īsi sakot visu dzīves parādību ziņā ir nomanāma tāda dažādība kā nevienā citā mūsu klases līdzvērtīgā nodaļā. Tādēļ daži dabas pētnieki, sekodami augšā izteiktām domām, vienas šķiras vietā ir uzstādījuši divas; tomēr vispār vēl stingri turās pie agrāko laiku putnu pētnieku ieskata un braduļus uzskata par vienu kopību, kuru nedrīkst skaldīt.

No iepriekšteiktā pietiekoši skaidri ir redzams, ka vispārde- rīgu braduļu raksturojumu nav iespējams sniegt. Garu, nespēcīgu kaklu un garas, tievas 'kājas, kas arī virs papēžu jeb vēzīša locītavas ir kailas un kuru īstās kājas trīs- vai četrpirkstainas, var uzskatīt par braduļu lielākās daļas pazīmēm, un bez tam ari var vēl teikt, ka lidojamie locekļi nav sarukuši un ka spalvas izveidotas kā parasti. Knābis izveidots tik dažādi, ka viņa aprakstīšana šinī vietā izliekas neiespējama; spārni un aste bieži izmainās, un ari mazās spalvas nerāda nekādu saskaņu.

Braduli ir vispasaules pilsoņi vārda īstā nozīmē un dzīvo visās vietās, ne tikai ūdens malā un tādēļ vairāk zemumos, bet arī augstu kalnājos, pat tieši zem sniega robežas, glečeru pakājē, ne tikai purva malā vai pašā purvā, vienalga kādu sīkāk apzīmējošu nosaukumu tas arī nenestu, bet arī no saules sakarsētā tuksnesī. Cik tālu vien jūra pret ziemeļiem ir vaļā, tikpat tālu izplešas viņu uzturēšanās vai izplatības apgabals. Viņi ir tie, 'kuri kopā ar peldētāju putniem, kas saistīti pie ūdens, atdzīvina jūru un rada drūz- mēšanos tās krastmalā; no viņu vidus arī ceļas tie purvu un upju krastu apdzīvotāji, kuri kā pirmie prot saistīt mūsu skatienus.

Braduli, kuri perē mērenās joslās, visi ceļo vai klejo; pat tās sugas, kuras zināmos apgabalos ja daudz siro, citos atkal parasti ceļo. Daudzi nolido ievērojamus attālumus; citi jau mēreni karstos dienvidos ļaujas aizturēties no vietām, kas bagātas ar barību. Tie, kuri uzturās pie jūras, klejo gar piekrasti un, ceļodami tālāk un tālāk, apmeklē zemes, kuras, kā liekas, atrodas pavisam ārpus viņu izplatības apgabala. Šeit ja iespējams apmetas arī uz dzīvi, perē un aklimatizējas. Tā daži truļi ir sastopami gandrīz pa visu zemi, vismaz visās tās joslās. Arī tie, kuru dzimtene ir ekvatora zemes, tiek iespaidoti no dziņas klejot un vismaz siro, tomēr aitādu likumību, ka viņu aizlaišanos un atgriešanos varbūt var saukt arī par ceļošanu.

Pirmā vietā stāv sigas (Otididae), lieli vai vidēji lieli, neveikli putni ar vidēji garu, resnu 'kaklu, diezgan lielu galvu, resnu, pie pamata zemu, citādi smaiļveidīgu, virsžokļa galotnes priekšā drusku velvētu knābi apmēram galvas garumā, vidēji augstiem, ļoti resniem kāju stulmiem un trīspirkstainām kājām.

Lielā siga (Otis tarda) ir Eiropas lielākais sauszemes putns. Viņas garums ir viens metrs un vairāk, platums 2,2 līdz 2,4 m, spārnu garums līdz 70, astes garums 28 cm, svars 15— 16 kg. Galva, krūšu augšdaļa un daļa spārna augšpuses gaiši" pelēka, uz muguras spalvas uz rūzgani dzeltena pamata izraibotas šķērsām melnām joslām, uz pakauša rūzganas, un apakšpuses neskaidri vai iedzelteni baltas.

Sākot no Dienvidzviedrijas un Viduskrievijas sigas ir sastopamas visā Eiropā un Vidusāzijā, bet Ziemeļrietumafrikā gan tikai ziemā un pa vienai.

Mūsu pasaules daļas dienvidos, blakus lielajai sīgai ir sastopams mazs, skaists viņas radnieks, mazā siga (Otik tetrax). No lielās sigas viņa atšķiras ne tikai ar mazu augumu, bet arī ar sānos drusku pagarinātām kakla augšdaļas un galvas pakaļdaļas spalvām. Arī viņa ir stepju putns; viņas īstais uzturēšanās apgabals sākas tikai tur, kur stepe vai tai līdzīgs apvidus sniedz viņai piemērotas dzīves vietas.

Par sigu tuvākiem radniekiem ar pamatu uzskata tārtiņus (Charadriidae), spēcīgus, īskājainus, Kelgalvainus, maza auguma putnus, ar pa lielākai daļai īsu, pie pamata mīkstu, vālītes veidīgā galā cietu knābi, kas reti kad sasniedz vairāk kā pusi no galvas garuma.

Tārtiņi šaurākā nozīmē (Charadriinae), kas sastāda visas dzimtas kodolu un bez tam vēl gluži patstāvīgu apakšdzimtu, atbilst visām jau minētām pazīmēm, tomēr savā starpā, kā turpmāk redzēsim, atšķiras diezgan jūtami viens no otra.

Ķīvīte (Vanellus cristatus) ir līdzīga nosaukuma ģints (Va- nellus) pārstāve, kuras galvenās īpatnības ir četrpirkstainā kāja, strupie spārni un spalvu kušķītis uz galvas. Galvas virsus, kakla priekšpuse, krūšu augšdaļa un pus astes ir spīdoši melni, muguras augšdaļa tumši zaļa, ar zilu vai purpura vizmu, kakla puses, krūšu apakšpuse, vēders un astes spalvu saknes daļa baltas, dažas virs un apakšastes spalvas tumši rūzgandzeltenas. Cekuls sastāv no garām, šaurām spalvām, kas veido šķeltu galu. Mātītei ir īsāks cekuls un melnbalti raibumota kakla priekšpuse. Garums 34 cm, platums 70 cm, spārna garums 22 cm un astes 10 cm.

Ķīvīte ir novērota visās pazīstamajās Vecās pasaules zemēs, sākot no sešdesmit pirmā ziemeļu platuma grada līdz Ziemeļindijai un Ziemeļafrikai. Viņa ir tikpat parasta piemērotās vietās Ķīnā kā Lielbritānijā, un no savas dzimtenes katru ziemu izceļo uz dienvidiem līdz pat zemēm, kas atrodas starp Ziemeļindiju un MarOku, reizēm aizklīst arī līdz Ferēru salām, Oslandei un — pat līdz Gren- landei.

Ķīvīte pieder pie pirmajiem pavasara vēstnešiem, jo Ierodas pie mums apmēram vienā laikā ar mundro strazdu vai lauku cīruli, un bieži gadās, ka ķīvīte, ieradusies ziemai visur vēl valdot, spiesta vilkt tik tikko dzīvību. Pie viņām ir vairāk kā pie citiem putniem novērots, ka galvenajām masām pa priekšu ierodas dzimtenē atsevišķi eksemplāri, kas itin kā tās pieteic un vietu sataisa. Nabaga putni bieži rūgti pieviļas, ja laiks grozās, sniegs apklāj viņu barību, bet viņas it kā gaida un cer uz apstākļu uzlabošanos un nevar un nevar izšķirties par atpakaļceļojumu; viņas maldās no viena avota pie otra, klīst pa visu zemi apkārt, nonīkst vairāk un vairāk, gaida, cer un — aiziet bojā. Ceļošanas laikā var reizēm saklausīt viņu zīmīgo balsi pat naktī un diendienā redzēt tās lieliem pūļiem upju ielejās, kā tās, ja arī ne priekšzīmīgi sakārtojušās, tad tomēr barā, izved savu ceļojumu.

Ķīvīte (Vanellus cristatus)

Tikko pārceļojušās ķīvītes ir dzimtenē ieradušās, pūlis zināmā mērā sadalās un ieņem savas mītnes; nu sākas vasaras dzīve. Ķīvīte nemīl cilvēka tuvumu un tādēļ izvairās no viņa pēc iespējas, izņemot māršu apvidus. Viena no galvenajām prasībām ir ūdens ligzdas tuvumā. Savā perēšanas rajonā ķīvīti nu var redzēt vai dzirdēt cauru dienu. Neskatoties nemaz uz modrību, kas tai liek turēt aizdomās vai katru dzīvu radījumu, varbūt govis un aitas izņemot, ķīvīte pastāvīgi kustas. Visdzīvākā ķīvīte ir tai laikā, kad ligzdā ir olas vai arī kad jaunie nav vēl spējīgi spārnos izbēgt draudošām briesmām. Ikkatru cilvēku, kas šinī laikā nonāk ligzdas tuvumā, viņas aplido, skaļi „ķīvit" saukdamas, ar tādu drošsirdību, kas patiešām liek pabrīnīties, jo rūpēs par savu lolojumu, putns šaujas tik tuvu garām cilvēka galvai, ka gaisa saviļņojums ir skaidri jūtams.

Jo ilgāki ķīvīti novēro, jo vairāk pārliecinies, ka tev darīšana ar ļoti gudru putnu. Viņas modrība, kas tā var kaitināt mednieku, var taču viņai būt tikai par godu. Ķīvīte zin smalki, (kam viņa var uzticēties un kam nē. Ar ganiem un zemniekiem viņas attiecības ir zināmā mērā draudzīgas, bet no mednieka viņa sargās, tā domāt, viņa patiešām pazīst ieroci. Sliktus piedzīvojumus viņa nekad neaizmirst. Vieta, kur kādam no viņu vidus reiz nelaime uzbrukusi, paliek viņu atmiņā gadiem ilgi. Pret plēsīgiem kustoņiem viņa izrāda vislielāko naidu, bet arī vislielāko drošsirdību, jā — pārdrošību. Dusmu pilna viņa drāžas lejā uz okšķerējošo suni un šaujas tam tik cieši garām, ka pavedina sakaitināto četrkājaini tīri nopietni pēc viņas kamšķināt. Ķīvīte droši uzbrūk visiem tiem plēsēj- putniem, kaijām, gārņiem, stārķiem, par kuriem viņa zina, ka tie viņai lidošanā līdz netiek, bet uzmanīgi viņa izvairās no tiem spal- votajiem laupītājiem, kuri lido par viņu labāki. Ir augstākā mērā saistošs skats, redzēt kā ķīvīte uzbrūk piekuniem, lijām, ērgļiem vai uz olām glūnošam krauklim. Liekas skaidri redzama viņu pārliecība uzvarai, un laupītāja dusmas par neizdevību. Ķīvītes palīdz viena otrai1 un drosme aug, samērā ar to, kā aug uzbrucēju rindas, tracim pieaugot. Lidojošais laupītājs beidzot atrod par prātīgāku atmest visām medībām ar roku, lai tik no kvekšķiem vaļā tiktu.

Liekas, ka sliekas ir viņu galvenā barība, blakus tām ķīvīte nesmādē arī ne kukaiņu kāpurus, ne ūdens vai sauszemes gliemežus un c. Ja viņa dzīvo ūdens tuvumā, tad iet dzert vairāk reizes dienā. Ūdens vannas tām ir nepieciešamas.

Ligzda atrodama visbiežāk plašās zālainēs un mitros tīrumos, reti kad tieši ūdensmalā un nekad īstā purvā. Tā ir sekls padziļinājums, kas reizēm skaisti izklāta tieviem zāļu stiebriņiem, maigām saknītēm. Uz olām sēd mātīte viena pati, izsēd tās sešpadsmit dienu laikā, un izšķīlušos mazuļus aizved tādā vietā, kur tiem iespējams paslēpties. Pa to laiku, kamēr ķīvītei ir bērni vai olas, abu vecāku izturēšanās ir vēl jo drošsirdīgāka. Viņi tad pielieto arī dažādas viltības, lai ienaidnieku apmānītu. Ja ligzdai tuvojas kāda aita, mātīte izlec tai pretī saboztām spalvām, izplestiem spārniem, brēc un izturās tik nikni, ka muļķa atgremotājs parasti nobijies dod kājām ziņu. Cilvēkam drāžas abi virsū ar īstu varoņ- drosmi, bet tēviņš bez tam vēl lūko novērst ienaidnieka uzmanību dažnedažādi gaisā māžodamies un likdams atskanēt savam pielabi- nāšanas saucienam. Ļaunākie šā putna ienaidnieki ir dažādie četrkājainie nakts laupītāji, par visiem vairāk lapsa, kas nav tik viegli piemānāmā; lījas, vārnas un citi olu zagļi turpretim tiek bieži vien padzīti. Kad jaunie ir jau laisties spējīgi, atliek tomēr vēl stipri vien ko uzmanīties, lai nekristu dižo vistu vanagu nagos. Tiem pretī mūsu gudrais un manīgais putns ir ļoti neveikls, brēc briesmīgi, rauga mesties ūdenī un nirstot glābt sev dzīvību, bet seklajā ūdenī ilkreiz ir pazudis.

*

Tārtiņi šaurākā nozīmē (Charadrius) atšķiras ar vidēji garu, nevienādi resnu, pie saknes mīkstu, pie gala paresnu knābi, diezgan augstām, parasti trispirkstainām, līdz pēdu locītavai spal- votām kājām, smailiem spārniem, vidēji garu, mazliet ieapaļu asti un raibām spalvām, skatoties pēc gada laika.

Vispazīstamākā šīs grupas suga ir mūsu upes tārtiņš (Charadrius fluviatilis), kas lielumā gandrīz nepārsniedz mūsu cīruli. Vaigi, galvasvidus un ķermeņa augšdaļas ir smilšu krāsā, apakšdaļas, kakla zīmējumu ieskaitot, baltas; pār pieri guļ Šaura melna lenta, kurai blakus balta, ko uz muguras pusi savukārt ierobežo melna, pavada melnīgsnēja, guzna un no viņas uz mugurpusi ate- jošs celiņš ogļumelns, lidspalvas tumši brūnas, abas ārmalas astes spalvas baltas, pārējās brūnas. Upes tārtiņš ir atrasts visā Eiropā, gandrīz vai visā Āfrikā un tāpat tikko ne visā Āzijā. Dienvidus zemes gan viņš aizķer tikai ceļojuma laikā, kas viņu no mums aizved augustā vai septembrī un martā atkal atved atpakaļ, tomēr Eiropā viņš pieder pie perētājiem putniem arī vistālākajos dienvidos. Ziemeļos viņš uzturas gandrīz bez izņēmuma tikai pie iekšējiem ūdeņiem, tāļu no jūras.

Viņam līdzīgs, bet jūtami lielāks, ir dūdieviņš jeb lauku tārtiņš (Charadrius hiaticula). šaurā maliņa pie knābja virs- daļas pamata, galvasvidus pieres pusē un ar tām savienotā pavada un ausu svītra tāpat arī guznas šķērslenta ir melnas, šaurā, melnā ietvertā, pieres svītra, deniņi, zods, rīkle un no rīkles atejošais, uz degunpusi šaurāks paliekošais .kakla gredzens tāpat kā visas pārējās apakšdaļas ir balts, pat galvasvidus un visa virspuse pa pusei gaiši olivbrūna, lidspalvas un astes spalvas melni brūnas. Garums 19 cm, platums 39 cm, spārni 18 cm gari, aste 6 cm. Dūdieviņš apdzīvo Vecās pasaules ziemeļus, perē visā Eiropā un izplatījies līdz pašam Āfrikas dienvidus galam un visā Āzijā un Austrālijā, bet vasaras nometnēs tomēr sastopams tikai jūrmalās vai arī citās smilšainās vietās jūras tuvumā.

Jūras tārtiņš (Charadrius cantianus), kas pēc lieluma ieņem vietu starp upes tārtiņu un dūdieviņu, atšķiras- no šiem abiem ar to, ka viņam nav tumšās guznas šķērslentas. Viņa izplatības apgabals skaitās visa zemes lode, atskaitot galējos ziemeļus, Indijas salas, Austrāliju un Ameriku; perē viņš jūras piekrastēs.

Telpu trūkums man neļauj aprakstīt katra tārtiņa dzīvi atsevišķi, es tādēļ aprobežošos ar paviršu upes tārtiņa dzīves* apskatu. Kā visi savas dzimtas piederīgie, arī viņš ir pa pusei naktsputns, un tādēļ visdzīvākā mijkrēšļos un ari mēnessnīcas naktīs rosīgs, bet ar to nav sacīts, ka dienu viņam trūktu dzīvības. Viņš var reti žigli skriet un ļoti labi laisties, bet dienasvidus stundās to reti kad dara, kurpretim vakaros un no rītiem parāda savu kustīgumu visādos veidos. Aicinājums skan apmēram kā balsiens „dia" vai „diā", biedinājums kā īsi izrunāts „diē"; bet bildinājums ir īsta dziesma, kas nobeidzas ar trilleri — „dī, di, dili, dili, litlil, liii". Ar citiem savas sugas piederīgiem viņš dzīvo vislabākā saticībā, ja atskaita mazas nesaskaņas pārošanās laika sākumā, pieķeras savam laulātam draugam un perējumam ar nesatricināmu mīlestību, apsveic savu draugu ar toņiem un dažādiem žestiem un stāvokļa pārmaiņām, arī pēc īsa laiciņa neredzēšanas, ir ļoti pieļāvīgs tur, kur viņu saudzē, un bikls un uzmanīgs, kur piedzīvojis vajāšanas, pieron ātri pie brīvības zaudēšanas, arī vecumā sagūstīts, un ir parasti gūstā ļoti rāms. Viņš pārtiek no dažādiem kukaiņiem, viņu kāpuriem un arī no gliemezīšiem un maziem mīkstmie- šiem; akmeņus viņš valsta un vajā medījumu arī ūdenī, dzer bieži un daudz un peldas vienu vai divi reizes dienā — vispāri ūdens viņam ir pilnīgi nepieciešama lieta.

Ligzda ir vienkāršs padziļinājums, ko mātīte izkasījusi un noapaļojusi, un atrodas parasti oļainās vietās upju krastos, kur no applūdināšanas nav jābaidās, dažreiz vairākus simtus soļus no ūdens atstatu. Maija vidū ligzdā atrodamas četras skaistas olas, kuru garuma caurmērs ir 29 mm un platuma 22 mm; krāsas ziņā tās gandrīz neatdalās no apkārtējiem oļiem, jo maigās nespodrās čaumalas bāli rūsgandzeltenais pamattonis izraibināts pelnpe- lēkiem apakš- un melnbrūniem rupjākiem un smalkākiem virsplan- kumiem un punktiem, kuri dažreiz grupējas vaiņagveidīgi. Tik viens, tik otrs no vecākiem sēd uz olām maz, jo dīgļa vienmērīgo attīstīšanos dienas laikā sekmē saules stari; tikai naktīs un sliktā laikā vecie sēd daudz uz olām. Pēc piecpadsmit līdz septiņpadsmit dienām jaunie izšķiļas un tūliņ, kolīdz nožuvuši, atstāj ligzdu, vecāku pavadīti, kas nu parāda visu to maigumu uz ko tie īsteni spējīgi. Sākumā viņi pienes jaunajiem barību klāt knābī, bet jau pēc pāris dienām tie ir pietiekoši apmācīti, lai spētu paši sev to sagādāt. Slēpties tārtiņi prot jau no pašas pirmās dienas. Savas dzīves trešajā nedēļā viņi jau var, pēc Naumaņa vārdiem, pilnīgi iztikt bez vecāku aizgādības, tomēr turas pie tiem, kamēr ir pilnīgi pieauguši, un arī ceļojuma laikā paliek vēl savu audzinātāju sabiedrībā.

*

„Kad krokodilis, rīkli atplētis, guļ uz sauszemes," stāsta Plinijs, izmantodams Herodota ziņas, «atlaižas pie viņa putns trochils, iespurdz tam mutē un iztīra to. Krokodilim tas nāk par labu, un viņš tādēļ putnu neaiztiek, bet atpleš gan rīkli vēl platāk, lai putnu nesaspiestu, ja tas gribētu nākt ārā. šis putns ir mazs, nav lielāks par strazdu, uzturas ūdens tuvumā un biedina krokodili no ichneimona, pielaizdamies, un pa daļai ar savu balsi, pa daļai tad degunu knābādams, to pieceļ." Šis nostāsts, kas liekas vislabāk pasaku valstī iederās, īstenībā patiess, jo draudzīgās attiecības starp krokodili un viņa sargu, kā arabi šo putnu sauc, pastāv līdz šai dienai.

Krokodiļa putns (Hyas aegyptia) ir kādas tā paša nosaukuma ģints (Hyas) priekšstāvis. Viņam ir drukns augums, vidēji liela galva, bet samērā mazāka kā tārtiņu, knābis ir garāks par pus galvas un diezgan spēcīgs, spārni tik gari, ka sniedz līdz astes galam. Pakauša spalvas ir mazliet garākas par citām galvas spālvām un veido īsu cekuliņu. Garums 22 cm, spārni 13 cm gari, aste 7 cm.

Krokodiļa putns, kura attēls ļoti bieži tika zīmēts uz senēģip- tiešu pieminekļiem un kas hiroglifu alfabētā apzīmēja U, ir sastopams ļoti bieži Nilas apgabalā. Sākot no Kairo pilsētas uz augšu, viņš netrūkst nevienā, viņam piemērotā vietā Nilas krastos. Viņš nav ne gāju, ne klejotājs putns. Ja vien iespējams, viņš izvēlas kādu sēkli par savu mītni un turas pie tās, kamēr vien ūdens stāvoklis viņu nespiež to atstāt.

Diezin vai atradīsies ceļotājs, kas būs pie Nilas pabijis un nebūs šo daiļo, dzīvo, veiklo un skaļo putnu ievērojis. Viņš uzkrīt jau skrejot ar savai dzimtai piemītošo žiglumu un steigu, bet vēl jo vairāk lidojot virs ūdens, kad visā pilnībā izvērš visu savu skaistumu — savus melnām šķērssvītrām, kā melniem pārsējiem greznotos spārnus.

Savu no arābiešu valodas pārtulkoto vārdu viņš nes ar pilnu tiesību, tikai kalpo ne krokodilim vien, bet ir sargs un biedinātājs ari visiem pārējiem radījumiem, ja vien tie grib uz viņu klausīties. Katrs kuģis, katrs cilvēks, kas tuvojas, katrs zīdītājs, katrs lielāks putns vērš viņa uzmanību uz sevi, un viņš pasteidzas to paziņot, skaļi kliegdams. Ar krokodili viņš patiešām dzīvo draudzībā, bet ne jau tādēļ, ka šim rāmam rāpulim pret mazo putnu būtu kādas neizskaidrojamas simpātijās — lieta ir tā, ka putns palīdz viņam tikt vaļā no dažādiem ļauniem mocītājiem. Krokodiļputns tekā bez bailēm šurp un turp pa zaļās bruņu ķirzakas muguru kā pa zaļu mauru un bezrūpīgi nolasa no šī ,,maura" kukaiņus un dēles, kas gatavas vienmēr tam nolaist asinis. Viņš nebīstas arī iespurkšķēt sava varenā drauga platajās žaunās un izpildīt tur zobu bakstekļa vietu, burtiski iztīrīdams zobu starpas no tur ie- spriedušamies gaļas drumsliņām un izecēdams pažokļus un smaganas no tanīs saķērušamies kustoņiem; es pats to esmu redzējis ne vienu vien reizi. Ari putna modrība izdara lielu pakalpojumu rāpulim — kliedziens, ko tas izgrūž, pamanījis ko, kas aizdomīgs liekas, pamodina gulošo krokodili un tas šādos gadījumos atrod par gudrāko pazust uz laiciņu drošajos viļņos.

Trešā dzimta, kurā ietilpst sugas, kas izplatītas visās zemes daļās un joslās, ir s l o k u putni (Scolopacidae).

Mūsu meža s l o k a (Scolopax rusticola) ir šīs dzimtas pirmās ģints priekšstāve. Spalvas tai galvas priekšpusē ir pelēkas, galvasvidus pāri līdz pakausim un pats pakausis ir apzīmēti četrām brūnām un tikpat daudz rūsgandzeltenām šķērssvītrām, bet citādi augšā rūsganpelēki, rūsgandzelteni, pelēkbrūni un melni lāsmots, pret rīkli spalvojums iebalts, pārējais apakšķermenis pelēkdzelteni un brūni viļņains. Garums 32 cm, platums 58 cm, spārni 21 cm gari, aste 9 cm.

Izņemot dažas ziemieļu salas, meža sloka ii* atrodama visās zemēs Eiropā un tāpat visā Ziemeļ- un Vidusāzijā. Viņas ceļojumi to noved no Eiropas līdz Āfrikas ziemeļrietumiem un no Ziemeļāzi- jas līdz Indijai, pie tam viņa apmeklē nevien augstos kalnus šīs pussalas ziemeļos, bet arī zemieni dienvidos līdz Kalkutai un Ma- drasai

Vācijā perē samērā maz sloku un no tām pašām viss vairums Vācijas vidienes kalnos un ziemeļos; ziemeļos viņas uzejamas vasaru katrā lielākā koku audzē. Ja ziema ir silta, viņas dažreiz uzturas arī ziemu savās vasaras mītnēs. Lielais vairums tomēr katru rudeni dodas ceļojumā un pirmo apmešanos taisa Dienvideiropas kalnainajos apvidos.

Skatoties pēc laika apstākļiem ziemeļos, slokas Viduseiropā parādās agrāk vai vēlāk. Sākot ar martu, var jau sākt gaidīt cauri ceļojošās slokas. Bet noteikti neko nevar pasacīt, jo taisni šis putns, ko mednieks novērojis uz to pamatīgāko, uzdod tam katru gadu jaunas mīklas. „Es gāju septiņpadsmit gadus no vietas Polijā un Galicijā gandrīz ikdienas uz slokām, beidzamos piecus gadus katru dienu bez izņēmuma, no pirmā līdz beidzamajam aprīlim," saka šauers (Schauer), „es vedu sarakstu un ikreiz atzīmēju stundu, temperatūras gaisa spiedienu, laišanās laika sākumu un beigas, sloku skaitu, kuras nošāva, vai redzēja, vai vienīgi dzirdēja, atzīmēju laišanās dienā mākoņus, vēja virzienu u. t. t., tā tad, kā redziet, darīja visu — un ja man tagad kāds saka: „Ko jūs tādā laikā ejat uz slokām, neviena nevilks," tad es atbildu: es gribu par to pārliecināties. Vecie mednieki ir tanīs domās, ka sloku laišanās esot atkarīga no acumirkļa laika apstākļiem, bet tas tā nav. Mani rūpīgie un neatlaidīgie novērojumi man mācīja taisni pretējo un vēl to, ka slokas nojauš laika maiņas. Pat viņu laišanās ir ļoti dažāda. Aizvakar viņas laidās ļoti zemu un lēnām, vakar zemfu un ātri, šodien ļoti augstu, bez riestošanas, un rīt nāk tik vēlu, ka nevar vairs ne šaut redzēt, bet parīt viņas ir klāt jau ar saules rietu."

Slokas, tāpat kā citi putni, ne labprāt laižas pa vējam, bet gan vislabāk pie mērena pretvēja. Ceļojumus ļoti kavē tumšas un vētrainas naktis, tāpat slikta laika varbūtības; piemēram, vēls sniegs notur tās ilgāku laiku vienā vietā.

Kā liekas, tad sloka nevienai koku sugai sevišķas priekšrocības nedod, ja viņa atrodama tikpat skuju, kā lapu mežos. Galvenais noteikums ir mitra, mīksta meža zeme, kurā viņa var urbties- ar savu knābi. Ziemeļu neizmērojamie meži, kas vairumā sastāv no eglēm, atbilst šai prasībai pilnīgi, kamēr smilšaino apvidu nabadzīgie sili viņai pavisam nenoderīgi.

Nav viegli novērot viņu tās ikdienas gaitās un mājas dzīvē, tāpēc ka viņa ir vislielākā mērā bailīga, aizdomu pilna un tramīga. Dienu viņa nekad nerādās atklātībā un ja apstākļi to piespiež nolaisties klajumā, viņa pieplok pavisam cieši zemei, un viņas spalvas tad tāpat saplūst ar apkārtnes toņiem-, kā lauku irbei un nav atšķiramas. Ja mežā viss ir ļoti mierīgi, var gadīties, ka tad viņa arī dienas laikā pa zemi kustas, bet tad gan vieta ir izmeklēta tada, kas to pavisam noslēpj un pasargā no spilgtas gaismas, kas, kā liekas, viņu apgrūtina. Tikai krēslai iestājoties sloka paliek mundra un iesāk apkārt tekāt. Miera stāvoklī viņa ievelk kaklu, vidukli tur horizontāli un knābi nolaiž uz zemi. Iet viņa sakumpusi, zagdamās, tipinādama, ne visai ātri un arī ne ilgi no vietas, laisties turpretim laižas katrā ziņā teicami. Viņa var iz vīties cauri vis- biezākiem zariem, nepieduroties nevienam, un regulēt ātrumu pēc vajadzības — pastiprināt to, pamazināt, pagriezties pēc patikas, nolaisties un pacelties, tikai dienu gan nekad nepaceļas augstākās gaisa kārtās un kamēr vien var, izvairas lidot tad pār klajumiem. Ja viņu izbiedē, viņa paceļas dobji spārnus sisdama, un šo troksni pazīst ikviens mednieks. Dienu vajāta, viņa vakaram iestājoties paceļas gaisā gandrīz vertikāli un aizlaižas cik ātri vien spēdama. Pavisam citādi sloka izturas, ja viņa ar savu lidošanas mākslu grib spīdēt mātītes priekšā. Tad viņa saceļ spalvas tā, ka izskatās daudz lielāka nekā ir patiesībā un tuvojas, kūtri spārnus vēcinādama, atgādinādama tādā stāvoklī daudz vairāk pūci, nekā purva vai bridējputnu. Ja divi sloku tēviņi uzduras viens otram, tad gaisā norisinās savdabīga divkauja: abi dūšīgi viens otram uzbrūk un duras ar garajiem knābjiem kā ar pīķiem, gadās, ka ierodas arī trešais, un tad kūleņu kūleņiem visi kamolā iekrīt un sapinās biezajos zaros. Līdzīgas lietas, kas atgādina riestošanu, sākas jau ceļojuma laikā un no sākuma ilgi nevelkas, vēlāk un perēšanas vietās jau ieilgst, bet tumsai iestājoties tomēr izbeidzas.

Sloka zin ļoti labi, cik varens aizsargs viņai ir viņas spalvu krāsa, un prot pieplokot arvien atrast visizdevīgāko vietu. Sloku, kas guļ nekustēdamās sausajās lapās, starp koku gabaliņiem un zariem, blakus kādai nokritušai mizai vai izliektai saknei, nepamanīs arī visievingrinātākā un piedzīvojušākā mednieka acs — vislabākā gadījumā varbūt vienīgi putna lielās acis var spēlēt nodevēja lomu. šādā stāvoklī viņa paliek tik ilgi, cik viņai tas šķiet vēlami, tas ir, ja viņai seko, viņa pielaiž mednieku ļoti bieži uz pāris soļiem un tad pēkšņi izceļas. Nu viņa metas krūmiem cauri uz pretējo pusi un vienmēr tā, ka krūmi un koki to šāvēja acīm aizklāj. Nolaižoties viņa parasti taisa lielu līkumu, bet biezokni sasniegusi, laižas pa to vēl tālu taisnā līnijā uz priekšu, met vēl kādu cilpu un apmāna tā ienaidnieku pavisam.

Krēslai iestājoties sloka laižas uz platākiem meža ceļiem, pļavām un purvainām vietām mežā vai tā tuvumā pēc barības. Rūpīgi noslēpies novērotājs, par kura klātbūtni tai nav ne mazākās nojautas, var novērot, kā viņa bāž garo knābi zem vecajām, kritušajām lapām, čupām griež tās apkārt, lai tiktu klāt zem tām paslēptajiem kāpuriem, kukaiņiem un tārpiem vai ari urbj mitrajā zemē caurumu pie cauruma tik dziļi, cik to mīkstais lokanais krābis atvēl. Tādā pat veidā viņa pārmeklē svaigus govs mēslus, kuros tik drīz saronās kukaiņu kāpuri. Viņa nemēdz uzkavēties ilgi vienā vietā, bet laižas no vienas vietas uz otru. Visdažādāko kukaiņu kāpuri, kopā ar naktsglomjiem un sevišķi sliekas ir sloku galvenā pārtika. Gūstā viņa drīz pierod pie piena baltmaizītēm un skudru olām, ja sākumā dabū bagātīgi sliekas, iemācās ātri vien urbties mīkstā maurā pat tad, ja tik maza no ligzdas izņemta, ka nav pavisam dabūjusi šo mākslu piedzīvojumu ceļā piesavināties.

Vientulīgos klusos mežos mūsu sloka izvēlas ligzdai vietas, kur biezs pamežs mijas ar klajumiem. Pēc sapārošanās, pa kuru laiku tēviņš ar saviem kaimiņiem ir nedēļām ilgi karojis, mātīte izmeklē noderīgu vietiņu aiz kāda maza krūma, veca stumbra, starp saknēm, sienu un zālēm un izmanto te kādu jau gatavu bedrīti vai arī izkašā tādu pati, izklāj to trūcīgi ar samērā pamitru materiālu, sūnām un citām vielām un iedēj viņā savas četras olas. Mātīte perē ar lielāko centību septiņpadsmit līdz astoņpadsmit dienu; iekams bēgt, tā pielaiž cilvēku, kas meklē pēc ligzdas vai varbūt ari nevilšus ligzdas tuvumā parādās, uz pāris soļiem un, kā Hincs (Hintz) novērojis, ļaujas pat reizēm sevi aiztikt, iekams paceļas, un parasti nekur tālu neaizlaižas, bet pēc iespējas drīz atgriežas atpakaļ un turpina perēšanu, ja arī kāda ola nolaupīta. Kā liekas, tēviņš pa perēšanas laiku maz rūpējas par mātīti, bet ierodas, kad mazie izšķīlušies un ligzdu atstājuši. Abi vecāki izrāda lielas rūpes par savu ģimeni, ienaidniekam tuvojoties bailīgi saceļas spārnos un mānīdamies, gāzelēdamies, pērdamies dodās prom bailīgu „dak, dak" izgrūzdami, bet pēc pāris maziem lokiem nometas atkal netālu zemē. Pa to laiku mazie tik veiksmīgi noslēpjas starp sūnu un zālēm, ka bez suņa viņus reti izdodas atrast. Vairāki mednieki, to starpā ļoti rūpīgi novērotāji, ir redzējuši, ka vecās slokas lielās briesmās mazos aizgādājušas prom, saķerot nagos, vai arī ar kaklu un knābi pie krūtīm tos piespiežot, lai nenokristu, pacēlušās un aizlidojušas. Savas dzīves trešajā nedēļā mazuļi sāk jau laidelēties un, iekams vēl pienācīgi iemācījušies lidot, sāk dzīvot jau uz savu roku.

Meža un mājas kaķi^ caunes, vistu un zvirbuļvanagi, diž- vanagi, sīļi un žagatas vajā meža sloku un viņas perējumu. Mednieks viņu aiztiek tikai ceļojumu laikā, bet dienvidnieks arī ziemas mītnēs, lai gan viņas gaļa tad ir ļoti sīksta un cieta.

Pateicoties samērā garajam knābim, vidēji garajai, virs pēdas kailajai kājai, kuras garie, tievie pirksti ir pilnīgi šķirti, un stipri izgrieztajiem spārniem un īsajai astei, purva slokas (Galli- nago) apvieno sevišķā ģintī.

No visām Vācijā perējošām šās ģints sugām pēc lieluma pirmo vietu ieņem parastā purva sloka (Gallinago media). Viņas caurmēra garums ir 28 cm, platums 55 cm, spārni 13 cm gari, aste 6 centimetri.

Pērkoņa kaza jeb mēr kaziņa (Gallinago scolopa- cina) ir visai līdzīga purvu slokai. Par viņas ķermeņa virspuses brūnganmelno pamattoni velkas gareniski plata rūzgandzeltena josla, kas turpinās pāri galvasvidum, un četras garas, tādas pat krāsas joslas iet pār muguru un pleciem; apakšpuse ir balta, kakla priekšpuse pelēka, tikai krūšu augšdaļa un sāni ir brūni raibumoti. Acs ir tumši brūna, knābis melns, kāja tumšā raga dzeltenumā. Garums 29 cm, platums 45 cm, spārni 13 cm gari, aste 6 cm.

Āzijas un Eiropas ziemeļi ir arī pērkoņa kazas ^zimtene, kaut gan tik augstu ziemeļos kā purvu1 sloka viņa gan nedzīvo un perēt perē visur, kur lieli purvi. Pērkonkaza daudzējādi atšķiias no meža un purvu slokas. Viņa gan ir tikpat tramīga un bikla kā meža sloka, bet daudz kustīgāka un arī mīl daudz vairāk kustēties kā šīs abas sugas. Bieži viņu var redzēt laidelējamies bez kāda noteikta mērķa; pa daļai kūtra viņa paliek tikai tad, kad stipri nobarojusies. Savam laulātam draugam pērkonkaza pieķērusies ar lielāko maigumu un savu perējumu mīl neparasti. Par visiem citiem dzīvniekiem pērkonkaza, stingri ņemot neliekas ne zinis, izņemot tos, kas viņai var būt bīstami.

Viņa pārtiek no kukaiņiem, tārpiem, maziem gliemjiem1, plān- vākaiņiem gliemežiem. Arī viņa medī tos tikai pa krēslu un naktī; vismaz šinī laikā viņa klīst no vienas vietas uz otru un ierodas pie gadījuma arī tur, kur pa dienu nekad nav redzama. Ja barības pa pilnam, viņa ļoti nobarojas.

Noderīgos purvos perē viens pērkonkazu pālis tuvu blakus otrami. Jau ilgi pirms dēšanas sākas šā putna mīlas rotaļas, kas tiešām ir apbrīnojamas.

«Tēviņš paceļas no savas vietas gaisā zibeņātrumā un sākumā slīpi," raksta Naumanis par šīm spēlēm, „pēc tam uzvijas padebešos pa lielu spirāli un labā laikā pie tam tik augstu, ka tikai laba acs var izšķirt, ka tas ir putns. Šādā augstumā viņš nu aplido, spārnus plivinādams, dažus lokus un metas nākošā acumirklī izplestiem un nekustīgiem spārniem lejup, lai pa lielu vertikālu loku paceltos atkal augšup; viņš dara to ar tādu spēku, ka lidspalvu galiņi ietrīcas kā stīgas, un šīm drebošajām, sanošajām un dūcošajām skaņām, kas izklausās kā kazas blējiens, putns var pateikties par savu vārdu. Spraigi savilktiem spārniem viņš no apakšas vienā momentā ir puslokā atkal uzšāvies augšā, aplido plivinādamies atkal dažus lokus, lai uzkrātu spēkus jaunam vertikālam lokam un ar to savienotajai sanēšanai, dūkšanai, blēšanai vai kā nu arī šo skaņu gribētu nosaukt, kas tūliņ uz vietas arī seko. šī akrobātika, blējošo skaņu pavadīta, turpinās bieži ceturtdaļu, ja pat pusstundu no vietas, pie kam jāpiezīmē, ka blējiens pats par sevi neilgst vairāk par divi sekundēm un sākumā atkārtojas ik pēc sešām līdz astoņām sekundēm), vēlāk, kad spēki sāk izsīkt, tas dzirdams pēc sekundēm divdesmit vai divdesmit piecām. Ja skaņas jāatdarina ar balsienu palīdzību, tad izrunājot „dududududududu", cik ātri vien iespējams, dabūsim ko līdzīgu. Tā kā tēviņš šo apbrīnojamo rotaļu uzved nevien rīta un vakara mijkrēšļos, bet ļoti bieži arī dienā, un ja debess ir skaidra, arvien, tad nav nemaz tik grūti saredzēt acīm lidspalvu galiņu trīcēšanu putnam visā spēkj| šaujoties debesu dziļumā un metoties lejā un pārliecināties, ka blējošās skaņas patiešām izdod spārni un nevis rīkle." Tagad putnu pazinēji ir vienis pratis par to, ka skaņas rada aste un ne spārnu gali. Vispār mīlas aizrautība tā iespaido tēviņu, ka viņš nepavisam vairs nav viņš pats — viss biklums ir pazudis, viņš nometas reizēm stipru koku gultnēs un no šejienes tiīcošiem spārniem gan paceļas gaisos, gan nosēstas; tagad viņš piegriež vērību arī citiem savas sugas brāļiem, lai arī ne miermīlīgos nolūkos, kā tas labi saprotams. Gaisā rotaļājas ikviens tēviņš uz savu roku, bet nav nemaz retas arī tās reizes, kad greizsirdība saved divus» kopā, un. tad tiek izkarota diezgan nopietna cīņa.

Smilšu putni jeb liededznieki (Tringinae) ir visumā mazi, samērā slaidi putni; knābis tiem galvas garumā vai vēl garāks, taisns vai liekts un pret galiņu tikko jūtami paplašinās; kājas garas, četriem pirkstiem, augstu virs pēdas gluži kailas, lidspalvas vidēji garas smailas, aste ieapaļa vai iegriezta un viņas spalvas, pateicoties divreizējai spalvu mešanai gadā, ievērojami mainās.

Pundurtārtiņš (Tringa subarquata) ir 19—20 cm garš, 35 cm plats, spārna garums 11 cm, astes 6 cm. Pavasara tērpam gandrīz visa ķermeņa apakšpuse rūzgansarkana, tikai' citam tā gaišāka, citam brūnāka; uz galvas virsdaļas melnīgsnējā pamata rūzganpelēki viļņi, kas ceļas no spalvu apmalēm; kakla mugurpuse rūzganpelēka vai rūzgansarkana, melnām gareniskām svītrām; pārējās ķermeņa augšdaļas, izņemot balti plankumoto tūpli, ogļ- melnas, gaišiem rūzganiem traipiem, gaišām pelnpelēkām vai rūz- gandzeltenām malām.

Šīs sugas tuvākais radinieks ir Alpu smilšuputns (Tringa alpina).

Abu šo smilšuputnu uzstāšanās, daba un izturēšanās ir stipri vienādas. Arī viņi ir pa lielai tiesai jūrmalas putni, bet uzturas labprāt arī seklos un dūņainos stāvošu ūdeņu krastos, kādēļ tiem sekodami, paceļas savu reizi augstu kalnos. Viņi kustas cauru dienu, izņemot pusdienas laiku, ko palaiž guļot. Tipinādami vai pilnā spēkā skriedami, viņi kust gar krastmalu, ikbrīdi apstādamies, lai uzlasītu vienu vai otru mazu dzīvnieciņu. Iztraucēti viņi paceļas ātri un veikli gaisā, tikpat steidzīgi noskrien kādu gabalu un lielu loku apmetuši, nolaižas atpakaļ necik tāļu no vecās vietas. Atrazdamies citu liededznieku sabiedrībā, viņi dara tiem visu ko pakaļ, skrien un laidelējas kopā ar tiem un izved ari paši dažādus lidošanas numurus, sekodami bara vadoņa piemēram. Tas gods, būt par šo mazo putnu barvedi', ļoti bieži piekrīt kādai krastmalas slokai vai kādam- no lielajiem krastbraduļiem, kuriem, kā liekas, tas nemaz nav nepatīkami. Dibinoties uz maniem novērojumiem, es uzdrošinos taisīt slēdzienu, ka šāda veida attiecības pastāv ne-* dēļām ilgi un izbeidzas varbūt tikai atpakaļceļā. Tāda kopā turēšanās reizēm ļoti apgrūtina šo citādi paļāvīgo putnu novērošanu. Drīz vien jāpārliecinās, ka kādas uzmanīgas slokas bailīgums pielipis arī sīkmanīšiem un padara tos beidzot tik biklus1, ka nav viegli tiem tikt tuvāk. Ja nu apvienībā ietilpst tikai smilšu putni vien, tad barveža lomu bieži uzņemas pundurtārtiņš un nu ir daudz biklāks kā parasti. Visvieglāk abas sugas novērot, ja izlicies, ka par viņiem nemaz neinteresējies un ej tāpat vien savā nodabā. Tad var pienākt bariņam klāt uz pāris soļu atstatuma un pēc patikas viņos noskatīties. Viss pūlītis liekas viena sirds un dvēsele, viņi turas cieši kopā, skrien vienmēr visi vienā virzienā un — liekas — arī visi reizē, pastāvīgi ko uzlasīdami; paceļas spārnos, tikko atskan barveža tēviņa mazliet švirkstošais biedinājuma svilpiens un ciešā bariņā, kā kādas neredzamas rokas pabērta pērļu sauja, aiz- zīļo zemu pār ūdeni prom, lai pēc dažiem simts soļiem pagrieztos atpakaļ un, atgriezušies, turpinātu atkal visu pa vecam. No abām šīm sugām daudzi paliek arī pa vasaru ziemas mītnēs, un šai rīcībai nav vēl līdz šim apmierinoša izskaidrojuma.

Mazais smilšu putns jeb trulī tis (Tringa mi- nuta) un viņa radinieki ir vismazākie no visiem sloku putniem. Viņš ir 14 cm garš, 30 cm plats, spārna garums 9 cm, astes — 4 cm. Pavasara tērpā spalvas galvas augšdaļai melnas, rūzganām apmalēm, kakla mugurpusē pelēkas, tumšāku dūmaku, muguras augšgalā ogļmelnas ar platu spilgtu rūzganu maliņu; rīkles spalvas baltas; kakla puses un krūšu augšdaļa gaiširūzganas, smalkiem brūniem plankumiem. Virs acīm velkas iebalta, starp tām un knābi brūna svītra. Acs brūna, taisnais knābis melns, kāja zaļgani melna. Rudenī ķermeņa augšdaļu spalvas ir tumši pelnpelēkas, skaidri saredzamām brūngani melnām kāta svītrām; pakakle, galvas puses un krūšu apakšdaļa rūzganpelēkas, pārējās apakšdaļas baltas.

*

Visievērojamākais no visiem krastbraduļiem ir gugatnis (Machetes pugnax), vienīgais savas ģints p'riekšstāvis. Tēviņam pavasarī liela kāzu apkakle, kas to jo sevišķi izceļ. No mātītes viņš atšķiras vēl ar to, ka par veselu trešdaļu par viņu lielāks. Kāzu uzvalka krāsas un zīmējums var būt bezgala dažāds un sejā tam šai laikā parādās kārpas, kas izzūd tikai rudenī, kopā ar vareno apkakli.^ Nav iespējams viņu tā aprakstīt, lai šis apraksts katrreiz noderētu. Spārnu augšdaļa ir tumši brūnganpelēka; uz melnpelē- kās astes sešām vidējām spalvām melni raibumi; pavēdere balta; pārējās spalvas tik krāsu kā zīmējuma ziņā var būt ļoti dažādas. Garums 29—32 cm, platums ap 64 cm; spārnu garums 19 cm, astes 8 cm.

Gugatņa dzimtene ir Vecās pasaules ziemeļi; atsevišķi idividi ir arī līdz Ziemeļamerikai noklīduši. Ceļojumu laikā šie putni apmeklē nevien visas Eiropas un Āzijas zemes, bet arī visu Āfriku > viņi ir tikuši nošauti tikpat labi Kapzemē kā Senegalē vai Nīlas augštecē. Gugatnis mīl tādus pašus purvainus apgabalus kā ķīvīte un turpat parasti arī piemājo; tomēr viņš nekad neaizklīst tik tālu kā tā.

Pirms perēšanas laika un pēc tā mātīšu un tēviņu izturēšanās viena no otras neatšķiras. Viņu gaita ir daiļa un stalta; iet viņi vairāk soļodami, mazāk tipinādami, lido ļoti ātri, bieži plivinādamies, un viegli un ātri izdara daždažādus pagriezienus. Līdz pašam riesta laikam gugatņi satiek savā starpā teicami, mīl sabiedrību, turas uzticīgi kopā, dažreiz — bet tikai uz īsu laiku — iemaisās arī citu radniecīgu putnu pulkā un rosīgi vien kustas pa kādu zināmu rajonu, noteiktā laikā dienā darbodamies te vienā te otrā vietā. Līdzīgi saviem radiniekiem viņi ir kājās jau priekš gaismas svīšanas un kustas līdz vēlai naktij, mēnesnīcas naktīs pat visu nakti cauri; tā tad guļ un atpūšas daudz ja pa dienasvidu. Rītos un vakaros viņi ir aizņemti ar barības meklēšanu; tā sastāv no visādiem ūdensdzīvnieciņiem, bet nav izslēgti arī sauszemes kukaiņi un tārpi, kā arī daža laba sēkliņa. Indijā, piemēram,_ viņi iztiek gandrīz vienīgi no rīsa, kamēr tur pa ziemu uzturas; Ēģiptē ir tas pats; esmu viņus tur bieži uzgājis risa laukos. Kamēr tie meklē barību, viņi ir ļoti' mierīgi un klusi, daudz ja tad dzirdēsi, viņiem spārnos paceļoties, viņu visai vājo balsi, kas skan kā aizsmacis „kak, kak". Naktij iestājoties, viņi atdzīvojas un tad laidelējas ilgāku laiku bariem vien apkārt, kā domājams, tikai sev par prieku.

Bet izturēšanās pārmainās galīgi, iestājoties riesta laikam. Tēviņi nu plūcas neapnikuši un pie tam nemaz par mātīti vien, bet par visu ko uz pasaules — par mušu, par kukaini, par tārpu, par vietu. Viņi spēkojas, neskatoties uz to, vai mātītes ir tuvumā vai nav, vai viņi ir uz brīvām kājām vai gūstā, vai tikai kopš nedaudzām stundām brīvību zaudējuši, vai gadiem to jau nebauda; viņi cīnās kuru katru brīdi, īsi sakot, katrā gadījumā. Savvaļā viņi mēdz salasīties sevišķās vietās, kas tur, kur šie putni bieži' sastopami, atrodas viena no otras pieci līdz seši simts soļu un ikgadus tiek par jaunu izmeklēta, šīs vietas atšķiras no apkārtnes — bet ne jau cita kā to pēdu dēļ, kas te paliek no pastāvīgās karošanas. Tam nolūkam tiek izmeklēts kāds mazs mitrs, īsu mauru segts paaugstinājums, pusotra līdz divi metrus diametri, ko tad ikdienas vairākkārt apmeklē zināms skaits tēviņu, še ikviens godīgs gu- gatnis sagaida savu pretinieku un kārtīgi izplūcas. Neviens neierodas cīņas laukā, iekams viņam nav vēl izaugušas apkakles spalvas, bet reiz tās dabūjis, neviens nedomā arī iztrūkt un ir katrreiz klāt ar patiešām apbrīnojamu neatlaidību.

Gadās arī, ka cīņas laukā ierodas kāda mātīte. Tā tad tekā cīnītājiem pa vidu, pieņem tādas pat cīņas pozas kā tēviņi, bet nekad nejaucas pašā cīņā un ātri vien aizlaižas. Tad var gadīties, ka kāds no tēviņiem viņu gabaliņu pavada un brītiņu ar to pakavējas, bet drīz vien viņš ir atkal atpakaļ un par dāmu neliekas vairs ne zinis. Nekad divi tēviņi nevajā viens otru laižoties. Cīņu izcīna tikai uz zemes un, kā jau teikts, tam nolūkam izvēlētā vietā; ārpus šīs vietas valda miers.

Kad tuvojas dējamais laiks, tad tās vietas tuvumā, kur vēlāk atradīsies ligzda — šī vieta var būt no cīņas lauka arī tāļu nost — var redzēt vai nu vienu mātīti divu tēviņu pavadībā, vai arī vienu tēviņu vairāku mātīšu sabiedrībā. Ligzda reti kad atrodas tālu no ūdens, visbiežāk uz kāda paaugstinājuma purvā un ir pāris sausiem stiebriņiem un rugājiem izklāts padziļinājums. Dējums sastāv no četrām, retāk trim, ievērojami lielām olām, kuru garuma caurmērs ir ap 40 mm un platuma ap 82 man. Olu olivbrūnais vai iezaļganais pamattonis izraibumots iesarkani brūniem vai melnīgsnējiem plankumiem, kuru resnajā galā vairāk. Mātīte sēd uz olām viena pati septiņpadsmit līdz deviņpadsmit dienas, mīl savu parē- jumu ļoti, un viņas izturēšanās šai laikā ir tāda pat kā citiem sloku putniem; arī mazuļi dzīvo līdzīgi saviem radiniekiem. Tēviņš par pēcnācējiem nerūpējas; viņš cīnās ar pārējiem tēviņiem, kamēr vien dabūjamas mātītes, un izbeidz savas cīņas spēles jūnija beidzamajās dienās. Pēc tam viņš izdzīvojas līdz aizceļošanas laikam pēc sirds patikas visvisādās vietās.

Neviens sloku putns nav vieglāk sagūstams un neviens arī nav vieglāk pie gūsta pieradināms kā gugatnis.

Krastbraduļi (Totaninae), kas sastāda kādu citu apakš- dzimtu, ir caurcaurim slaidāki, mazākām galvām, garākiem knābjiem un garākām kājām kā liededznieki jeb smilšu putni.

No visiem īstajiem krastbraduļiem (Totanus) vispazīstamākais gan ir pļavsvilpis (Totanus calidris). Viņš ir 27 cm garš, 43 cm plats, spārna garums 16 cm, astes 7 cm. Ķermeņa augšdaļas viņam, pelēcīgi brūnā krāsā, galva un kakls izrotāti mazām iegarenām, mugura lielām apaļām, melnām lāsēm, muguras lejgals un virsastes vieta balti, tikai pēdējās spalvām bez tam vēl melnas svītras; fcaklapuses un guzna pelēki iedzeltenas un tāpat kā sāni izraibumotas melniem, brūnu maliņu plankumiem; pārējās apakšdaļas baltas.

Pļavsvilpja perēšanas rajons apņem visu Eiropu, varbūt Islandi un Fereru salas izņemot, visu Mazāziju, Ziemeļ- un Vidusāziju; apceļot viņš apceļo visu pasauli līdz pašami Labās Cerības ragam un Indijai, ieskaitot arī kaimiņu salas.

Lai nu arī rosīgs un nadzīgs diezgan, viņš tomēr netiek citiem krastbraduļiem šai ziņā līdz; tāpat pievilcīguma viņam jūtami mazāk. Soļo tomēr ari viņš žigli un iznesīgi, peld nereti gluži no brīva prāta, lido viegli un ātri un pārošanās laikā pie reizes taisa visādus paņēmienus, gan lielus gabalus nolidodams spārnus nekustinot, gan loku lokiem vīdamies. Viņa labināšanas sauciens ir tīkami skanošs „djaū" vai „djūu", kā to nu labāki varētu izteikt;'biedinājums ir nepatīkams ķērciens, un kāzu dziesma, ko viņš tikai lidojot skandina, ir formels gavilējošs dziedājums un izklausās apmēram pēc balsieniem1 „dlide", dlide, dlide". Nebūdams visai sabiedriga rakstura, viņš briesmu brīžos tomēr dodas brēkdams uz nelaimes vietu, itkā gribēdams palīdzēt ar spēku, ar padomu, vai arī biedināt un tā uzmetas drīz citiem krastmalas putniem par vadoni. Ari viņš ir bikls, bet ne tuvu tik gudrs un uzmanīgs kā citi viņa radinieki. Gan viņš atšķir mednieku no gana, pieaugušu vīrieti no bērna, bet tomēr ir apmānāms un ligzdas tuvumā bieži vien pārgalvīgi liek dzīvību uz spēli.

Savu dienišķo maizīti viņš sameklē gan ūdens malā, gan purvā un brien tālab ūdenī, cik dziļi, vien to viņam viņa garās kājas atvēl; bieži vien gadas, ka kumoss jāizzvejo no padziļas vietas un, lai tiktu tam klāt, visa ķermeņa priekšdaļa jāpabāž zem ūdens; laukos un sausās pļavās viņš dzenas pakaļ arī kukaiņiem.

Kolīdz ieradies, viņš stājas pie sugas turpināšanas darbiem, jo sapārojies parasti jau ceļā. Ligzda, pāris salmiņiem izklāts ie- dobumiņš, parasti neatrodas tāļu no ūdens un, ja vien iespējams, purva vidū, stiebru, grīšļa un zāles biezoknī. Ap aprīļa vidu olas jau sadētas. Mātīte sēd uz olām viena pati un izperē tās četrpadsmit līdz piecpadsmit dienās; pēc tam viņa ved mazos uz vietām, kur zināma droša iztika. Te no sākuma viņa mazajiem noliek medījumu priekšā, māca, rāda un dīda, ko un kā vajaga darīt. Ienaidnieku pamanījusi, viņa bez apdomāšanos liek d_zīvību uz spēli, izmēģinādamās mums jau pazīstamos izlikšanās mākslas paņēmienos un bailīgi kliedzot. Tēviņš, kauču ar brēkšanu ar neskopojas, tomēr pats savu drošību neaizmirst. Apmēram četras nedēļas pēc izšķilšanās jaunie ir iemācījušies jau lidot un drīz pēc tam top patstāvīgi. Pēc tam ātri vien izbeidzas sirsnīgais sakars starp bērniem un vecākiem.

Pļavsvilpim ir daudz jācieš no attiecīgiem plēsējiem, kā zvēriem, tā putniem, bet arī cilvēks, olas laupīdams, nekaitē tam mazāk; bez visa tā viņu vajā arī mednieki un ķērāji, lai gan gaļa nemaz tik garda nav. Sagūstīti šie putni izturas galvenos vilcienos tāpat kā viņu radinieki.

šīs ģints abas mazākās sugas, kas dzīvo Eiropā, ir tumšā un gaišā tilbīte. Pirmā (Totanus ochropus) ir lielākā no abām. Viņas garums ir 26 cm, platums 48 cm, spārna garums 14 cm, astes 4 cm. Galvas un muguras augšgala spalvu krāsa ir tumšbrūna, kas pāriet vizošā eļļas krāsā un nosēta maziem baltiem sānu plankumiem, kas uz galvas savirknējas svītriņās ; kakla, rīkles un guznas baltās, tāpat pakauša iebrūnās krāsas spalvas rotā gareniskas vienmērīgas svītras; spārna apmale vienkrāsaini brūna; virsaste, žods un pārējā apakšdaļa gluži balti.

Gaišā tilbīte (Tofanus glariola) ir jūtamā mazāka par savu radnieci; garums tai 22 cm, platums 43 cm, spārna garums 18 cm, astes 5 cm. Ķermeņa augšdaļas ir iezaļgani melnbrūnas, visas galvas un kakla mugurpuses spalvas tikko jūtami bāltsvītro- tas, muguras spalvām ir gaiša, bālpelēka apmalīte un tās ir pelēk- balti pārslotas; pār kaklu un guznu velkas gareniski šauras tumšas svītras uz bālgana pamata; virsaste, pakrūte un vēders koši balti, lidspalvas melnbrūnas.

Kā Vidus- un Ziemeļeiropa tāpat Vidus- un Ziemeļāzija ir abu šo krastbraduļu perēšanas rajons, izplatīti viņi turpretim vai visā Eiropā, Āzijā un Āfrikā. Novēroti viņi ir Eiropā viscaur. Vācijā gaišā tilbīte parādās aprīlī un maijā, jūlija vidū viņa iesāk jau sirot un augustā un septembrī dodas ceļojumā uz savām ziemas mītnēm, kas sākas jau Eiropas dienvidos, bet izplatās līdz Indijai un Labās Cerības raga kalnu ziemeļu nogāzēm. Pa kādai tilbītei pārziemo arī Vācijā. Abas. sugas mīl dzīvot stipri noslēpušās, vai vismaz izmeklē klusas un mierīgas vietiņas. Kamēr tumšā tilbīte dod priekšroku krūmiem apaugušu upīšu krastiem, gaišā tilbīte mīl nomesties vientuļos, klusos, drūmos mežos, neskatoties uz to, vai tie sastāv no skuju, vai lapu kokiem. Skandināvijā un Sibīrijā es viņu tikai izņēmuma gadījumos esmu atradis, kur citur un ļoti bieži ar lielu baudu noskatījies, kā viņa stāv augstu koku galotnēs vai zaros. Ja piemērotas vietas nav un arī citādi apstākļi neatbilst prasībām, gaišā tilbīte bieži vien apmierinās ar to, kas ir.

Abi šie krastbraduļi ir visai piemīlīgi putni, kustīgi, attīstīti un uzmanīgi, bet bikli varbūt vienīgi tad, ja tiem bijuši slikti piedzīvojumi. Sēdot viņi tur ķermeni1 guļus, bieži šūpojas kā upes svilpis, iet viegli un labi, lido teicamā, droši un izveicīgi šaudās pa koku un krūmu zariem, riesta laikā parāda visus tos pašus lidošanas mākslas paņēmienus, ko pārējie šīs dzimtas locekļi. Viņu balss ir neparasti augsta un skaļa, bet tik tīra un daiļskanīga, ka atsevišķi toņi izklausās gluži kā no labāko dziedātāju 'reģistra ņemti. Tumšās tilbītes labināšanas sauciens ir sidrabskaņš, vairākreiz no vietas atkārtots „dluīdlu", bet gaišās — svilpojošs „gifgif"; pirmā savu maigumu izteic ar īsu augstu „dik, dik", otrā — ar līdzīgu „gik, gik"; pārošanās dziesma tumšai tilbītei ir modulēts, bieži at- kārtots, labināšanas tonis, gaišai tilbītei formela dziesma, kurā reizēm ieskaņās kautkas līdzīgs skaņām «titirle" vai „tilide". Citādi visādi abi putni parāda visas, mums jau pazīstamās, šīs grupas locekļu īpašības.

Tumšā tilbīte savu ligzdu novieto tikpat labi uz zemes, kokā, vecās vāveru, baložu, sīļu un strazdu ligzdās, kā arī koku dobumos līdz desmit metru augstumā, bet tad gan turpat ir ūdens tuvumā. Par gaišo tilbīti, kas pēc maniem novērojumiem vēl vairāk koku putns kā tumšā tilbīte, vajadzētu varēt teikt to pašu. Un tomēr, cik es zinu, noteiktu norādījumu šai jautājumā vēl nav. Tumšās tilbītes vilciņveidīgo olu garuma caurmērs ap 36 mm un platuma — ap 26 mm; gaišais zaļās eļļas'krāsas pamattonis, kas atsit drīz dzeltenu, drīz zaļu, ir izraibumots maziem, no iebrūni pelnpelēkiem, tumšā zaļgani brūnā krāsā pārejošiem, plankumiem, vijumiem un punktiem. Gaišās tilbītes 35 mm caurmēra garuma un 24 mm caurmēra platuma olas ļoti līdzinās tumšās tilbītes olām, tikai plankumi rupjāki. Mazuļi izšķiļas no olām apmēram pēc piecpadsmit dienām. Tikko nožuvuši, viņi atstāj ligzdu un, ja tā atradusies kokā, kā II i n c s (Hintz) izdibinājis, bez kādām grūtībām nolēc no turienes zālē. Viņi ātri izaug savu vecāku rūpīgā gādībā un vadībā un paliek patstāvīgi drīz vien.

Visu citu krastmalas putnu ienaidnieki ir arī abu šo braduļu ienaidnieki. Gūstā viņi izturas un dzīvo tikpat labi kā viņu radinieki.

Beidzamā no apakšdzimtām ir ķikuti (Numeniinae). Tie ir slaidi putni, ļoti garu, sekli liektu knābi, kas pie saknes resnāks un pret galu pamazām sašaurinās, izņemot ragvielas galu, tas savā pārējā daļā mīksts; tievajai, garajai, augsti virs platās pēdas kailajai kājai četri pirksti, kurus savieno peldplēve; aste ir vidēji gara un ieapaļa.

K l u i ķ i s (Numenius arquatus) ir vislielākais no Viduseiro- pas sugām. Viņa garums ir 70—75 cm, platums caurmērā 125 cm, spārna garums 82 cm, astes 12 cm, knābis 18—20 cm garš. Ķermeņa augšdaļu spalvas ir brūnas, gaiši rūzgandzeltenu apmali, muguras lejgals balts, brūniem plankumiem gareniskā virzienā; apakšdaļu spalvas rūzgandzeltenas, brūniem kātiem un gareniska virziena plankumiem, lidspalvas ir melnas, baltām malām un baltplan- kumotas, stūres spalvu baltais pamats melnbrūnām šķērssvītrām. Acs ir tumši brūna, knābis melns, kāja svina pelēka. Jaunajiem knābis ir īss un apakšpuses spalvām bālāki plankumi.

Lietuvainis (Numenius phaeopus) ir par vienu ceturtdaļu mazāks kā kluiķis. Spalvas visumā ir līdzīgas tikko aprakstītā radinieka spalvām, tikai krāsa tām tumšāka; galvas spalvas ir tumšbrūnas, bez plankumiem, bet pa galvas vidu tek gaiša svītra, paslēpenes baltas, melnbrūniem plankumiem un šķērssvītrām; astes spalvas pelēkbaltas, piesaknes pelnpelēkas, ar septiņām vai astoņām tumšām, malā izbālējušām, joslām greznotas. Acs tumšbrūna, knābis melns, kāja svina pelēka.

Nav zemes Eiropā, kurā ķikuti nebūtu novēroti; viņi pei'ē ziemeļos un dienvidus skar sava ceļojuma laikā. Bez tam viņi novēroti arī Āzijas lielākā daļā tādos pašos apstākļos. Savos ceļojumos viņi tikpat kārtīgi izceļo Āfriku, kā Indiju, septembrī ierasdamies un līdz martam palikdami. Arī Āfrikas ziemeļvakaros viņi nav nekāds retums. Vācijā viņi ierodas aprīlī, un caurceļošana velkas līdz maija sākumam, tomēr jūlija beigās viņi ir jau atkal atpakaļ, klaiņo bez mērķa apkārt un septemrbī uzsāk ceļojumu uz ziemas mājokļiem, ja laiks silts, pretējā gadījumā var gadīties, ka tie pārziemo arī tepat ziemeļu platumos, retāk Vācijā, biežāk Lielbritānijā vai uz Fereru salām.

Pa perēšanas laiku lietuvainis apdzīvo tikai tālo ziemeļu tundras, bet ceļo tikpat tāļu, kā viņa radinieki, kādēļ ir apzīmējams, tāpat kā tie, par visas pasaules pilsoni.

Pēs sava dzīves veida dažādās sugas ir tik līdzīgas, ka pietiks, ja es aprobežošos ar kluiķa dzīves veida attēlošanu. Starp visām slokām viņš vismazāk piegriež vērību savas dzīves vietas izvēlei. Viņš jūtas labi katrā vietā, tā jūras piekrastēs, kā dažādos cietzemes ūdeņos, tā līdzenumos, kā (kalnājos. Viņš laižas no ūdens uz sauszemi, no tās uz lauku vai pļavu, no šejienes atkal atpakaļ uz ūdeni, kā vien viņam patīkas. Tas dalās vienā novadā pa laikam ar ķikutu, pa laikam ar resnkāji. Viņu sastop visur, bet nekur tieši kārtēji. Savos ceļojumos, kurus viņš izdara tikpat labi dienā, kā naktī, tas ietur gan kopējos putnu ceļus, bet atstāj upes un strautus jūdzēm tālu, pārlido arī bez apdomāšanās vidēji augstus kalnājus. Kā pie mums, tāpat tas dzīvo ari savā ziemas patversmē. Viņš pieder pie kārtējām parādībām pie jūras; bet viņš ķer arī kopā ar ibisiem stepēs sienāžus, vai arī meklē savu barību Nubijā pa Nīlas klinšainajiem krastiem.

Es esmu novērojis kluiķi viņa perēšanas vietās Lapzemē un Sibirijā, pie Baltās un Zilās Nīlas, Ēģiptē, Grieķijā, Spānijā un Vācijā, nākdams ar viņu visdažādākās attiecībās un iepazīdamies ar to pie visādiem apstākļiem. Arvien viņš parādās bikls un uzmanīgs, neuzticīgs un bailīgs. Būdams sabiedrisks, tāpat kā •daudzas citas slokas, viņš labprāt rada mazu sabiedrību un tā modrības dēļ bieži salasās ap viņu daudzums mazāk gudro jūras putnu; bet viņš ielaižas ar šiem sīkmaņiem tikai tīk tāļu, cik tas viņam pašam izliekas par labu. Kluiķis seko savas sugas putnu pielabināšanas balsij, vismaz viņš at'bild uz to; citām balsīm tas nepiegriež vērību, pret pārējiem dzīvniekiem viņš izturas vai nu vienaldzīgi, vai arī tie viņam iedveš neuzticību un bailes. No cilvēka viņš izvairās katros apstākļos, pat perēšanas vietās, kaut gan šeit viņš parādās daudz mazāk bikls, kā citur; pie dienvidus jūrām viņš ir taisni nepanesams, jo medniekiem viņš ir vēl kaitīgāks brīdinātājs, nekā kura katra ķīvīte, jo tas laižas lapās ne tikai tad, kad viņam briesmas ir jau tuvu, bet katros apstākļos, tiklīdz viņam arī jau no tālienes kas aizdomīgs izliekas. Pie tam viņš atšķir ļoti pareizi bīstamus cilvēkus no nebīstamiem; ļauj tuvoties ganam vai zemniekam, bet bēg no katra kaut cik svešāda cilvēka. Mānam melnajam kalpam izdevās kluiķus nonāvēt daudz biežāk, nekā man, kaut gan es pieliku vislielākās pūles viltīgo radījumu pārspēt viņa viltībā.

Izturēšanās, iešana, lidojums un balss ir atzīmējami kluiķim kā labākie no visām slokām. Viņš iet lieliem soļiem, bet viegli un graciozi «pieklājīgi", kā Naumanis saka; ja viņš grib ātri uz priekšu tikt, tas divkāršo soļus nevis skaitā, bet garumā, bradā bieži līdz pavēderei ūdenī un peld īsti labi un brīvi. Viņa lidojums gan nav sevišķi ātrs, bet pastāvīgs, kārtīgs, izveicīgs un dažādu pagriezienu spējīgs. Pirms nolaišanās viņš mēdz kādu laiku lidināties gaisā; ja tas grib nolaisties no ievērojama augstuma zemē, tad viņš ievelk spārnus un drāžas kā krītošs akmens žvingstēdams lejup, noturēdamies tikai ar dažiem spārnu sitieniem gaisā, tad spārnu izpletiens vēl īstā laikā, daži pašūpojieni — un tas nosēžas uz zemes. Kluiķa balss sastāv no noapaļotiem, pilniem skaņu bagātiem toņiem, kurus varētu izteikt ar balsienu „tei, tei" un „tleid, tleid". Sai-unas balss skan kā „tvi, tvi"; baiļu sauciens ir ķērcošs „krē" vai „krī". Vislabākā ir viņa īsā dziesma, ko tas dzied pa pārošanās laiku; tā sastāv tomēr no parastajiem pielabināšanas saucieniem.

Atsevišķos Ziemeļvācijas novados kluiķis jau apmetas uz perēšanu; bet īstenībā tas perē ziemeļu zemēs un šeit, cik novērots, sevišķi tundrās. Kluiķis ir sastopams arī Lapzemē apmēram tanī pašā laikā, kā pie mums un drīz pēc savas ierašanās stājas pie vairošanās. Tēviņa pārošanās sauciens atskan katrā dienas laikā, bet viisdaudzkārtīgāk klusās pusnakts stundās, un mātīte meklē piemērotu uzkalniņu sūnās, kur taisīt savu ligzdu. Pēdējā nav nekas cits, kā iedobums sūnās vai grīslī, kā man likās, tas bija itkā iespiests un izapaļots, bet ne izkašņāts. Dažās šinīs ligzdās es atradu trūcīgu paklāju no sanestām augu vielām; citās šim nolūkam bija izlietotas pašas sūnas. Mātīte dēj četras olas, kuras ir lielākas nekā pīlēm, apmēram 66 milimetrus garas, 64 mm resnumā, bumbiera vai vilciņa veidā, ne visai gludu čaumalu, bez spīduma, netīri eļļas zaļas; vairāk vai mazāk dzelteni vai brūni rotātais pamats zīmēts tumšpelēkiem apakšplankumiera un punktiem, zaļgani melnbrūniem virsplankumiem, svītrām un izrotājumiem. Abi putni, kā liekas, perē pārmaiņus, vismaz izrāda karstu mīlestību uz perējumu un nebaidās ielaisties draudošās nopietnās briesmās. Jaunos putnus izvadā, cik drīz vien iespējams, uz vietām, kas apaugušas ar lielāku zāli.

Pieauguša putna barību sastāda dažādu sugu kukaiņi visos dzīves apstākļos, tārpi, gliemeži, vēžveidīgie, ari zivtiņas vai abinieki un pēdīgi dažādas augu vielas, bet sevišķi ogas; mazuļi ēd tikai kukaiņus un tālos ziemeļos vienīgi odus un viņu kāpurus. Gūstā kluiķis izturas labi, ir rāms, ātri pierod pie parastās barības, pie sava kopēja, kā arī citiem dzīvniekiem, ar kuriem to kopā tur.

Ibisi. Flamingo. Stārķi. Gārņi. Dzērves. Ralles. ūdensvistas

Ibisu putni (Ibidae) ir vidēji lieli, patīkami veidoti un pa visu zemes lodi izplatīti gārņu putni ar diezgan mīkstu, tikai pašā galotnē cietu knābi, kuram ir divi veidi un kura raksturīgā iezīme ir no nāsīm līdz knābja galotnei ejoša rieva; šo putnu kājas ir vidēji augstas, to priekšējie pirksti ir savienoti ar īsu peld- plēvi, spārni diezgan asi, taisni nogriezta aste un bagātīgs spalvojums. Ibisu putni sadalās divās pilnīgi norobežotās apakšdzimtās. Pie pirmās apakšdzimtas pieder ibisi (Ibidinae) šaurākā nozīmē.

Gudrā faraonu tauta Nīlas upi atzina par visas dzīvības nesēju un uzturētāju; tādēļ arī ibisi, kuri Ēģiptes zemēs parādījās reizē ar upes uzplūdumu, ieguva lielu ievērību un godu. šos putnus turēja par svētiem un rūpējās par to, lai viņu nīcīgās miesas pasargātu no satrūdēšanas un tās uzglabātu gadu tūkstošiem. Kādā Sakharas piramidē atrada tūkstošiem urnās ieslēgtu vai arī kamerās slāņiem sakrautu ibisu mūmiju.

Ibisu jeb svēto ibisu (Ibis aethiopica) uzskata par līdzīga nosaukuma ģints (Ibis) priekšstāvi, kura raksturīgās iezīmes ir spēcīgs knābis, vecumā kaila galva un kakls, un galos pāršķeltās plecu spalvas. Spalvu ģērbs ir balts, zem spārniem iedzeltens; astes gals un plecu spalvas ir zilgani melnas. Acs ir karmin- sarkana, knābis melns, kāja melni brūna. Veco putnu ķermeņa garums ir 75 cm, platums 130 cm, spārna garums 35 cm un astes garums 16 cm.

Uzkrītoši ii' tas, ka ibisi Ēģipti vairs neapmeklē, mazākais to nedara kārtīgi un perē te tikai izņēmuma gadījumos. Kā pārplūstošās Nīlas sūtnis un vēstnesis ibiss sastopams tikai Dienvidnubijā. Lejup no Mucherefas pilsētas (uz 18. ziemeļa platuma grāda) es neesmu nevienu no tiem vairs novērojis; bet jau pie Hartumas daži pāri perē, un tālāk uz dienvidiem tā jau ir parasta parādība. Sudānā ibisi parādās ar lietus laikmeta iestāšanos, tā tad jūlija vidū vai beigās, te perē un ar saviem mazuļiem atkal pazūd pēc trim vai četriem mēnešiem, bet liekas, tālu neaiziet, varbūt tikai klejo. Tūliņ pēc ierašanās šinī apgabalā viņi dodas uz savām ārkārtīgi rūpīgi izmeklētām perēšanas vietām. No šejienes viņi uzsāk īsākus vai garākus lidojumus, meklējot barību. Viņus redz pa pāriem vai sabiedrībās pa stepi skraidājam apkārt un ķeram sienāžus, tos redz arī pie upju krastiem vai lietus dīķiem un ļoti bieži arī sabiedrībā ai~ maziem govju gārņiem starp ganāmpulkiem; viņi nebēdā par ganiem, kā arī vispār par iedzimtiem, pret kuriem tie neizrāda ņe mazāko baiļu. Ibisu izturēšanās ir cienības pilna, gājiens vienmērīgs un tikai soļojošs, bet nekad ne skrejošs, lidojiens ļoti viegls un skaists, veco putnu balss vājš „krā" vai „gā".

Ir ticams, ka ibisi ēd mazas čūskas, es tomēr turos pie ieskata, ka ar lielākām un bīstamākām tie neielaižas. Lietus laikmetā viņu barību sastāda, ja ne vienīgi, tad galvenā kārtā, kukaiņi. Nogalināto putnu kuņģos mēs atradām sienāžus un dažādu sugu vaboles, sevišķi mēslu vaboles; pie sagūstītiem putniem mēs novērojām, ka mazus abiniekus tie nenicina, bet sevišķi cienī kukaiņus. Hart- manis saka, ka ibisi ēdot arī mazus saldūdeņa mīkstmiešus. Cik neveikls knābis arī neizliekas, putns tomēr to prot ļoti veikli lietot. Ar pašu knābja galotnīti viņš paņem no zemes vismazākos kukainīšus un parkšķinādams, ar lielu veiklību nobrauka no zālēm tur sēdošos kukainīšus.

,,Nav jocīgāka skata," saka H art manīs, „kā kad ibiss ķep sienāžus. Braduļputns stiepj sirpjveidīgo knābi uz mierīgi sēdošiem taisnspārniem; ja tie briesmas laikā pamanījuši, lec prom, tad lec pakaļ ari draugs ibiss, bet augstās zāles dēļ nereti ir diezgan neveikls, tomēr tas neatlaižas, un kad beidzot vienu vai otru kukainīti ir noķēris, tad to sasmalcina un tūliņ norij."

Jauniem ibisiem, kurus mēs barojām, vispirms bāzām mutē jēlas gaļas gabaliņus; šo barību viņi ēda ļoti labprāt. Par savu izsalkumu viņi ziņoja ar dīvainu kliedzienu, kuru var atdarināt tikpat labi „cik, cik, cik", kā ari „tirr, tirr, tirr" skaņām;, kratīja arī galvu un kaklu un spēcīgi sita ar spārniem itin kā ar nodomu piedot saviem kliedzieniem lielāku svaru. Jau pēc dažām dienām viņi ņēma barību no rokas un jau pēc pirmās nedēļas ēda gandrīz visu baudāmo. Maizi, ko mēs viņiem pasniedzām, tie vienmēr nesa uz Ūdeni, no kurienes tie ņēma barību vislabprātīgāk, to, līdzīgi pīlēm, ar knābi izokšķerēdami'. Tāpat tie pārmeklēja vismazākās spraudziņas un visus caurumus, ar knābja galu veikli saķēra tur paslēpušos dzīvnieciņus, uzmeta tos gaisā un droši tos atkal saķēra. Sienāži bija viņu mīļākā barība.

Ļoti ticams, ka seno ēģiptiešu laikos svētie putni vairojās pus- gūsta stāvoklī; pie labas kopšanas vēl šo baltu dienu tie nereti vairojas mūsu zvēru dārzos.

Sudānā ibisus nevajā, lai gan viņu gardā gaļa medības labi atmaksātu. Tomēr pie gadījuma saķertu ibisu iedzimtie labprāt neēd un bez tam brīvie nēģeri tam nolaupa sašķeltās spalvas,, jo dažu cilšu kareivjiem' tās ir visiemīļotākā galvas rota.

Ibiss (Ibis aethiopica)

Pēc Reiehenova un Gadova izsmeļošiem pētījumiem f l a m i n g o (Phaenicopteridae), kuri sastāda atsevišķu dzimtu, ir jāievieto te. Flamingo ķermenis ir slaids, kakls ļoti garš, galva liela, knābis drusku garāks, nekā galva. Kājas ir neparasti garas un tievas, no sāniem saspiestas, augstu virs papēža locītavas kailas, to trīs priekšējie pirksti ir diezgan īsi un savienoti ar diezgan labi attīstītu, lai arī sekli izgrieztu peldplēvi; ieliektais, pie vienas sugas pat reducētais pakaļējais pirksts ir īss un vājš. > Spārni ir vidēji gari, no 12 spalvām sastāvošā aste īsa, sīkās spalvas ir biezas un cietas un raksturīgas ar savu lielo mīkstumu un sevišķo krāsu skaistumu.

Flamingo (Phoenicopterus roseus) ir baltā krāsā ar ārkārtīgu maigu un skaistu rožu sarkanu sarmojumu, viņa spārna augšgals ir karmīnsarkans; spārni ir melni. Acis ir dzeltenas, acu gredzens karmīnsarkans, knābis pie pamata rožu sarkans, galotnē melns, kājas karmīnsarkanas. Ķermeņa garums 120 cm, platums 160—170 cm, spārna garums 39 cm, astes garums 12 cm. Mātīte ir ievērojami mazāka.

Zemes ap Vidusjūru un Melno jūru ir flamingo dzimtene. No šejienes tas izplatās uz dienvidiem Sarkanās jūras ziemeļpusē un no otras puses līdz Zaļā Raga salām. Tāpat tas diezgan regulāri ir sastopams pie lieliem ezeriem Vidusāzijā un Dienvidāzijā gar jūras krastiem. Uzkrītoša ir viņa ierobežošanās zināmos apgabalos. Jau dažas reizes tas ir atlidojis no Vidusjūras līdz Vācijai. Stingri ņemot Dienvideiropa ir viņu izplatības apgabala ziemeļu robeža, bet Ziemeļafrika un Vidusāzija īstie uzturēšanās apgabali. Jūrmalas ezeri ar sāļu un pussāļu ūdeni ir uzturēšanās vietas, kuras flamingo visvairāk ciena. Pie īsti saldiem ūdeņiem viņš tikai ie- maldas, te uzturās tikai īsu laiku un tad atkal nozūd. Turpretim viņu bieži redz pat jūrā, protams tikai seklās vietās, 'kuras tam atļauj parastā kārtā kustēties. Flamingo pieskaita pie klejotāju putniem, bet liekas tas klejo tik noteikti, ka varbūt var jau runāt par ceļojumiem'.

Kas, tāpat kā es, ir redzējis tūkstošiem flamingo kopā, tas pievienosies to pārējo novērotāju sajūsmai, kuriem ir bijusi tā laime, šo lielisko skatu baudīt. „Kad rītos skatās no Kagliari pret ezeriem," ziņo vecais C e 11 i, „tad liekas, ka tos apņem sarkanu ķieģeļu aizsprosto jums vai arī kā liels daudzums sarkanu lapu peld virs tiem. Bet tie ir flamingo, kas tur rindā stāv un izsauc šo maldīšanos ar saviem rožu sārtiem spārniem. Ar skaistākām krāsām negreznojas pat rīta dieviete, krāšņāki nebija pat pāvesta rožu dārzi-, kā tas krāšņums, ko flamingo nes uz saviem spārniem. Tas ir dzīvi degošs rozes sārtums, tikko uzplaukušas rozes sarkanums. Grieķi ir devuši putniem nosaukumu pēc šīs spārnu segspalvas krāsas, romieši šo nosaukumu ir piepaturējuši, arī frančiem nekas cits nav bijis prātā, kā degošie sarkanie spārni, kad tie mūsu putniem ir devuši nosaukumu „flamant"." Pirmais iespaids, ko flamingo uz mani atstāja, paliks neizdzēšams. Es skatījos pār plašo Menzalē ezeru uz tūkstošiem un atkal tūkstošiem putnu, burtiski uz simtiem tūkstošiem putnu». Skats tomēr kā piekalts palika pie garās, brīnišķās neaprakstāmi greznās ugunslīnijas. Saules gaisma rotājās ar šiem apžilbinoši baltiem un rožu sārtiem dzīvniekiem un šīs lieliskās krāsas tapa dzīvas. No kautikā izbiedētā masa pacēlās; no chaotiskā mudžekļa dzīvās rozes sakārtojās garā, varenā dzērvju kāsī un tagad uguns līnija devās uz zilām1 debesīm. Tas bija aizgrābjošs skats! Palēnam putni atkal nolaidās zemē un no jauna sastājās vecā kārtībā, tā kā mums likās, ka mēs redzam veselu putnu korpusu. Tālskats rāda, ka vārda stingrā nozīmē flamingo nestāv vienā līnijā, bet par gabalu viens no otia; skatoties no lielāka attāluma, viņi izskatās kā labi iekārtots karaspēks. Singalēzieši savus flamingo sauc par ,,angļu kareivjiem", dienvidamerikāņi taisni par kareivjiem; Humboldts mums atstāsta, ka kādu dienu Angosturas iedzīvotāja, drīzi pēc pilsētas nodibināšanās, ļoti iztrūkušies, kad no dienvidiem parādījušies gārņi un «kareivju putni". Iedzīvotāji domājuši, ka tiem draud indiāņu uzbrukums, un lai gan daži cilvēki bijuši ar šo acu apmānīšanu pazīstami un šo parādību izskaidrojuši, tomēr pilnīgi nevarējuši tautu apmierināt, līdz kamēr putni pacēlušies gaisā un aizlaidušies uz Orinotko izteku.

Atsevišķus flamingo redz reti, pirms pārošanās sākuma pat nekad. Tos vienmēr redz masām1, kuras medī vienā un tanī pašā vietā, un viņu īstos dzimtenes apgabalos tos redz baros, kuros ir simtiem un tūkstošiem īpatņu. Tādas sabiedrības bailīgi izvairās tuvoties vietām, kuras tam var tapt bīstamas. Flamingo zvejo brīvos ūdeņos, kur tie var redzēt uz visām1 pusēm vai arī paslēpties niedrājos. No laivas, kupa tiem tuvojas, tie bēg jau par lielu gabalu; vispār viņi laidās no visa kā sveša un tādēļ taisni nav viegli, tos savvaļas dzīvē novērot. Viņus redz diendienā, bet par viņu dzīves veidu nav pilnīgas skaidrības, jo tikai ar laba tālskata palīdzību ir iespējams tos novērot. Parasti viņi stāv līdz papēža locītavai ūdenī; retāk tie uzkāpj uz kāpām vai smilšu salām, vismazāk uz tādām, kuras ir apaugušas. Ūdenī, kā arī uz sauszemes flamingo pieņem visdīvainākos stāvokļus. Garo kaklu tas īpatnēji sarežģī, vai, kā mans brālis zīmīgi izsakās, samezglo un novieto virs krūtīm, tad galvu tas saliec virs muguras un paslēpj zem spārnu plecu spalvām. Uz vienas kājas parasti atbalstās ķermeņa smagums, bet otru tas tur izstieptu uz sāniem vai atpakaļ, vai arī saliektu un pievilktu pie vēdera, šādā stāvoklī flamingo mēdz gulēt; tas ir viņam īpatnējs. Citā stāvoklī, kufu putns pieņem būdams pilnīgi nomodā, tas kaklu saliec, līdzīgi gārņiem, burta S veidā, tā kā galva novietojas cieši pār skaustu. Tikai kad flamingo izbiedē vai citādi kā uzbudina, tas paceļ galvu tīk augstu, cik to garais kakls atļauj un uz dažiem acumirkļiem1 pieņem to stāvokli, kurš ir sevišķi iecienīts pie šo putnu izbāšanas. Tikpat dīvaini kā miera stāvoklī, tas izturās arī tad, kad ir nodarbināts- ar barības uzņemšanu. Zivis meklēdams tas bradā pa ūdeni- un savu garo kaklu noliec tik zemu-, ka galva un kājas atrodas uz viena līmeņa, citiem vārdiem, knābis un pat virsknābja daļa ir iemērkti ūdenī, šādā kārtā tas pārmeklē ūdens dibenu, pie tam maziem solīšiem kustas uz priekšu un atpakaļ, un zem attiecīgām mēles kustībām te knābi atver, te aizver. Pateicoties mēles smalkai jušanai, viss, kas sasniedz knābi, tiek pārbaudīts, un barībai noderīgais atšķirts no nederīgā, vai, labāk sakot, atsijāts. Kājām tipinādams, tas mazos ūdens dzīvnieciņus, no kuriem pārtiek, sajauc un sakustina.

Gājiens līdzinās augstkājaino braduļputnu gājiena kustībām, tomēr nav pilnīgi līdzīgs. Katrs stārķis, katra dzērve un gārnis iet citādi nekā flamingo, tomēr pirmo un otrā atšķirības kustībās ir grūti vārdiem izteikt; augstākais var teikt, ka flamingo soļi ir lēnāki, nevienādāki un ļodzīgāki nekā visu īsto braduļu soļi; tam galvenais pamats ir flamingo kāju garums. Pirms pacelšanās gaisā putns nereti kustas virs ūdens virsmas pa pusei lidodams, pa pusei skriedams, lai gan ne ar tādu gatavību kā vētras putns, tomēr tikpat veikli kā ūdens vista vai pīles. Dziļos ūdeņos tas peld, kā liekas, bez piespiešanās. Lidojiens, kuru mēdz ievadīt skrejot pār ūdeni, pēc tam, kad putns jau ir. pacēlies, liekas, ir viegls. Diezgan ātrie spārnu sitieni rada troksni, kādu mēs esam paraduši dzirdēt pie zosu un pīļu laišanās; daži ziņotāji salīdzina skaņu, kuru saceļ piepeši izbiedēta flamingo sabiedrība, ar tāļu pērkoni. Arī tas, kurš nav ievingrinājies, vai iesācējs, ja es tā drīkstētu izteikties, nevar nepazīt lidojoša flamingo. Pretēji citiem garkakļiem šis putns, sevišķi lidojot, izstiepj taisni uz priekšu ne tikai garās kājas, bet arī garo kaklu un tādēļ izskatās uzkrītoši garš un tievs. Stāvam gandrīz vidū ir novietoti šauri spārni, un tā lidojošs flamingo izskatās pēc krusta. Lielāks skaits flamingo, dodoties garākos ceļojumos, mēdz kārtoties, tāpat kā dzērves, rindā vai kāsī, kura abi zari mainās visu ceļojuma laiku, jo priekšējo pastāvīgi apmaina viens putns pēc otra. No lielākiem augstumiem flamingo nolaižas plaši izplestās spirāl- līnijās; īsi pirms nolaišanās tie slīd vēl kādu laiku virs ūdens, gluži kā pirms pacelšanās gaisā, līdz tie savas kustības ir tik tālu samazinājuši, lai varētu mierīgi apstāties.

Flamingo pārtiek no maziem ūdensdzīvnieciņiem, sevišķi no vienvāku gliemežiem, dažādu sugu tārpiem, vēzīšiem, mazām zivtiņām un zināmām augu vielām. Gūstā tos ilgāku laiku var barot ar izvārītu risu, izmiekšķētiem kviešu un miežu graudiem, izmērcētu maizi un ūdens ziediem, tomēr tiem vajadzīgs, lai labi justos, arī dzīvnieku vielu piejaukums. Pie šādi maisītas barības tie iztur gūstā ilgus gadus. Te būtu vēl jāpiebilst, ka flamingo spalvas zaudē savu maigo rožu sārtumu, ja tos ilgāku laiku baro tikai ar augu barību, turpretim tie atgūst skaisto krāsu pilnīgi, ja tiem dod jauktu barību, kura pēc iespējas atbilst viņu savvaļas dzīves barībai.

Flamingo novieto savas ligzdas tieši pašā ūdenī uz sausākām vietām, turpretim, pēc arabu apgalvojuma, uz līdzenām, ļoti1 zemiem, bieziem krūmiem noaugušām salām. Pirmā gadījumā ligzda ir konusveidīga dūņu kaudze, kuru putns sakašņā kopā kājām; domājams, ka ūdens augi un citas līdzīgas vielas šo materiālu sabiezina, tā kā var uzcelt tik augstu kaudzi, ka ligzdas dobums atrodas pusmetru pār ūdens virsmu; pēdējā gadījumā ligzda ir sekls pašā zemē izkašņāts iedobums, kurā, kā man arabi stāstīja, atrodas tikai nabadzīgs niedru un to lapu paklājs. Parastais olu skaits ir divas; tomēr var gadīties, ka vienā ligzdā atrod arī trīs olas. Tās ir ļoti izstieptas, pa lielākai daļai nelīdzeniem galiem, apklātas mīkstu, krītainu un līdzenu čaulu un izskatās kaļķu baltas. Putns, bez šaubām, perē, ja kopā savilktām kājām nosēstas uz ligzdas; tomēr var notikt, ka dažreiz tas vienu kāju atstiepj atpakaļ un tā karājas pār ligzdas malu. Perēšana ilgst 30—32 dienas, un mātīte ielūdz tēviņu uz maiņu ar sikaļu kliedzienu. Mazuļus tūliņ pēc izšķilšanās ved Ūdenī, te tie peld no pirmās dzīves dienas un drīzi spēj ari ļoti labi skriet, bet lidotspēju iemanto tikai pēc vairākiem mēnešiem.

Flamingo medības prasa ārkārtīgu uzmanību. Dienā bailīgo radījumu bars nepielaiž sev mednieku šāviena tuvumā; barību meklējot, vienmēr vairāki vecāki putni palielie sargu vietās un brīdina sabiedrību, ja tuvojas briesmas. Naktī tos ir vieglāk pārsteigt. Salvadori apgalvo, ka tad nav grūti tos nošaut skrotīm, un arabi man stāstīja, ka tos varot nomedīt vēl vienkāršāk. Nakti starp divām laivām izstiepjot parastos zivju tīklus un ar burām braucot flamingo barā; izbiedētie putni paceļoties, sapinoties tīklā un tad cilvēki tos saķerot, šādā kārtā no vienas sabiedrības dažreiz iegūstot 50 un vēl vairāk putnu. Ziemeļēģiptes pilsētu tirgos šie skaistie putni bieži ir atrodami dučiem, jo to cepetis tiek ļoti cienīts. Vecie autori stāsta, ka romieši augsti vērtējuši flamingo gaļu, bet sevišķi mēli un smadzenes un no pēdējām cēluši galdā veselas bļodas. Es nogaršoju gaļu un pat mēli, abas bija ļoti garšīgas, bet mēle bija tiešām lieliska.

Stārķi (Ciconidae) ir samērā neveikli veidoti purva putni: resniem knābjiem, augstām kājām, bet īsiem pirkstiem. To knābis ir garš, taisns, izstiepti konusa vai ķīļveidīgs, pie dažiem putniem paliekts drusku uz augšu, pie citiem vidū atvērts, pret galu no sāniem saspiests, kājas garas, stipras, tāļu virspus papēža locītavām bez spalvām, īspirkstainās kājas apbalvotas resniem nagiem un starp priekšpirkstiem ir mazas peldplēves, spārni lieli, gari un plati, īsā aste noapaļota.

Starp stārķiem, protams, kā pirmais jāmin māju stārķis (Ciconia alba). Tā spalvojums, atskaitot melnās lidspalvas un garākas segspalvas, ir netīri baltā krāsā, acis brūnas, knābis lakas sarkans, kājas asinssarkanas, kailais laukums ap acīm pelēki melns. Ķermeņa garums ir 110 cm, platums 224 cm, spārna garums 68 cm, astes garums 26 cm. Mātīte ir mazāka.

Atskaitot augstu ziemeļos novietotos apgabalus, stārķu netrūkst nevienā Eiropas daļā, lai gan, droši vien, tie ne visur vairojas. Starp citām zemēm stārķi apmeklē arī Angliju, kur tie agrāk ir bijuši bieži sastopami, mūsdienās turpretim jau reti, tāpat vairāk vai mazāk tie ir izvilkušies arī no Grieķijas, jo Morejas iedzīvotāji Turcijas svēto putnu ir pilnīgi aizbaidījuši. Arī Spānijā stārķis pieder dažās tam viscaur atbilstošās zemes daļās pie rietumiem. Bez tam stārķis ir sastopams Dienvidkrievijā un visapkārt Kaspijas un Melnai jūrām, Sirijā, Palestīnā, Persijā, Oksus zemēs (Turkesta- nā) un Japānā, kā arī no otras puses Atlaszemēs un uz Kanarijas salām.

Kad sevišķi laimējas, tad var novērot mīļā jumta viesa atnākšanu un redzēt, kā pāris, kas pagājušo gadu kādā sētā ir mājojis, piepeši no neizmērojama augstuma spirāliskā līnijā laižas uz jumta čokuru un no pirmā acumirkļa jūtās tik mājīgi, it kā tas nemaz nebūtu ceļojis. Tūliņ pēc ierašanās stārķis uzsāk savus parastos darbus. Viņš laižas no ligzdas, kas ir tiešām viņa īstā māja, uz laukiem un pļavām, purviem un muklājiem un te medī, pusdienas stundās parasti atgriežas atpakaļ, pēcpusdienas stundās izlido otrreiz un pirms saules rieta atgriežas mājās, tarkšķina un beidzot iet gulēt. Tā tas dzīvo, līdz kamēr iestājas vairošanās laiks, un nu rūpes par pēcnācējiem ienes zināmas pārmaiņas viņu parastajā dzīves veidā.

Stārķa izturēšanās mums izliekas cienības pilna. Viņa gājiens ir lēns un noteikts, lidojiens, kuru tas ievada dažiem lēcieniem, ir samērā lēns, bet tomēr viegls un skaists un sevišķi raksturīgs ar savām spirāliskām līnijām. Stāvot tas mēdz kaklu drusku ievilkt un knābja galotni pagriezt uz leju. Tā saprāts ir neparasti attīstīts. „Viņš prot," saka N a u m a n i s, «piemēroties laikam un cilvēkiem, šinī ziņā tas pārspēj gandrīz visus pārējos putnus un nevienu acumirkli nešaubas par to, kā cilvēki vienā vai otrā vietā ir pret to noskaņoti. Tas ļoti ātri ievēro, kur to cieš vai labi ieredz. Drīzi tas iemācās savus labvēļus pazīt un vispār atšķirt no nelabvēlīgām un bīstamām personām. Viņš zina, vai to mīl un labprāt redz, vai arī to tikai vienaldzīgi aplūko; tad viņš uzmanīgi novēro. Tāļu no ligzdas stārķis ir tikpat bikls, kā visi viņa radinieki. Stārķis ļoti labi pazīst zemniekus, ganus un bērnus kā nekaitīgus cilvēkus, tomēr no viņu tuvošanās izvairās un nelaižas medniekam, kas to grib nogalināt, pienākt šāviena tuvumā."

Parasti stārķi uzlūko kā nekaitīgu un labsirdīgu putnu; šo īpašību tomēr pilnā mērā tam trūkst. „Viņa barošanās veids," saka Naumanis, ,.padara slepkavību par ieradumu, un tas ar laiku var sāikt uzbrukt pat sev līdzīgiem. Ir piemēri, kur stārķi no citurienes atnākdami uzbrūk ligzdām ar mazuļiem un neskatoties uz viņu vecāku izmisušo pretīmturēšanos, tomēr mazuļus nonāvē; to dažos apgabalos ir vairāki stārķi darījuši." Saniknotie pieradinātie stārķi zināmos apstākļos uzbrūk savam pretiniekam; aizšauti tie drošsirdīgi aizstāvas un cērt ar knābi līdz pēdējam elpas vilcienam, un tā kā šie cirtieni bieži ir mērķēti acīs, tad tie cilvēkiem un medību suņiem bieži ir bīstami. Kad stārķi iedegas greizsirdībā, tad tie cīnās uz dzīvību un nāvi un vispār maziem dzīvniekiem ir vienmēr bīstami.

Stārķis (Ciconia alba)

Vienīgā balss skaņa, kuru stārķis izdod, ir aizsmakuse neaprakstāma šņākšana. To dzird reti, visbiežāk vēl no pieradinātiem putniem. Parasti tas savas jūtas izsaka tarkšķinādams ar knābi, un ar šo dīvaino rīku tas prot mākslinieciski rīkoties; viņš tarkšķina te ilgāk, te maz, drīz ātrāk, drīz lēnāk, te stiprāk, te vājāk, tarkšķina priekos un bēdās, kad ir izsalcis un pēc tam, kad ir paēdis, tarkšķinādams izskaidrojas mātītei mīlestībā un glāsta savus mazuļus. Tie izmācās šo ievērojamo, bet nekādā ziņā ne nabadzīgo valodu, iekams vēl neprot lidot, un ar to izsaka savas sajūtas.

Visdažādāko sugu dzīvnieki ir stārķa barība. Viņš ir laupītājs vārda vispilnīgākā nozīmē. Liekas, ka abiniekus, kukaiņus un sliekas tas visvairāk ciena, tomēr tikai tad, ja tie ir visvieglāk saķerami. Savos parastajos medību gājienos tas visbiežāk sastop vardes, peles un kukaiņus un tos tad arī vispirms noēd; tas nonāvē arī ķirzakas, glodenes, odzes, pat indīgās čūskas, ir ļoti kārs uz zivīm, pie gadījuma tās cītīgi meklē duļķainos ūdeņos un spēj norīt zivi cilvēka rokas garumā. Pēc Lenca ziņojuma, stārķis lielas odzes pirms ēšanas bieži kapā ar knābi, līdz tās zaudē samaņu, un tad norij, kā nu ir saķēris — vai nu ar galvu vai asti uz priekšu, un vienalga, vai tās ir beigtas vai vēl tik cieši tinas ap knābi, ka putns ir spiests spēcīgām kustībām tās nokratīt vai ax*ī ar kāju nokasīt un tad rīt no jauna. Lielā izsalkumā stārķis mazākās čūskas bieži norij nemaz tās iepriekš nesaknābādams; tās vēl ilgi kustas putna kaklā un kad tas ātri noliecas, lai saķertu jaunu laupījumu, tad tās itin viegli izlec laukā, tā ka ja uz klaja lauka ir vairākas čūskas, tad iznāk jautras medības. Arī indīgās odzes ir stārķa mīļākā barība; tomēr, pirms tās aprij, viņš bieži un stipri kapā to galvas, līdz tās pazaudē redzi un dzirdi. Ja tas tomēr rīkojas par ātri un neuzmanīgi un tam odze iedzeļ, tad tas no koduma dažas dienas ļoti cieš, bet pēc tam pilnīgi atspirgst. No visām zemē perējošo putnu ligzdām tas izņem olas; jaunos putniņus, arī laukirbes tas bez žēlastības nonāvē un saviem mazuļiem atnes pat veselas putnu ligzdas; pelēm tas uzglūn uz lauka un pļavās pie viņu alām; kurmjiem tas uzbrūk izrakumos, jaunos zaķēnus noņem to mātēm, neskatoties uz viņu drošsirdīgo aizstāvēšanos. Puķainās pļavās tas centīgi nododas kukaiņu ķeršanai un ķer ne tikai sēdošos un rāpojošos, bet pūlās sakampt arī lidojošos. Krupji tam riebj; viņš tos tā nīst, ka gan nonāvē, bet nekad neēd.

Visumā stārķis jāuzskata vairāk par derīgu nekā par kaitīgu putnu.

Ir zināmas ligzdas, kuras jau kopš simtiem gadu tiek apdzīvotas ikkatru vasaru. Cik ilgus gadus viens un tas pats pāris ligzdu izlieto, nav zināms, tomēr pieņem, un protams ar pamatu, ka putnu mūžs ir ļoti garš un tādēļ ligzdas īpašnieki mainās reti. Parasti stārķu tēviņš ierodas pārs dienas agrāk nekā mātīte. Ja no ceļojuma atgriežas, kā tas šad tad gadās, tikai viens pats stārķis, tad bieži paiet ilgāks laiks, līdz kamēr tas atrod dzīves biedreni; parasti tad arī izceļas sīvas cīņas ligzdas dēļ; pa to laiku ierodas jaunie pāri un kopā uzbrūk agrākam ligzdas īpašniekam un mēģina to padzīt un arī diezgan bieži to aizdzen vai pat nogalina, šādos gadījumos cilvēks ir spiests iemaisīties, lai uzturētu mieru. No visiem novērojumiem ir redzams, ka stārķu pāris draudzību slēdz uz visu mūžu, un abi laulātie draugi ir viens otram uzticīgi. Pilnīgi neapstrīdami šī uzticība gan nav, jo ir zināmi gadījumi, kur stārķu mātīte aiziet pie svešiem stārķiem, ir pat novērots, ka bez sievas palikušais stārķis piepeši uzbrūk blakus savai ligzdai sarga vietā stāvošam tēviņam un ar labi mērķētu knābja sitienu to nogalina; neskatoties uz to, perējošā stārķu mātīte to tomēr tūliņ pieņem; stāsta arī par gadījumiem, kuri nenoliedzami liecina par stārķa tēviņa diemžēl pamatoto greizsirdību, šiem izņēmumiem mēs varam pretī stādīt raksturīgus gadījumus, kuri runā par stārķa pāra uzticību. Kāds stārķis trīs gadus pa ziemu nelaidās prom un pie avotiem un strautiņiem meklēja barību vai arī bārgā aukstumā zem kūts jumtiem rada patvērumu. Ikkatru gadu otrs šī pāra putns atgriezās atpakaļ un perēja kā parasti. Pirmais, te paliekošais putns bija mātīte. No ceturtā gada arī tēviņš pa ziemu palika dzimtenē savas mātītes sabiedrībā un tā trīs gadus no vietas. Beidzot abus nonāvēja ļauni cilvēki un tad noskaidrojās, ka mātīte aiz agrāk dabūtās brūces nebija spējīga ceļot. Gandrīz to pašu es novēroju arī Āfrikā. Te es redzēju divus stārķus, kuri te bija palikuši ziemas mitekļos; kad viņus nogalināja, tad noskaidrojās, ka viņu palikšanai uz vietas bija tas pats pamats.

Jā pāri netraucē, tad tas drīz pēc atnākšanas uzsāk ligzdas izlabošanu, pie kam sanes jaunus zarus un žagariņus un pārklāj veco vairāk vai mazāk izjukušo ligzdu, izveido arī jaunu ligzdas iedobumu.

Pati celtne nekādā ziņā nav ievērojama, žagari un nūjiņas īkšķa resnumā, zari, dadži, zemes piciņas un velēnu gabali izveido ligzdas pamatu, smalkāki žagariņi, zāļu stiebriņi un niedras lapas — otro slāni, sausas zāļu cintiņas, mēsli, rugāji, lupatas, papīra gabaliņi un spalvas — īsto ligzdas iedobumu. Visu celtnes materiālu abi stārķi atnes knābjos; bet mātīte, kā jau parasti, ir celtnes meistariene. Abi stārķi strādā tik cītīgi, ka jaunu ligzdu uzceļ astoņās dienās, bet vecu izlabo jau divās līdz trīs dienās. Tiklīdz pie celtnes iesāk strādāt, īpašnieku sirdīs pamostas neuzticība, un parasti viens no stārķiem tad mēdz palikt pie ligzdas sarga vietā, kamēr otrs aizlaižas, lai salasītu ligzdas materiālu. Aprīļa vidū vai beigās mātīte nodēj pirmo olu, un ja tā pieder pie vecākām mātītēm, tad nedaudzās dienās trīs vai četras olas, vienu pēc otras. Olu gareniskais caurmērs ir 7 cm un šķērscaurmērs 5 cm, to forma ir tīri olveidīga, čaula smalka, gluda, krāsa balta, dažreiz atsit drusku zaļganā vai iedzeltenā krāsā. Perēšanas laiks ilgst 28 vai 31 dienu. Perē abi dzimumi pārmaiņus; tomēr mātītei jāuzņemās galvenā daļa no šī darba. Tēviņš turpretim gādā par mātītes drošību. Kad mazuļi izšķiļas, tad vecāku rūpes par perējumu divkāršojas un kopā ar rūpēm divkāršojas arī modrība; nekad vienā laikā vecāki neattāļinās no bērniem. No sākuma mazuļi galvenā kārtā saņem visdažādāko sugu rāpuļus un kukaiņus, sliekas, dēles, kūniņas, vaboles, sienāžus un līdzīgus dzīvniekus, vēlāk arī spēcīgāku barību. Vecāki mazuļus nebaro, bet jau no pirmās dzīves dienas tiem ir jāmācās pašiem uzlasīt priekšā pamesto barību. Te vecie tiem palīdz, saķer mazuļus pie knābja un velk tos uz barību. Vajadzīgo ūdens daudzumu vecāki atnes rīkles maisos un izspļauj to kopā ar barību. Lielā karstumā vecākiem mazuļi ir jāsaslacina, tāpat arī ir jānostājas starp tiem un sauli, lai tiem sagādātu ēnu vai ari, pretējā gadījumā, aukstā un lietainā laikā tie ir jāapsedz ar pašu ķermeņiem. Ģimenes dzīve sniedz '-katrā laikā interesantu, bet ne vienmēr patīkamu skatu. Stārķi ne tikai šausmīgi nosmērē jumtu, bet tiem arī nokrīt lejā ļoti daudz barības vielu, te tās sāk pūt un izplata riebīgu- smaku. Nereti gadās, par šausmām mājas mātei, ka vecais stārķis atskrej ar dažām tikko svaigi saķertām vēl pusdzīvām glodenēm, odzēm un citiem riebekļiem vai bailes iedvesmošiem mūdžiem un grib ar tiem barot savus mazuļus, bet dažas čūskas tas pazaudē un tās pār jumtu noveļas sētā. Tomēr prieks par šo ģimeni ir lielāks nekā visas nepatikšanas, ko viņa sagādā. Mazuļi jau pirmās dzīves dienās sēž uz papēžiem, vēlāk arī stāv ligzdā; no izlaišanas tos piedzīvojušie vecāki pasargā, pienesdami vēl jaunus žagarus un nūjiņas. Mazuļi drīz izmācās apgabalu pazīt un pierāda, ka tiem ir lieliska redze jau no paša sākuma, jo viņi saskata ar barību apkrautos vecākus jau no liela atstatuma un apsveic tos vispirms ar kustībām, vēlāk ar knābja tarkšķināšanu, cik neveikla tā arī no sākuma nebūtu. Viņu augšana turpinās mazākais divus pilnus mēnešus. Pret šā laika beigām tie sāk jau izmēģināt savus spārnus, nostādamies uz ligzdas malas, sit ar spārniem un beidzot izrāda varonību — aizlido no ligzdas līdz jumta čokuram. Ja tie var jau saviem spārniem uzticēties, tad tie vecāku sabiedrībā uzsāk izklaidēšanās lidojumus, bet no sākuma ikkatru vakaru atgriežas ligzdā atpakaļ, lai te pavadītu nakti. Tomēr arvienu vairāk tie pazaudē šo pieķeršanos savai ligzdai; tagad jau tuvojas laiks, kad vecie un jaunie dodas ceļojumā.

Pirms ceļā došanās stārķu ģimenes salasās kāda apgabala noteiktās vietās, parasti mīkstās, purvainās pļavās. Pienākošo skaits vairojas no dienas dienā. Ap Jēkabiem, tā tad jūlija beigās, jau visi mēdz būt sapulcējušies, un drīz pēc tam viss bars dodas ceļā; iepriekš vēl dzīvi tarkšķinādams, bars paceļas augstu gaisā, vēl zināmu laiku riņķo pār mīļo dzimteni un tad ātri dodas dienvidrietumu virzienā.

Otra šīs dzimtas suga, kura apdzīvo Viduseiropu, ir melnais jeb meza stārķis (Ciconia nigra). Viņa ķermeņa caurmēra garums ir 105 cm, platums 198 cm, spārna garums 55 cm un astes garums 24 cm. Galvas, kakla un visas ķermeņa virspuses spalvas ir brūni melnas ar krāšņu vara vai zelta zaļu un purpur krāsas atzaigo jumu, ķermeņa apakšpuse no krūtīm sākot balta: spārnu un astes spalvas gandrīz bez spīduma. Acis ir iesarkani brūnas, knābis asinssarkans, kājas karmīnsarkanas. Jaunības ģērba spalvas ir brūngani melni zaļas ar netīru balti pelēku apmali un gandrīz bez spīduma, acis brūnas, knābis iesarkans, kājas pelecīgi olīvzaļas.

Melnais stārķis no māju stārķa atšķiras visvairāk ar to, ka viņa uzturēšanās vietas vienmēr ir mežāji, bet nekad ne apdzīvoti apvidi.

Daba un uzvešanās, īpašības un ierašas, visas kustības, sajūtu izteiksmes veids, ar vārdu sakot, visa melnā stārķa izturēšanās ir tik ļoti līdzīga viņa cilvēkus mīlošam radiniekam, ka no melnā stārķa sīkāka apraksta jāatsakās. Viņš varbūt nav tik veikls un graciozs, bet tas ir patīkamāks, arī daudz uzmanīgāks un biklāks nekā māju stārķis, bet vispār pēc savas darbības un dzīves veida tam pilnīgi līdzīgs. Tikpat laupītkārs kā mājas "stārķis, tas arī nesaudzē neko dzīvu, kas der viņam barībai, saldūdeņu zivis ķer daudz cītīgāk un ar lielākiem panākumiem un tādēļ ir noteikti kaitīgs.

Marabu (Leptoptilus crumenifer)

Visneglītākie no visiem stārķiem ir guznas stārķi (Leptoptilus), jo viņu barības vads savā apakšējā daļā ir izveidojis

plašu maisu, kam maz līdzības ar parasto guznu, bet ko izlieto tāpat kā viņu. Vispār viņi raksturīgi ar stipro, drusku lempīgo ķermeni, resno, kailo kaklu, kailo vai vislielākais ar nedaudzām pūku spalvām pārklāto, kreveļaino galvu, milzīgo, pie pamata ļoti resno, četrkantīgo, utz priekšu ķīļveidīgi noasināto, vieglo knābi, kura ārējais klājs raksturīgs ar savu nelīdzeno un rupjo veidojumu, augstām kājām, milzīgiem, noapaļotiem spārniem un vidēji garo asti, (kuras apakšējās segspalvas ir sevišķi attīstītas, un kas jau pie saknes ir smalki plūsnotas un tā dod lieliskas greznuma spalvas.

Uzturēdamies Āfrikā es iepazinos ar tur dzīvojošo sugu ma- r a b u (Leptoptilus crumenifer), vai, kā arabi to sauc, „Abu Sein" («šļūtenes tēvs"). Viņa galva ir sarkanīga kā gaļa, apklāta ļoti retām, matiem līdzīgām spalvām, āda parasti kraupaina, kakls kails. Mēteļa spalvas ir tumši zaļas ar metallisku spīdumu, uz visas ķermeņa apakšpuses un pakauša baltas; lidspalvas un stūres spalvas ir melnas un bez spīduma, lielo spārnu segspalvu ārējā bārdiņa ir ar baltu malu. Knābis ir netīri balti dzeltens, kājas melnas, bet parasti notašķītas baltas ar mēsliem. Putna garums ir 160 centimetri, platums 300 cm, spārna garums 78 cm; astes garums 24 centimetri.

Zemēs, kur es ceļoju, marabu vispirms sastopam apmēram pie piecpadsmitā grāda ziemeļu platumā un no šejienes sākot nereti gar abu šīs zemes galveno upju krastiem un parasti visu lielāku apdzīvotu vietu tuvumā, kur notur tirgus, vai kur, vismaz zināmās nedēļas dienās, kauj lopus. Sava izplatības apgabala ziemeļos viņš ierodas pēc perēšanas laika, maijā, un septembrī, un oktobrī dodas atkal prom uz mežiem, kas atrodas vairāk uz dienvidiem, lai tur perētu. Liekas, ka jau decembrī viņš ir vairošanās procesu nobeidzis, vismaz šī mēneša vidū mēs pie kādas lielākas peļķes redzējām neparasti lielu šo ēdelīgo putnu baru. Ligzdu es nekad neesmu atradis un arī no iedzimtajiem neesmu par viņu dabūjis nekādas drošas ziņas. Vienīgais ceļotājs, kas to ir redzējis, Livingstons, saka tikai to, ka viņa esot bijusi uzcelta uz kāda pērtiķu maizes koka sānu zara un sastāvējusi no veselas kaudzes sausu zaru; viņā bijuši mazie putni, kas vecajiem atlaižoties un aizlaižoties nepatīkami klieguši „čuk, čuk".

Sudānā es marabu esmu ļoti bieži novērojis, bet pie Hartumas katru dienu. Viņš ir acīskrītošs ne tikai ar savu lielo augumu, bet arī ar sevišķo stāvokli, kādu tas ieņem. Zvēru dārzos tas parasti iegūst sev kādu palamu: viņu sauc par „slepenpadomnieku", un kā Fīrtālers (Vierthaler) saka, viņš īstenībā arī atgādinot vecu galma vīru, kas no daudzajiem nokalpotiem gadiem ir saliecies gluži līks, tērptu zili melnos svārkos un cieši pieguļošās baltās biksēs, ar ugunssarkanu parūku galvā, kas bailīgi lūkojas pēc sava stingrā pavēlnieka un gaida uz viņa pavēlēm. Man vēl jāpiezīmē, ka viņš atgādina neveiklu cilvēku, kas pirmo reiz ir tērpies frakā un nemāk tā izturēties kā šis apģērba gabals to no viņa prasa. Marabu izturēšanās ir ciešā saskaņā ar viņa ārējo izskatu un negribot izsauc smieklus. Katrā viņa kustībā redzams brīnišķīgs miers. Viņa gājiens, pat katrs viņa solis, katrs skats liekas būt aprēķināts un apsvērts. Ja tam liekas, ka viņu vajā, tad viņš nopietni palūkojas apkārt, nomēro attālumu starp sevi un savu ienaidnieku un pēc tam iekārto savus soļus. Ja mednieks iet lēnām, tad viņš dara tāpat, ja tas paātrina soļus, tad arī viņš dara to pašu, ja tas paliek stāvot, tad stāv arī viņš.

Laikam nav neviena putna, kas ēdelības ziņā varētu līdzināties marabu. Viņa dabīgā barība sastāv no visiem iedomājamiem mugurkauldzīvniekiem, sākot, lieluma ziņā, no žurkas vai jauna krokodiļa līdz pat mazākai pelītei; bet viņš ēd arī gliemjus, zirnekļus, kukaiņus un ar sevišķu patiku maitu. Kādreiz es redzēju desmit līdz divpadsmit marabu, kas Baltajā Nilā zvejoja zivis. To viņi dara ar lielu veiklību, sastāda noslēgtu riņķi un tad dzen zivis viens otram klāt. Vienam no viņiem laimējās noķert kādu lielu zivi, ko viņš tūliņ norija, bet to kādu laiku uzglabāja guznas maisā. Zivs lēkāja pa guznu un izstiepa to pēdu garumā. To ieraudzījuši visi marabu devās virsū laimīgajam zvejniekam un ķēra pēc viņa guznas tik nopietni, ka tas ieskatīja par labāku bēgt. Ar maitu vanagiem un suņiem marabu dzīvo naidā. Viņš kopā ar maitu vanagiem metas uz maitu un prot savu vietu aizstāvēt; ar savu ķīļveidīgo knābi tas sit pa labi un kreisi tik stipri, ka pie visiem apstākļiem nodrošina savu daļu.

Gārņi

Gārņu (Ardeidae) ķermenis ir uzkrītoši trausls, no sāniem neparasti saspiests, kakls ļoti garš un tievs, galva maza, šaura un plakana; mazo spalvu ir ļoti daudz, tās ir mīkstas un čaganas, uz pakauša, muguras un krūšu virsējā daļā bieži vien garākas, pa daļai arī stipri plūksnotas, viņu krāsa ļoti dažāda.

Gārņi apdzīvo visas zemes daļas, visas augstumu joslas un, izņemot vistālākos ziemeļus, visas zemes. Jau mērenā joslā viņi sastopami ļoti lielā skaitā, tropu apgabalos viņi ii1 purvu un ūdeņu galvenie apdzīvotāji. Liekas, ka dažas viņu sugas vairāk mīl uzturēties pie jūras, citas pie upēm, vēl citas purvos; daži mīl brīvus apgabalus, citi mežu biezokņus vai vispār mežus.

Gārņa būtībā nav nekā aizraujoša. Viņi gan prot ieņemt visbrīnišķīgākos stāvokļus, bet neviens no tiem nav saucams par pievilcīgu; viņi ir diezgan kustīgi, bet katrā viņu kustībā, salīdzinot ar citiem gārņu putniem, liekas būt kaut kas smags. Viņu gājiens ir mierīgs, lēns un apdomīgs, viņu laišanās nekādā ziņā nav neveikla, bet vienmuļīga un' nespēcīga. Viņu balss ir nepatīkama ķērkšana vai arī skaļa, tāļu dzirdama rūkšana, tā ka dažam labam cilvēkam paliek neomulīgi; jauno putnu balss ir nepatīkama riešana. Starp maņām pirmā vietā bez šaubām stāv redze, šo putnu medījums galvenā kārtā sastāv no zivīm; mazākās sugas pēc savas dabas ir kukaiņu ēdāji: bet ne šīs ne arī lielo sugu priekšstāvji neatteicas ne no viena dzīvnieka, ko viņi var iegūt. Viņi ēd mazus zīdītājus, jaunus putnēnus, kas neprot aizstāvēties, dažādu sugu abiniekus, varbūt izņemot krupjus, tāpat viņi ēd arī mīkstmiešus un tārpus, varbūt arī vēžus. Bez trokšņa un vislielākā mērā apdomīgi, tie lēni brien uz priekšu ar kāru skatu lūkodamies ūdenī pēc laupījuma, pie tam garais kakls ir tik dziļi ierauts, ka galva at- balstas uz pleciem, bet knābja apakšējā daļa — uz priekšu izliektā kakla; piepeši kakls izstiepjas visā savā garumā un, kā mests šķēps, knābis krīt uz neglābjami pazudušo medījumu.

Visi gārņi labprāt perē sabiedrībā ar sev līdzīgiem, radniecīgiem un neradniecīgiem putniem. Viņu ligzdas, kas ir lielas, rupji veidotas celtnes, ir novietotas niedrājā uz saliektiem niedru stumbriem. Dējums sastāv no trīs līdz seši balti zaļganām vai zili zaļganām olām, kas ir bez kādiem raibumiem. Perē tikai mātīte, bet pa to laiku tēviņš tai piegādā barību. Jaunie putni līdz tam laikam, pavada ligzdā, un vēl kādu laiku pēc izlidošanas vecie tos ēdina, bet pēc tam atstāj viņu liktenim.

Dzēs es jeb zivju gārņu (Ardea cinerea) piere un galvas virsus ir balts, kakls pelēki balts, mugura pelnu pelēka; te garākās spalvas izveido, baltus lentveidīgus zīmējumus. Ķermeņa apakšpuses sāni ir melni.

Uz ziemeļiem dzēses izplatības apgabals stiepjas līdz pat 64. platuma gradarn; uz dienvidiem no šejienes viņa sastopama visās Vecās pasaules zemēs, un ne tikai kā gāju putns, bet tur arī perē.

Ceļojot viens putns pievienojas otram, un tā pamazām rodas sabiedrības, kurās var saskaitīt līdz piecdesmit putnu. Tie ceļo dienā, bet augstu gaisā, un parasti izveido slīpu līniju. Stiprs vējš padara viņu ceļojumu neiespējamu, mēness gaisma tos dažreiz ierosina ceļot arī naktī.

Šo putnu uzturēšanās vietas un medību apgabals ir visāda veida ūdens krājumi, sākot ar jūru un beidzot ar kalnāju upīti; jo vienīgā prasība, ko tie še uzstāda, ir, lai ūdeņi būtu sekli. Dzēse apmeklē pat vismazākos lauku dīķus, grāvjus un peļķes, tāpat, vismaz ziemas uzturas vietās, seklus jūras līčus un piekrastes ūdeņus, bet vismīļāk tā apmetas pie tādiem ūdens krājumiem, kuru tuvumā atrodas meži vai vismaz augsti koki; pēdējos tā uzmeklē sev atpūtas vietu. Bailīguma ziņā viņa pārspēj visas citas sugas, un aiz tā vienkāršā iemesla, ka viņu visvairāk vajā. Katrs pērkona rūciens to izbaida, katrs cilvēks, ko viņa redz no tālienes, noved to pie pārdomām. Viņas balss ir ķērkstošs „krēik," brīdinošais sauciens īss „ka".

Dzēses barība sastāv no zivīm līdz 20 centimetru garumā, vardēm, čūskām, sevišķi odzēm, jauniem purvu un ūdensputniem, pelēm, kukaiņiem, kas dzīvo ūdenī, gliemjiem un sliekām. «Nonākušas pie dīķa," tēlo Naumans, ,,dzēses parasti tūlīt dodas seklā ūdeni un sāk zvejot. Kakls noliekts uz leju, knābis taisni uz leju, izlūkojošais skats piegriezts ūdenim, tā tas nosvērtiem soļiem, ļoti lēnām, uzmanīgi un klusi lien uz priekšu, un nav dzirdams ne mazākais troksnis pa ūdeni brienot. Viņas brien no krasta tādā attālumā, ka ūdens tikko sniedzas līdz locītavai. Tā viņas lēni iedamas un medījumu meklēdamas iet reizi no reizes ap dīķi; katru acumirkli tās saliekto kaklu met kā atsperi ātri uz priekšu, tā kā vai nu tikai knābis, vai arī visa galva nonāk zem ūdens un paceļas atkal virs tā; gandrīz vienmēr tās noķer kādu zivi un vai nu to norj tūliņ, vai arī vispirms saķer viņu knābī tā, kā to viegli norīt, t. i. ar galvu uz priekšu, un tad to norij."

Slaids ķermenis un locekļu uzbūve, sevišķi garais kakls un samērā nestiprais knābis, beidzot garās, stipri plūksnotās muguras spalvojums un apžilbinoši baltās spalvas raksturo grezno gār- ņ u (Egretta) ģintu, kuras visniecīgākais priekšstāvis ir sudra- b a gārnis (Egretta alba). Šī krāšņā putna spalvas ir tīri apžilbinoši baltas, acis dzeltenas, knābis tumši dzeltens, kailā vaigu āda zaļgani dzeltena, kājas tumši pelēkas. Putna garums ir 104 cm, platums 190 cm, spārna garums 55 cm, astes garums 20 centimetri. Sudraba gārnis apdzīvo Dienvideiropu, Āfriku un Austrāliju. Vācijā viņš skaitas pie retām parādībām, bet ir arī te perējis.

Zīda gārnis (Egretta garzetta) līdzinās sudraba gārnim izskatā un dabā, bet ir ievērojami mazāks. Viņa garums ir tikai 62 cm, platums 110 cm, spārna garums 32 cm, astes garums 11 centimetri. Spalvas tāpat ir tīri baltas. Attiecībā uz izplatību, zīda gārnis saskaņojas ar savu diženo radinieku, tikai viņš visur ir daudz parastāks un biežāk sastopams nekā pēdējais.

Sudraba gārnis, tāpat kā dzēse, apdzīvo visāda veida ūdeņus, bet vismīļāk plašus purvājus un viņos tās vietas, kas ir pēc iespējas mierīgas un tālu no cilvēka apdzīvotām vietām, jo viņš visur pieder pie uzmanīgākiem, un kur to vajā pie bailīgākiem putniem. Viņš ir, kā N a u m a n s raksturīgi piezīmē, krāšņs putns, kas izceļas ar savu skaistumu un savu spalvu lielo vienkāršību un kas redzami pārspēj citus baltos gārņus ar savu lielumu.

Mazs augums, slaids knābis, zemas kājas, kas līdz panta augš- locītavām apaugušas spalvām, samērā gari spārni, īsa, plāna aste un ne visai kuplas, atkarībā no vecuma un dzimuma dažādi krāsotas spalvas iezīmē pundurgārņu ģintu (Ardetta), kurai Vācijā vai vispār Eiropā ir viens priekšstāvis, mazais dumpis (Ardetta minuta). Viņa garums ir 40, platums 57, spārna garums 14, astes garums 5 centimetri. Spalvas uz galvas augšdaļas, pakauša, muguras un kamiešiem ir ar melni zaļganu. zalgo jumu, spārnu augšpusē un ķermeņa apakšpusē rūzgani dzeltenas, krūšu sānos ar melniem plankumiem; lidspalvas un stūres spalvas arī melnas.

Sākot no Viduszviedrijas un Orknēju salām uz dienvidiem mazais dumpis ir sastopams visā Eiropā kā perētāju vai gāju putns. Uzturēšanās vieta un dzīves veids viņu apslēpj cilvēka skatieniem, un tikai tēviņa skaļais sauciens pārošanās laikā viņu nodod lietpratējam. Nereti viņš apdzīvo mazus, biezām niedrām vai krūmiem apaugušus dīķus sādžu tiešā tuvumā, pie kam nevienam par to nav ne jausmas.

Dienā viņš tup niedrās vai uz koka zara tā apslēpies un tik nekustīgi, ka nezinātājs, arī ja tas viņu redz, parasti tiek piemānīts. Viņš meistariski prot izmeklēt vienmēr tās vietas, kur apkārtne krāsas ziņā saskan ar viņa ģērbu, un tīšām slēpjas, ieņemdams viltīgus, bieži ļoti dīvainus ķermeņa stāvokļus. Mierīgi stāvēdams uz zemes, viņš nolaiž kaklu stipri uz leju un tad izskatās ļoti zems. Ejot, viņš tura galvu drusku uz priekšu un soļo pastāvīgi šūpodams asti, stalti un ātri. Viņa hdojiens ir samērā ātrs, arī ļoti veikls, paceļoties gaisā nevienmērīgs, laižoties zemē slīdošs vai lejupkrītošs. Visai izveicīgs putns izrādās kāpelēšanā. Briesmās viņš acumirklī uzkāpj pa niedru stiebriem augšā un kustas šeit ar tādu izveicību, ka patiesi jābrīnās. Savā niedru mežā viņš jūtas pilnīgi drošs un no tā nav aizdzenams gandrīz pat ne ar varu. Miegs viņam ir ļoti caurs, un miera traucētāju viņš pamana daudz agrāk nekā tas viņu, tāpēc, briesmām draudot, aizskrien prom pa zemi vai arī kāpdams no vienas niedras uz otru. Akmeņu sviešana, sitieni ar kārti pa niedrām un citāds troksnis no ārienes viņu, pēc N a u m a ņ a, nekad nespēj uztramdīt gaisā. Tikai vakarā viņš no brīva prāta iznāk ārā un, kur jūtas drošībā, tur tad aizlaižas nelielā augstumā arī pār klaju ūdeni uz citiem niedru mežiem vai nolaižas zemē uz kailiem krastiem.

Stipri apdraudēts, viņš aizsargājas līdz pēdējam elpas vilcienam. Ar citiem putniem viņš nesaistās, labprāt necieš pat citus no savas sugas vienā un taī pašā dīķī. Tēviņa pārošanās sauciens ir dobja, apspiesta bases skaņa, ko var attēlot ar balsienu „pumm" vai „pumb". šis sauciens tiek atkārtots divas līdz trīs reizes no vietas; tad seko garāks starpbrīdis, un baurošana sākas no jauna; bet putns vienmēr izturas klusu, ja viņš zina, ka tuvumā atrodas cilvēks. Izbailēs no abiem dzimumiem ir dzirdams kurkstošs ,.gāth, gāth".

Mazas zivis un abinieki laikam ir viņa galvenā barība; bez tam viņš ķer tārpus un kukaiņus visādos dzīves stāvokļos. Jaunus niedrāju ķauķus un citus neveiklus ligzdu putnus, kurus viņš sastop purvā, viņš laikam arī noslepkavo. Viņš medī tikai naktī, vismīļāk vakara un rīta krēslā.

Dumpis jeb ūdens vērsis (Botaurus stellaris) ir tā paša nosaukuma ģints (Botaurus) priekšstāvis. Viņa iezīmes ir: drukns viduklis, garš, bet resns kakls, šaurs, augsts knābis, gandrīz lejā līdz papēžiem spalvām apaugušas, lielpirkstainas kājas, plati spārni un biezas, ap kaklu pagarinātas spalvas bez kādām greznuma spalvām. Galvas augšdaļa ir melna, aizkakles krāsa pelēki melna, maisīta ar dzeltenu, pārējās spalvas uz rūzgani dzeltena pamata izraibotas melni brūniem un rūzgani brūniem gareniskiem un šķērsu plankumiem, joslām un visdažādākām svītrām, kas kakla priekšpusē izveido trīs gareniskas svītras. Garums ir 27, platums 126, spārna garums 40, astes garums 13 cm.

Dumpis tagad ir rets Vācijā, biežāk sastopams Holandē, parasts putns Donavas un Volgas ielejās, uz rītiem izplatīts pa visu Vidussibiriju, uz vakariem pa Dienvid- un Viduseiropu un ceļojumā apmeklē arī Ziemeļāfriku. Visās vietās, kur viņš sastopams, viņš apdzīvo visvairāk ezerus, dīķus vai muklājus, kas pa daļai apauguši garām niedrām, bet zināmos apstākļos arī mitru, izgrā- vētu pļavu kuplos kārklu krūmus. Vācijas ziemeļos viņš ierodas marta beigās vai aprīļa sākumā; savu atpakaļceļojumu viņš uzsāk septembrī vai oktobrī; siltākam laikam pastāvot, viņš uzkavējas ziemeļos arī ilgāk; kur ir vaļējs ūdens un viņš var sadabūt barību reizēm arī visu gadu.

Ūdens putni: 1. Zivju kāmis (Ardea cinerea). 2 Meža zoss (Anser cinereus). 3. Meža pile (Anas boschas). 4. Laucis (Fulica atra)

Izveicībā ieņemt visdīvainākos ķermeņa stāvokļus viņš pārspēj vēl savu mazo radinieku. Mierīgi un nemāksloti stāvēdams, viņš paceļ vidukli priekšā drusku uz augšu un ievelk garo kaklu tik tālu, ka galva atguļas uz kakla; soļojot, viņš paceļ kaklu augstāk; saniknots viņš piepūš spalvas, sabož galvas pakaļdaļas spalvas, mazliet atpleš knābi un sagatavojas uz uzbrukumu. Gribēdams ienaidnieku apmānīt, viņš notupjas uz kāju pantiem un izstiepj vidukli un kaklu, galvu un knābi taisnā līnijā uz augšu, tā kā viņš tad līdzinās drīzāk vecam, noasinātam stabam vai nokaltušam ašķu pušķim nekā putnam. Viņa gaita ir lēna, prātīga un kūtra, lidojiens slaids, kluss, lēns un, kā šķiet, neveikls. Gribēdams, tikt augstu, viņš aplido dažas aploces, tomēr nevis slīdēdams, bet gan arvienu sisdams spārniem, un arī zemē nolaižoties viņš tāpat nolaižas līdz niedru galotnēm, pēkšņi sakļauj spārnus un stāvu iekrīt niedrās. Citādi viņš tikai naktī lido pa augstākiem gaisa slāņiem, dienā turpretī vienmēr tieši virs niedrām. Kad viņš naktī lido, tad ir dzirdams arī viņa parastais aicinājuma sauciens, skaļa ķērkšana, kas atgādina kraukļu ķērkšanu un ko var apmēram attēlot balsieniem „krā" vai „krān"; izdaudzinātā baurošana ir dzirdama tikai pārošanās laikā. Viņš dzīvo tikai sev par labu un, liekas, nīst katru citu radījumu; tos dzīvniekus, kurus viņš spēj aprīt, viņš nogalina, tiem, kuri priekš tā ir par lieliem, viņš nikni uzbrūk, ja tie pienāk viņam par tuvu klāt. Kamēr vien iespējams, viņš atkāpjas no katra lielāka ienaidnieka; iedzīts sprugās, viņš tam pārdroši uzbrūk un vērš savus knābja cirtienus ar tādu izmaņu, ļaunprātību un ātrumu pret ienaidnieka acīm, ka pat gudrajam cilvēkam ir ļoti jāuzmanās, lai netiktu no putna bīstami ievainots. Gūstā viņš savu dabu nemaina; arī no mazotnes audzināti dumpji izdevīgā brīdī izrāda visas šīs pretīgās īpašības.

Zivis, sevišķi pīckaiņi, līņi un karūsas, vardes, krupji un dažādi citi abinieki, bet arī čūskas, ķirzakas, jauni putni un zīdītāji līdz ūdensžurku lielumam ir viņa barība. Reizēm viņš ēd gandrīz vienīgi tikai dēles, nebēdādams par to aso sūcamo aparātu, un tās iepriekš nenogalinādams. Viņš medī tikai naktī, no saules noiešanas līdz lēktam, ēstgribas apmierināšanai patērē daudz, tomēr nenodara manāmu kaiti, jo īsās kājas viņam neatļauj medīt dziļākā ūdenī.

Dumpja tēviņa savādais pārošanās sauciens, baurošana, kas līdzinās vērša baurošanai un klusās naktīs dzirdams divus līdz trīs kilometrus tālu, ir salikts no priekštoņa un galvenās skaņas un, pēc Naumaņa tulkojuma, skan kā „iprumb". Ja novērotājs atrodas ļoti tuvu, tad pie tam var dzirdēt vēl troksni, kas skan, itkā kāds sistu ar niedru pa ūdeni. Iekams viņš īsti iedziedas, viņa dziesma skan apmēram šādi: „ui i prumb", pēc tam „i prumb, i prumb, i prumb". Retu reizi šim „prumb" pievienojas vēl „bū". Pārošanās laika sākumā tēviņš bauro viscītīgāk, sāk krēslā, visdzīvāk bauro pirms pusnakts, turpina līdz rīta krēslas beigām un starp pulkstens septiņiem un deviņiem vēl reiz paceļ savu balsi.

Netālu no tās vietas, no kuras baurošana atskan visbiežāk, saprotams, kādā pēc iespējas labi apslēptā un grūti pieejamā vietā, parasti uz vecām, lauztām niedrām virs ūdens, reizēm arī uz ciņa vai mazas ašķu saliņas, izņēmuma gadījumos peldošas celtnes veidā tieši uz ūdens līmeņa atrodas ligzda. Mātīte perē viena pati, bet tēviņš pa to laiku viņu apgādā ar barību un šad tad uzjautrina ar baurošanu. No cilvēka viņa bēg tikai tad, kad tas ir pienācis līdz dažu soļu atstatumam ; suni viņa pielaiž vēl tuvāk. Pēc divdesmit trīs dienām izšķiļas mazuļi; tos māte vēl dažas dienas silda un kopīgi ar tēvu ēdina. Netraucēti, viņi paliek ligzdā tikām, kamēr spēj laisties, iztraucēti, viņi atstāj to vēl neizmācijušies lidot un kāpelē pa niedrām uz augšu un zemi. Kad viņi jau spēj paši medīt, tad viņi izklīst pa vienam un līdz aizceļošanai siro apkārt pa apgabalu.

Dzērves

Par purvu vistu pēdējās apakššķiras diženākiem priekšstāv- jiem jāuzskata dzērves (Gruidae). Viņu iezīmes ir: samērā garš, gandrīz vel- tenisks, bet spēcīgs, sānos nesa- placināts viduklis, garš, slaids kakls, maza, skaisti izveidota galva, vidēji resns, taisns, sāniski drusku plakans, strupmu- gurains, smails knābis, ļoti garas, resnas, vēl augstu virs papēžiem kailas, četrpirkstai- nas kājas.

Dzērves ir vispasaules pilsones, kas mājo tomēr galvenā kārtā mērenā joslā. Katrā pasaules daļā dzīvo īpašas sugas, Āzijā tomēr lielākā daļa. Plaši purvi un muklāji ir viņu dzīves vietas; tādus, kas saiet kopā ar apstrādātu zemi, viņas, šķiet, cienī visvairāk, jo barību viņas meklē tiklab purvos kā laukos.

Ceļojumā, kas viņas ved līdz tropu zemēm, viņas laižas gandrīz bez pārtraukuma, kā nakti tā dienu, tādēļ arī savus klejojumus veic pārsteidzoši īsā laikā.

Dzērve jeb kluicēns (Grus cinerea), pēc mūsu ieskata dzimtas pamatveids un tā paša nosaukuma ģints (Grus) priekšstā- ve, ir pelēka kā pelni, rīkles augšgala daļā un uz galvvidus priekšdaļas melna, kakla sānos bālgana; lidspalvas melnas. Acis ir brūni sarkanas, knābis pie pamata iesarkans, galotnē melni zaļš, kājas melnganas. Garums ir 140, platums 240, spārna garums 65, astes garums 21 cm. Plata josla Vecā pasaulē, no Vidussibirijas rītiem līdz Viduseiropas platumam, ir dzērves dzimtene; no šejienes viņa ceļo caur Ķīnu līdz Siāmai un Indijai vai līdz Vidus- un Rietumāfrikai.

Jauna dzerve (Grus cinerea)

Mūsu dzērve, ar kuras dzīves aprakstu man ir jāaprobežojas, Sudānā ierodas aktobrī un šeit apmetas uz upju lielākiem smilšu sēkļiem, kas paceļas virs ūdens līmeņa. Indijā viņa ierodas ievērojamā skaitā apmēram tanī pašā laikā un tad apdzīvo līdzīgas vietas. Caur Vāciju viņa redzama ceļojam oktobra sākumā un marta beigās, kārtēji lielās sabiedrībās, kas laižas augstu gaisos, stingri ietura kāša kārtību un tikai reizēm riņķodamas izjūk nekārtīgos pulciņos, varbūt arī šur tur nolaižas zemē, lai ganītos,, bet nekur neuzkavējas ilgāku laiku, šie bari ikgadus ietura zināmu virzienu, visvairāk pazīstamos putnu ceļus, un tikai neparastu parādību dēļ novirzās sāņus.

Antigones dzērve (Grūs antigone)

Katra dzērves kustība ir skaista. Viegliem, gracioziem, tomēr noteiktiem soļiem, parasti mierīga un cienības pilna, tikai vajadzības gadījumā steigšus un skriešus, tā staigā savu ceļu; bez pūlēm ar vienu vai diviem lēcieniem tā paceļas no zemes un nedaudziem plaši izplesto spārnu sitieniem sasniedz vajadzīgo augstumu un nu, kaklu un kājas taisni izstiepusi, laižas vienmērīgi un bez steigas, bet tomēr ātri un veicīgi, ar noteiktību tuvodamās zināmam mērķim: Viņa nav bailīga, bet ļoti uzmanīga un tādēļ ļoti grūti pieviļa- ma. Vientuļš putns vienmēr domā par savu drošību; bars parasti nostāda sargus.

Dzērvi pilnīgi pazīt viņas savvaļas dzīvē nav iespējams, — ir jāizmanto viņas sabiedrība, ja grib par to dot spriedumu. Cik uzmanīgi dzērve no cilvēka izvairās, kamēr tā dzīvo savvaļā, tikpat sirsnīgi tā tam pieķepas, kad ir viņa sabiedrībā. Viņa redz savā saimniekā ne tikai maizes kungu, bet arī draugu un cenšas to darīt zināmu. Vieglāk nekā kurš katrs cits putns tā pierod pie sava kopēja sētas un mājas, mācās te pazīt katru istabu, katru telpu, novērtēt laiku, cienīt attiecībās, kādās citi cilvēki vai dzīvnieki atrodas ar tās saimnieku, izrāda apbrīnojamu saprātu uz kārtību, necieš nekādus strīdus putnu mājā, līdzīgi saprātīgam sunim sargā lopus, lai gan nav uzmudināta to darīt, ar griezīgu kliedzienu vai jūtamu knābja sitienu soda, ar draudzīgiem žestiem, paloclšanos un dejām atalgo, draudzējas ar labvēlīgiem cilvēkiem un iespiežas to sabiedrībā, bet neko nepacieš un netaisnus apvainojumus neaizmirst mēnešiem, ja pat gadiem ilgi. Par viņas saprātu ir tik daudz novērojumu, ka nebūtu'gala, ja es gribētu visus uzskatīt.

Ar citiem savas dzimtas līdzlocekļiem, kā arī ar radniecīgiem putniem, dzērve dzīvo labā saticībā; draudzīgās attiecības tā uztur tikai ar līdzvērtīgiem radījumiem. Sabiedrība, šķiet, ir viņas vajadzība; bet tā tomēr sabiedrību izvēlas. Pret dzīves draugu dzērve izrāda negrozāmu uzticību, bet bērniem siltāko maigumu, pret savas sugas, ģints un dzimtas radiniekiem zināmu cienīšanu. Neskatoties uz to, tomēr gadās, ka dzērves pa ceļojuma laiku vai nejauši satiekoties, mīlas lietās saniknojas un tad nikni cīnās. Ir novērots,

ka vairākas dzērves uzbrūk vienai un to tā ar knābjiem sacērt, ka tā vairs nespēj tālāk ceļot. Mēs vairākkārt esam dzirdējuši, ka zvēru dārzos visdažādāko sugu dzērves tā karo savā starpā, ka viena otru nogalina. Tomēr šādi gadījumi ir izņēmumi, jo patiesībā dzērves ir gan gatavas ķircināt un drošsirdīgas, bet ne ļaunas un viltīgas.

Mūsu dzērve ēd labību un sējumus, zāles galotnītes un tīruma augus, ļoti labprāt arī zirņus, dažus augļus, medī arī tārpus un kukaiņus, sevišķi vaboles, sienāžus, circeņus un spāres, saķer arī kādu vardi vai citu kādu abinieku.

Tūliņ pie pārnākšanas dzimtenē dzērvju pāris apmetas kādā purvā, kur domā taisīt ligzdu, un te zināmā apgabalā necieš nevienu citu pāri, lai gan garām ceļojošus barus apsveic skaļiem saucieniem. Tikai, kad purvs top zaļāks un krūmi ietērpjas zaļās lapās, tās sāk celt ligzdu uz kādas mazas salas vai grīšļu cintiņas, zemi noaugušā krūmā vai citā attiecīgā vietā, sanes kopā sausus žagarus un uz tiem sakrauj slāņiem te vairāk, te mazāk sausus zāļu stumbriņus un lapas, niedras, meldrus un grīšļus. Celtnes sekli padziļinātā iedobumā mātīte nodēj divas lielas, svītrainas gandrīz 94 mm garas un 61 mm resnas olas. Abi dzimumi perē pārmaiņus un kopā aizstāv perējumu pret tuvojošos ienaidnieku, ja tas putns, kas stāv sarga vietā, viens pats netiek galā. Vecāki sevi nenodod un ar mazuļiem nodarbojas tikai tad, kad viņi domā, ka tos neviens nenovēro; ja vecāki domā, ka briesmas tuvojas, tad tie mazuļus aizved ļoti tālu, piemēram uz tīrumiem, un tos te labībā paslēpj.

Ralles

Mūsu dumbra cālis der kā priekšstāvis sugām bagātai, pār visu zemes lodi izplatītai graciozai purvu putnu dzimtai •— rallēm (Rallidae), kuras raksturo augsts, no sāniem stipri saspiests ķermenis, vidēji garš kakls, maza galva, dažādi veidots, no sāniem saspiests, reti par galvu garāks knābis, augstas, gariem pirkstiem un vienmēr labi attīstītiem pakaļpirkstiem kājas.

Dumbra cālis (Rallus aquaticus) ir līdzīga nosaukuma ģintas (Rallus) priekšstāvis. Ķermeņa virspuse izskatās dzeltena ar melniem plankumiem, jo visām spalvām ir eļļas brūnas malas; galvas sāni un ķermeņa apakšpuse ir pelnu pelēkā zilganumā. Ķermeņa garums ir 29 cm, platums 39 cm, spārna garums 12 cm, astes garums 6 cm.

Ziemeļ- un Viduseiropa, kā arī Vidusāzija, no austrumiem līdz Amūrai, ir dumbra cāļa dzimtā zeme.

„Dumbra cāļa uzturēšanās vietas," kā N a um an i s saka, „ir nepiemīlīgi purvi, kuros cilvēks labprāt neiet, slapjas postažas, kur ūdens un muklāji ir apslēpti zem biezas zāļu segas un krūmiem, bieži arī meža tuvumā, vai pat no meža ieslēgti niedrām un meldriem noauguši ūdeņi, alksnāji, tādi kārklāji, kuros ir daudz niedru un augstu zāļu un mūklāji ar vaļējām un niedru pārsegtām ūdens bedrēm. Pa ceļojuma laiku, lai paslēptos, tas izvēlas visdažādākās noderīgas vietas; nolaižas mežos, ielied dzīvžogos, kūtīs u. t. t.

Dumbra cālis ir vairāk nakts nekā dienas putns i\n krēslā tas ir vismodrāks. Dienu tas pavada klusu, pa daļai gulēdams.

Savvaļā dumbra cālis galvenā kārtā pārtiek no kukaiņiem, to kūniņām, tārpiem un mīkstmiešiem, vēlāk arī no sēklām, sevišķi zāļu un niedru sēklām. Domājams, ka tas tikpat maz nicina putna olas, kā viņa tuvākie radinieki.

Skaistos maija vakaros no pļavām un tīrumiem ir dzirdāma dīvaini tarkšķoša skaņa, kas izklausās itin kā kad ar kociņu bružātu pār kādas sukas zobiem. Sī skaņa ir dzirdama ar maziem pārtraukumiem līdz vēlai naktij un no agra rīta līdz saules lēktam, retāk no vienas pašas vietas, bet biežāk te še, te tur, tomēr zināmā apgabalā. Putns, kas šo tarkšķēšanu rada, ir grieze (Crex praten- sis). Putna krāsa ķermeņa virspusē ir melni brūna ar eļļas pelēkiem plankumiem, jo atsevišķām spalvām ir platas apmales, ķermeņa apakšpuse pie rīkles un kakla priekšdaļas ir pelnu pelēka, sāni brūni pelēki ar sarkanbrūniem šķērsplankumiem, spārni brūni sarkani, izrotāti maziem dzelteni baltiem plankumiem. Ķermeņa garums 29 cm, platums 47 cm, spārna garums 14 cm un astes—2 cm.

Grieze ir izplatīta Dienvideiropā un lielākā Vidusāzijas daļā. Pie mums grieze parādās maijā un savu atpakaļceļojumu sāk jau augusta beigās, pēc tam, kad jau ir pārmainījusi spalvas, tomēr atsevišķi putni ir vēl sastopami oktobra vidū. Savu ceļu atpakaļ viņa noiet naktī, domājams, pa lielākai daļai kājām.

Savu uzturēšanās vietu grieze ierīko pēc apstākļiem. Viņa apdzīvo auglīgus apgabalus, sevišķi līdzenumus, lai gan neizvairas arī no uzkalniņiem bagātiem apvidiem, visvairāk cienī pļavas, kuras ieslēdz vai kurām tuvumā atrodas labības tīrumi; tā tikpat maz mīl slapjas, kā pārāk sausas vietas un liekas, bieži ilgi tai jāmeklē, iekams tā atrod noderīgu vietu. Pēc pļavu nopļaušanas grieze dodas uz labības tīrumiem un pēc ražas ievākšanas uz krūmiem, tomēr to nekad nedara ātrāk, iekams izkapts viņu uz to nepiespiež.

Arī grieze ir vairāk nakts nekā dienas putns, mazākais karstās stundas pilnīgi klusē, bet, atskaitot pašas pusnakts stundas, ir dzirdama visu nakti. Viņa slēpjas kā nakti, tā dienu. Lai labāk paslēptos, saka mans tēvs, biezā zālē viņa taisa sevišķas ejas, pa kurām tā viegli skraida šurp un turp, pat nepieskārdamās pie zāļu stum- briņiem. Tādēļ arī ir saprotams, ka viņu dzird drīz še, drīz tur, bet viņas šurp un turp skraidīšanu nevar novērot pēc zāles kustēšanās. Šaurus grāvjus, kuri iet pa pļavām, viņa izmanto kā šādas ejas. Grāvjos, kuri no augšas ir pilnīgi noslēgti ar pārkārušos zāli, viņa ir pasargāta no plēsējputnu un daudzo plēsējdzīvnieku vajāšanām. Skrejot, kas notiek ar neticamu ātrumu, viņa galvu noliec zemu, kaklu ievelk, ķermeni tur stateniski un pie katra soļa loka galvu. Pateicoties neparasti šauram ķermenim, griezei ir iespējams pat biezā zālē un labībā, kur nav nekādu eju, skraidīt apkārt, jo visur tā var viegli izspiesties cauri.

Cik glīta un patīkama arī grieze neizskatītos, tikpat nemīlīga ir viņas daba attiecībā pret savas sugas īpatņiem vai cietiem vājākiem dzīvniekiem. Arī viņa pieder pie plēsējputniem un šķiet ir ļaunākā ligzdu postītāja. Neskatoties uz šo varas lietošanu nevietā grieze tomēr ir ļoti ieteicama gūstam. Viņa ir viens no jocīgākiem un interesantākiem putniem, kurus var turēt gūstā.

Tūliņ pēc pārnākšanas grieze domā par vairošanos un tādēļ mēs gandrīz bez pārtraukuma dzirdam viņas „errp, errp, errp", vai arī „knerrp, knerrp". Ar maigāku „kji, kjo, kje", tēviņš aicina mātīti un tā uz šo mīlas bildinājumu atbild līdzīgā kārtā. Ja kāds cits tēviņš pārkāpj sava apgabala robežas, tad pirmais tēviņš tam uzbrūk nejaukiem kliedzieniem un' aizbiedē to atpakaļ. Griežu pārītis ligzdu sāk celt tikai tad, kad zāle jau ir sasniegusi ievērojamu augstumu, dažos gados tā tad tikai jūnija beigās. Grieze izvēlas sava apgabala vidū sausāku vietu, izkasa te padziļinājumu un to vienkārši izklāj sausiem zāļu stumbriņiem, lapiņām, sūnām un smalkām saknītēm. Olu skaits pa lielākai daļai svārstās starp 7 un 9, dažreiz sasniedz pat 12. Mātīte perē trīs nedēļas tik cītīgi, kā to zināmos apstākļos var rokām no ligzdas noņemt, nereti tā metas bēgt tikai no paceltas izkapts un bieži krīt savai uzticībai par upuri. Melnu pūku segu apklātie mazuļi drīz atstāj ligzdu, tomēr māte tos tur kopā un uz tās saucieniem tie atbild ar čiepstēšanu, bieži arī tie salasās zem mātes spārniem, bet ja tos pārsteidz, tie izklīst uz visām pusēm un acumirklī ir tik veikli paslēpušies, ka ir ļoti grūti tos atrast. Kad mazuļi drusku paaug, tie mēģina aizbēgt skriešus un nu skriešanā izrāda tikpat daudz veikluma, kā agrāk pie paslēpšanās.

*

Purva vistiņas (Ortygometra) galvenā kārtā atšķiras no griezēm ar zemāku slaidāku knābi un garpirkstainām kājām. Starp trim Eiropā izplatītām sugām niedru cālis jeb or- manītis (Ortygometra porzana) ir lielākais putns. Tā ķermeņa garums ir 21 cm, platums 40 cm, spārna garums 12 cm un astes garums 6 cm. Piere, rīkle, guzna un krūšu virsdaļa ir šiferzilgan- pelēka, pēdējā daļā baltiem punktiņiem, galvas virspuses un pakauša spalvas olivbrūnas, baltiem plankumiem, mētelis un pleci tumši olivbrūni, muguras lejgals melns eļļas brūniem plankumiem, krūšu un vēdera vidus balts.

Perēšanas apgabals ir visa Eiropa, Vidus- un Ziemeļāzija; pa ziemu mūsu ormanītis atrod patvērumu Dienvideiropā, Ziemeļ- un Vidusāfrikā, kā arī Dienvidāzijā. Savu vasaras mitekli tas vismīļāk izvēlas slapjās, daudzu grāvju krustotās, grīšļiem apaugušās pļavās, un gandrīz tikpat labprāt tas mājo īstā purvā vai alksnājā, bet nekad pie brīva ūdens.

Aizsedzošo zāļu apsardzībā ormanītis dzīvo savu apslēpto dzīvi. Pa dienu viņš maz kustās. Uz vakaru tas paliek mošāks un visu cauru nakti rosīgi darbojas. Viņa aicinošais sauciens ir gan dzidrāk skanoša, bet vairāk kviecoša kā svilpojoša skaņa, maiguma izteiksme, kuru lieto abi dzimumi, kā rādās, ir īss „uit", kuru var salīdzināt ar troksni, kādu saceļ pilnā traukā krītošs piliens, baiļu sauciens ir ķērcošs kliedziens.

Ligzda ir vaļīgs, rupjš niedru un grīšļu lapu vai doņu, zāļu stiebru un citu smalkāku vielu pinums. Liekas, ka tēviņš maz pie- dalas perēšanā, nerūpējas arī par mazuļiem un visas rūpes atstāj mātītei. Uzcītīgi perot viņa pēc trim nedēļām raida pasaulē cālīšus, kuri izlien no olas melni vilnainā pūkainā tērpā un tūliņ pēc nožū- šanas kopā ar viņu aizskrien projām; no savas pirmās dzīves dienas tie izturas tāpat kā vecāki, lodā pa zāli izveicīgi kā peles, nekautrējas iet ūdenī, peld un nirst, bet briesmās tik veikli slēpjas un nobē- gas, ka tikai plēsīga zīdītāja nemaldīgais deguns spēj viņus uziet. Pirms tiem vēl ir uzaugušas spalvas, viņi uzsāk atsevišķu dzīvi.

Vienpadsmitā šķira Zobknābji (Lamellirostres)

Zobknābji (Lamellirostres) sastāda peldētāju putnu (Nata- tores) pirmo šķiru. Visas peldētāju putnu īpašības ir pie viņiem sevišķi labi izteiktas; viņu kustības ir visdažādākās, viņu balsis vispatīkamākās, visas maņas ir vienmērīgi labi attīstītas un salīdzinot ar citiem radniekiem viņu garīgās spējas vislielākās.

Aplūkojot pīli redzam savā priekšā tipisku zobknābi. Kā pati svarīgākā pazīme mums izliekas viņas platais knābis, pateicoties kūpam tā ir spējīga iegūt savu barību īpatnējā, šim putnam piemītošā veidā.

Knābi ievērojamā mērā vēl papildina liela, ga]īga un jūtīga mēle, kas tikai gar malām ir cieta un še apgādāta raga bārkstīm un zobiņiem, kas to izveido par priekšzīmīgu sietu, ar kura palīdzību iespējams vismazākos barības kumosus atdalīt no nebaudāmām vielām. Ķermenis spēcīgs, bet nedaudz izstiepts garumā, galva samērā liela, augsta un šaura, kājas vidēji augstas vai pat zemas, ar četriem, izņēmuma gadījumā tikai trim pirkstiem, priekšā pārklātas ar peldplēvi, spalvojums parasti ļoti bagātīgs, biezs un gluds un raksturīgs ar lielo pūku daudzumu, un beidzot spalvu krāsas, ja arī nav diezcik krāšņas, tomēr ir visai patīkamas; veciem un jauniem putniem bieži, lai gan ne vienmēr, tās ir dažādas.

Zobknābji sastopami visās zemes daļās, izņemot vienīgi cietzemi ap dienvidpolu; tomēr silto un mērenās zemes joslas viņi apdzīvo nesalīdzināmi lielākā skaitā nekā aukstās.

Zobknābji pārtiek no dzīvnieku vielām un augiem. īsti plēsoņi, tas ir tādi, kas augu vielas pilnīgi nelieto, ir tikai nedaudzi no viņiem.

Zobknābjus apdraud neskaitāmi ienaidnieki. Cilvēks vajā visas sugas, vienas viņu garšīgās gaļas dēļ, citas viņu derīgo spalvu labad, zog viņu olas un meklēdams šo putnu pūkas izposta viņu ligzdas. Tikai nedaudzus no tiem viņš ir padarījis par mājputniem un pieradinājis pie sevis, lai gan taisni zobknābju šķira šai ziņā ir daudzsološa.

Gulbji, Zosis. Piles. Gauras

Zobknābji apvienoti vienā vienīgā, pa visu zemes lodi izplatītā pīļu putnu dzimtā (Anatidae). Gulbjiem, šiem staltiem un vareniem putniem, neraugoties arī uz slavu, ko par viņiem pauž dzeja un teikas, piekrīt pirmā vieta starp visiem pārējiem dzimtas radniekieiņ, un viņu augstais stāvoklis atļauj tos iedalīt īpašā apakš- dzimtā (Cygninae).

Izņemot ekvatoriālās zemes, gulbji apdzīvo visas pārējās un vislielākā skaitā mīt mērenās un aukstās joslās zemes ziemeļpus- lodē. Saldūdeņu ezeri un ūdeņiem bagāti purvi ir viņu parastās mītnes, visāda veida ūdeņi — viņu uzturēšanās vietas. Savu ligzdu tie pastāvīgi taisa uz sauszemes, turpretim perēšanas laikam izbeidzoties uzturas jūļrā. Viņi darbojas tikai pa dienu un saviem ceļojumiem nekad neizlieto naktis. No nedaudzām sugām var sadzirdēt balsis, līdzīgas taures skaņām, kas nedaudz atgādina arī dzērves klaigāšanu, bet parasti tās izklausās kā stipra šņākšana vai dobja murmināšana; citām sugām turpretim balss ir skaļa un spēcīga un zināmā mērā arī dažādīga.

Tēviņi nikni strīdas par mātītēm. Turpretim viena pārīša tēviņš un mātīte savstarpēji izrāda uzticīgu mīlestību un, vienreiz noslēgušies kopdzīvē, paliek tanī uzticīgi visu mūžu. Tādu pat maigumu vecie izrāda savam perējumam, jo arī tēviņš, lai gan pašā perēšanā dalību neņem, tomēr visu laiku nepārtraukti, neraugoties ne uz kādām briesmām, uzrauga mātīti un pastāvīgi paliek viņas tuvumā, vai arī steidzas uz ligzdu briesmām draudot. Ligzdu ceļot, kas mātītei sagādā lielas raizes, tēviņš vismaz ir tādējādi palīdzīgs, ka piegādā tai vajadzīgās būvvielas vai nu knābī vai atplu- dinot tās pa ūdeni no lielāka attāluma veselām gubām. Pati ligzda ir liela bet vienkārša būve, kuļ-as pamatā ir Visādi ūdens augi; nobeigta un tāpat izklāta tā tiek sausām niedru šķiedrām un līdzīgām vielām. Kur atrodamas mazas, drošas saliņas, mātītes izlieto tās savām ligzdu vietām; bez tam viņas piegādā klāt augus, sakraujot tos tik lielā gubā, ka tā viņu un tēviņu var noturēt. Dējumā ir 6—8 olas ar stipru čaulu, netīri baltā vai netīri bāli zaļganā krāsā; pēc piecu līdz sešu nedēļu ilgas perēšanas no tām izšķiļas jaunie, augstākā mērā piemīlīgi, biezā pūku tērpā ievīstīti cālēni, kurus pēc tam, kad tie vēl kādu dienu ir ligzdā sildījušies un apžuvuši, māte vadā uz ūdeni, māca tos meklēt sev barību, bieži nēsā viņus uz savas muguras, sargā zem saviem spārniem, drošsirdīgi aizstāv briesmu brīžos un vispār izrāda tiem maigu mīlestību līdz tam laikam, kamēr viņi pilnīgi apspalvojas; tad tie iztiek bez kaut kādas kopšanas un gādības. Tad1 viņi šķiras no vecākiem uz visu mūžu; un ja nākošā gadā kāds no viņiem ierastos vecajā perēšanas vietā, vecie apietos ar viņu tāpat kā ar visiem citiem, kas uzdrošinātos parādīties vietā, kuru gulbju pārītis sev izvēlējies.

Purvu un ūdens augi un šo augu saknes, lapas un sēklas, kā arī kukaiņi un viņu kāpuri, tāpat .tārpi, gliemeži, mazi abinieki un zivis ir gulbju barība. To viņi iegūst no ūdens dibena, dziļi iegremdējot ūdenī savu garo kaklu un noplūcot tur augus, vai izvandot ar knābi gļotainās dūņas, no kurām atkāš visu ēdamo. Dziļākos ūdeņos viņi kādu laiku var uzturēties tikai tad, ja ūdens virsējos slāņos neskaitāmā daudzumā mīt mazi dzīvnieciņi. Sagūstītie pierod pie visdažādākās barības, tomēr augu vielām arī tagad, salīdzinot ar gaļas barību, dod priekšroku.

Pieradinātais gulbis, kas dzīvo mūsu dīķos un kā savvaļas putns vēl līdz šim sastopams Vācijas ziemeļos un vispār Ziemeļeiropā, kā arī Austrumsibirijā, ir kuprainais gulbis (Cygnus olor). Ja kā raksturīgu šī putna pazīmi ievēro viņa garo ķermeni, slaido, garo kaklu un sarkano knābi galvas garumā ar melno kupri uz tā, tad to nevar sajaukt ne ar vienu citu sugu. Viņa spalvojums ir tīri balts, bet jauniem putniem spalvu klājs ir pelēks. Acis brūnas, knābis sarkans, knābja pamats un kupris uz knābja melnā krāsā,, kājas brūnganas vai tīri melnas. Garumā viņš sasniedz 180 centimetrus, platumā 260 cm, spārna garums 70 cm, astes garums 18 cm. Mātītes ir nedaudz mazākas.

Baltajam gulbim (Cygnus musicus) atšķirībā no kuprainā gulbja ir druknāks stāvs, mazliet īsāks un resnāks kakls un knābis bez kupra, lai gan arī viņam tas pie pamata ir tāpat sacelts uz augšu; še tas ir dzeltenā krāsā, bet pie gala melns.

Trešā gulbju suga, kas dzīvo Eiropā un Ziemeļāzijā, mazais gulbis (Cygnus minor), atšķiras no baltā gulbja galvenā kārtā ar mazāku augumu, tievo kaklu, pie pamata ļoti augsto knābi un asti, kurā ir 18 spalvas.

Ņemot vērā iepriekš sacīto, es varu aprobežoties tikai ar baltā gulbja dzīves veida aprakstu. Eiropas ziemeļos šis putns nav retums un tāpat arī visā ziemeļu un vidus Āzijā, līdz pat Bēringa jūras šaurumam viņš sastopams. Savos ziemas ceļojumos viņš ik- gadus apmeklē Ziemeļafriku.

Baltijas jūras piekrastē viņš ierodas jau oktobrī, Vidusvāciju tas pārlido promdodoties novembrī un decembrī, bet atgriežoties atpakaļ februārī un martā.

Piemīlībā un maigumā baltais gulbis gan noteikti stāv zemāk par kupraino gulbi. Savu kaklu viņš reti kad tur tik daiļi izliektu kā pēdējais, bet stāvāk un vairāk izstieptu taisni uz priekšu, tomēr arī viņš peldot tāpat vēl sagādā skaistu skatu. No otras puses tam ir dažas priekšrocības: viņš atšķiras no kuprainā gulbja ar savu skaļo un samērā patīkamo balsi, kuru visumā tomēr ir labāk klausīties no tālienes, ja līdz ar izlandiešiem grib viņu apzīmēt par bazūnes un vijoles skaņām. Nau manis visai pareizi attēlo viņa parastos kliedzienus ar balsieniem „killklii" un maigās skaņas kā „ang". Tuvumā abās šinīs skaņās nav nekā patīkama, tās parasti ir rupjas un mazliet griež ausīs, bet var jau arī būt, ka tad, kad viņas dzird no tālienes un viņas nāk no lielākas sabiedrības, tās izklausās patīkamāk. „Viņu balsis" saka P a 11 as s „skan tikpat piemīlīgi kā sudraba zvani. Viņi dzied arī laizdamies pa gaisu un ir tālu sadzirdami; tas, ka runā par mirstošo gulbju dziedāšanu, nav nekāda izdoma, jo ievainots baltais gulbis beidz dziedāt līdz ar pēdējiem elpas vilcieniem." „Viņš ir pelnījis", saka Fabers, „lai savu vārdu „musicus" tas paturētu; it īpaši tad, kad gulbji nelielos baros dodas caur augstiem gaisa slāņiem, viņu patīkami sērās balsis atgādina tālas bazūnes skaņas."

Somijas, Ziemeļkrievijas, Vidussibirijas, kā arī Ziemeļamerikas un Islandes purvos baltie gulbji ievērojamā skaitā mīt kā. perētāji. Arī Vācijā viens otrs pārītis dažreiz taisa savu ligzdu, lai gan tikai izņēmuma gadījumā. Katrs gulbju pāris, kad neliels ezers ir tikai viņu rīcībā, norobežo sev nelielu apvidu, kur neļauj apmesties nevienam citam un uz visniknāko cīnās ar katru, kas to uzdrošinās darīt. Lielā ligzda, kura reizēm ir ierīkota uz kādas nelielas saliņas, reizēm peld uz ūdens, taisīta galvenā kārtā no_ meldru stiebriem un citiem ūdens augiem, kā niedrām, vilku vālītēm un līdzīgiem, bet ligzdas padziļinājums viegli izklāts pūkām. Aprīļa beigās vai maija sākumā mātīte dēj savas 5—7, kādus 115 milimetrus garas, 75 mm resnas olas, iedzelteni baltā, zaļganā vai brūngani dzeltenā krāsā, un jūlija sākumā var sastapt tikko izšķīlušos mazuļus. _ Gādīgais tēviņš, kā ziņo Fabers, bieži mēdz sēdēt blakus perējošai mātītei uz platās ligzdas, lai gan olu sildīšanā nepiedalās. Oktobra vidū vecos redz peldam kopā ar viņu izaugušiem bērniem.

Gulbjus kaislīgi vajā visas ziemeļu tautas, bet visļaunāk viņiem klājas spalvu mešanas laikā, kad tie pazaudējuši gandrīz visas savas lidspalvas; tad viņus nosit no laivām ar spieķiem. Kā veci tā jauni putni ap šo laiku ir ļoti trekni, it īpaši pēdējie sagādā labu cepeti,

*

Tikpat stalts augumā, kā kuprainais gulbis, un savās kustībās ne mazāk piemīlīgs ir melnais gulbis (Cygnus atratus). Viņa sīko spalvu klājs, kas gandrīz viscaur ir brūngani melns, pie kam tikai spalvu malās melnā krāsa pāriet melni pelēkā, bet ķermeņa apakšpusē ir drusku gaišāks, krāšņi atdalas blakus rokas daļas un lielākās daļas pleca baltajām līdspalvām.

Melnie gulbji vēl atrodami visos Dienvidaustrālijas un Tasma- nijas ezeros un upēs, retāk apmeklētās vietās zemes iekšienē viņi vēl līdz šim ir sastopami neticami lielā skaitā un tur vēl tik maz no cilvēka bīstas, ka bez lielām pūlēm viņus var nošaut tik, cik patīk. Melnā gulbja daba un viņa izturēšanās lielā mērā ir tāda pat kā kuprainajam gulbim, tikai viņš ir skaļāks, citiem Vārdiem — kārāks uz kliegšanu. Sevišķi ap riesta laiku bieži var dzirdēt viņa īpatnējo balsi, kuru daudzmaz var salīdzināt ar apslāpētām taures skaņām. Mūsu dīķiem melnais gulbis piemērojas tikpat labi kā katrs cits viņa dzimtas loceklis. Arī mūsu bargās ziemas to maz traucē un viņa prasības barības ziņā nav lielas. Gūstā viņš vairojas katru gadu.

Zosis (Anserinae), pa visu zemi izplatīta apakšdzimta, atšķiras no gulbjiem ar druknāku ķermeni, īsu kalu, īsāku knābi un augstākām, tuvāk ķermeņa vidum piestiprinātām kājām. Katrai zemes daļai ir savas īpašas zosu sugas. Viņas, mazāk kā citi zobknābji dzīvo ūdenī, parasti daudz biežāk daļu no savas dzīves pavada uz cietzemes un pat kokos.

Vairākas sugas izgrūž rūcošas skaņas, citas gāgā un beidzot dažām nedaudzām ir skanīgas, tālu sadzirdamas balsis; dusmās lielākā daļa šņāc.

Ir grūti pateikt, kādēļ zosis izdaudzinātas par muļķīgiem radījumiem, jo visi novērojumi māca pilnīgi pretējo. Visas sugas pieskaitāmas uzmanīgākiem un augstākā mērā modrīgiem putniem. Pret ikvienu cilvēku zosis izturas ar neuzticību, noteikti atšķir mednieku no zemnieka vai gana, vispār vienmēr labi pazīst visus- viņām bīstamus cilvēkus un savai drošībai izlieto dažādus aizsargāšanās līdzekļus. Gūstā saņemtas tās ātri iedzīvojas jaunos apstākļos un jau īsā laikā lielā, mērā pierod pie cilvēka.

Visas zosis ir galvenā kārtā augu ēdēji; izlietodamas sava cietā knābja asās griezējmalas, viņas plūc zāli, labību, kāpostu lapas un dažādus zālaugus, nomizo jaunus kociņus, apgrauž tiem lapas, plūc ogu ķekarus, dažāda veida pākstis un labības vārpas, pēdējās ātri un veikli izloba, lai iegūtu no tām graudus, iegremdējas seklos ūdeņos, meklēdamas arī tur augu barību, un ja kāds augs tām labi garšo, tad neatstāj no tā neko pāri. Dažas nedaudzas sugas ēd arī kukaiņus, gliemežus un mazus mugurkaula dzīvniekus. Kur zosis sastopamas lielā skaitā, tur tās var nodarīt arī zināmu postu, tomēr sagādā arī zināmus labumus, jo viņu bagātīgais spalvojums ir mums noderīgs un viņu cepetis ir teicams.

Pelēkai jeb meža zosij (Anser cinereus), kurai mums jāpateicas par mājas zosi, mugura ir brūngani pelēka, ķermeņa apakšpuse iedzelteni pelēka, un nevienmērīgi plankumota. Putna garums ir 98 centimetri, platums 170 cm, spārna garums 47 cm, astes garums 16 centimetri.

Pelēkā zoss ir vienīgā no visām pie mums sastopamām sugām, kas perē Vācijā, jo viņa vairāk pieder pie mērenākiem apgabaliem nekā tāliem ziemeļiem. Vācijā viņu saimes vai nelielās sabiedrības parādās februārī vai marta sākumā, tā tad vēl pirms īstā sniega kušanas laika, jautri klaigādamas ziņo par savu ierašanos, nolaižas savās perēšanas vietās, un jau pirmajās dienās viņu izturēšanās liecina, ka še tās jūtas kā mājās. Jūlija beigās, kad spalvu mešanas laiks jau ir pāri, viņas dodas savā tāļākceļojumā, sākumā gan nesteigdamies, itkā vienīgi tikai tādēļ, lai atbrīvotos vietas sējas zosīm, kuras ierodas tūliņ pēc viņām. Pašā ceļojumā tās reti kad apvienojas lielos baros; pa lielākai daļai tikai vecāki turas kopā ar saviem pieaugušiem bērniem.

Meža zosu pēcteces, mūsu māju zosis, nav daudz ko zaudējušas no savu priekšteču dabas un īpatnībām, tikai pēdējiem, kā visiem savvaļas dzīvniekiem,- ir lepnāka izturēšanās, straujākas' kustības im tie atstāj uz novērotāju itkā savādāku iespaidu. Meža zosis iet ļoti ātri un daiļi, daudz vieglāk un izveicīgāk kā māju zosis, peld labi, lielās briesmās ienirst zināmos dziļumos, tomēr ūdenī nav tik veiklas kā uz lauka Viņu lidojiens ir īsti labs, un lai gan tas nav tik viegls un skaists kā radniecīgām sugām, tomēr tam piemīt liela izturība un tas vēl ir pietiekoši ātrs.

Pavasarī, tūlīt pēc ierašanās, saistītie pāri meklē ligzdu celšanai derīgas vietas, kamēr jaunie, kas sasnieguši jau divu gadu vecumu, meklē sev mātītes, bet tie, kuri vēl nav spējīgi vairoties, kopīgi klejo apkārt citās purva vietās. Viens pāris perē no otra ne pārlieku lielā attālumā, bet visi pieturas pie zināma apvidus, kura robežas nepārkāpj. Zosu tēviņš staltā gaitā staigā apkārt mātītei un klaigā, klana galvu, seko viņai visur uz pēdām, savā greizsirdībā pret citiem, šķiet, uzmana visas viņas gaitas, cīnās ar katru tēviņu, kas būdams vēl bez mātītes dzen jokus ar viņa likumīgo sievu, un ir norūpējies par pēdējās drošību. Divi pretinieki satiekoties knābj viens otram kaklā un uzbrūk ar tik spēcīgiem spārnu sitieniem, ka pēdējo troksnis vēl tāļu ir sadzirdams. Vecākas mātītes dēj 7—14, jaunākas 5—6, kādus 9 centimetrus garas un 6 centimetrus resnas olas, kas līdzīgas mājas-zosu olām, ar gludu, nespodru, mazliet rupj- graudāinu čaulu zaļgani baltā vai netīri iedzeltenā krāsā. Veco pāru ligzdās jau marta sākumā atrod pirmo olu un šī mēneša vidū vai vēlākais viņa beigās arī perējošo mātīti. Tiklīdz viņa savam darbam ir sagatavojusies, tā izplūc sev visas pūkas, izklāj ar tām ligzdas iekšējo malu un, ligzdu uz kādu laiciņu atstājot, rūpīgi apsedz ar tām olas. Divdesmitastotā perēšanas dienā izšķiļas mazie zoslēni; kādu dienu tos vēl patur ligzdā, tad vadā uz ūdeni un apmāca barības meklēšanā.

Meža zosis, kas sagūstītas vēl jaunas, ātri pierod pie cilvēka; pat vecās, nokļuvušas cilvēka varā, daudz neskumst par zaudēto brīvību un drīz pazīst cilvēkā savu kopēju, kas tām vēlē labu. Bet arī tās, kuru izperēšanai ņemtas māju zosis, izaugušas, savu dabu nekad neaizmirst. Tiklīdz tās sajūt sevi pieaugušas, viņās pamostas brīvības jūtas; viņas sāk apkārt lidot un, ja netiek ar varu aizturētas, rudenī kopā ar citām meža zosīm dodas uz dienvidiem.

Trīs tuvu radniecīgas savvaļas zosis, sējas zoss, lauku zoss un sarkankāju zoss, daudzkārt ir nepazītas, sajauktas viena ar otru vai arī apvienotas vienā sugā, tomēr viņu dzīves veidi tik noteikti atšķiras viens no otra, ka par šo sugu patstāvību nevar būt divu domu.

Sējas zosīm (Anser segetum) galva un kakls ir brūnā zemes krāsā, plīvurs, pleci un mazās segspalvas spārnu virspusē tumši brūnas ar šaurām, gaiši brūnām, itkā izbālējušām spalvu malām, muguras lejgals un astīte viscaur melnbrūni pelēkā krāsā. Guzna, krūtis un sāni vairāk uz leju paliek arvien tumšāki un pārklāti tumši brūniem vai melni brūniem un balti sudrabotiem, zvīņveidī- giem plankumiņiem, augšējās lidspalvas iekšpusē ar platām, baltām malām, vēders un astes segas balti.

Lauku zoss (Anser arvensis) atšķiras no sējas zoss, kurai viņa līdzinājās spalvā, ar lielāku augumu un tomēr daiļāku stāvu un samērā garāku un. vairāk izstieptu, pie saknes augstu un platu, pie gala lēzeni zemu oranžsarkanu knābi.

Sarkankāju zoss (Anser obscurus) beidzot atšķiras no viņai līdzīgās sējas zoss ar ievērojami mazāku augumu, uzkrītoši īsu, resnu un neveiklu knābi, uz kura gredzenveidīgā josla nav daudz lielāka kā sējas zosij tin ir rožu sarkanā krāsā, mazām, tāpat rožu sarkanām kājām, īsiem spārniem un visai tumšu spalvojumu, kas galvas virspusē ir melni brūns, uz kakla iesarkani brūns, ķermeņa virspusē un uz ciskām melni pelēks ar gaiši pelēkām spalvu malām.

Neviena no šim trim zosīm neperē Vācijā, viņu perēšanas apgabals ir meklējams daudz augstākos Vecās pasaules ziemeļos.

Jūras zosis (Branta) ir samērā mazas, ar druknu ķermeņa būvi, tomēr daiļi veidotas. Vācijā var sastapt divas šīs ģints sugas, visbiežāk Branta zosi (Branta bernicla). Galvas priekšpuse, kakls, spārni un astes spalvas ir melni, muguras, krūšu un vēdera augšgala spalvas tumši pelēkas ar mazliet gaišākām malām, vēdera sāni, ķermeņa pakaļgals un virsējās astes segspalvas balti. Garumā putns sasniedz 62 centimetrus, platumā 124 cm, spārna garums 86 cm, astes garums 11 cm.

Branta zosu dzimtene ir Vecās un Jaunās pasaules tālie ziemeļi. Uz Islandes salas perē tikai nedaudzas, uz špicbergenas turpretim viņas perē lielā skaitā; vairāk uz austrumiem, šo putnu barus vasaras vidū var sastapt gar visu Ledusjūras piekrasti, tāpat ari Hudsona līcī un citos apkārtējos ūdeņos. No šīm nemīlīgām savas dzimtenes vietām viņas katru gadu dodas ceļojumos, kuri sniedzas līdz tālākiem dienvidu apgabaliem. Oktobra beigās vai vēlākais novembra sākumā viņas tūkstošiem ierodas visās Ziemeļjūras un Baltijas jūras lēzenajās piekrastes vietās. Visas smilšu kāpas un visi sēkļi, kurus ūdens atsedzis bēguma laikā, cik tāļu vien acis sniedz, ir apsēstas no šīm zosīm, un viņu kliedzieni pārspēj viļņu bangu troksni; viņu bari, paceļoties gaisā, no tālienes atgādina biezus, tālu izklīdušus dūmus, un nav ne mazākās iespējas novērtēt viņu skaitu.

Alu zosis (Tadorna), pie kurām no Vācijā sastopamām pieskaita tā saucamā jūras pīle (Tadorna cornuta), atšķiras no pārējām zosīm ar savu knābi un spalvojuma krāsām. Viņas uzskatāmas kā vidus loceklis starp zosīm un pīlēm, kas savieno abas šīs apakšdzimtas. Knābis pz-iekšā ir platāks nekā citām zosīm, un tēviņiem tas atšķiras vēl ar to, ka pie knābja pamatā ir kupris, kas riesta laikā spēj sacelties; spalvojuma krāsas ir raibākas nekā viņu radniekiem. Baltijas jūras un Ziemeļjūras piekrastēs jūras pīles pieskaitāmas apakšdzimtas izplatītākām sugām.

Viņas perē vienīgi alās. „Kam gadīsies izdevība ceļot gar jū- ras piekrasti", saka B o d i n u s s, „tam būs ne mazumis ko brīnīties, redzot kādi trīs vai vairāk kilometri attālumā no jūras šo skaisto putnu kopā ar mātīti, vai vairākus viņu pārīšus mierīgi sēžam uz kāda atklāta uzkalniņa vai bzāvā meža klajumā, un tad pēkšņi pazūdam. Aizejot līdz ievērotai vietai, tas pārliecinātos, ka mūsu spīdošais ūdens putns ir nolaidies zemes klēpī, un liekas ne tādēļ, lai noskaidrotu, cik noderīgas ir viņam lapsu, āpšu vai trušu alas, lai gadījumā, ja četrkājainie dzīvnieki no tām būtu izvilkušies, piesavinātos tās sev, — ne tādēļ, bet lai blakus tiem ierīkotu savu mājokli." Uz jautājumu, ' kādēļ gan plēsīgā lapsa, kura nesaudzē gandrīz nevienu dzīvnieku, kas viņai ir pa spēkam, ar mūsu zosi daža izņēmumu, paieiza atbilde, es domāju, būtu tāda, ka ārkārtīgā drošība, kas šim putnam piemīt, iedveš lapsai cienību.

*

Peldētājas pīles (Anatinae) atšķiras no zosīm galve- nām kārtām ar zemajām kājām un no gulbjiem ar īsāku kaklu.

Arī peldētāju pīles izplatītas pa visu zemes lodi, tomēr karstās un mērenās joslās dzīvo vairāk sugu nekā aukstās. Viņas apdzīvo jūru un saldūdeņus vēl līdz lielam augstumam kalnos, ceļo, ja ziema piespiež, uz siltākiem apgabaliem, dažas sugas ļoti' tālu, un tad salasās milzīgos baz'os. Mātītes savas ligzdas labprāt ierīko ļoti tuvu kopā; dažas sugas nodibina īstas perētāju sabiedrības. Tāda perēšanas vieta, kas ligzdu apslēpj, tiek cienīta vairāk nekā citas; bet daudz ligzdas ierīkotas arī uz klajas zemes. Dējumā ir lielāks skaits olu, reti mazāk kā sešas un reizēm līdz desmit; perēšanas ilgums svārstās starp 21 un 24 dienām. Ja vairākām pīļu mātītēm ligzdas atrodas tuvu kopā, tad viņas mēdz cita citai zagt olas; jo perēšanas kāre un mīlestība uz bēzmiem viņām ir tikpat liela, kā apvaislošanās dziņa tēviņiem. Pēdējie perēšanā neņem nekādu dalību. Pīlēnus, kad tie nožuvuši, māte pēc iespējas ātri ved uz ūdeni un vada un māca ar sirsnīgu mīlestību. Jau no pirmās dzīves dienas mazuļi ir ļoti izveicīgi un kustīgi radījumi, teicami tekā, veikli peld un nirst, cītīgi ķer kukaiņus, ēd daudz, pieaug un, ieguvuši savu pirmo spalvu ģērbu, tūliņ sāk apvilkt otro. Kad viņi arī to ir ieguvuši, tad ģimene apvienojas atkal ar tēvu vai vismaz ar kādu citu pīļu tēviņu.

No visiem ģints locekļiem par zosu vistuvāko radinieku es turu baltvēderi jeb švukšķi (Anas penelope). Pieres un galvvidus vidus okera dzelteni, pārējā galva, atskaitot mazu trīsstūrai- nu, melnu, zaļā zelta krāsā zalgojošu plankumiņu, un kakls rūzgani sarkans, žods un rīkles augšgals melngans, guznas daļas maigā iepelēkā rožu krāsā, mētelis, mugura, krūšu un vēdera sāni uz pelnu krāsas pamata izraiboti smalkiem melniem, bet astīte uz astes augšējās segas uz melni pelēka pamata neskaidriem pelēkiem šķērsiem viļņiem. Garums 54, platums 90, spārna garums 30, astes garums 10 cm.

Mājodams ziemeļos tāpat kā daudz citas pīles, baltvēderis izplatīts pa visu tundru un tādēļ sastopams tiklab Eiropā un Āzijā, kā ari Amerikā. Ceļodams, viņš lido caur visu Eiropu un Āziju, neaizklīst līdz Āfrikas vidienei, bet pārziemo Vidusjūras zemēs. Pie mums Vācijā viņš ierodas oktobra sākumā, uzčurās kamēr ūdeņi ir vaļā un martā un aprīlī ceļo atkal uz ziemeļiem. Arī viņš pa ceļam uz īsu laiku apmetas seklos jūras līčos un sāļūdeņos, tomēr vairāk nekā citas peldētāju pīles cienī saldūdeņus un vasaru dzīvo tikai pie tiem.

Pēc dabas un izturēšanās būdams īsta pīle, viņš tomēr ievērojami atšķiras no savām radiniecēm ar vieglo, ātro gaitu, kas līdzīga kā zosīm, gandrīz nemaz neatgādina čāpošanu un ir attīstīta, kā šķiet, uz viņa peldēšanas mākslas rēķina. Arī lidojiens viņam ir neparasti ātrs, spēcīgs un gandrīz pilnīgi kluss, tomēr spējīgs uz visiem griezieniem un virziena maiņām, kas parastas pie citām pīlēm.

Neviena no man pazīstamām pīlēm nepārtiek no augiem tik lielā mērā, kā baltvēderis. Viņš gan ēd arī mazas zivis, abiniekus, kukaiņus, mīkstmiešus u. t. t., bet daudz labāk visādas augu atvases, graudus un sēklas, ganās kā zoss uz mauriņa vai sējumiem, dīķos un muklājos pārtiek galvenā kārtā no visādiem purvu un ūdens augiem, zaļo lapu galotņu un graudu dēļ apmeklē pat rugājus un tikai tad pārtiek vienīgi no dzīvnieku vielām, ja cita nekā nevar dabūt.

Baltvēderis pa atsevišķam pārim šur un tur vai šad un tad perē arī Vācijā, bet parasti tikai sava izplatības apgabala ziemeļos, Eiropā apmēram no Dienvidzviedrijas vai Vidzemes uz ziemeļiem. Ligzda atrodas parasti uz zemes, zem zemiem krūmiem vai stiebros, reizēm tālu no ūdens, un ir vai nu sūnās izrakts padziļinājums vai ari pavirši sakrauta kaudze, vidū vienmēr bagātīgi izklāta pūkām.

No visām pīlēm mums vissvarīgākā ir mērca jeb meža pīle (Anas boschas), jo no viņas ir cēlusies mūsu māju pīle. Mērca pīļu tēviņam galva un kakla augšdaļa ir zaļa, krūšu priekšdaļa brūna, muguras augšdaļa spilgti vai pelēki brūnā krāsā, kas maisīta ar tumšāku toni. Rudenī tēviņam ģērbs līgzīgs kā mātītei, kurai galva un kakls bāli pelēki, izraiboti tumšākiem punktiem, galvas augšdaļa melni brūna, mugura brūna. Garums 68, platums 104, spārna garums 30, astes garums 9 cm. Mātīte ir mazāka. Šai pazīstamajai apakšdzimtas sugai šur un tur piebiedrojas viņai līdzīgā pelēkā pīle (Anas strepera), kas atšķiras ar samērā mazāku un šaurāku, garākiem zobiņiem apbalvotu knābi.

Mērca pīles izplatības apgabals aptver visu Eiropu un Āziju, Ameriku līdz Meksikai un Ziemeļafriku; pelēkās pīles izplatības apgabals ir gandrīz tikpat liels. Pirmējā, kam dzīves veids galvenos vilcienos tāds pats kā pelēkajai, ziemeļos ir kārtējs gāju putns, arī mūsu platumos vēl ceļo, bet jau Dienvidvācijā bieži arī pa ziemu paliek turpat savā perēšanas apgabalā. Oktobra un novembra mēnešos mērca pīle salasās lielos baros un dodas ceļā uz apgabaliem, kas atrodas vairāk uz dienvidiem. Lielākā daļa ceļo līdz Italijai, Grieķijai un Spānijai, tikai dažas līdz Ziemeļafrikai vai tai Dienvidāzijas daļai, kas atrodas uz vienāda platuma ar Ziemeļafriku. Jau februārī vai vēlākais martā sākas atpakaļceļojums. Kā dzimtenē, tā arī svešumā mērca pīle uzturās vismīļāk ezeros, dīķos un muklājos, kas apauguši ašķiem vai meldriem, ūdens krājumi, kas šur un tur brīvi no augiem, bet citādi apauguši visādiem krūmiem un purvu augiem, viņai ir sevišķi pa prātam.

Merca pīle pieder pie visēdelīgākiem putniem, kādus mēs pazīstam, ēd zāļu un daždažādo purvu augu mīkstās lapas, galotnes un pumpurus, asnus un nogatavojušās sēklas, labības graudus, gurnus, bet arī cītīgi medī visus dzīvniekus no tārpa līdz zivij un abiniekiem, liekas, cieš lielu, nepiepildāmu izsalkumu un lai to apmierinātu, tad ēd, kamēr vien pati ir nomodā un kaut kas atrodams.

Merca pīles daba, parašas un ieradumi saskan ar viņas pēcnācējas, māju pīles, izturēšanos. Mātīte perē ar nodošanos, aiziedama prom, olas uzmanīgi apklāj pūkām, ko viņa izplūc pati sev, pēc iespējas slēpdamās, lien prom pa zāli un, atpakaļnākdama, tuvojas ligzdai tikai pēc tam, kad ir pārliecinājusies, ka nedraud briesmas. Mazuļus pēc izšķilšanās viņa vēl vienu dienu silda ligzdā un tad ved uz ūdeni. Ja mazuļi uzaug augstu ierīkotā ligzdā, tad viņi, iekams sāk savu pirmo lidojumu, vienkārši nolec lejā uz zemes, nemaz neciezdami no kritiena. Savas jaunības pirmo daļu viņi pavada pēc iespējas slēpdamies biezos grīšļos, ašķos un citos ūdens augos un tikai, kad viņi sāk izmēģināt savus lidojamos locekļus, viņi reizēm parādās uz klajāka ūdens. Māte ar vislielāko rūpību gādā, lai viņi būtu apslēpti cilvēku vai citu ienaidnieku skatieniem, vajadzības gadījumā, izlikdamās, mēģina novērst briesmas uz sevi, redzēdama, ka viņai uzbrūk bars vājāku pretnieku, stājas tiem droši pretī un bieži piespiež tos bēgt. Bērni pieķeras viņai ar sirsnīgu mīlestību, ņem vērā katru brīdinājumu, katru aicinājumu un. tiklīdz vecā to pavēl, ielien un apslēpjas augos vai starp augsnes nelīdzenumiem un, nekustēdamies, paliek reiz ieņemtā stāvoklī, līdz kamēr māte griežas atkal atpakaļ, bet, kad tā ierodas, tad vienā acumirklī ir atkal uz kājām un visi kopā. "Viņi aug neparasti ātri un pēc apmēram sešām nedēļām jau laižas.

Par visām mātes rūpēm un bailēm tēvs neliekas ne zinis. Tiklīdz mātīte sāk perēt, tā viņš to atstāj vienu, apvienojas ar sev līdzīgiem sabiedrībās, kas tagad brīvi blandās apkārt pa dažādiem ūdens krājumiem.

Par ložņātāju pīlēm sauc apakšdzimtas vismazākās, apmēram baloža lieluma sugas. No Vācijā mītošām sugām pirmā vietā jāmin prīkšķe (Anas querquedula).

Tās spalvojums ļoti raibs. Garums 88, platums 62, spārna garums 20, astes garums 8 cm. Prīkšķes perēšanas apgabals ietver visu Viduseiropu un Vidusāziju; uz ziemeļiem tas sniedzas ja daudz līdz Dienvidzviedrijai. Ceļodama, viņa apmeklē visas Dienvideiro- pas zemes, lielāko tiesu Vidusāzijas un Āfriku, pēdējās austrumos aizklīzdama līdz desmitam ziemeļu platuma gradam.

Daudz retāk kā prīkšķe Vācijā perē krīklis (Anas crecca). Viņš ir mazāk par prīkšķi.

Skaistuma godalgu pēc mana prāta pelna Kar oliņas pīle (Aix sponsa), pa visu Ziemeļameriku izplatīts un tur bieži sastopams putns, kas tagad ir gandrīz galīgi apklimatizēts mūsu dīķos. Viņa ir grezno pīļu ģints (Aix) piekšstāve.

*

Viena no visraibākām un visvairāk acīs krītošām mūsu dzimtenes pīlēm ir platknābis (Spatula clypeata). Viņš pieder pie tā paša nosaukuma ģints (Spatula), kas iezīmējas ar savu lielo, mugurpusē šauro, priekšā ļoti plato un stipri velvēto, mīksto, smalk- zobaino knābi. Galva un kakla augšgals tumši zaļš, aizkaikles apakšdaļa, muguras augšdaļa un īsās kamiešu spalvas ar gaiši pelēkām malām, kakla lej daļa, guzna un spārnu augšējās segspalvas1 baltas, pārējās gaiši zilas, priekšā ar platu, baltu svītru atdalītās spoguļa spalvas zalgojošā zaļā metalliskā krāsā, muguras lej daļa un astīte melni zaļa, krūtis un vēders brūnā kastaņu krāsā. Garums 50, platums 80, spārna garums 24, astes garums 8 cm.

Zemes lodes mērenā josla ir platknābja dzimtene; tālos ziemeļos viņš sastopams retāk. Eiropā, sākot no Dienvidnorveģijas, viņš dzīvo viscaur.

No pārējām mūsu pīlēm viņš atšķiras jau no tālienes ar savu grezno un acīs krītošo spalvu klāju, bet maz ar savām parašām un ieradumiem. Tāpat kā pārējās peldētāju pīles, viņš iet diezgan labi un labprāt, peld viegli un skaisti, bieži rakņājas pa dūņām, bet nirst tikai vajadzības gadījumā, peld ātri un veikli, lai arī ne tik ātri kā mazākās sugas, un laizdamies -rada tikai nelielu troksni. Viņa balss atgādina kurkšanu, tēviņa sauciens skan apmēram kā „voak", mātītes kā dobjāks „vak".

No nirēju pīlēm, kas izveido tā paša nosaukuma apakšdzimtu (Platypodinae), pirmā vietā ir jāmin pūkuputni (Somateria). Viņi iezīmējas ne tikai ar savu ievērojamo lielumu, bet arī ar savu ļoti slaiko, garo, dažām sugām punaino, koši krāsoto knābi, kas ar čukuru tālu iesniedzas pieres spalvās un kura lielais nags ieņem visu augšžokļa priekšmalu. Pūkupīlei jeb spilveniekam (Somateria mollissima) galvas augšdaļa, kakls un mugura, ieskaitot spārna augšpuses segspalvas, ir balta, krūšu priekšdaļa pārvilkta ar iesarkanu sarmu, piere un deniņi, muguras lej daļa un vēders melns, vaigi zaļgani; lidspalvas un stūres spalvas izskatās brūngani melnas, spalvas, kas izveido spoguli, tumši melnas kā samts. Garums 68, platums 52, spārna garums 29, astes garums 9 cm. Mātīte ir mazāka un rūzgana, pie galvas un kakla izraibota brūniem, gareniskiem, citādi melniem, apmēram pusmēnessveidī- giem šķērsiem plankumiem, spogulis brūns, ietverts ar baltu, apakšpuse tumši brūna.

Spilvenieks apdzīvo zemes lodes ziemeļus no Islandes salām līdz špicbergai un visus ziemeļzemju jūras krastus no Eiropas rietumu piekrastes līdz Grenlandei un Islandei. Reizēm viņš iemaldās arī Vācijas vidienē. Vistālāk uz dienvidiem stāvošās perēšanas vietas viņam ir Silta sala un Dānijas mazās salas, kuras atrodas uz tā paša platuma grada; sākot no šejienes uz ziemeļiem viņš ir sastopams, kā liekas, arvienu biežāk. Jau Vidusnorveģijā viņš dzīvo tūkstošiem, saudzēts un kopts no piekrastes iedzīvotājiem, aizsargāts ar īpašiem likumiem.

Spilvenieks ir jūras putns vārda pilnā nozīmē. Pa zemi viņš iet smagi čāpodams, tikai ar pūlēm, bieži arī klūp un nokrīt gar zemi. Laišanās viņu drīz vien nogurdina, prasa pastāvīgu un ļoti ātru samērā īso spārnu vēcināšanu, notiek pa lielākai daļai nelielā augstumā un taisnā virzienā pār ūdeni. Tikai atgriezdamies ūdenī, viņš izrāda savu īsto kustības spēju. Kur cilvēkam rūp šo putnu perēšana, tur viņš iepriekš sagatavojas uz derīgo viesu uzņemšanu, uzstādīdams jūrmalā vecas kastes, dēļiem vai žagariem pārklātus akmeņus un ierīkodams arī vēl citādas slēptuves. Cik bailīgs bija spilvenieks agrāk, tikpat paļāvīgs viņš paliek tagad. Cilvēka sniegtās aizsardzības dēļ viņš jau iepriekš ir pārliecināts par savu drošību, un tāpēc cilvēka,, darbība viņam nav par apgrūtinājumu un traucējumu. Meklēdams piemērotu vietu ligzdas ierīkošanai, viņš čāpo līdz krastmalas iedzīvotāja vientuļai sētai, dodas tanī iekšā un ieiet pat būdiņā. Nereti gadās, ka dažas pīļu mātītes perē kambaros un kūtīs, cepjamās krāsnīs un citās vietās, no tiesas apgrūtinādamas nama māti. No sākuma tēviņš kārtēji pavada savu mātīti visos šādos kājceļojumos, kopā ar viņu rītos ierodas krastmalā, pret dienasvidu aizlaižas uz fjordiem, peld uz selgu, vakarā atgriežas atpakaļ, nākošā rītā uzsāk līdzīgu ceļojumu un kamēr mātīte dēj, tikmēr stāv pie ligzdas par sargu; bet kad dējums ir pilns, viņš atstāj ligzdu un mātīti un tagad aizlaižas jūrā, lai šeit sabiedrotos ar citiem tēviņiem. Ap dažām Norvēģijas šērām šie acu- mirklējie atraitņi redzami, sapulcējušies milzīgā skaitā un izveido ap salu it kā puķu vaiņagu. Ligzda ir darināta, no tām vielām, kas atrodamas vistuvākā apkārtnē un izkrauta ļoti nolaidīgi, te no smalkiem žagariem, te no jūras aļģēm, te no zālēm vai salmu atkritumiem un tamlīdzīgām vielām. Toties ciešāks un bagātāks ir iekšējais izklājums no pūkām, un šī ir tā vērtīgā muita, ko perētāji pūkuputni atstāj cilvēkam, kas viņus draudzīgi sargā. Dējumā parasti ir 16—18 īsti ovalas, apmēram 85 mm garas, 60 mm resnas, gludčaumalainas, neskaidri vai pelēki zaļas olas. Jau pēc dažām dienām perētāja mātīte ļoti cītīgi tup uz ligzdas, un, kur viņa pieradusi pie cilvēka, tur, tam nākot klāt, ' viņa nekustas no vietas.

Melnais gulbis

Pelikāns

Tās, kuras perē dzīvokļu tuvumā, nemaz nedomādamas par promlaišanos, ļauj, ka novērotājs viņas paceļ augšā no ligzdas, apskata olas un viņas atkal noliek uz tām virsū. Es esmu atļāvis sev prieku ilgāku laiku sēdēt viņām blakus, viņas glaudīt, bāzt savu roku starp viņu ķermeni un olām un ļoti daudzas ar to tomēr neesmu aiztramdījis prom no ligzdas. Dažas, it kā rotaļādamās, mēģināja ieknābt man pirkstā, bet citas neizrādīja ne mazākās sapīkuma zīmes. Tās, kuras es nocēlu no ligzdas un zināmā atstatumā noliku uz zemes, čāpoja atpakaļ uz ligzdu, it kā nekas nebūtu noticis, sakārtoja pūkas un manā klātbūtnē atkal notupās uz perēšanu. Netraucēta, māte līgzdu atstāj parasti rīta stundās; bet iepriekš viņa olas ļoti rūpīgi apklāj pūkām, lai tās pasargātu no laika apstākļu kaitīgā iespaida. Pēc tam viņa pēc iespējas ātri aizlaižas uz jūru, nirdama, apmēram pusstundu čakli meklē barību, šai laikā piepilda guznu ar gliemežiem tā, ka tā tikko nesprāgst pušu, un atgriežas atkal atpakaļ uz ligzdu. Pēc 25 līdz 26 dienas ilgas perēšanas izšķiļas mazuļi, ļoti skaisti radījumi, kas ģērbti kuplā un diezgan raibā pūku ģērbā, no savas dzīves pirmās dienas meistariski peld un nirst un arī diezgan labi, vismaz labāk nekā māte, skrien. Līdz ko viņi pa pusei ir nožuvuši, māte viņus ved uz jūru un to tagad atstāj vienīgi tad, ja mazuļi ir noguruši un lielos viļņos nevar atpūsties uz mātes muguras. Ja veco nogalina, kamēr mazuļi bez mātes palīdzības vēl nevar iztikt, tad tie pievienojas citam bērnu pulciņam, kuru labsirdīgā māte tos bez kavēšanās arī pieņem, vadā un kopj, it kā tie būtu viņas pašas bērni. Dziņa pēc mātes pienākumiem pie pūkuputniem vispār parādās spilgti; jau tās mātītes, kas perē blakus, viena otrai zog olas un vēlāk, ja viņas ir apvienojušās kopā, bez domu starpībām dalās mazuļu kopšanā un audzināšanā. Mazuļi aug ātri, jau pēc pirmās nedēļas beigām top tik patstāvīgi, ka var iztikt bez kādas kopšanas, tomēr līdz nākošam pavasarim paliek savu vecāku sabiedrībā, bet savas dzīves otrā gadā pēc iespējas ilgi veco tēviņu sabiedrībā..

Jaunības pirmā posmā spilvenieki ēd mazas vēžu sugas un mīkstmiesīšus; vēlāk viņi pārtiek gandrīz vienīgi no gliemežiem, tomēr nesmādē arī mazas zivis un citus jūras dzīvniekus.

Lai gan spilvenieki ir tālo ziemeļzemju lielākā bagātība, tomēr viņi nekādā ziņā netiek saprātīgi saudzēti un kopti. Prātīgi spil- venieku „dārzu" jeb perēšanas vietu īpašnieki perētājiem putniem, kad tie dēj, paņem nost dažas olas un ar to piespiež tos dēt vairāk nekā tie to darītu parasti. Bet tad viņi nogaida, kamēr perējamais laiks ir garām, un tikai pēc tam salasa pūkas. Tā rīkojas Dien- vidnorveģijā, citādi Lapzemē, Islandē, špicbergā un Grenlandē. Šeit nesaudzē nedz putnus, nedz arī olas. Lai gan veciem spilvenie- kiem gaļa ir slikta, tomēr viņus medī gadu no gada un nogalina tūkstošiem un, neievērojot acīm redzāmo peļņu, ko dod perētāji spilvenieki, viņiem atņem olas un pūkas, kur vien tos atrod, špicbergā šādas neprātīgas rīcības sekas jau ir vērsušas uz sevi uzmanību; jo kamēr senāk ražu varēja rēķināt tūkstošos kilogramu, tikmēr tagad ir jāapmierinās ar simtiem.

Purvu pīles (Aythia) iezīmējas ar mēreni garu, pie pamata neuztūkušu knābi. Par šīs grupas pazīstamāko sugu Vācijā var uzskatīt raudavu jeb b r ū n k a k 1 i (Aythia ferina). Galva un kakla priekšdaļa viņai ir skaisti brūni sarkana, krūšu priekšdaļa melna, mugura un paslēpenes bālā pelnu krāsā, izraiboti ļoti maigi melniem, šķērsiem viļņiem, pakaļas daļa melna, apakšpuse pelēki balta; spārnu segspalvas pelēkas kā pelni, tās, kuras izveido spoguli, gaiši pelēkas, lidspalvas un stūres spalvas pelēkas. Garums 55, platums 78, spārna garums 25, astes garums 7 cm.

Retāk kā raudava dažos Vācijas apgabalos ir sastopama b a lta č u pile (Aythia nyroca).

šīs ģints trešā suga, kas, kā pierādījies, perē arī Vācijā, lai gan tikai pie ļoti nedaudz saldūneņiem, ir sarkanknābja pīle (Aythia rufina). Bez nupat minētās sugas Vāciju kārtēji apmeklē vēl divas radinieces, kas perē ziemeļos, lielā ķerra (Aythia marila) un mazā ķerra jeb cekula pīle (Aythia cristata).

No iepriekš aprakstītām sugām gauras (Merginae) atšķiras ar ļoti stieptu vidukli, vidēji garu, bet tievu kaklu, lielu, parasti ar pušķi vai cekulu izgreznotu galvu, tālu uz pakaļpusi novietotām, zemām, lielpirkstainām kājām, kam pie pakaļējā pirksta tāpat kā nirēju pīlēm ir plats ādas lēvers. Gauras iet čāpodamas, gāzelēdamās un pacēlušas ķermeņa priekšdaļu mazliet uz augšu, peld teicami, nirst ļoti veikli un var ilgi palikt zem ūdens. Dzimtene visām pazīstamām gaurām ir zemes lodes ziemeļi. Stiprs aukstums viņas dzen prom no dzimtenes un piespiež doties klejojumā, kas viņas aizved parasti līdz Ziemeļvācijai, retāk līdz Dienvid- eiropai.

D u n c k a i jeb mazajai gaurai (Mergus albellus) ir zināma līdzība ar dažām nirēju pīlēm, it īpaši ar nīru.

Lielā gaura jeb koku pīle (Mergus merganser) no dunckas atšķiras galvenā kārtā ar garo, sāniski plakano knābi. Lielā gaura apdzīvo Eiropas, Āzijas un Amerikas ziemeļus un visās trijās pasaules daļās ir sastopama, kā liekas, apmēram vienādi bieži.

Atskaitot dienasvidus stundas, kuras lielā gaura atpūzdamās labprāt pavada kādā smilšainā vietā uz krasta, viņa gandrīz pastāvīgi ir redzama uz ūdens, sava īstā novada. Pa zemi viņa čāpo neveikli, pa gaisu laižas diezgan ātri, tomēr tikai ar pūlēm, kamēr pa ūdens virspusi un zem tās viņa kustas vienlīdz veikli. Mierīgi peldēdama, viņa airējas spēcīgiem, tomēr lēni cits citam sekojošiem savu plato kāju grūdieniem un virzās uz priekšu vienmērīgi un diezgan ātri; bet aiz skaudības vajādama citu no savas sugas, kas patlaban kā noķērusi laupījumu un grib to aprīt, viņa skrien pa ūdens virspusi tik ātri, ka pārspēj katru citu no man pazīstamiem peldētāju putniem un saceļ stipru viļņu šļakstēšanu. Ūdenī viņa ienirst ļoti viegli, gandrīz bez trokšņa un starp virspusi un dibenu peld tik ātri, ka liekas, it kā būtu redzama aizšaujamies drīzāk zivs. nekā putns. Reizēm viņa paliek zem ūdens apmēram divas minūtes, parasti drusku ilgāk par minūti, šinī laikā viņa, zvejodama, tā tad zināmos apstākļos šaudīdamās krustām šķērsām, ir noskrējusi pa lielākai tiesai ap simts soļu.

Divpadsmitā šķira Garspārņi (Longipennes)

Uz peldkāju rēķina attīstīti spārni ir garspārnu raksturīgā pazīme. okeāns garspārņiem ir izplatības apgabals, dzīves vieta un dzimtene. Daži no viņiem apdzīvo patiesi gan tikai okeana piekrastes, vieni, kas saldūdeņus cienī vairāk, nekā jūras ūdeņus, neapdzīvo pat ne tās: bet tie nevar grozīt likumu. Lidodami pār viļņiem, izvairīdamies no sauszemes tuvuma, citi, pretēji kā iepriekš minētie, bez mērķa klejo pār jūru un it kā bez atpūtas lido apkārt ap zemes lodi. šiem ir tikai viena saite, kas viņus saista ar cieto elementu: bērnība. Uz sauszemes atrodas olas, no kurām viņi izšķiļas; šeit viņi uzturās, kamēr iemācās lietot spārnus, un uz šejieni viņi1 atgriežas atpakaļ, kad paši ir tapuši spējīgi vaisloties: pārējo dzīves laiku viņi pavada uz jūras, parasti laizdamies, izņēmuma gadījumos varbūt arī atpūzdamies uz viļņiem vai pat uz krasta. Viņi laižas samērā vairāk, nekā visi pārējie putni, vairāk kā plēsīgie putni, vairāk kā bezdelīgas vai svīres; vēl vairāk kā kolibri, jo viņi laižas cauru dienu un bieži arī vēl pa nakti.

Kāds ir dažu sugu nenogurstošais darbīgums un kustīgums, tāds ir arī viņu izplatības apgabals. Vairākas sugas ir, kā liekas, vispasaules pilsones, jo viņas ne tikai laižas apkārt zemes lodei, bet arī apmeklē visas sauszemes joslas; citas, turpretī, siro, klejo, vai kā mēs to ari citādi neapzīmētu, tikai' pa zināmu apgabalu, pa vairāk vai mazāk noteikti norobežotu jūras daļu vai joslu starp noteiktiem platuma grādiem. Bet šis apgabals vienmēr ir vesela jūra, bet ne tās atsevišķa daļa vai kāda piekraste.

Katrs garspāmis ir spējīgs spītēt jūrai, bet neviens no viņiem nepriecājas par vētru vai negaisu, kā to domā teika. Pat viņam, jūras bērnam, lielā māmuļa ir mīļāka, ja tā laipni smaida, nekā ja vētra saceļ viļņus kā kalnus. Skaidrā laikā kaija turās tālu no krasta un albatross tālu no kuģa: vētra pirmo aizbiedē uz sauszemi un otro atdzen kuģa tuvumā; vētra ir „vētras putna" bīstamākais ienaidnieks. Agrāk domāja, ka okeana putni, kas gandrīz visi pieder pie vētras putnu grupas, ar savu ierašanos pie kuģa pareģo sliktu laiku, kamēr patiesībā viņi tuvojas kuģim lielā skaitā tikai tad, kad sliktais laiks jau ir iesācies un viņi jau ilgāku laiku ar to ir cīnījušies. Vētru saviļņotā jūra viņiem apgrūtina ieraudzīt barību, ko, jūrai' mierīgai esot, viņi atrod bez grūtībām, un piespiež viņus ierasties kuģu tuvumā, jo viņi 110 piedzīvojumiem zina, ka no turienes viņiem šad tad tiek atmests kaut kas ēdams. Izsalkums ir tas, kas viņus atved kuģu tuvumā. Kad stiprā vējā un lielos viļņos kuģim ir jāsavelk buras, tā kā tas apstājas, tad to drīz vien apstāj simtiem dažādu garspārņu, kamēr tanī pašā platumā vai apgabalā nerādās gandrīz neviens, ja bezvēja laiks tura kuģi uz vietas. Ja šādā laikā tiek izmests labeklis, tas tad ilgi vai pat pilnīgi velti peld iepakaļ stūrei, kamēr vētrā tas parasti tiek jau aprīts, iekams tas būtu aizskāris ūdeni.

Garspārņi visi ir plēsīgi putni, vienalga, vai viņi rūpējas par sevi paši, vai arī ļauj citiem par sevi rūpēties, vienalga vai viņi ēd tikai dzīvu laupījumu, vai arī, kā grifi, turās vairāk pie maitas. Viņi ēd to, ko jūra viņiem sniedz, kā valzivju maitas, tā arī medūzas, tārpus un t. t.

Daudzi garspārņi ļoti mīl dzīvot sabiedrībā, citi atkal dzīvo un darbojas vairāk katrs pa sevi, tomēr vismaz perējamā laikā sapulcējas bieži neskaitāmi lielos baros.

Vaislošanās garspārņiem daudzā ziņā ir saskanīga. Ligzdas viņi taisa uz zemes, purvā vai muklājā, vai arī stāvu klinšu un kalnu dobumos un alās, uz to dzegām, izciļņiem un t. t., izņēmuma gadījumos ari kokos, parasti sabiedrībā, un dēj tikai vienu olu vai arī divas līdz četras, tās un bērnus ļoti mīl un drošsirdīgi aizsargā pret ienaidniekiem un pretniekiem, zināms gan ļoti dažādā kārtā. Mazuļus viņi ved uz jūru tikai pēc tam, kad tie iemācījušies laisties, un tie tad sāk katrs patstāvīgi ķert zivis un medīt, vai ari savienojas kopā ar citiem milzīgos baros.

Garspārņi mums atnes maz labuma, bet dara arī maz kaites. Dažiem no viņiem mēs atņemam olas un bērnus, un viņi, savukārt, šur un tur nolaupa mums pa zivtiņai, cālēnam un t. t., bet toties ķer arī kaitīgus dzīvniekus, okeana putni mums var būt tikai derīgi, bet ne kaitīgi; arī pārējie atnes vairāk labuma, nekā nodara kaites.

Zīriņi

Visas zemes lodes, jūras un lielākā tiesa saldūdeņu dod mājas vietas kaivu jeb kaiju dzimtas (Laridae) priekšstāvjiem. Par šīs dzimtas veiklākiem lidotājiem un trieciennirējiem mēs uzskatām zīriņus (Sterninae), vidēji lielus vai mazus, slaikus putnus ar cietu, taisnu vai čukurā mazliet līku knābi galvas garumā, kam apakšžoklis arī izliecas uz priekšu, mazām, zemām, četrpirkstainām kājām, kas apbalvotas īsām, bieži dziļi izjomotām peldplēvēm un maz liektiem, diezgan asiem nagiem, ļoti gariem, šauriem un smailiem spārniem, kam pirmā lidspalva visgarākā, vidēji garu, vairāk vai mazāk dziļi stakļainu, no 12 spalvām sastāvošu asti un kuplām, cieši pieguļošām, mīkstām spalvām, kam valdošās krāsas ir gaiši pelēka svina krāsa, melns un balts un kas mainās maz vai nemaz pēc dzimuma, bet ievērojami pēc gada laika.

Zīriņi apdzīvo visas zemes lodes joslas, mīt pie jūrām un saldūdeņiem un klejo gar piekrastēm vai upēm. Dažas sugas mīl lēzenus, kailus jūras krastus, citas augiem bagātus ' ūdeņus; dažas apmetas uz dzīvi pie dienvidzemju piekrastu mežiem.

Visas sugas ir ļoti nemierīgi putni, kas mīl kustēties un no saules lēkta līdz noiešanai darbojas gandrīz bez pārtraukuma. Nakti zīriņi pavada gulēdami uz krasta, dienu gandrīz vienīgi tikai laizdamies gaisā. Balss ir nepatīkami ķērcoša skaņa, ko var izteikt ar ,,kriā" un kas dažādām sugām atšķiras maz.

Viņu barība ir zivis un kukaiņi; lielākās sugas ēd tomēr arī mazus zīdītājus un putnus vai abiniekus, mazākās sugas dažādus tārpus un visādus mazākus jūras dzīvniekus. Laupījumu meklēdami, viņi laižas nelielā augstumā pār ūdens līmeni, savus

skaidros skatienus vērš uz pēdējo, upuri ieraudzījuši, apstājas, spārnus purinādami pāra acu mirkļus turās virs tā, lai to labi ieņemtu acīs, ātri drāžas lejā un mēģina to satvert knābī.

Pirmā vieta pienākas lielajam zīriņam (Sterna caspia), ģints pirmveidam. Spalvas uz galvas augšdaļas spīdīgi baltas, uz mēteļa gaiši pelēkzilas; lidspalvu gali tumšāki, astes spalvas gaišākas nekā pārējās virspuses spalvas. Garums 52, platums 130, spārnu garums 42, astes garums 15 cm.

Lielais zīriņš mājo Vidusāzijā un mūsu pasaules daļas dienvidos, bet izņēmuma gadījumos perē arī Silta salā un Pomeranijas kā arī dažās vietās Holandes un Francijas piekrastē.

Upes zīriņam (Sterna fluviatilis) ir tievs, drusku līks, samērā īss knābis, ļoti īsas pirkstainas kājas un dziļi šķelta aste. Galvas virsus un pakausis ir melni, mētelis un pleci zilgani pelnu pelēki, galvas sāni, kakls, astīte un visas ķermeņa apakšdaļas baltā krāsā. Upes zīriņu izplatības apgabals ieņem visu Eiropu, lielu daļu Āzijas un Ziemeļamerikas, ceļo viņi līdz Dienvidafrikai.

Ziemeļos viņam piebiedrojas vai stājas viņa vietā Vecā un Jaunā pasaulē izplatītais gar astes zīriņš (Sterna macrura). No iepriekš aprakstītā radinieka viņš atšķiras ar mazāku augumu, īsāku un stiprāku knābi, zemākām un mazākām kājām, daudz dziļāk šķeltu un garāku asti.

Upes zīriņš (Sterna fluviatilis) pie ligzdas

Upes zīriņš vairāk kā citas sugas apdzīvo upes un saldūdeņa ezerus un tāpēc arī mūsu dzimtenes iekšienē nepieder pie retumiem. Viņš parādās aprīļa pēdējās dienās vai maija sākumā un jau jūlijā vai augusta sākumā dodās atkal ceļojumā. Jau Dienvid-

eiropā viņš atrod piemērotas vietas ziemas dzīvei, bet arī Āfrikas ziemeļos aukstajā gada laikā ir visur ļoti parasta parādība.

Upes zīriņi perē zemās salās un piekrastes sēkļos, kur iespējams tādos, kam pamatā grants, bet ne smilts. Te viņi grantī izkārpa mazu bedrīti vai izlieto kādu jau gatavu par ligzdu. 16—17 dienās izšķiļas jaunie putni, kas drīz vien atstāj ligzdu un tagad briesmu gadījumā pūlas noslēpties starp lielākiem akmeņiem un citiem zemes nelīdzenumiem un nodod sevi tikai tad ar žēlu pīkstēšanu, kad vecie putni ir nošauti. Te viņi uzaug un jau pēc divi nedēļām spēj plivināt spārnus un trešajā jau laižas saviem vecākiem līdz.

Pie mūsu iekšējiem ūdeņiem upes zīriņš reti kad rada lielas nometnes, bet turpretim jūrmalās bieži sabiedrojas simtiem šīs sugas putnu uz kopīgu perēšanu.

Mazais zīriņš (Sterna minuta) atšķiras no citām sugām ar samērā stipru un drusku paīsu knābi, dziļi jomotām peld- plēvēm un sekli šķelto asti. Putna garums 22, platums 50, spārnu garums 18, astes garums 8 cm.

šai dzimtas mazākai sugai izplatības apgabals aizņem četras pasaules daļas: Āziju, Eiropu, Āfriku un Aineriku; uz ziemeļiem mazais zīriņš iet līdz apmēram 58., uz dienvidiem apmēram līdz 24. platuma gradam. Arī šī suga apdzīvo galvenā kārtā saldūdeņus, sevišķi lielākas upes, lai gan pilnīgi neizvairas arī no jūras krastiem.

,,Mazais zīriņš," kā Naumans saka, ,.skaistumā nepaliek neko pakaļ nevienai šīs dzimtas sugai, un ka viss pie viņa ir mazākā mērogā, tas aplūkotāja acīs viņa skaistumu vēl tikai pavairo." Arī izturēšanās ziņā viņš neko neatšķiras no saviem radiniekiem, iet un peld tāpat kā viņi, laižas līdzīgi tiem, varbūt vēl drusku ātrāk un vieglāk, bet ar tiem pašiem drošajiem pagriezieniem un tikpat dažādiem paņēmieniem; parasti viņš savā lidojumā attīsta ļoti patīkamu steigu, un šķiet, ka viņam vienmēr jāsteidzas; viņš katrā ziņā ir dzīvākais un veiklākais loceklis savā ģintī.

,.Jūras kraukļi", tā es dēvēju kaijas (Larinae), jo minētiem putniem tās līdzīgas visā dzīvē un dabā. Viņas sastāda uz āru noslēgtu apakšdzimtu un ir labi veidoti, stipri putni dažādā lielumā, jo mazākās sugas savos ķermeņa apmēros labi ja drusku lielākas par kovārni, kamēr lielākās gandrīz sasniedz ērgļa lielumu. Viduklis spēcīgs, kakls īss, galva samērā liela, knābis vidēji garš, sāniski stipri plakans, līdz virsiknābja vidum taisns un no šejienes sākot viegli noliekts uz leju, apakšknābja gals stūrains, augšā un apakšā ar asām malām, mute atveras līdz acīm, kājas vidēji augstas ar slaidiem stulmiem, ar nedaudz izņēmumiem četriem pirkstiem, kas priekšā savienoti ar peldplēvi, spārni lieli, gari, plati, tomēr galos smaili un šauri.

Kaijas, kuru ir pāri par sešdesmit sugu, izplatītas pa visām mūsu pasaules daļām, un apdzīvo visas jūras. Maz ir sugu, kas attālinās lielu gabalu no cietzemes, un ja viņas to dara, tad drīz vien tomēr atkal atgriežas atpakaļ, tā kā īsteni viņas ir drošākās vēstneses, ka zeme tuvu, ja viņas reiz atkal aplido kuģi, tad krasts vairs nav tālu. Daudz biežāk nekā atklātā jūrā tās ielidos zemes iekšienē, vai nu gar upēm vai arī laizdamās no viena ūdens krājuma uz otru. Dažas sugas labprāt uzturas pie saldūdeņu krājumiem, vismaz izvēlas tur vietas perēšanai.

Skaists ir viņām stāvs un krāsa, patīkamas ir kustības un pievilcīga viņu nodarbošanās. Uz zemes stāvot tās izskatās cēlas, viņu soļošana teicama un samērā ātra. Peldēšanā tās pārspēj lielāko daļu savu radinieku šaurākā nozīmē: viņas guļ uz ūdens tik viegli kā putu kamoli un ar savām spilgtajām krāsām tik uzkrītoši atšķiras no apkārtējā ūdens, ka piešķir jūrai zināmu skaistumu. Viņas laižas spārnus lēni vēcinādamas, bet pārmaiņus bieži vien peld gaisā lēni, viegli un skaisti, kustības atgādina platspārnainos plēsīgos putnus, bet tās ir ārkārtīgi vieglas. Viņas nepro't tā mesties no gaisa ūdenī kā viņu radinieki, bet tomēr viņas dara to aitādu sparu, ka pasit savu vieglo ķermeni apmēram pusmetra zem ūdens. Nepatīkama ir viņām balss, kas sastāv te no skaļākām, te no klusākām, tālu dzirdamām ķērcošām skaņām, ko viņas atkārto līdz apnikumam, ja tos pārņēmis kāds uztraukums.

Kaijas

šīs dzimtas lielāko sugu vairumu sauc par kaijām (Larus) un apvieno tās īpašā ģintī, kuras sevišķā pazīme ir taisnā aste un saskanošā spalvu krāsa. Viena no vislielākām kaijām ir g a i- gala (Larus glaucus). Viņas mētelis un mugura ir maigi gaiši zili pelēka vai kaijas zilumā, lielās lidspalvas, kas spārnus sakļaujot tikko pārsniedz astes garumu, ir gaiši zilgani pelēkas, viss pārējais ķermenis balts. Putna garums ir apmēram 75, platums 170, spārnu garums 47, astes garums 22 cm.

šīs skaistās kaijas dzimtene ir abu pasauļu tālie ziemeļi; viņa ceļo līdz Āfrikas ziemeļu krasta platuma gradam; lielākā daļa tomēr pārziemo Islandē un Ziemeļskandināvijā, vai arī nemaz neatstāj savu dzimteni.

Viņai radniecīgā polārkaija (Larus leucopterus) atšķiras ar mazāku augumu un garākiem spārniem.

No abām iepriekšējām sudraba kaija (Larus argenta- tus) atšķiras ar drusku tumšāki zilu mēteli un plecu un augšējās spārnu daļas lielo segspalvu baltajām malām. Putna garums 65, platums 145, spārna garums 45, astes garums 18 cm. Lielos baros sudraba kaijas apdzīvo Ziemeļjūru un Ledus jūras dienvidus daļu, bez tam tās sastopamas Ziemeļamerikas piekrastē, bet ziemu ceļojot visās Eiropas piekrastēs, bieži vien arī dziļi zemes iekšienē, pat pie Vidus un Melnās jūras.

Tāpat ziemeļos dzīvo kaija, arī kaiva, ka jaks (Larus canus). Viņas mētelis ir maigi zilā kaijas krāsā, pārējās sīkās spalvas līdz ar asti baltas.

Starp kaijām ar tumšu ķermeņa virspusi lielākā ir lielā reņģu kaija (Larus marinus). Galva, kakls, pakausis, visa ķermeņa apakšpuse, muguras apakšējā daļa un aste ir mirdzoši baltā krāsā; muguras augšdaļa un spārni zili melni kā, šīfers, lidspalvu gali balti. Putna garums 78, platums 170, spārnu garums

50, astes garums 20 cm. šīs kaijas dzimtene ir zemes lodes ziemeļu daļa. Ziemā tā kārtīgi apmeklē Ziemeļu un Baltijas jūras piekrastes un gar šo jūru krastiem turēdamās ceļo līdz Dienvid- eiropai un vēl tālāk uz dienvidiem; vasarā viens putns var tikai ļoti reti sastapt uz dienvidiem no 50. platuma grada. Zemes iekšienē viņa iemaldas ļoti reti.

Viņas tuvākā radiniece ir mazā reņģu kaija (Larus fus- cus), kas no viņas atšķiras ar savu jūtami mazāko augumu, ar garākiem par asti spārniem, ar šaurākām baltām lentām lidspalvu galos un ar koši dzeltenām kājām. Garums visaugstākais 60, platums 140, spārna garums 40, astes garums 15 cm. Viņa apdzīvo visas Eiropas jūras un izplatīta no Ķīnas līdz Rietumāfrikai.

Telpu trūkums liek man ierobežoties ar lielās reņģu kaijas aprakstu. Viņa iet labi, brien arī dziļi pa sekliem ūdeņiem, peld labprāt un daudz, pat tad, ja ir lieli viļņi, peldot pat guļ, laižas gan lēni, bet nekādā ziņā ne smagi, drīzāk gan viegli un izturīgi, izplestos spārnus lēni vēcinot, tad lielus gabalus peld gaisā, spārnus nemaz nekustinādama, vai riņķodama, gan paceldamās augšup pret vēju, gan atkal nolaizdamās zemāk; viņa neapmulst pat vislielākā vētrā, un ja ierauga medījumu, tad metas ar lielu spēku no samērā liela augstuma ūdenī un ienirst tanī. Drošsirdībā, laupīšanas kārē. badīgumā un ēdelībā viņa pārspēj lielāko daļu savu radinieču; turklāt viņa ir nenovēlīga, nekaunīga un samērā nesabiedriska, lai gan vienu to redz tikai izņēmuma gadījumos. Izņemot perēšanas laiku, viņa no cilvēka izvairās tikpat uzmanīgi, cik drošsirdīgi tanī laikā tam uzbrūk. Balss skan dziļi un aizsmakuši un izklausās kā „ach, ach, ach", uztraukumā kā „kjan"; pēdējais sauciens gan var skanēt ļoti dažādi.

Jauna sudraba kaija (Larus argentatus)

Nesalīdzināmi plašāk izplatīts un tādēļ arī labāki pazīstams ir ķīris jeb kurliks (Larus ridibundus). Galvas virsus un kakla priekšējā daļa ir melni brūna, pakausis, apakšpuse, aste un lidspalvas, līdz pat galiem baltas, mēteļa spalvas kaiju zilumā, lid- spalvu gali melni. Putna garums 42 cm, platums 94, spāmu garums 3, astes garums 13 cm. Tikai šaipus 60. platuma grada ķīri? ir bieži sastopams un no šejienes sākot līdz pat 30. platuma grādam viņš arī perē. Te viņš apdzīvo visus piemērotos Eiropas, Āzijas un Amerikas saldūdeņus un visur sastopams vienlīdz bieži.

Kustības ķīrim vislielākā mērā piemīlīgas, veiklas un vieglas. Viņš iet ātri, šad tad apstādamies, bieži stundām ilgi seko arājam, vai pļavās un laukos uzmeklē kukaiņus, peld ļoti glīti, lai gan ne gluži ātri, laižas maigi, izveicīgi, omulīgi, liekas, bez kādas piespiešanās, gaisā visvisādi izgrozīdamies. Viņu var dēvēt par uzmanīgu un drusku neuzticīgu putnu; bet neskatoties uz to, viņš labprāt nometas uz dzīvi cilvēka tuvumā, pazīst viņa dabu un piemēro tai savu izturēšanos. Aicinājums ir ķērcošs „kriē", sarunāšanās izklausās kā ,.kek" vai „šerr", dusmu sauciens ir ķērcošs „kerre- kekek" vai aizsmacis „girr", kam parasti seko „kriē".

Galveno ķīra barību gan sastāda kukaiņi un mazas zivtiņas, bet arī peli tas nesmādē un arī maitu neatstāj bez ievērības. Jaunos putnus uzaudzē tikai ar kukaiņiem. Neskatoties uz savu nespēku, ķīri uzdrošinās ķerties klāt pat samērā lieliem dzīvniekiem, izveicīgi prot sasmalcināt pat lielākus gaļas gabalus, tā kā tie viegli paņemami mutē. Lai gan viņi atsakās no stādu vielām, tomēr drīz vien pierod pie maizes un ar laiku to ēd ar neparastu patikšanu. Ar medībām tie nodarbojas visu dienu, jo pārmaiņus tie atpūšas un pārmaiņus atkal laidelējas apkārt.

Perēšana sākas aprīļa beigās, pēc tam, kad pāri pēc daudziem strīdiem un trokšņa beidzot ir vienojušies, kur perēt. Nekad ķīris neperē savrup, reti kad mazās sabiedrībās, bet parasti lielos baros, simtiem un tūkstošiem putnu kopā, kas nelielā vietā saspiedušies pēc iespējas ciešāk kopā. Ligzdas atrodas uz maziem doņu vai meldru puduriem, ar seklu ūdeni vai purvu apkārt, uz vecu meldru stiebriem vai niedru čupas, dažreiz ari purvā, zālēs, saprotams, tikai grūti pieejamās vietās. Pēc 18 dienu ilgas perēšanas izšķiļas jaunie; 8—4 nedēļas vēlāk tie spēj jau laisties.

Vētras putni

Vētras putni (Porcellaridae), šīs šķiras otrā dzimta atšķiras no pārējiem garspārņiem un vispār no visiem putniem ar to, ka viņu nāsis ragainu stobru veidā turpinājās arī uz virsējā knāba. Ar šo vienu iezīmi pietiek, lai viņus droši pazītu. Virsējais knābis stipri āķains, noliekts pār apakšējo, zemai, garpirkstai- nai kājai ir lielas peldplēves, spārni gari vai ļoti gari un tad neredzēti šauri, aste īsa, taisna, nedaudz noapaļota vai stakļaina, spalva ļoti bieza un pa lielākai daļai tumšā krāsā. Vētras putni apdzīvo visas jūras un dzīves veidā viens no otra neatšķiras.

Laikam gan mums nav tiesības alb ātro sus (Diomedinae), kuri sastāda atsevišķu apakšdzimtu, skaitīt par dižākiem dzimtas locekļiem, bet neskatoties uz to, mēs viņiem ierādīsim pirmo vietu. Viņus raksturo milzīgais augums, īsās, bet stiprās kājas ar trim pirkstiem un lielām peldplēvēm, ļoti garie un neparasti šaurie spārni, kā stiprās un garās lidspalvas un ārkārtīgi bagātā, stipri pūkainā spalva visai nedzīvā krāsā.

Albatross, jūrnieku „kapšafs" (Diomedea exulans), atskaitot melnās lidspalvas, ir tīri balts, jaunākie putni ,uz baltā pamata ir te vairāk, te mazāk tumši brūni lāsaini un lokaini svītroti.

Garums 116 cm, platums 3 un pus m, spārna garums 70 cm, astes garums 24 cm; spārnu izplētiens turpretim svārstās ļoti stipri: B e n e t s apgalvo, ka viņš esot mērījis albatrosus, kuri aptvēra tikai 3, bet vienu, kurš aptvēra 4% m. Katrā ziņā ir skaidrs, ka šim putnam vispār ir visgarākās lidspalvas.

Albatrosu dzimtene ir dienvidu puslodes pasaules jūras, uz ziemeļiem no āžraga saulgriežu līnijas viņus vismaz Atlantijas okeānā sastop tikai kā nomaldījušos klaidoņus. Regulārāki tie, kā rādās, apmeklē Klusās jūras ziemeļu daļas, sevišķi Ochotskas un Bē- ringa jūru, še viņi, meklēdami barību, uzkavējas arī ilgāku laiku un tad bariem dodas atkal atpakaļ uz dienvidiem, lai tur vairotos.

Visi ceļotāji-pētnieki vienbalsīgi apbrīno šo jūras grifu lidojumu. „Ir uzjautrinoši un patīkami," saka Bennets (Bennett), «redzēt šos krāšņos putnus cienīgi un graciozi peldot projām pa gaisiem, it kā viņus nestu neredzams spēks. Jo pēc pirmās ieskriešanās, kad varenais lidonis ir pacēlies gaisā, spārnu kustība tiklab kā nav redzama, viņu redz paceļamies un nolaižamies, it kā viens un tas pats spēks varētu izdarīt šīs dažādākās kustības, it kā viņš nemaz nenodarbinātu savus muskuļus. Viņš nolaižas lejup cieši gar kuģa stūri, it kā viņš būtu kungs par visu, kas zem tā. Kad tas redz uz ūdens peldam kādu priekšmetu, viņš pamazām izplestiem spārniem nolaižas lejā, nosēžas ari uz ūdens un savu barību ēdot peld kā kaija vai pīle; tad viņš paceļas, laižas virs ūdens līmeņa prom izplestiem spārniem., sāk riņķot un uzsāk atkal savu apkārtklejošanas lidojumu. Viņa kustībās nav manāma piespiešanās, bet spēks un izturība, pastāvīgi apvienota ar nemainīgu grāciju. Ar īstu piemīlību viņš zēģelē pa gaisu, noliecoties no vienas puses uz otru un slīdot cieši virs bangojošiem viļņiem, tā kā liekas, viņam vajadzētu samērcēt spārnu galus; tad atkal tikpat brīvi un viegli kustoties atkal paceļas augšup. Viņa lidojums ir tik ātrs, ka dažus acumirkļus pēc aizlidošanas garām kuģim, to var redzēt jau lielā attālumā, īsā laikā viņš spēj noskriet milzīgu gabalu."

Tas, kas albatrosam liek kustēties, laisties tik tālus gabalus un visu lielāko dzīves daļu pavadīt gaisā, ir viņa nepiesātināmais izsalkums. Viņš neparasti ātri sagremo un tādēļ arī ir spiests pastāvīgi meklēt laupījumu; ja viņam reiz tiešām ir laimējies uzbaroties pie bagātīgas pārtikas, ieilgusi vētra viņu atkal nosoda ar gavēni un atņem atkal uzkrātos taukus. Mierīgā laikā albatrosi laikam ēd tikai dažādus galvkājus un citus mīkstmiešus, kurus viņi lasa no ūdens līmeņa. Viņi nespēj saķert dzīvas zivis, viņu neredz arī pēc trieciena nirēju parauga pēkšņi metamies ūdenī, bet 'ja kas viļņos peld, tad viņi nosēžas, saķer to knābī un peldot aprij.

Par albatrosu vaislošanos trūkst no drošiem novērotājiem vēl sīkāku ziņu. Albatross perē Auklandes un Kempbeļa salās novembrī un decembrī. Zāli apklātas pauguru nogāzes ir tās vietas, kuras viņš izvēlas ligzdas būvei. Tā taisīta no niedrām, sausas zāles un sausām lauām, kuras samīja kopā, viņai ir 2 m apmērā, augšā diametri 17 cm un tā ir 50 cm augsta. Parasti tur iedēj tikai vienu vienīgu olu. Olas ir 12 cm garas un 8 cm resnas. Perēšanas nometnes apmeklētājam albatross jau no tālienes sevi nodod ar savu balto galvu, kura no zāles atdalās. Pret tuvojošos ienaidnieku viņš savu olu aizsargā un negrib atstāt ligzdu, kamēr viņu nepiespiež.

Trīspadsmitā šķira Airkāji (Steganopodes)

Cik man zināms, mans tēvs bija pirmais, kas tos putnus, kurus mēs tagad apskatīsim, apvienojis īpašā šķirā. Airkājiem arī patiešām ar citiem peldētāju putniem ir tikai attāla līdzība, viņus no pārējiem peldētājiem šķir ne tikai airējamā kāja, bet viņu ķermeņa uzbūves vispārējais izskat9.

Arī airkājus var saukt par jūras iemītniekiem, kaut arī tikai divu dzimtu locekļi šinī šķirā tādā ziņā līdzinājās okeānu putniem, ka nekad brīvprātīgi neatstāj jūru.

Var sacīt, ka šīs šķiras locekļiem vispār piemīt visi peldētāju putnu kustības veidi. Starp viņiem ir tādi, kas nirst triekdamies ūdenī, un arī tādi, kas nirst peldot, viņi ļoti labi laižas, var sacensties ar garspārņiem, viņi gan staigā slikti, bet tomēr vienmēr vēl labāki par daudziem citiem peldētājiem un prot arī piemājot koku zaros. Maņas viņiem labi attīstītas. Viņu daba, atskaitot biedrošanās tieksmi, ir maz miermīlīga, gluži otrādi, tanī parādās skaudība, iekārošana un ķildīgums, ari ļaunums un viltība, un turklāt viņi ir noteikti bailīgi, kad tiem gadās sastapties ar citiem radījumiem. Vienprātīga kopā turēšanās, visu uzstāšanās par vienu, ko mēs mācījāmies pazīt pie garspārņiem, pie airkājiem nav sastopama, viņi gan viens otram palīdz zvejā, bet ne tad, kad ir vajadzīgs aizstāvēties pret ienaidniekiem.

Ligzda atrodas vai nu kokos, vai akmeņu spraugās, uz klinšu šķautnēm un kalnu galotnēm, retāk uz saliņām purvos un dumbrājos. Ligzdā iedēj vienu vienīgu olu, vai arī divas līdz četras olas. Perē abi vecāki un pie tam tik cītīgi, ka tikko var aizbaidīt, abi viņi arī pienes mīļotiem mazuļiem pārpilnībā barību.

Maz ir citu peldētāju putnu, kas tik noteikti pārtiktu tikai no zivīm, kā airkāji. Dažas sugas gan pie gadījuma ēd arī cēl citus mugurkaulniekus, varbūt arī mīkstmiešus un tārpus, bet vienmēr tā ir blakus barība un to ēd ja gadās, nevis ar nolūku. Viņi ķer zivis krizdami no zināma augstuma ūdenī, tā tad nirst triekdamies ūdenī, vai arī peldēdami iebāž savu garo kaklu seklākā ūdenī, vai beidzot, seko savam medījumam zem ūdens. Visi airkāji iznīcina apbrīnojami daudz zivju, tamdēļ arī viņus visus bez izņēmuma ierindotu kaitīgos putnos, ja tie neprastu juras bagātību darīt izmantojamu īpatnējā veidā. Viņiem Peru ir parādā pateicību pāršāvu ieņēmumu lielāko daļu, jo viņi ražo guano jeb putnu mēslus.

Tropu putni (Phaētornidae) ir patstāvīga dzimta, kaut arī atšķir tikai trīs sugas. Viņu iezīmes ir drukns ķermens un neliels augums, kā arī it īpaši no 12 vai 14 spalvām sastāvošā aste, kurai abas vidējās spalvas stipri garākas un ir gandrīz bez vēdekļiem.

Pazīstamākā un visplašāk izplatītā suga ir tropu putns (Phaēton aethereus). Sīkās spalvas ir baltas ar rožu iesarkanu nokrāsu. Visas jūras starp tropiem ir tropu putnu mājoklis. No tropu zemēm viņi dažreiz atlido līdz mērenai joslai.

Es tikai vienu reizi Sarkanās jūras dienvidu daļā esmu redzējis tropu putnus, un esmu varējis tos novērot tikai īsu laiku, bet visi ceļotāji, kas viņus sīkāki pazīst, vienbalsīgi apbrīno viņu skaistumu un piemīlīgumu. „'Tropu putni," saka Bennets, ,,noteikti pieder pie skaistākiem okeana putniem un, kad saule spīguļo uz viņu krāšņām spalvām- tos gan ikkatrs apbrīno. Viņi ir tikpat piemīlīgi savā dabā, cik graciozi lidojot un tiešām prieks ir novīrot viņu mākslu. Bieži liekas, ka kuģis modina viņu uzmanību, viņi tuvojas, lido ap kuģi, nolaižas no augstākām gaisa kārtām grīstes līnijā zemāk un zemāk un tad brīžam plivinoties noturas nelielā augstumā, gan arī nolaižas, tomēr ļoti reti, uz pašām rajām. Ja viņus netraucē, tie bieži dienām ilgi tādā kārtā pavada kuģi, līdz tas beidzot atstāj viņu apdzīvoto joslu vai arī viņi atgriežas atpakaļ aiz citiem iemesliem."

Barība tiem ir vienīgi zivis un citi sekli peldoši jūras dzīvnieki.

Neveikļi (Sulidae) ir otrā dzimta un viņus var ierindot kā pārejas locekļus starp tropu putniem un pelikāniem. Neveiklis vai baltais jūras krauklis (Sula bassana), atskaitot pirmās šķiras brūni melnās lidspalvas ir baltas, galvas virsējā daļa un aizkakle ir ar dzeltenu nokrāsu.

Neveiklis mājo visās ziemeļu puslodes jūrās no 70. platuma grada sākot uz dienvidiem līdz tropiem.

Kas reiz redzējis neveikli perēšanas nometņu tuvumā, tas sapratīs, kā no viņiem varēja celties guano kalni. „Viņu bari aptumšo saules gaismu un viņu balsis apdullina to, kas tuvojas perēšanas vietām", šinīs salās tie parādās uz aprīļa beigām un atkal atstāj viņas uz oktobri. Ligzdas atrodas cieši viena otrai blakus, tā kā daudzās vietās tikko var iziet cauri.

Ja kāds putns pelna jūras ērgļa nosaukumu, tad tas ir fregates putns (Fregata aquila), vienā vārdā ar viņu nosauktās ģints (Fregata) un dzimtas (Fregatidae) pārstāvis. Viduklis viņam slaids, kakls spēcīgs, galva mēreni liela, knābis pusotras reizes tik garš kā galva, spārni ārkārtīgi gari un smaili, no 12 spalvām sastāvošā aste ļoti gara un dziļi stakļaina, gludi piegulošās un uz galvas, kakla un muguras spīdīgās spalvas ir augšā garenas, uz mēteļa ieapaļas, uz krūtīm sašķeldrinātas un atstāj ap1 acīm un rīkli brīvu laukumu. Vecam tēviņam spalva brūngani melna, uz galvas, pakauša, muguras, krūtīm un sāniem metalla zaļa un purpurā vizoša, uz spārniem ar pelēku nokrāsu, virsējās otrās šķiras lidspalvas un stūres spalvas brūnganas. Garums ir 108, platus 130, spārna gapums 65, astes garums 47 cm, svars turpretim tikai nedaudz pārsniedz pusotra kg.

Fregates putns izplatīts jūrās starp saulgriežu lokiem.

o d i b o n s kopā ar citiem novērotājiem domā, ka fregates putns esot ātrākais lidotājs uz jūras. Lai arī cik izveicīgi ir zīriņi un kaijas, pēc viņa domām fregates putns varot viegli aizsteigties tam priekšā. Jūras cūkas un delfinus viņš vispār neatlaidīgi novēro, lido virs tiem, kad viņi vajā lidotājas zivis, un tiklīdz tās atstāj ūdeni, metas viņām vidū un tāpat lidodams ķer kādu, vai arī triekdamies ūdenī vajā tās vēl arī dziļumos. Saķertai zivij viņš ļauj divas, trīs reizes krist, ja nav to ar knābi tā saķēris kā viņš to vēlas, metas tai pakaļ un katrreiz atkal saķer, pirms tā vēl nav skārusi ūdeni, mēģinādams saņemt to labāk. Dažreiz fregates putni stundām ilgi riņķo augstu gaisā ar grīfu un ērgļu vieglumu un omulību, kurus viņi vispār ļoti atgādina. Dažreiz viņi rotaļādamies vajā viens otru, brīnišķīgi turklāt grozīdamies un vīdamies; tikai aizlidojot viņi lēnām vēdina spārnus. Uz cietzemes viņi neprot kustēties un uz ūdeņa tie, liekas, nav izveicīgāki, vismaz viņi vēl nekad nav redzēti peldam. No kuģa klāja viņi nespēj pacelties, seklā smilšainā krastā viņi ir ienaidnieka varā. Tamdēļ viņi arī atpūšas tikai uz kokiem, kur pietiekoši daudz brīvas telpas uzlido- šanai. Balsi dzird reti.

Sugām bagātākā airkāju dzimta ir kormorāni (Phalacro- coracidiae). Viduklis viņiem ļoti stiepts, bet spēcīgs un veltenisks, kakls garš, slaids vai tievs, galva maza, knābis vidēji garš un ar stipru āķi, kājai īsi stulmi, lieli pirksti un tā sāniski plakana, spārni gan gari, bet truliem galiem, aste vidēji gara un mazliet velvēta.

Kormorāni (Phalacrocorax carbo)

Kormorāni sastopami visās pasaules dalās un dzīvo tiklab jūrā, kā saldūdenī. Ziemeļu sugas regulāri ceļo, citas siro.

Pa lidzenu vietu kormorāni kustas diezgan neveikli un vāļādamies, pa koku zariem uzkrītoši izveicīgi, laižas ātrāk, kā varētu domāt, jo gribētos domāt, ka lidojumam viņus vajaga ļoti nogurdināt. Cik iespējams, tie uzturas ūdenī, peld un nirst tik veikli un izturīgi, ka novērotājam jābrīnās.

Visi kormorāni ēd tikmēr, kamēr spēj un pat ar pilnu vēderu kārīgi metas uz kādu laupījumu, kad tas gadās acu priekšā. Liekas, ka viņi atpūšas tikai, lai atkal varētu zvejot un ēst, un neēd tikai tad, kad sakārto savas spalvas vai guļ. Rīkles elasticitāte ļauj viņiem norīt ļoti lielas zivis, bet tās neparasti ātri tiek sagremotas un vēders tad prasa, lai to atkal pilda. Kur cilvēks ir kļuvis par kungu, kormorāni nav ciešami, jo nodara zvjniecībām visjūtamākos zaudējumus. Turpretim jūrā, vismaz šur un tur, viņi taisni noderīgi rijības dēļ; jo no zivīm, ko viņi ņem no ūdens klēpja, tie pagatavo guano.

Visas dzimtas sugas taisa ligzdas sabiedrībā un zināmos apstākļos dibina nometnes, kur skaitās vairāk tūkstošu pāru. Ligzdas atrodas vad nu klinšainās salās un novietotas spraugās, dobumos uz šķautnēm un t. t., vai kokos, dažreiz 40—50 ligzdu vienā pašā kokā.

Kormorāns, arī ūdens vai jūras krauklis (Palacrocorax carbo) ir pazīstamākā un varbūt arī izplatītākā suga. Astē 14 stūres spalvu. Galvas virsējā daļa, kakls, krūtis, vēders un muguras apakšējā daļa ir spītīgi melnzaļa ar maigu metalla atspulgu, muguras priekšējā daļa un spārni brūngani, bronzas spīdīgi un spalvu tumšāko malu dēļ izskatās zvīņaiņa. Garums 81—92, platums 135 līdz 150, spārna garums 36, astes garums 18 cm.

Sākot ar Vidusnorveģiju kormorānu sastop visā Eiropā un ziemu Āfrikā apbrīnojamā daudzumā, bez tam viņš ļoti bieži sastopams Vidusāzijā un tāpat- Ziemeļamerikā, ceļodams no pēdējās līdz Rietumindijai, no pirmās līdz Dienvidvācijai.

Izplatības apgabala ziemeļu daļā kormorānam piebiedrojas un tāļāk uz ziemeļiem stājas viņa vietā vārnu kormorāns (Phalacrocorax graculus).

Trešā Eiropas suga ir punduru kormorāns (Pha- lacrocorax pygmaeus). Izplatības apgabals ietver Eiropas dienvidaustrumus Ziemeļāfriku un Dienvidāziju līdz Javai un Borneo, uzturēšanās vietas tikai pie saldūdeņiem vai jauktiem ūdeņiem upju grīvās.

Kaut gan nav noliedzams, ka ikvienai no šīm kormorānu sugām ir arī savas īpatnības dzīves veidā, tad tomēr pietiks, ka aprobežojamies tikai ar koimorāna paša aprakstu. Viņš dzīvo jūrā un saldūdenī, kā kuru reizi izdevīgāk. Viņš vienmēr mājo lielākās upēs, starp mežiem; uzmācīgais nekaunīgais; putns apmetas pat tiešā apdzīvoto vietu tuvumā; un no turienes viņš aizdzenams tikai ar lielām pūlēm.

Kormorāni ir ļoti sabiedriski un tādēļ parasti turās kopā lielākos vai mazākos baros. Rita stundās viņi ar neatslābstošu cītību zvejo, pēcpusdienu viņi veltī mieram un gremošanai, pret vakaru vēlreiz iet zvejot, saulei rietot dodas gulēt. Zemes iekšienē viņi nakts mieram izvēlas augstus kokus, upju vai ezeru salās, tos pašus.

kurus vēlāk izlieto perēšanai, tūrpretim jūrā, klinšainas salas, kur viņi var pārredzēt apkārtni uz visām pusēm un viegli nolaisties un aizlaisties. Šādas salas jau iztālēm pazist no baltās mēslu segas, ar kādu putni to pārklājuši, un ari pie mums tās beidzot pārvērstos guano krājumos, ja mums būtu tropu saule, kas žāvē putnu mēslus zem Peru debess. Šāda iemīļota apmešanās vieta vienmēr vērš uz sevi jūrnieka, vai ceļotāja uzmanību, bet vissaistošākā viņa, protams, ir tad, kad tur patlaban nometušies kormorāni. Rindām, kā kara vīri, viņi sēž uz klinšu šķautnēm gleznos stāvokļos, visi tanī pašā virzienā pagriezušies pret jūru, bet tikai nedaudzi paliek nekustīgi, jo katrs ja ne vairāk, tad kustina kādu locekli, vai nu kaklu un galvu, vai spārnus un asti. Spārnu vicināšana un vēdi- nāšana dažreiz ilgst ceturtdaļstundu un tādā kārtā viņi laikam Izžāvē galīgi visas spalvas, jo vēlāk redz putnus sildāmies saulē, bez spārnu kustināšanas. Zem ūdens viņi peld tik ātri, ka tos nevar panākt pat vislabākā laiva ar spēcīgiem airētājiem, un viņi nirst ilgi un ļoti dziļi, uz brītiņu parādas virs līmeņa, ātri paelpo un pazūd atkal. Vajājot savu laupījumu, viņi gari izstiepjas un gariem grūdieniem airē tik stipri, ka ķermenis šaujas pa ūdeni kā bulta.

Zemes iekšienes ezeros kormorāni nav ciešami, jo te zivju bagātībām tie nodara neaprēķināmus zaudējumus. Viņu rijibu nav iespējams saprast; kormorāns patērē daudz vairāk barības kā viens cilvēks, viņš ēd, ja vien ir kas ko ēst, tikpat kā pelikāns. Es kādam sagūstītam kormorānam devu tik daudz zivju, cik viņš ņēma pretim un atradu, ka viņš no rīta aprija 26, bet pēcpusdienas stundās vēl 17 caurmērā 20 cm garas raudas. Zivis sākumā piepildīja pilnīgi nevien kuņģi, bet bezveidīgi izspīlēja arī rīkli, rēgojās pat pa daļai ārā no rīkles, bet tik ātri tika sagremotas, ka divās stundās rīkle un barības vads bija jau iztukšoti.

Ligzdai kormorāni vislabāk izvēlas kokus, bet vajadzības gadījumā pietiek arī ar dobumiem klinšu šķautnēs un tamlīdzīgās vietās. Zemes iekšienē, vai tur, kur meži pieiet pie jūras, viņi parādās vārnu un zivju kārņu nometnēs, aizdzen pirmos bez kavēšanās, pēdējos pēc sīvas cīņas, ieņem viņu ligzdas, sanes vēl sausus žagarus, niedru stiebrus, meldru lapas un tamlīdzīgas vielas, vēl drusku izlabo ligzdas un tad sāk dēt. Ja pāris gadus viņus netraucē, tie apmetas tik cieši, ka no viņiem vēlāk var atkratīties tikai ar lielākām pūlēm. Parasti perētāji parādas aprīlī, ļoti cītīgi ceļ ligzdas un jau mēneša beigās dēj 3—4 mazas, slaidas, apmērām 65 mm garas, 40 mm resnas olas, ar cietu čaumalu, zilgani zaļā krāsā, klātas ar kaļķainu segu, pārmainoties perē līdz 4 nedēļu ilgi un tāpat kopīgi apgādāti ar barību, samērā ātri aug, vecie viņus sevišķi mīl, bet briesmās neaizsargā, vismaz pret cilvēku nē. Kad vecie ierodas ligzdā, rīkle un kuņģis tiem tik pilns, kā tikko neplīst, un dažreiz izmet uz ligzdas malas vairākus dučus mazu zivju; daudzas nokrīt zemē, bet neviens kormorāns nepūlas viņas salasīt. Jūnija vidū mazuļi izlido un tad vecie parasti sāk tūliņ gatavoties otrreiz perēt, atstādami tos pašus rūpēties par savu pārtiku.

Pelikāni

Lielākie un uzkrītošākie šķiras locekļi ir pelikāni (Pelecanidae). Viņus iezīmē vispirms varenais, tikai viņiem piemītošais maisveidīgais knābis, kurš, tā sakot, sastāv no maisa, un sedzēja vāka. Pirmo izveido knābja apakšējā daļa, pēdējo virsknābis.

Pelikāni apdzīvo karsto joslu un mērenās joslas abpus tai, viņi sastopami visās pasaules daļās un tiem ļoti plašs izplatības apgabals. Dažādu sugu dzīves veids gan pilnīgi nesaskan, bet tomēr ir tik līdzīgs, ka mēs iegūsim pareizu ainu, ja nodarbosimies tikai ar abām Eiropas sugām.

Parastākā un izplatītākā no šim sugām ir p e 1 i k ān s (Pele- canus onocrotalus), kas ar saviem radiniekiem ir lielākais no visiem peldētāju putniem. Garums 140 līdz 180, platums 220—260, spārnu garums ap 55, astes garums 18 cm. Tēviņi atšķiras ļoti uzkrītoši no mātītēm ar savu lielumu, un samēri vispār svārstās neparasti.

Par viņu lielākam cekulainam pelikānam (Pelicanus crispus) garums ir 190—180, platums 290, spārnu garums 75, astes garums 20 cm.

Pelikāns, sākot ar Dienvidmaģariju, izplatīts pār lielāko Āfrikas un Dienvidāzijas daļu, cekulainais pelikāns mājo vairāk uz austrumiem, mums vistuvāk viņš sastopams pie Melnās jūras un tālāk uz austrumiem pie lielākiem Vidusāzijas un Dienvidāzijas ūdeņiem.

Kas pats nav nemaz apceļojis Ēģipti vai Ziemeļafriku un nav redzējis zivju ēdēju lielo vairumu, kuļ-i turienes ezeros atrod patvērumu un barību, tam nav iespējams iedomāties šo putnu lielo skaitu un viņš varbūt apvainos ziņotāju pārspīlējumā. Pie Ēģiptes piekrastes ezriem, Nilas upē, plūdu laikā, vai arī tālāk lejā dienvidos, tāpat arī Baltā un Zilā Nilā ar blakus ezeriem, kā arī Sarkanā jūrā, dažreiz redz tik lielos baros sapulcētos pelikānus, ka acs nespēj vienu baru pārredzēt. Burtiski jāsaprot, ka viņi pārklāj vairākas kilometru ceturtdaļas, uz ezeriem peldot līdzinājās milzīgām ūdens rozēm, vai, kad sēž sildīdamies saulē jūrmalā vai uz salām un tīra spalvu, garām, baltam mūrim. Kur tie noliekas gulēt, tur tik biezi pārklāj visus sīkāko salu kokus, kā notālēm koki liekas apklāti ti- ķai lieliem, baltiem ziediem, bet pavisam bez zaļām lapām. 10—12 putnu lieli bari ir retums, parasti ir simtiem un tūkstošiem lielas sabiedrības. Uz pavasara pusi bari zināmā mērā sadalās, jo tad daudzi dodas perēt uz Eiropas dienvidiem.

Neviens pelikāns nešķir saldūdeni no sāļa, bet gan seklu no dziļāka. Tikai viena šis dzimtas suga Vidusamerikā iegūst barību nirstot triekdamās; visi pārējie šādā veidā nespēj zvejot, bet tikai no ūdens līmeņa. Taisni biezās gaisa kārtas dēļ, kas atrodas viņiem zem ādas, viņi pavisam nespēj padabūt savu ķermeni zem ūdens, viņi peld pa virsu kā korķis un tamdēļ mājo tikai tādos dziļumos, kurus tie ar kaklu un maisveidīgo knābi var izmantot, šim nolūkam viņi sapulcējas seklākās vietās, sadalās zināmā kārtībā pa plašāku apgabalu un zvejo, aizvien vairāk tuvinādamies viens otram. Ezeros un seklās vietās jūrā viņi izveido nedaudz Ieliektu pusmēnesi un airē uz malu, vai pat noslēdz riņķi un sašaurina to aizvien vairāk, šaurās upēs un kanāļos viņi sadalās divi daļās, un slēgtā rindā peldēdami no viena un otra gala tuvojas un tāpat tīri izzvejo attiecīgo vietu. Maisveidīgais knābis tad viņiem izrādās nepārspējami derīgs, jo ar to var laupījumu viegli satvert un saturēt. Parasti pelikāni ēd tikai zivis, bet dažreiz uzbrūk arī citiem mugur- kaulainiem. Jauni peldētāju putni, kas uzdrīkstās viņiem tuvoties, vienmēr ir apdraudēti; viņi norij puspieaugušas pīles. Rīkle tiem tik plata, ka vīra dūre ērti iet cauri; es nevienu reizi vien esmu saviem sagūstītiem pelikāniem izvilcis ar roku zivis no vēdera.

Staigājot viņi nes ķermeni diezgan stāvu, gaita ir lēna un vaļīga, tomēr īstenībā nav smaga, tie dažreiz uzsāk samērā garus ceļojumus kājām, tāpat arī koku galotnēs parāda savu veiklību, un ja koki tuvumā, vienmēr dodas turp atpūsties, sildīties saulē un tīrīt spalvu; peld viegli, ātri un izturīgi un sevišķi skaisti laižas.

Par vaislošanos es neesmu varējis savākt savus personīgos novērojumus. Dienvideiropā viņi perēšanai izraugās purvus un ezerus. Ligzdā esot 3—5 samērā mazas, gareniskas, abos galos vienādi smailas, apmērām 9 cm garas un 6 cm resnas, zilgani baltas, bet vienmēr ar cieši piegulošu kaļķu krevi klātas olas. Mazuļi, kuri izšķiļas pēc 38 dienu perēšanas, ierodas pasaulē pelēkā pūkainā ģērbā, izskatās ļoti iedomīgi, no viņiem pastāvīgi dzird aizsmakušas un čirpstošas skaņas un vispār tie ir ļoti pretīgi radījumi. Vecāki, kas tos kopīgi izperējuši, viņus ļoti mīļo un ligzdā aizmirst visu, citādi viņiem piemītošo biklumu.

Arabi pelikānus ķer un ēd, kaut gan tas pēc muhamedāniešu likumiem īstenībā ir aizliegts. Jo kad Mekā cēla Kaabu un vajadzēja ūdeni pienest no tālienes, drīz pietrūka vajadzīgo nesēju. Cēlēji žēlojās, ka viņu rokām vajagot stāvēt dīkā, bet Allah negribēja, ka svētās celtnes darbi kavējās un sūtīja tūkstošiem pelikānu, kas savu rīkles maisu piepildīja ar ūdeni un nesa to strādniekiem.

Četrpadsmitā šķira Nirēji (Urinatores)

Klases beigās novietosim nirējus, zivju putnus, ja tā varētu izteikties. Visiem viņiem bez izņēmuma gareni velteniskas, bet tomēr spēcīgs viduklis, kājas tālu atpakaļ, kakls vidēji garš, galva mēreni liela, spārni mazi, t. i. īsi, šauri, smaili, dažām sugām pārveidojušies īstās spurās. Spalva pieguļ cieši, ļoti bieza, bet cieta un gluda. Kājai trīs vai četri pirksti, no kupiem trīs saistīti vai nu peldplēvēm, vai peldlēverēm. Astes var arī pavisam nebūt, ja viņa tomēr ir, tad īsa un mazliet ieapaļa. Valdošā krāsa ir spilgtie pretstati melns un balts; gluži izslēgtas nav gan arī krāšņās.

Kā jau zivij lidzīgais ķermenis rāda, nirēji mīt jūrā, tomēr pasaules pilsoņi vārda īstā nozīmē tie nav. Dažas dzimtas ir gan reprezentētas visās zemes joslās; bet lielākā daļa mājo polu tuvumā, formām bagātākā puse ziemeļos, otrā dienvidos.

Sauszeme nirējiem sveša, to viņi ari apmeklē tikai tad, kad vaislošanās dzenulis uz to spiež.

Ieroči, ar kādiem daba viņus apbalvojusi, ļauj viņiem visus savus dienas darbus nokārtot peldus; peldēdami un nirdami viņi iegūst uzturu, peldēdami un nirdami viņi ceļo, vismaz lielākā daļa, peldus viņi atpūšas, peldot tīra spalvas, rotaļājas un guļ. Daudzi lido vēl diezgan labi, kaut gan tā vien gribas domāt, ka spārni būtu daudz par vājiem, lai nestu ķermeņa smagumu, un ka svirksto- šiem spārnu vēzieniem tos drīz vajadzētu nogurdināt; daži sp^; staigāt, daži pat zināmā mērā kāpelēt: taču kājas noder visiem galvenā kārtā peldēšanai, un daudzi arī spārnus izlieto vairāk nirša- nai ūdenī kā gaisa šķelšanai. Šādam vienpusīgam dzives veidam atbilst tad arī viņu spējas.

Viņi pārtiek no zivīm, čaulaiņiem, izņēmuma gadījienos no kukaiņiem. Viena, otra nirēja kuņģī atrasta arī augu barība un, kas diezgan savādi, daži rij arī paši savas splvas: tomēr tas viss ir tikai izņēmums. Medījumu visi iegūst paši saviem spēkiem.

Dažas sugas perē pa vienam, lielākā daļa sabiedrībās. Pirmās dēj vismaz, pēdējās lielākais divi olas. Kad tuvojas riesta laiks, nirēji traucas no tālās jūras uz sauszemi, ieņemt vietas, kas ikga- dus noderējušas tām perēšanai kopš tiem laikiem, kamēr cilvēks var atcerēties: klinšu sienas, kuru pakājē sašķīst bangas, vientuļas salas un kalnus, kas paceļas no jūras. Tad peld, airē, laižas šurp lieliem bariem, neaprakstāmā ņudzeklī. No simtiem salasās tūk-

stoši, no tūkstošiem simttūkstoši, visus dzen tas pats spēks. Ap kalniem švirkst un dūc bez pārtraukuma, kā liekas, bez miera, bez atpūtas, uz klinšu ragiem un dzegām drūzmējas šis neskaitāmais bars, kas tērpj visu kalnu it kā svētku drānās. Katra vietiņa tiek izmantota, katra spraudziņa apdzīvota, katra škirbiņa ieņemta, kūdras kārtiņa un drupošais akmens tiek izvandīti, sarausti. Se pukst neaprakstāma dzīvība, un tomēr visā draudzē, kas lielāka skaitā par mūsu lielākām pilsētām, vajda mūžīgs miers un saticība.

Kā pirmās minēsim garļakas (Podicipidae). Viņas pieder pie mērenās joslas iemītniekiem, neizplatās tālu ne uz ziemeļiem, ne dienvidiem, apdzīvo stāvošus, izņēmuma gadījienos arī lēnām tekošus ūdeņus, kur malā aug niedras un ašķi, un reti kad parādās atklātā jūrā.

Visstaltākā no garļakām ir cekulu garļaka (Podiceps cristatus). Kāzu uzvalkā šai garļakai virs galvas īpatnēja rota — divžuburains spalvu cekuls un ne mazāk īpatnēja, no garām smalkām spalvām veidota apkakle, kas apņem galvas sānus un rīkli. Ķermeņa augšpuse ir spīdīgi melnbrūna, uz spārniem balts laukums, ko veido pirmās šķiras lidspalvas, vaigi tāpat kā rīkle balti, apkakle rūsgansarkana, melnbrūnu malu, pavēdere spīdīgi balta kā atlass, sānos rūsgani un melnpelēki plankumota.

Sākot no 60. ziemeļu platuma grada uz dienvidiem viscaur Eiropā, nereti arī Vācijā, bieži vien dienvidus jūrās var novērot piemērotos ūdeņos cekula garļaku. Ziemeļos viņa parādās pavasarī pēc tam, kad sniegs nokusis, parasti tā tad aprīlī, un paliek savā dzimtenē vislielākais līdz novembra beigām. Kur jūra neaizsalst, viņa pārceļas atklātā ūdenī un pārziemo, noceļodama reizēm gar piekrasti līdz Dienvideiropai un Ziemeļafrikai. Grieķijā un Spānijā viņa dzīvo cauru gadu.

Pavasarī cekulu garļaka ieronas pa pāriem, bet rudenī apvienojas lielākās sabiedrībās, kas var sastāvēt no 50 un vēl vairāk gabaliem, lai ceļojumā dotos kopīgi. Vasaru valoda dzimumu starpā ir bieži atkārtots „kekeke"; skaļš „kraor" vai „kruor" ir apmēram tas, kas citiem putniem dziesma, un atkal galvenā kārtā riesta laikā; šīs skaņas, kā Naumans apgalvo, esot pa vējam dzirdamas virs ūdens spoguļa vesela stundas gājiena attālumā, jo ūdens tās it kā pastiprina un vada. Tomēr ligzdas tuvumā cekula garļakas kliedz visai reti. Laulāto starpā attiecības ir ļoti maigas.

„Skatoties pēc tā, kad stiebri sasniedz zināmu garumu", stāsta Naumans, „pāris rīkojas uz perēšanu. Ligzda ir novietota stiebru, niedru, meldru tuvumā, vienmēr gandrīz vai pašā ūdens malā, bieži arī tieši ūdenī, un piestiprināta pie dažiem zāles stiebriem. Viņa ir apmēram 30 cm plata un ap 15 cm augsta. Padziļinājums ir ļoti niecīgs un liekas pamazām iespiedies tikai no gulošā putna svara. 5is ūdens putna šūpulis izskatās vairāk pēc peldošas, vēja sanestas un kopā sadzītas pūstošu ūdens augu čupiņas, nekā pēc ligzdas; vismaz neviena neievingrinājusies acs to par tādu neuzskatīs. Un jābrīnās, ka šis slapjais piks nevien panes diezgan siiago putnu, bet arī neapgāžas, viņam no tā paceļoties un tanī sēstoties." Lai nu arī ligzda gluži neapgāžas, jo putns kāpj tanī ar zināmu uzmanību, vairāk šļūkdams, tomēr šad un tad pa kādai olai»ūdenī ieveļas gan. Dējumu sastāda četras — varbūt arī kāda mazāk vai vairāk — pa pusei ūdenī gulošas olas. Sēd uz olām abi dzimumi pamīšus ļoti centīgi un izrāda pret perējumu vislielāko mīlestību.

No sākuma vecāki pasniedz mazajiem knābī sīku kukaiņu kāpurus, vēlāk tos noliek uz ūdens un tad māca arī nirt. Ja vecāki redz. ka atnestā zivs ir par lielu un mazie velti izpūlējušies to norīt, tad viņi to paņem paši, bet vietā atnes mazāku. Ja mazie nav vēl pietiekoši izveicīgi un kumoss tiem izkrīt, vecie to uztver.

Savvaļā cekula garļaka pārtiek vienīgi no zivīm, kaut arī nemaz nesmādē lielākus kukaiņus. Tālab dīķos, kur viņa perē, viņa var arī nodarīt zaudējumus, bet tur, kur audzē lielākas zivis, tur labums, ko viņas atnes, katrā ziņā zaudējumus atsver. Gaļa nav baudāma, bet spalvai pašlaik liela vērtība, un tas ir tik dārgs apģērba gabals, ka tā vajāšana, kas šim putnam jāiztur, vismaz jāattaisno.

Lielākā no pārējām Eiropas garļakām ir pelēkriklesgarlaka (Podiceps griseigena). Garums tai 46, platums 80, spārna garums 18 cm. Izplatības apgabals iet pa visām pasaules ziemeļu zemēm.

Ragainā garļaka (Podiceps cornutus) uzkrīt ar savu neparasti lielo galvas apkakli. Garums 33, platums 62, spārna garums 15 cm. Izplatības apgabals ir mērenās joslas zemes.

A ūsainā garlaka (Podiceps auritus) ir gandrīz tikpat liela kā tikko aprakstītā radiniece. Vecās pasaules mērenā josla ir šīs garļakas izplatības rajons.

Visbiežāk sastopama pie mums ir mazā garļaka (Podiceps minor). Kāzu uzvalkam virspuses spalvas spīdīgi melnas ar brūnganu vizmu, apakšpusē pelēkbaltas, tumšākiem mākoņiem; rīkle un vieta acs priekšā melnīgsnējas, galvas un kakla sāni kā ari pakakle kastāņbrūni. Garums 25, platums 43, spārna garums 10 cm.

Mazā garļaka izplatījusies pa tiem pašiem apgabaliem, kur viņas dižākie radinieki. Ziemeļvācijā viņa ieronas martā, uzturas še kamēr ūdeņi vaļā, ceļo tad uz dienvidiem un ziemas mājokļus atrod jau Dicnvideiropā. Klusi, niedrām un stiebriem vietvietām noauguši dīķi un piemērotas vietas lielākos dumbrājos un purvos ir viņai mīļākās uzturēšanās vietas. Mazā garļaka apmetas še tamdēļ, ka viņas uzturs sastāv galvenā kārtā no kukaiņiem un to kāpuriem, kas minēto vietu duļķainajos ūdeņos atrodami bagātīgāk kā dzidros ūdeņos.

Garļāku vietu jūrā ieņem gar gāles jeb jūras garļakas (Colymbidae). No garļakām šie putni atšķiras ar lielāku augumu, īsāku kaklu, lielāku galvu, un stiprāku knābi, tāpat arī ar savām, īstām peldplēvēm apbruņotajām kājām, īsajiem cietspal- vu spārniem un reti biezo un ciešo spalvu tērpu, kas, skatoties pēc vecuma un gada laika, mainās.

Šīs ģints priekšgalā stāv melngalve gargāle (Colym- bus glacialis). Kāzu uzvalkā virspuse un sāni ogļmelni, izrotāti iebaltiem lodziņiem, galva un kakls zaļganmelni; kaklu pa vidu rotā gareniski svītrots melnganbalts gredzens, kas uz muguras un priekšā pārtraukts, līdzīga šķērsšvītra arī kaklam priekšpusē; krūšu augšdaļa sānos melnbalti joslota gareniskā virzienā., viss cits un apakšpuse atlasbalta. Garums 95—100 cm, platums 150, spārna garums 42, astes garums 6 cm. Jūras gargāle (Colymbus arcticus), ko bieži samaina ar melngalvi un sauc pat tās vārdā, ir mazāka, bet gan ļoti līdzīga savai radiniecei krāsā un zīmējumā.

Brūnkakla gargāle (Colymbus septentrionalis) ir mazākā no visām: gājums 65, platums 110, spārna garums 30, astes 7 cm. Šai gargālei ir galvas un kakla sāni pelnpelēki, kakla virspuse baltmelni svītrota, kakla priekšpuse spīdīgi kastāņbrūna, mugura brūnmelna; apakša balta, guznas un krūšu sāni izrotāti melniem plankumiem gareniskā virzienā.

Daba un izturēšanās visām gargālēm ir tik vienādas, ka pilnīgi pietiks, ja mēs aprobežosimies ar pēdīgi minētās dzīves veida aprakstu. Brūnkakle gargāle, tāpat kā viņas radi, ir īsts jūras putns, kurš tikai vaislošanās laikā un ziemas ceļojumos uzmeklē saldūdens krātuves, citādi vienmēr uzturas jūrā un zvejo te savas zivis, teicami peld un meistariski nirst, bet bez tam ari vēl laisties laižas ātri un Igi no vietas. Visas gargāles noairē garus gabalus bez kādām grūtībām, peld, cik sekli grib, un var ari iegremdēt vidukli tik dziļi ūdenī, ka no muguras paliek redzama tikai šaura strēmele; kustas pēc patikas, vai nu omulīgi lēnām, vai ari pārsteidzoši ātri, pazūd ūdenī bez kādām redzamām grūtībām, klusu un bez trokšņa, šaudās kā bultas pa ūdeni uz visām pusēm, tikai kājām airējoties, gan tuvu ūdens līmenim, gan daudzu pēdu dziļumā. Viņas peld ātrāk par ātrākajām zivīm, jo pārtiek no tām; peld un nirst viņas no pašas pirmās dienas un vēlāk ikkatrā gadījumā, jo ūdenī jūtas daudz drošāk kā augstu gaisā. Cietzeme tām sveša, un cietzemei viņas. Saprotams, savu reizi arī viņas izkāpj krastmalā, bet tomēr retāk kā pārējie jūras putni, varbūt garļakas izņemot. Un tad arī tā nav nekāda izkāpšana, viņas izslīd no ūdens uz sausuma, jo staigāt, kā to parasti saprot, viņas nav spējīgas, pat nevar nostāvēt uz kājām. Lidojiens gan ir daudz labāks nekā to varētu sagaidīt, rēķinoties ar smago ķermeni un īsajiem spārniem.

Es šaubos, vai jel viena gargāle ēd ko citu kā vienīgi zivis; kamēr viņas uzturas jūrā, saprotams, viņas iztiek vienīgi no tām. Lielā peldēšanas un niršanas prasme dara tām viegli pieejamu nepieciešamo barību, vēl jo sevišķi tādēļ, ka viņas pie badīgiem kustoņiem pieskaitīt nevar, drīzāk jau tad pie pieticīgiem. Savu lomu viņas velk vai nu ātri pa ūdeni tam pakaļ dzenoties, vai no dibena izmakšķerējot. Pats par sevi saprotams, ka mazas zivis tiek viegli norītas, bet tādas, kas siļķes lielumā, sagādā jau grūtības.

Visas gargāles ligzdas vietai izvēlas mazas, klusas saldūdens lā- miņas netāļ no krasta, kas dažreiz var atrasties diezgan augstu virs jūras līmeņa. Maija beigās atrodamas olas, jūnija beigās parasti mazie. Ja šūpļa vieta pati zivīm bagāta, tad vecie bērnus nekad nepamet, bet ja zvejot jālaižas uz jūru, tad to dara kārts no vecajiem savu reizi un, jādomā, pārnes kaut ko Kukulim arī mazajiem. Tā jau no pašas pirmās dienas, kolīdz dienas gc.ismu ieraudzījuši, ir ļoti izmanīgi, meklē barību paši, bet vecāki tos tomēr māca un tāpat arī palīdz; tikai kad prot jau lidot, tie atstāj savu dzimto vietu, aizlaižas jūrā un nu dzīvo gluži tāpat kā vecie.

Alki. Lummes

Alki (Alcidae) ir jūras putni, kuru kopējās pazīmes ir labās niršanas spējas, druknais viduklis, īsais kakls, resnā galva, vidēji garais, dažādi veidotais knābis, vidēji augstā, sāniski plakanā trīspirkstu kāja ar lielajām peldplēvēm, īsie šaurie, izņēmuma gadījumos sarukušie spārni, īsā aste un mīkstais, parasti divkrāsainais spalvu tērps.

Visi alki ir Ziemeļu ledus okeana iemītnieki un izplatījušies arī pa visām šā okeana jūrām, līčiem un šaurumiem, bet dienvidus virzienā tikai retā vietā iet pāri pola lokam, kaut gan ziemu ceļojumos šķērso to kārtīgi. Tie ir īstie jūras putni, kas tikai pa perēšanas laiku atrodami uz cietzemes, bet visu ko citu dara uz jūras. Viņi peld un nirst meistariski, laižas pa lielākai daļai vēl diezgan labi, kājām iet gan ne labprāt, bet diezgan ātri un pie tam vairāk uz visas pleznas, it kā šļūcot.

Maņas tiem asas, ja negrib aizmirst, ka viņi var tās asināt tikai vienpusīgi. Zivis un vēži, ko tie ķer pat ļoti ievērojamā dziļumā, ir viņu vienīgā barība. Visi alki dzīvo un zvejo labprāt bariem, un visi sadodas lielākos vai mazākos baros kopā arī pa perēšanas laiku dažas sugas apvienojas pat tik lielās kopās, ka varēs saskaitīt simtiem tūkstošiem pāru. Ziemeļu iedzīvotājiem alki, bet it sevišķi lummes, ir īsta debesu svētība. Viena suga līdz ar roni ir galvenais uzturas līdzeklis vairākās cilvēku apdzīvotās vietās Grenlandes dienvidos, un ja šis putns kaut kādu iemeslu dēļ še nebūtu vairs parastā daudzumā sastopams, bads būtu neizbēgams.

Vispiemīlīgākais šīs dzimtas loceklis ir bez šaubām 1 u m m e (Uria grylle), lummu ģints (Uria) priekšstāvis. Augums tai niecīgs, knābis samērā garš, tievs, taisns, tikai virsžokļa galiņš ir uz zemi noliekts, un knābis tikko manāmi stūrains, kājas novietotas tāļu atpakaļ, spārni mazi, šauri, iesmaili, lidspalvas stipras, aste īsa, ieapaļa. Garums 34, platums 57, spārna garums 17, astes 5 cm.

Lumme izplatījusies pa zemes ziemeļu apgabaliem un perē starp 80. un 85. platuma grādu. Šai joslā viņa ir parasts putns. Iestājoties īstai ziemai, viņas viena pēc otras dodas ceļojumā, kas tās aizved uz dienvidus zemēm un, starp citu, arī ikgadus Vācijas ziemeļu piekrastē. Zemes vidienā viņa reti kad iemaldās. Lummē vienmēr var noskatīties ar prieku, viss viens, vai tā sēž uz klints bluķa, īsteni sakot, līp pie tā, vai peld, vai nirst, vai laižas. Sēdot tā mēdz atbalstīties uz panta kaula, vidukli tura diezgan stāvu un galvu un kaklu ļoti daiļi kustina. Peld viņa stipri ātri, lai gan ķermeni visai maz gremdē ūdenī un guļ viegli jo viegli uz ūdens virsas, vieglāki kā citi radniecīgie putni. Airējoties bieži vien virs ūdens pazib skaistās sarkanās kājas. Nodomājusi nirt, lumme izdara ar abām kājām spēcīgu grūdienu un nozūd ūdenī bez kāda trokšņa ar galvu pa priekšu, tur viņa izpleš spārnus un nu airējas uz priekšu, strādādama spārniem un kājām, bet ilgāk pa.r divi minūtēm ūdenī bez gaisa izturēt nevar. Ja ūdens rāms un dzidrs, var izsekot viņai acīm tālu pakaļ, tikai dzidrajā ūdenī bieži iznāk pārvērtēt dziļumu. Li- dojiens samērā viegls, kaut gan spārnus viņa tāpat ātri vicina, un troksnis ir mums jau pazīstamā švirkstēšana. Pēc balss to var atšķirt no visām citām radniecēm, jo lumme neķērc kā tās, bet gan svilpo un svilpiens izklausās apmēram pēc „jip." Viņai ir maiga labsirdīga, saticīga daba. Tomēr perēšanas vietās turas katrs pāris par sevi un ļoti uzticīgi kopā. Ja šo pirmo dējumu nolaupa, kas notiek viscaur Putnu kalnos tur, kur tie pieejami, tad pāris sēd vēl pa otram lāgam, tikai šoreiz olu nav vairāk par vienu. Tēviņi un mātītes sēd uz olām pamīšus un beigās tik cieši, ka viņus tad var saņemt ar roku. Pēc 24 dienu sildīšanas izšķiļas mazuļi savā biezajā, pelēkajā pūku tērpā. Kamēr lumme vēl, tā sakot, bērna autos, t. i. dūnu tērpā, .viņa var gan peldēt, bet nirt nē; niršanu viņa iemācās tikai pēc īsto spalvu dabūšanas.

Grenlandieši un islandieši nevienu šo putnu garām nelaidīs, ja vien iespējams; norveģieši laupa viņiem vienīgi olas. Atskaitot cilvēku, lummēm jāsargās arī no dižvanagiem un laupītāju kaijām. Gaļai ir trāna piegarša, bet viņu var tā sagatavot, ka ēdama ir; jaunas lummes Laplandē bieži tiek liktas galdā un ar laiku var pie viņām labi pierast. Bez tam spalvas izlieto gultas drēbju pildīšanai. Visiecienītākās ir olas, kas tiešām var lieliski garšot, ja pierasts pie viņu mazliet īpatnējās garšas. Gūstā, diemžēl, lummes neiztur.

Visas lummes dzīvo ziemeļu jūrās, bet perē pa kādai šur tur arī mērenajā joslā un ziemu atceļo līdz šejienei kārtīgi.

Kas ir apmeklējis kādu no lumēm ieņemtu kalnu, tas vairs nebrīnīsies, ka šos1 putnus sauc par muļķiem. Viņi patiešām izrādās par neparasti nevainīgiem un uzticibas un paļāvības pilniem radījumiem, īpaši ja atrodas uz sauszemes. Arī peldēdami viņi pielaiž laivu pavisam klāt; perēšanas vietās viņi cilvēkam nepiegriež gandrīz nekādu vērību. Te var viņiem pieiet uz sešiem vai četriem soļiem, nesaceļot viņos nekādas aizdomas; var nosēsties, var viņus aplūkot, var zīmēt vai rakstīt — viņi prom nelaižas. Tomēr neskatoties uz visu to, vērīga novērotāja acij nepaliks noslēpts, ka saukt šos putnus par muļķiem var tikai no zināma viedokļa. Cilvēks, kas reti še parādās, nesaceļ viņās nekādas rūpes, dižvanaga ierašanās turpretim noslauka visu klinti kā ar slotu, un jūras ērglis, tik tālumā vien pamanīts, aizbiedē tūkstošas. Tā tad viņas pazīst gan savus ienaidniekus, un ja viņas cilvēku pie tiem neskaita, tad tādēļ, ka viņas to par ienaidnieku neuzskata. Savā starpā viņas sadzīvo ļoti labi un ir draudzīgas arī citiem putniem, kas nav viņām bīstami. Viņas no savas puses neapgrūtina nevienu no pārējiem klints iemītniekiem putniem. Kas grib viņas iemīļot, tam jāapmeklē viņas perēšanas vietās.

Marta beigās vai aprīļa sākumā lummes saronas uz klintīm lielākos baros, un nu tikai sākas īstā dzīve un drūzmēšanās. Tagad putnu kalns izskatās pēc milzīga stropa. Vesels putnu mākonis ietin to pastāvīgi; tūkstošu tūkstošiem putni sēd, kā liekas rindās sakārtojušies, baltās krūtis pret jūru pagriezuši, sēd uz visiem ragiem, stūriem, smailēm, dzegām, vispār tur, kur var sēdēt, citi simttūksto- ši laižas no klints lejup un augšup, citi zvejo un nirst apakšā pa jūru. Lai ari kalns liels, lai ar' klints plaša viņi ir iemītniekiem pārpildīti; ikviens ir apmierināts pats ar sevi, un nekad nav redzams, ka kaut kur norisinātos kāda ķilda vietas dēļ. Pāri turas kopā uz to ciešāko: kamēr olas vēl nav sadētas, putni sēd pastāvīgi viens otram blakus, glauda viens otru knābjiem, berzē kaklus viens otram, paceļas spārnos un nolido jūrā reizē, zvejo kopīgi un kopīgi atgriežas ligzdā. Mātīte dēj tikai vienu vienīgu, bet ļoti lielu, apmēram 85 mm garu, 52 mm resnu, vilciņveidīgu, rupjgraudainu olu ar stipru čaumalu, kuras gaišais pamattonis izraibumots tumšākiem plankumiem, bet tik dažādi, ka uz simtām tikko divas varēs atrast, kas būtu pavisam vienādas. Ligzdas patiesībā nemaz netiek taisītas; olas lummes dēj uz kaila akmens, bez kāda paklāja, un neaiz- vāc pat rupjākos zvirgzdus prom. Tikko ola izdēta, sākas tās sildīšana, un pie šī darba nevien kā abi laulātie viens otru apmaina, nē, te ir neskaitāms daudzums labsirdīgu tēviņu, kuri ar redzamu prieku metas atsegtai olai virsū, lai kaut jel mazu laiciņu dabūtu uz tās pasēdēt. Pēc dienām 30—35 izšķiļas mazais, kas izskatās vairāk pēc vilnas kušķa nekā pēc putna, bet ātri aug, pūku tērpu nomet un mēneša laikā ir jau dabūjis īstās spalvas. Tagad nu jaunajiem jāapmaina cietā klints pret jūru, „tā ir pārmaiņa," saka Naumans, „kas nav gluži bez briesmām, kā tas skaidri redzams no ģimenes uzkrītošās baiļu pilnās tipināšanas un kliegšanas, tuvojoties katastrofiskajam momentam. Tagad nu mazais ar vienu lēcienu, vecāku vadīts, nolec no klints jūrā un, pieskāries ūdenim, uz reizi panirst zem tā, vecāku pavadīts; pacēlies atkal ūdens virsū, viņš skaļi svilpdams spiežas vecākiem klāt, itkā patvērumu meklēdams un itkā uz muguras tiem tikt gribēdams, bet viņam tomēr jāpadodas un jāiepazīstas ar slapjo elementu tuvāk, kas saprotams pie vairākkārtīgas niršanas notiek diezgan pamatīgi un noved pie dabīgā iznākuma. Vecie viņu turpat ievada arī zvejošanas mākslā, jo lai vēders tiktu pilns, par to viņam nu jāgādā pašam, citādi gan vecie spēlē sarga un vadoņa lomu un pavada to ārā uz atklātas jūras, kur tad šādi vecāki ar saviem pusaudžiem, parasti vairākas ģimenes kopā, redzami spītējam viļņiem un vētrām. Vienam otram no jaunajiem kritiens izdodas arī bēdīgi, tas nokrīt apakšā uz akmeņiem un ir uz vietas beigts."

Putnu kalnos kārtīgi norisinās ražas ievākšana un, skatoties pēc viņu lieluma un putnu skaita, cilvēks te velk lielāku vai mazāku lomu, vākdams olas un mazuļus. Olas izsūta tāļu uz ziemeļiem, mazuļus sāla un uzglabā ziemai. Fereru salās radusies īpaša ķērāju šķira putnu kalnu izmantošanai, kas nebīstas ne no kādām briesmām un skatās tūkstošveidīgai nāvei droši acīs, un retais no viņiem mirst dabīgā nāvē.

Viens no visievērojamākiem jūras putniem ir papagaiļ- garļaka (Fratercula arctica), ģints Fratercula priekšstāve; vidēji liels putns, ar īsu kaklu un resnu galvu ar uzkrītoši veidotu knābi.

Papagaiļgarļaka apdzīvo Ziemeļjūru, Atlantijas ākeana ziemeļu daļu un Ledus okeānu līdz 80. ziemeļu platuma gradam; atrodama tādā kārtā arī Eiropas piekrastē.

Es esmu dzīvojis dienām ilgi ar papagaiļgarļakām vislielākā draudzībā, tas ir, esmu mēģinājis putnu kalnos viņas novērot tik pamatīgi, cik vien iespējams, un man jāsaka, ka šis darbs man sagādāja daudz prieka. Es turu papagaiļgarļaku par vismundrāko un apdāvinātāko no visiem dzimtas piederīgiem. Ar sev līdzīgiem viņa sadzīvo ar dzimtai piemītošo saticīgumu un saderīgumu. Vajadzības gadījumā, saprotams, viņa prot ar labiem panākumiem izmantot savu aso knābi. Visas papagaiļgarļakas, ko es tiku vilcis no viņu alām ārā, prata savu knābi laist darbā ar apbrīnojamu prasmi un sparīgumu, un tās, ko es palaidu brīvā par gabaliņu no ūdens, atsita tik noteikti kāda vientiesīga kranča nepietiekoši izmanīgo tuvošanos, ka suns vairs ne par ko nebija piedabūjams uzbrukumu sīkajam putnam atkārtot.

Barība sastāv no sīkiem, čaulaiņiem un mazām zivīm; savus bērnus papagaiļgarļaka izaudzē lielus tikai ar mazām zivīm. Perēšanas vietās savās klintīs viņa ēdot reizēm arī zaļās augu daļas, piemēram trūkuma zāles lapas.

Alki (Alca) atgādina lummes krāsā un dzīves veidā un papa- gaiļgarļakas pa daļai knābja būvē. Tas ir vidēji garš, ļoti šaurs un augsts, ar lokveida čukuru, pie apakšžokļa stūraini uz āru izliekts, pakaļgalā sānos rievots, ļoti asām, līkām malām.

Visur, kur mīt papagaiļgarļaka, ir arī alks (Alca torda) atrodams. Kāzu uzvalkā augšpuse un kakla priekša melna, šaurs celiņš no knābja uz acs, otrās šķiras lidspalvu gali, krūtis un vēders balts. Garums 42, platums 70, spārna garums 21, astes 9 cm.

Dzīves veids, izturēšanās un daba viss tik līdzīgs lummēm, ka tas, kas par tām teikts, noder ari alkam. Alks ir tāpat jūras putns, dzīvo gads gadā tāpat parasti tai pašā vietā, bet siro ari labprāt no vienas vietas jūrā uz otru.

Pingvīni

Putnu klases beigās mēs liksim spuru garļakas jeb pingvi- nus (Spheniscidae), kas, kā rādās, ir pārejas loceklis no putniem uz zivīm. Viņu izskatu var savā ziņā saukt par konveidīgu, jo viduklis vidū maz ko resnāks, bet toties no lejas uz augšu pakāpeniski top smailāks. Kakls vidēji garš, bet ļoti resns, galva maza, knābis apmēram galvas garumā, taisns, stiprs, ciets, sāniski mazliet plakans, bieži vien šķērsām rievots, asām malām, drusku pastrups, kājas visai īpatnējas, jo četri pirksti, no kuriem trīs savienoti ar peldplēvi, visi vērsti uz priekšu; spārni tā panīkuši, ka tiešām daudz vairāk atgādina spuru, jo spalvas pārvērtušās gandrīz par zvīņām. Ari spalvas kā pēc attīstīšanās, tā arī sakārtojuma atgādina vairāk zivju zvīņas, nekā spalvas un tāpēc šo putnu gan patiesībā, var saukt par zivju putnu.

Iekšējā uzbūve atbilst ārējām īpatnībām. Kauli stipri atšķiras no citu putnu kauliem: tie ļoti cieti, biezi un smagi un viņos nav neviena dobuma gaisam, pat gariem kauliem eļļainas smadzenes,

Pingvini mājo tikai dienvidu puslodē, starp 30. un 75. dienvidu platuma grādu, un sauszemi uzmeklē tikai, kad vaislojas. Kas attiecas uz dzīves veidu, tad ar dažu ko sugas viena no otras atšķiras.

Ievērojamākais visā dzimtā būs milzu pingvīns (Apteno- dytes patagonica), vienīgais Aptenodytes ģints pārstāvis. Galva un pakausis, rīkle un pakakle ir koši brūnganmelni, iegarenais, olvei- dīgais plankums aiz auss, no kura atiet šaura svītra kakla virzienā uz leju, tāpat svītra un kakla priekša spilgti oldzelteni, visas ķermeņa augšdaļas svītraini dzelzspelēkas pateicoties spalvām, kas pie pamata pelēki brūnas, bet šaipus gala gaiši zilganas vai pelnpelē- kas; visa apakša, sākot no iedzeltenās krūšu augšdaļas, 'balta. Kopīgais garums, kas ļoti nepastāvīgs, sasniedz metru un vēl pāri, spār

na garums 35, astes 8 cm. Izplatības apgabals, rēķinot no Patago- nijas, sniedzas pār visām Klusā okeana dienvidu daļām.

Visas dzimtas kodols ir ģints Eudyptes. Kā ģints priekšstāvis var noderēt zelta pingvins (Eudyptes chrysocome), — tiešām lielisks putns, apmēram pīles lielumā, kura garums būs tā ap 50 cm. Galva, kakls, mugura, sāni un spārni tam melni, pušķa spalvas bālgani dzeltenas, apakša un spārna iekšmala balta, knābis sarkanbrūns, kājas pelēkbaltas. Zelta pingvins atrasts dažādās Dienvidu jūras daļās un tāpat Pa- tagonijas piekrastē, Ugunszemē un Tri- standakunjas salā.

Kara[a pingvins (Aptenodytes patagonica)

Pingvīnus var salīdzināt ar delfiniem: viņi nevien dzīvo tādu pat dzīvi, bet atgādina šos laupītāju vaļus arī kustībās, un dažas sugas tik līdzīgas sīkākajām jūras cūkām, ka atšķirt grūti. Viņu ķermeņa iekārta tos noraida pie jūras, un te viņi kustas nesalīdzināmi veikli. Pateicoties savam smagumam un biezajām spalvām, viņi peld ļoti dziļi, tā kā tikai galva un kakls, reti kad arī mugura redzama. Spēks, ar kādu tie iras pa dziļumu uz priekšu, ir apbrīnojams. Viņi tad strādā ar īsajiem spārniem un kājām reizē un peld tik spēcīgi, ka ar lielāko vieglumu tiek galā ar vētrainās jūras viļņiem un arī liela vētrā nolaižas un iznirst virs viļņiem. Eudvptes ģints piederīgie jeb lēcējpingvini, ja tā varētu teikt, ar spēcīgu grūdienu izšaujas virs ūdens, pazib uz acumirkli brīvi gaisā un nozūd atkal viļņos. Arī uz zemes viņi kustas pārsteidzoši veikli. Kāju novietojums spiež tos iet stāvus; tā kā viņi var spert tikai īsus soļus, tad viņi ceļ vienu kāju pār otru, gāzelējas pastāvīgi no vienas puses uz otru un tiek diezgan lēni uz priekšu, tomēr sabiedēti un piespiesti izdarīt ātras kustības, viņi nogulstas uz krūtīm un šļūc nu ar spuru-spārnu un kāju palīdzību tik ātri, ka cilvēkam soļojot grūti panākt. Pār stāvām klinšu sienām viņi metas lejā pus šļūkdami, pus veldamies, un, ūdeni sasnieguši, ir glābti. No kuģa viņus var redzēt mazākām vai lielākām sabiedrībām noteiktā virzienā savu ceļu peldam, šķeļot viļņus vienmēr ātrāk par visātrāko kuģi. Visa flotile tad pastāvīgi maina iekšējo situāciju. Te viens, te otrs loceklis ienirst dziļumā un parādas no jauna tālu citā vietā ceļa virzienā, bet pa to laiku peldētāji ir aizgājuši tālu priekšā un palicējs nu lūko nokavēto panākt. Šāda peldēšana nozīmē to pašu, ko medīšana, jo nirst viņi tikai ar nolūku sagūstīt kādu laupījumu. Pārtiek viņi no dažādām zivīm un dažādiem čaulaiņiem un mīkstmie- šiem, ko lasa no koraļļu rifiem un medī starp dažādajiem jūras augiem. Ir sugas, kas, kā liekas, pārtiek tikai no zivīm vien. Ka peldot viņi padara arī visus citus dienas darbus un izguļas, domāju, lieki par to pieminēt. Taču turu par vajadzīgu minēt, ka viņiem ļoti maz darba ar spalvu kārtošanu, daudz mazāk, kā citiem putniem, jo āda viņiem neticami taukaina.

Liela daļa gada pingviniem paiet vaislojoties. Noteiktā gada laikā viņi sarodas vecu vecajās perēšanas vietās; Falklandu salās tas notiek, pēc Abota (Abott), pret septembra beigām, citās tuksnesīgajās salās vai nu agrāk, vai vēlāk, un tad sākas visai rosīga dzīve. Bennets, kurš apmeklējis Maskaru salas Klusā okeana dienvidu daļā, apraksta visu šo lietu visai dzīvi. „Pingvinu skaits," saka viņš, „kas te vienā vietā sarodas, ir neticami liels un kā izrādās, nav ne mazākās iespējas novērtēt, cik tad īsti pingvinu varētu būt te salasījies, jo dienām un naktīm no vietas apmēram tūkstošu trīsdesmit līdz četrdesmit pastāvīgi kāpj krastā un tikpat daudz dodas atkal ūdenī. Tie, kas uz sauszemes un iztaisa vēl lielāku pulku, ir sakārtoti kā zaldātu pulks nevien rindās, bet arī pēc vecuma. Jaunajiem sava vieta, spalvu metējiem sava, perētājām-mātītēm sava un brīvajiem tēviņiem sava. Šo kārtību ietur stingri un grupā neiederošos tur arī neuzņem." Kāds leitnants Liardē (Liardet), kas uzturējies ilgāku laiku Falklandu salās, apstiprina B e n n e t a stāstu visos sīkumos un tēlo to pārsteidzošo iespaidu, kādu atstājot uz novērotāju šie daudzie tūkstoši, kas te saspiesti kopā uz neliela zemes gabaliņa. Jaukos vakaros, mijkrēšļiem nolaižoties, viņi paceļ savas balsis un kliedz tad bez apstājas, saceldami šausmīgu mūziku, kas zināmā attālumā atgādina neskaidro čaloņu lielākā ļaužu pūlī.

Tēviņš sēd perētājai blakus, un kad tā ligzdu atstāj, tūliņ ieņem viņas vietu; tādā kārtā abi laulātie nekad neatstāj ligzdu reizē. Tas ir nepieciešami sevišķi tādēļ, ka pingvini zog viens otram olas. Lielākās sugas iet šai kaislībā pat tik tāļu, ka vājākiem atņem tās ar varu. Tāpēc arī gadās, ka tai pašā ligzdā dažreiz mazie izrādās pie dažādām sugām piederīgi. Olas atgādina mūsu zoss olas, un viņu zaļganais pamattonis ir izraibumots brūniem plankumiem. Visi pingvini perē ar lielāko uzupurēšanos un cilvēkiem tuvojoties neatstāj ligzdu, bet lūko nelūgto viesi noraidīt, visdažādākā un smieklīgākā kārtā grozīdams galvu no vienas uz otru pusi, un ja nu tas neko nelīdz, un miera traucētājs paliek par daudz uzbāzīgs, tad pingvins laiž darbā knābi.

Mazie nāk pasaulē vilnainā, pelēkā pūku tērpā un tiek tā baroti, ka itin drīz pieaug. „Viņu vecāki," tā saka F i c r o j s (Fitzroy), „nostājas uz kāda maza paaugstinājuma, izgrūž kaut ko pa daļai rūkšanai, pa daļai kurkšķēšanai līdzīgu un paceļ galvu gaisā, itin kā gatavotos turēt improvizētu runu visai pingvinu sapulcei, mazais stāv turpat, tikai mazliet zemāk. Pēc tam, kad vecais apmēram kādu minūti tā gaginājis, viņš noliec galvu un atpleš knābi cik plati vien spēdams. Mazais iebāž tanī savu galvu un iespaids ir tāds, itkā viņš vienu vai divi minūtes zīstu. Tad plerkšķis atskan no jauna, mazais saņem atkal savu porciju, un tā tas turpinās apmēram desmit minūtes." Kad jaunie sasnieguši jau zināmu lielumu, t. i., kad tie ir jau vairāk kā pusizauguši, visi šie simtstūkstoši uzmeklē atkal savu īsto elementu, un perētāju nometnes paliek kā izmirušas, atskaitot dažus atpakalpalicējus, kas tās izraudzījušies sev par atpūtas vietām. Šādus atpakaļpalikušus pingvinus vismaz A b o t s ir novērojis Falklandu salās.

Atskaitot cilvēku, nebūs daudz radījumu, kas tuvotos pingvīniem ļaunā nolūkā un nopietni tos apdraudētu. Var jau gadīties, ka sīkākās sugas krīt par upuri vienai vai otrai plēsīgai zivij, un lielākajām kāds jūļ*as plēsējputns nolaupa pa olai un pa mazulim, bet lielu robu tas neierauj. Cilvēks viņus vajā tiklab gaļas un trāna, kā arī ādas dēļ, bet bez tam viņiem daudz jācieš no rupjo kuģinieku slepkavošanas kāres.

Rāpuļi

Abinieki — Amphibia — tā Linnejs (Linnē), mūsu zinātniskās zooloģijas nodibinātājs, nosauca veselu rindu mugurkaulaino, kurus agrāk pieskaitīja „četrkājainiem" un, lai atšķirtu no zīdītājiem, pa daļai godāja vienkārši par „tārpiem". K i v j ē (Cuvier) viņus nosauca par „rāpuļiem — Reptilia." Vēlāko laiku pētnieki piedeva lielāku nozīmi tām dažādajām īpatnībām, kas bija novērojamas izskatā, ķermeņa iekārtā, bet it sevišķi attīstībā pie dažādiem šīs grupas locekļiem un sadalīja viņus tādēļ divās klasēs, izmantodami abus jau apgrozībā esošos apzīmējumus — „rāpuļi" un „abinieki".

Rāpuļi (Reptilia) ir „aukstasiņu" mugurkauldzlvnieki, kas visā savā dzīves laikā elpo plaušām, tā tad nepārvēršas, kam sirds priekškambari ir parasti pilnīgi, kambari tikai pa daļai atdalīti •viens no otra un kas apklāti no ārpuses zvīņām vai kaula plāksnēm. Viņu asinis saukt par aukstām var tai nozīmē, ka to temperatūra vienmēr atbilst apkārtējās vides temperātūrai un ir tikai mazu nieciņu par to augstāka. Izskats var būt ļoti dažāds: dažiem ķermenis ir ieapaļš vai ripai līdzīgi plakans, citiem gari izstiepts un tārp- veidīgs, pie vieniem tas balstās uz kājām, otriem atkal kāju nemaz nav, kakls ir ļoti īss un nekustīgs, bet var būt arī garš un lokans.

Rāpuļu galvas smadzenes nav ne tuvu tik attīstītas kā zīdītāju un putnu, bet no otras puses tomēr daudz pilnīgākas par abinieku un zivju smadzenēm. Tās sastāv no trim vien aiz otras gulošām daļām — no lielajām, mazajām un iegarenajām smadzenēm. Pēdējās ir sevišķi attīstījušās"pie krokodiļiem, turpretī bruņu rupučiem un čūskām vairāk vai mazāk panīkušas.

Gandrīz visi rāpuļi attīstās no olām. kas galvenos vilcienos līdzīgas putnu olām — sastāv no liela, eļļām bagāta dzeltenuma, plānāka vai biezāka olbaltuma slāņa un ādveidigas, parasti staipīgas čaumalas ar niecīgu kaļķa procentu. Olu attīstīšanās iesākas jau mātes olvados pirms izdēšanas; atsevišķiem rāpuļiem dīglis te nogatavojas jau galīgi: mazulis tad izšķiļas no olas jau olvadā un piedzimst dzīvs.

Par rāpuļiem var sacīt, ka tie „reiz ir bijuši", jo, cik tālu sniedzas mūsu zināšanas par seno dzīvnieku pasauli, redzams, ka viņi nav vis uz priekšu, bet atpakaļ gājuši. Tās šīs klases sugu pārakmeņotās atliekas, kas uzglabājušās līdz mūsu dienām, rāda mums garu rindu formu, kas tagad pavisam izzudušas un pret kurām mūsu dienu sugas ir tīrie punduri. Bet arī mūsu dienās dzīvo vēl pāri par divi tūkstoši dažādu sugu rāpuļu. Viss viņu vairākums mājo ekvatoriālo apgabalu līdzenumos, jo virzienā pret poliem to paliek daudz mazāk kā pārējo klašu piederīgo. Tas pats sakāms par dažādajām augstuma joslām. Siltums viņiem ir dzīvības jautājums: jo apgabals karstāks, jo viņu vairāk, jo kāda zeme aukstāka, jo to ir mazāk. Aiz polārloka dzīvo ļoti maz sugu. Paaugstināta temperatūra izsauc viņos pastiprinātu dzīvības izpausmi.— Blakus siltumam rāpuļi prasa arī mitrumu.

Āfrika ir samērā viņiem nabaga, kurpretī Dienvidāzijā un jo vairāk Amerikā valda vislielākā formu dažādība, un laikam gan arī vienas un tās pašas sugas locekļi lielākā skaitā atrodami.

Viņu uzturēšanās vietas ir ļoti dažādas, bet vispār viņus var uzskatīt par sauszemes dzīvniekiem. Pastāvīgi jūrā dzīvo tikai daži bruņu rupuči un čūskas; pārējie mīt uz cietzemes un īpaši mitros apvidos. Saldūdens daudziem no viņu vidus dod patvērumu, tomēr lielākā daļa zināmos laikos uzturas ārpus ūdens, lai sauļotos un atpūstos, un tikai nedaudzi izguļas peldot. Tikpat un varbūt vēl bagātāks sugām kā purvi un ūdens ir mežs, kas jāapzīmē arī par vienu no galvenajām rāpuļu cilts mītnēm. Mežā viņi dzīvo gan zemē iekšā, gan virs zemes starp krūmiem un saknēm, pie stumbriem un koku zaros. Nav mazums arī tādu sugu, kas apmetas sausās, smilšainās vai klinšainās vietās. Ļoti daudzas ķirzakas un čūskas atrodamas tikai tuksnesī un pie tam tādās vietās, kas tām tik tikko šķiet dod iespēju dzīvību vilkt.

Rāpuļu dzīve un darbi gandrīz neļaujas salīdzināties ar zīdītāju un putnu pasaules dzīves veidu, jo vienus no otriem šķir vesels bez- dibens. Saskaņā ar mazo smadzeņu masu un nepilnīgo asiņu riņķošanu rāpuļi, tā sakot, dzīvo tikai pus dzīves. Ir viņu starpā tādi, ko mēs sauksim dzīvus, kustīgus, lokanus un veiklus, viltīgus un gudrus, tomēr visas šīs īpašības netiek tām pašām īpašībām pie zīdītājiem un putniem ne tuvu. Viņi rāpo, skrien, rāpjas, lec un peld; atsevišķas sugas spēj savā ziņā pat lidot, t. i., ar lidplēves palīdzību, ko lieto kā krītamo širmi, pārlidot lielākus atstatumus, bet viņas nekad nevar pacelties no apakšas uz augšu, viņas var tikai nolaisties no augšas uz apakšu. Daži šeit piederīgi aizvēsturisko laiku milži gan varējuši patiesībā lidot. Šie radījumi savu rāpuļu nosaukumu patiesi pelna, jo pat viņu iešana un skriešana, stingri ņemot, ir tikai rāpošana. Visi viņi velk vēderu pa zemi un pie žiglākajiem to taisni var vislabāk novērot. Daudzi bruņu rupuči spēj tā iet, ka viņi ar krūšu bruņām zemi neskar, tomēr uz priekšu viņi virzās tik lēnām, ka šo kustību saukt par skriešanu gan nevarēs. Jau lielākā ūdens bruņu rupuču daļa atstāj aiz sevis uz zemes svītru, un jūras bruņu rūpūči rāpo pa zemi vēl daudz nevarigāk kā roņi. Ķirzakas gan aizzib ļoti ātri un veikli, bet kājas tām pagrieztas uz āru un viņu kustības, salīdzinot ar zīdītāju kustībām, jānosauc tāpat par nevarīgām. Čūskas, rāpuļu starpā īstās rāpuļotājas, kustas uz priekšu ar ribu palīdzību, ko viņas lieto kāju vietā, vismaz, kā ķermeņa atbalstu. Daudzi rāpuļi prot peldēt un daži ir izveicīgi kāpelēšanā.

Ikviena rāpuļa dzīvības parādības pastiprinās, pieņemoties ārējam siltumam, tādēļ tā pati čūska saulainā dienā ir pavisam citāda kā lietainā. Elpošana un asiņu riņķošana nespēj rāpulim iekšējo siltumu dot, tādēļ arī viņš ir lielākā vai mazākā mērā atkarīgs no ārējā.

Rāpuļi, kas apsauļojoties sasildās iekšēji un ārēji, lai neteiktu varbūt apkurina sevi, sajūtas silti vēl ilgi pēc tam, kad saule jau nozudusi; pa nakti tomēr viņu temperatūra nokrīt tikpat zemu kā gaisa temperātūra un paralēli tam tā samazinās arī rudenī vai citos gada laikos, kas paliek aukstāki, tāpat, kā pavasari un vasaru temperātūra bij pamazām kāpusi. Tā izskaidrojas arī parādība, ka sugas, kas apdzīvo aukstākus apgabalus, pa ziemas mēnešiem pazūd, sastingst vai guļ ziemas miegu: aukstums tos nomaitāt^ ja viņi iedomātos to ignorēt.

No visa līdz šim sacītā jau secināms, ka rāpuļu garīgām spējām gan jābūt gluži niecīgām. Vislabākā gadījumā tās tikko iezīmējušās, bet viņi paši ir lielākā vai mazākā mērā mašīnas bez kādiem gribas impulsiem. Visa viņu garīgā pasaule ir izsmelta ar to, ka tiem piemīt zināma orientēšanās spēja, viņi pa daļai atšķir ēdamu no neēdama, tā tad derīgo no kaitīgā, pazīst ari viņiem naidīgo un izrāda miesīgu kaislību. Šo spēju kāpinājums šai citādi tik bagātajā dzīvnieku klasē ir visai niecīgs. Pie augstāk stāvošiem ir gan novērots zināmu piedzīvojumu krājums un sakarā ar to attiecīga izturēšanās; citi parāda arī, lai nu kādas, tomēr rūpes par pēcnācējiem, vēl citos vērojams uzbudinājums, ko izskaidro ar dusmām, ļaunumu, apslēptu ļaunprātību, bet neviens neparāda sava spēka apzinīgu novērtējumu. Līdz viltībai, kura vēl nepavisam nenozīmē garīgumu, arī nepaceļas neviens rāpulis. Pieķeršanās kādam citam kustonim, mīlestība uz otru dzimumu un pēcnācējiem ir vairāk slavēta kā tam dod iemeslu no aizspriedumiem brīva novērošana. Cilvēkam, kas izturas mierīgi, nepiegriež nekādu vērību pat augstāko rāpuļu sugas, un, tikai pakustējies vai kādu troksni sacēlis, viņš uz reizi tiek ierindots ienaidnieku pulkā. Nīlas krokodiļiem ir tumša nojauta par cilvēka bīstamību, bet viņi pavisam neatšķir tiem nekaitīgo melno afrikānieti no baltā cilvēka, kas nekad nepar laidis garām izdevību ietriekt viņiem lodi sānos. Augstāko dzīvnieku gara stāvoklis mainās atkarībā no apstākļiem, ārējie iespaidi viņiem var būt par iemeslu dažādai viņu darbībai un soļiem, var tos padarīt priecīgus, jautrus, līksmus, gatavus rotaļāties un jokoties, bet tāpat ari var uzspiest tiem skumjas, saīguma zīmogu — pie rāpuļiem nav nekā tāda. Draudzīgās attiecībās vai nu ar sev līdzīgiem, vai citiem kustoņu valsts priekšstāvjiem rāpulis nekad neatrodas, lielākais ja viņš piedabūjams nebaidīties vai vismaz izturēties vienaldzīgi pret citiem dzīviem radījumiem. Nav šo zemu stāvošo radījumu starpā pat īsts sabiedrīgums novērojams: simtiem bruņu rupuču var peldēt, divdesmit, trīsdesmit krokodiļu gulēt, sauļojoties viens otram blakus, bet katrs viens domā tikai par sevi; kamēr vaislošanās dzenulis klusē, tie darbojas tikai uz savu roku un par kaimiņu neliekas ne zinis: pūlis nekad arī neuzstājas kā atsevišķa individa aizstāvis.

Ikdienas, mājas jeb, ja tā drīkst sacīt,- sabiedriskā, pareizāk gan būs teikt — kopējā rāpuļu dzīve ir visai vienmuļa. Laikam gan viņu starpā ir vairāk nakts kā dienas dzīvnieku un pirmo katrā ziņā vairāk nekā mēdz pieņemt.

Atskaitot sauszemes bruņu rupučus un dažas ķirzakas, mums visi pārējie šīs klases locekļi jāpieskaita laupītājiem. Viens otrs no viņiem pie tam pat jāpieskaita visbriesmīgākiem: plēsonjbā viņi šai ziņā sacenšas ar tīģeriem un lauvām. Savas nodevas tiem maksā vai ikviena cita dzīvnieku klase. Krokodiļi ķeras klāt zīdītājiem raga lopa vai kamieļa lielumā un cilvēku taupa tikpat maz kā ikvienu ūdenim klāt pienākušu mazāku laupītāju kustoni, bet galvenā kārtā pārtiek no ūdens divniekiem, sevišķi zivīm; bruņu rupuči medī tāpat zivis, mazākus zīdītājus, zemākus rāpuļus, abiniekus, galvkā- .jus, gliemežus, kukaiņus, vēžus, tārpus un laikam ari radiolārijas; ķirzakas pārtiek no zīdītājiem, putniem, savas grupas locekļiem, abiniekiem, zivīm, kukaiņiem un dažādiem tārpiem: čūskas ķer visvairāk mugurkaulainos. Gandrīz visi norij laupījumu veselu, tikai krokodiļi un pa daļai bruņu rupuči sarauj to iepriekš gabalos, kā to dara tie, kas pārtiek no augiem. Viņi norij milzīgus kumosus uz reizi, bet tad arī paliek kūtri guļot tai pašā vietā, līdz kamēr ierītais galīgi sagremots; vajadzības gadījumā viņi var izturēt bez ēšanas mēnešiem ilgi.

Pavasarim sākoties, pamostas ari rāpuļos vaislas dziņa. Tie, kas dzīvo ziemeļu zemēs, izlien no savām paslēptuvēm pirmajās siltajās ziedoņa dienās, tie, kas dzīvo mērenās vai karstās joslas zemēs un pa sauso laiku ierokas, parādās pēc pirmā lietus. Ir tādi, kuri pārošanā? dziņas sakarsēti cīnās viens ar otru dūšīgi. Viņi vajā viens otru ar lielu niknumu un kaujas briesmīgi: divkaujas notiek arī ķirzaku starpā; čūskas salasās zināmos laukumos lielā skaitā, satinas kamolu kamolos un šņāc vai citādi kā izrāda savu uzbudinājumu, kamēr beidzot ar kādu mātīti savienojas.

Lielākā daļa rāpuļu dēj savas pergamentam līdzīgo čaumalu pārklātās olas, kuru skaits svārstās starp seši un pusotra simta, uz zemes starp sūnām un nokritušām lapām, kādā uzietā, vai pašu izraktā caurumā mitrās, siltās vietās un atstāj viņu izperēšanu saulei vai pūstošo vielu attīstītajam siltumam. Mazuļi attīstās samērā ātri, parasti jau pēc.dažām nedēļām, un uzsāk savu vecāku dzīvi jau pirmajā dienā pēc izšķilšanās.

Ziemai nākot, ekvatoriālās zemēs sausajam laikam iestājoties, rāpuļi ierokas zemē vai vismaz noslēpjas dziļākās alās un iekrīt te nāvei līdzīgā sastingumā, kas līdzīgs zīdītāju ziemas miegam.

Bez izņēmuma visi rāpuļi aug neticami lēni: viņu kūtrā dzīvība arī te tā, tad sevi parāda. Toties tie sasniedz lielu vecumu. Gūstā bruņu rupuči nodzīvojuši pie simts gadu, pēc dažām ziņām vēl ilgāk; dažus krokodiļus Āfrikas iedzimtie bija novērojuši vienā un tai pašā vietā kamēr vien cilvēki atminējās, arī dažas čūskas nodzīvo ļoti garu mūžu.

Labums, ko cilvēks manto no visas šīs dzīvnieku valsts daļas, ir visai niecīgs, un zaudējumi, ko viņi nodara, nav novērtējami par zemu. Lielākā daļa rāpuļu pārtiek no tādiem radījumiem, kas mums sagādā zaudējumus, un tie no viņiem, kas ēd augu barību, mums pavisam nekaitīgi; tomēr īsti nopietna nozīme nav ne šiem, ne tiem. Ķirzakas visas, bez izņēmuma, un lielākā daļa čūsku, kas pie mums sastopamas, atnes labu, iznīcinādamas peles, citus kaitīgus zīdītājus, kukaiņus, glomjus, tārpus, un tiem līdzīgus; tomēr visu šo kaitēkļu daudzums, kas tādi tiek iznīcināti un kristu svarā, ir tik niecīgs, ka rāpuļu derīgumu patiešām nevajadzētu pārspīlēt.

Vīna bruņu rupucis

Tiģerčūska

Pirmā šķira Bruņu rupuči (Chelonia)

Ar savu īpatnējo ķermeņa uzbūvi bruņu rupuči tik ievērojami atšķiras no savas klases dzīvniekiem, ka viņus nevar nepazīt. Bruņās iespīlētais ķermenis, neveiklā galva, žokļi ar asām raga grie- zējmalām, līdzīgi kā pie putniem, un īsās, itkā pastrupās, vai arī par garām spurām izveidotās kājas ir pazīmes, kas neļauj tos sajaukt ar citiem dzīvniekiem. Bruņas sastāv no divām daļām, virsējām jeb muguras bruņām un apakšējām, jeb krūšu bruņām. Abi bruņu vāki kopā veido noslēgtu čaulu, kas tikai priekšā un pakaļgalā ir atvērta galvas, kāju un astes vietās un ieslēdz sevī vairāk vai mazāk pilnīgi visu ķermeni. Galva parasti olveidīga, pakaļpusē strupa, žokļi dažreiz vairāk, dažreiz mazāk izbīdīti uz priekšu, kakls dažāda garuma, bet vienmēr samērā visai kustīgs; ir četras kājas, kas izveidotas vai nu iešanai, vai kā airķetnas. Pa lielākai daļai īsā, konusveidīgi apaļīgā aste ir vairāk vai mazāk smaila, atkarībā no garuma uzrāda ievērojamas atšķirības un galā bieži ir apbruņota ar nagu. Pavisam pazīstamas kādas 230 bruņu rupuču sugas. Siltos, ūdeņiem bagātos apvidos viņu sugas sasniedz vislielāko dažādību, bet polu virzienā un tāpat lielākos augstumos to skaits strauji samazinājas; polāros lokus neaizsniedz neviena pati suga. Viņi var gan panest dedzinošu tveici un sausumu, bet ne aukstumu. Upes, purvi, mūklāji, mitri un ēnaini meži, tāpat arī stepes un tuksneši un beidzot jūpa ir viņu uzturēšanās vietas.

Visas bruņu rupuču dzīves parādības ir gausas un nenoteiktas. Neticāmi ilgi viņi var nodzīvot bez elpošanas, tāpat arī bez iztīrīšanās; nejauki sakropļoti tie kustas vēl vairākus mēnešus, tā tad zināmā mērā izdara vēl tās pašas darbības, kas atgādina neievainotus dzīvniekus. Bez galvas bruņu rupucis kustas vēl vairākas nedēļas pēc nogalināšanas; piemērām, pie pieskāršanās viņš vēl ievelk kājas atpakaļ čaulā. Kāds bruņu rupucis, kam R e d i noņēma galvu, vilkās apkārt vēl sešus mēnešus. Parīzes botāniskā dārzā dzīvoja kāds bruņu rupucis, kas jau sešus gadus nebij neko ēdis.

Ari visās savvaļas kustībās bruņu rupuči caurmērā ir tikpat lēni, kūtri un neveikli; tomēr starp viņiem ir daudz tādu, kas ar savu rosīgumu atgādina citus rāpuļus. Ejot visi izliekas neveikli un tūļīgi, visneveiklākie ir lauku bruņu rupuči un jūras bruņu rupuči, daudzmaz kustīgāki vēl ir purvu bruņu rupuči. Peldēšanā un niršanā jūras bruņu rupuči un purvu bruņu rupuči izrāda tik lielu

kustīgumu, cik vien tas viņiem iespējams, bet šini ziņā tiem tomēr ir grūti pārspēt kādu citu ūdenī dzīvojošu rāpuli. Apbrīnojams ir tas muskuļu spēks, kas piemīt visām bruņu rupuču sugām. Jau vidēji liels lauku bruņu rupucis var panest zēnu, kas jāteniski nosēdies uz viņa muguras, milzu bruņu rupuči, liekas, bez kādām grūtībām iet uz priekšu, nesot uz muguras pieaugušu cilvēku; šie paši bruņu rupuči, kas pa smiltīm rāpjas ar pūlēm, smejas par viru, kurš grib mēģināt ar savu spēku tos apturēt. Mazie purvu bruņu rupuči, cieši iekodušies virves vai spieķa galā, karājas šādā stāvoklī dienām ilgi, nelaizdamies vaļā arī tad, ja viņus spēcīgi iešūpo.

Lauku bruņu rupuču barība ir galvenā kārtā augu vielas un proti zāle, dažādi zāļāji, lapas un augļi, tomēr viņi ēd ari kukaiņus, gliemežus, tārpus un līdzīgus dzīvniekus; nedaudzi purvu bruņu rupuči un tāpat jūras bruņu rupuči vismaz zināmos laikos pārtiek no purvu stādiem, ūdenī peldošiem augļiem vai arī jūras zālēm, bet viņu lielākais vairums ir plēsoņā, kas medī dažāda veida mugurkaula dzīvniekus, mīkstmiežus, posmainos tārpus un varbūt arī aktinijas.

Drīz pēc atmošanās pavasarī viņi uzsāk vairošanos, rok zemē, parasti smiltis, bedrīti, dēj tur savas olas un apsedz tās atkal ar smilšu kārtu un zemēm. Olām ir kaļķaina, pergamentveidīga čaula, viņas ir apaļīgas un nav lielas; eļļainais dzeltenums atgādina oranžu krāsu un baltums, kas sarecē tikai pie liela karstuma, ir zaļganā krāsā. Daudzi bruņu rupuči dēj labi ja kādas 12 olas, bet lielajām sugām dējumā ir pāri par simts olām. Izdējusi olas, mātīte par savu perējumu tālāk vairs nerūpējas, cik noteikti arī netiktu apgalvots pretējais. Olas izperinās dažās nedēļās vai pat mēnešos; jaunie izlien no zemes naktī un tad vai nu staigā apkārt vai ari dodas uz tuvākiem ūdeņiem. Neskaitamā daudzumā viņus saķer un iznīcina citi rāpuļi, arī zīdītāji un putni; tomēr neparasti garais mūžs, ko nodzīvo pāri palikušie, sargā šīs sugas no izmiršanas. Bruņu rupučus mēs varam apzīmēt par derīgākiem no visiem rāpuļiem, jo netikvien viņu gaļa, bet gandrīz ari visu sugu olas uzskata par garšīgu barību.

Kopš seniem laikiem bruņu rupučus tura gūstā. Vairāku gadu laikā esmu daudzus no viņiem kopis, tomēr sevišķu prieku tie, atskaitot varbūt vienīgi jūras bruņu rupučus, man nesagādāja. Man viņi izlikās par daudz kūtri, par daudz bezjūtīgi un garlaicīgi.

Pirmo dzimtu (Testudinida), apzīmēsim par lauku bruņu r u p u č u dzimtu. Kājām, kas piemērotas peldēšanai vai iešanai, ir dažāda veida nagi, priekškājām viņu nekad nav mazāk kā četri, bet parasti viņu ir pieci, pakaļkājām pastāvīgi četri, reti kad pieci un tikai vienā gadījumā viņu skaits ir trīs. Šie bruņu rupuči dzīvo gandrīz visās zemes daļās, Āfrikā, cik līdz šim zināms, lielais viņu vairums, Eiropā tikai trīs sugar-. Viņi apdzīvo gan arī stepes un tuksnešus, tomēr priekšroku dod mitrām, ar mežu un citiem augiem bieži apaugušām vietām un ved še apdomīgu jeb pareizāk sakot klusu un garlaicīgu dzīvi.

Kā priekšstāvi trim šis ģints sugām, kas dzīvo Eiropā, parasti min Grieķijas bruņu rupuci (Testudo graeca). Izstiepta dzīvnieka garums no snuķa līdz astes galam sasniedz 30 centimetrus, svars reti kad pārsniedz divus kilogramus.

Mūsu bruņu rupuča pirmatnējā dzimtene aprobežojas ar zemēm, kas atrodas uz ziemeļiem no Vidusjūras, īstenībā gan ar Grieķijas un Italijas pussalām un še piederošām salām; bez tam viņš ir sastopams vēl Mazāzijā, un, pēc T r i s t r a- m a ziņojumiem, tas neparasti lielā skaitā dzīvo arī Pa- lestīnā.

Siltums viņiem ir sevišķi mīļš un tādēļ tos var redzēt stundām ilgi ar lielāko labpatiku baudam saules starus. Uz Sicilijas salas,

kur tie ir visai parasti, D u m e r i 1 s novēroja viņus gar abām ceļu pusēm sildāmies saulē, pie kam savas bruņas tie bija tādā mērā sakarsējuši, ka viņš nevarēja tām pielikt roku. Ziemai tuvojoties viņi ierokas dziļi zemē un pārguļ tur vēso gada laiku, bet aprīļa sākumā atkal parādās dienas gaismā.

Viņu barība sastāv no dažādiem zālaugiem un augļiem; bez tam viņi barojas ar gliemežiem, tārpiem un kukaiņiem, tādēļ arī savā dzimtenē viņus bieži tur dārzos, lai neļautu tur savairoties dažādiem kukaiņiem.

C u d i stāsta par bruņu rupuci, kas Uri kantonā, kādā muižā Adorfas tuvumā, dzīvojis ap simts gadu. „Kāds bruņu rupucis," stāsta U a i t s (White), „ko viens no maniem draugiem vairāk kā četrdesmit gadus turēja iežogotā klajumā, un kuru es pēc tam ieguvu savā īpašumā, katru gadu ap novembra vidu ierokas zemē un ap aprīļa vidu atkal iznāk dienas gaismā. Pavasarī, pēc atgriešanās dzīvē, viņš lielu ēstgribu neizrāda, bet vēlāk vasaras vidū ēd ļoti daudz, rudens pusē atkal mazs un dažas nedēļas pirms ierakšanās vairs neko neēd. Pienaini augi ir viņa mīļākā barība. Kad rudenī tas rok "savu alu, viņš ārkārtīgi lēnām un apdomīgi atkārpa zemi, ar priekškājām met to atpakaļ un tad ar pakaļkājām vēl aizgrūž to tāļāk. No lietus gāzēm viņš bīstas: slapjā laikā viņš arī visu dienu paliek savā paslēptuvē. Labā laikā tas vasaras vidū ap pulkstens četriem pēc pusdienas iet pie miera un nākošā rītā atkal parādās diezgan vēlu. Ļoti karstā laikā viņš dažreiz uzmeklē pavēni; tomēr parasti tas ar prieku bauda saules siltumu.

Grieķu bruņu rupucis (Testudo graeca)

Sagūstīti bruņu rupuči, kas ilgāku laiku atstāti aukstumā zem nulles, drīz vien nobeidzas, cik neiespaidodami viņi citādi arī neizliktos. Bez kā tas viņiem kaitētu, tie var gandrīz veselu gadu gavēt un visbriesmīgākos ievainojumus pacieš ar mums pilnīgi neizprotamu vienaldzību. Ja viņiem izņem smadzenes, kas ir apmēram pupas lielumā, tie skraidelē apkārt vēl sešus mēnešus; ja viņiem nogriež galvu, sirds darbojas pēc tam vēl 14 dienas un nogrieztā galva kož vēl pusstundu ilgi.

Pats par sevi saprotams, ka dzīvniekam, kuram galva spēlē tik maznozīmīgu lomu, nevar būt arī nekādu augstāku garīgu spēju. Tomēr zināmu saprašanu, neskatoties uz visu, viņam nevar noliegt. Visi dzīvnieku draugi, kas tos ilgāku laiku turējuši gūstā, apgalvo, ka šie bruņu rupuči pamazām pie sava kopēja pierod, tāpat no D u- m e r i 1 a novērojumiem var nākt pie slēdziena, ka mūsu bruņu rupuči dažreiz spējīgi arī uzbudināties. „Mums vairākas reizes gadījās novērot," saka minētais pētnieks, „kā divi tēviņi ar neticamu neatlaidību cīnījās, lai iegūtu vienu un to pašu mātīti. Viņi koda viens otram kaklā, mēģināja viens otru apgāzt un t. t., un strīdus ātrāk nebeidzās, iekams viens no cīkstoņiem nebij uzvarēts un padarīts cīņai nespējīgs."

Itālijā šie bruņu rupuči pastāvīgi nonāk tirgū, jo še visi ēd viņu gaļu un sevišķi iecienīta ir no tās pagatavota zupa.

Viena no skaistākām šīs grupas sugām ir starainais bruņurupucis (Testudo actinodes), kura dzimtene ir Austrumindija.

*

Himalaju kalnu pakājē, terciārā laikmeta slāņos, kopā ar seno zīdītāju kauliem ir atrastas kāda varena mūsu lauku bruņu rupucim radniecīga rāpuļa atliekas (Colossachelis atlas), kura bruņas sasniedza garumā 4 metrus un augstumā 3 metrus; tāpat Amerikā un jaunākā laikā arī Vācijā ir atrastas līdzīga lieluma seno bruņu rupuču atliekas, kas uzglabājušās apmēram no tiem pašiem laikiem. Ir grūti pareizi iedomāties šos milzu dzīvniekus pat tad, ja mēs gribētu tqp salīdzināt ar ziloņu jebelefantu bruņu rup.u- čiem (Testudo elephantopus), t. i. ar lielāko no visām lauku bruņu rupuču sugām, kas uzglabājušās vēl līdz mūsu dienām.

„Gandrīz visi 16. un 17. gadusimtu ceļotāji, kas snieguši ziņas par saviem novērojumiem un atklājumiem Indijas un Klusajā okeānos," aizrāda G i n t e r s, „stāsta par milzīgiem bruņu rupuču bariem, ko tie sastapuši uz dažām salām vai salu grupām. Šīs salas, kas visas atrodas starp ekvatoru un āža tropiku, minēto dzīvnieku izplatības apgabalā uzrāda divus degpunktus. Viens no tiem aptver Bruņu rupuču jeb Galapagas salas, pie otra pieder Aldabras, Reu- nionas, Mauricija un Rodrigeca salas. Šinīs salu grupās gan ir visai dažāda daba, bet abām kopīga ir tā parādība, ka ap to laiku, kad viņas atklāja, tur nedzīvoja ne cilvēki, nedz lielāki zīdītāju dzīvnieki. Ceļojumi, kurus mēs tagad veicam nedaudz nedēļās, tad vilkās mēnešiem; visi kuģi bija pārpildīti braucējiem līdz pēdējai iespējamībai un nepietiekoši apgādāti ar pārtikas krājumiem. Šie bruņu rupuči, kurus tad dažu dienu laikā viegli varēja saķert jebkurā daudzumā, tādēļ arī, domājams, aizvien tika ar prieku apsveikti. Viņus varēja novietot kuģa apakšējās telpās, vai kur citur, mēnešiem ilgi turot tos bez barības, un vajadzības gadījumā nonāvēt, pie kam no, katra dzīvnieka ieguva 40—100 kilogrami teicamas gaļas.

Tādēļ arī nav jābrīnās, ka daži atsevišķi kuģi uzņēma uz Mauricija vai Gaļapagas salām pāri par 400 bruņu rupuču."

Kad L e g u a t s 1691. gadā apmeklēja Rodrigeca salu, viņi tur bija vēl lielā skaitā, ka tos varēja sastapt ciešos baros kopā pa divi līdz trīs tūkstoši, un vairāk kā simts soļu lielus gabalus varēja nostaigāt pa viņu mugurām". Pamazām kuģinieki tos izskauda. Tagad neviens pats no šiem bruņu rupučiem vairs nedzīvo ne uz Mauricija, ne uz Rodrigeca, ne Reunionas salām.

Līdzigi kā še, ar laiku izskatīsies arī uz Gaļapagas salām. Tikko spānieši šīs salas bija atklājuši, viņi atrada tur bruņu rupučus tik lielā skaitā, ka deva salām šo dzīvnieku nosaukumu. 17. gadusimta beigās kuģi apmeklēja šīs salas, vienīgi lai apgādātos ar ūdeni un bruņu rupučiem. „Lauku bruņu rupuči," ziņo Damp jē (Dampier) sava ceļojuma aprakstā, kas iznāca 1697. gadā, „dzīvo še tik lielā skaitā, ka 500—600 cilvēki vienīgi tikai no viņiem varētu pārtikt mēnešiem ilgi. Viņi ir ārkārtīgi lieli un tauki un tiem ir tikpat garšīga gaļa, kā jaunai vistiņai." Pa 19. gadu simteni bruņu rupuči arī te gandrīz pilnīgi izskausti.

*

Vairums pētnieku apvieno lauku bruņu rupučus ar mazā mērā izliektām muguras bruņām un īsām peldķetnām ipašā apakšdzimtā, lai gan nav iespējams tos pilnīgi atdalīt no tām sugām, kas dzīvo vienīgi uz lauka. Turpretim visiem tā saucamiem purvu bruņu rupučiem ir tik lielā mērā saskanīgs dzīvesveids, ka iespējams sniegt-kopīgu aprakstu par tām ģintīm, kuras mēs turpmāk še aplūkosim.

Ziloņa bruņu rupucis (Testudo elephantopus)

„Kas vēlas izpētīt bruņu rupuču dažādības un ik dienas novērot viņus brīvā dabā," saka V e i n l a n d s, „tas lai apmeklē Ziemeļameriku, šo bruņu rupuču zemi, kur apmēram kādi divi duči dažādu viņu sugu apdzīvo ezerus un upes, mežus un ielejas.

Eiropiešu pētnieks, kas Jaunangiijā, kuļ'a zināmā mērā atgādina Vāciju, kādā siltā vasaras pēcpusdienā izgājis pastaigāties jaukajā dabā, veltīgi mēģinās ieraudzīt tur kādu ķirzaku, ko viņš Vācijā vienmēr manija čabināmies pie savām kājām katrā saulē sasilušā pļavmalā, neatradīs te un ari nevienu glodeni, lai arī cik daudz akmeņu tas vēl neizcilātu no savām vietām; bet ja ceļš viņu ved gar nelielu ezeru vai pāri lēni tekošam pļavas strautam, tad viņš tur atradīs neizsmeļamus vielu krājumus, ar ko apmierināt savas slāpes pēc zināšanām. Kas gan varētu būt šis īpatnējais brūnais radījums dāldera lielumā, kas sēž tur uz ūdensrožu lapas? Cilvēks steidzīgiem soļiem tam tuvojas; bet tas zibeņa ātrumā nolec no peldošās lapas un pazūd vēsajā ūdenī. Viņš seko tam ar ziņkārības pilnu un nepacietīgu skatu un beidzot pamana piemīlīgu bruņu ru- pucīti, kas veikli soļodams pa zemi nākošā acumirklī paslēpjas dūņās vai ūdens stādos. Var paiet kāda stunda, iekams tas atkal parādās ieelpot gaisu, un mūsu dabaspētniekam līdzīgi medniekam, kas uzglūn savam laupījumam, ir jāizvairās no mazākās pakustēša- nās un tas nedrīkst izdot nevienu skaņu. Tad beidzot viņš šur un tur ierauga kādu galviņu izpeldam no ūdens; spirgti mirdz divas gudras me'lnas actiņas un dzīvnieks iras uz krastu tik lēnām, ka gandrīz neviens virpulītis neiekustina ūdens līmeni, pie kam viņš dodas taisni uz to vietu, kur sēž uzcītīgais novērotājs, jo visi dzīvnieki ar maz attīstītām garīgām spējām pazīst cilvēku vai kādu citu dzīvu būtni tikai no viņa kustībām. Savvaļas bruņu rupucis, iznācis no ūdens, rāpjas uz izstieptu cilvēka roku, gluži tāpat kā uz kādu akmeni, vai uz zemes turpat blakus, tikai pie noteikuma, ka jāizturas pilnīgi mierīgi. Vai novērotājs to drīkst arī saņemt? Nu protams, jo arī varbūtējs kodiens nevar būt diezcik bīstams. Priecīgi viņš tura dzīvnieku, kas visu laiku ķepurojas, savā rokā, steidzas ar to uz mājām un rāda pirmajam draudzīgam amerikānim, ko viņš satiek, savu laimīgo atradumu. Ja tas tevi var apmierināt, saka janki smaidīdams, tu viņus vari iegūt tūkstošiem."

Amerika ir īstā bruņu rupuču zeme, bet arī Āzija ir ar tiem bagāta un Āfrika vismaz nav ar viņiem nabaga. Tanīs siltajās zemēs, kur ir ūdens, viņu netrūkst.

Visi purvu bruņu rupuči dzīvo tikai mitrās vietās, vairums lēni tekošu upju ūdeņos, dīķos un ezeros; jūļ'ās, cik man ir zināms, viņi vēl ne reizi nav novēroti. Tos var apzīmēt par teicamiem ūdensdzīvniekiem. Uz zemes viņu gaita ir neveikla un lēna, lai gan jau ievērojami ātrāka, nekā- visiem īstiem lauku bruņu rupučiem, turpretim viņu kustības ūdenī ir neparasti dzīvas un apbrīnojami veiklas. Viņus var novērot mierīgi guļam uz ūdens virsmas un apkārt peldam, bet pie mazākā, tikko šķietama troksnīša tie zibeņa ātrumā ienirst dziļumos, lai acumirkli vēlāk paslēptos dūņās vai zem augu saknēm. Viņus ķerot tie izrāda tik ievērojamas peldēšanas spējas, kas rada izbrīnu. Viņi pārtiek galvenā kārtā no dzīvnieku vielām, kā mazākiem zīdītājiem, putniem, rāpuļiem, krupjiem, zivīm un bezmugurkaula dzīvniekiem, un, liekas, ka tikmēr, kamēr tie var dzīvnieku barību sev iegūt, viņi stādu barību nelieto, vismaz gūstā viņi gaļai, šī vārda plašākā nozīmē, salīdzinot to ar kartupeļiem, un it īpaši ar maizi, dod priekšroku. Stundām ilgi tie peld pa ūdens virsu, vērsdami, līdzīgi vanagam, kas meklē sev laupījumu, acis uz leju un rūpīgi izpētī apakšā gulošo ūdens dibenu. Pamanījuši kādu laupījumu, tie izpūš dažus gaisa burbuļus, un ātri irda- mies nogrimst dziļumā, rijīgi saķer kārdinošo kumosu savos žokļos, kas nekad neko nelaiž vaļā un mirkli vēlāk ar spēcīgu rāvienu, pēkšņi izstiepjot galvu uz priekšu, to norij. Daži atsevišķi no viņiem ir tiešām bīstami plēsoņi, kas apmierinājās netikvien ar mazāku laupījumu, bet uzbrūk arī putniem māju piles lielumā, iekaitināti kož pat cilvēkam un dažos apstākļos var radīt pat bīstamus ievainojumus. T r i s t a m s, sev par lielu brīnumu, pārliecinājās, ka Āfrikas purvu bruņu rupuči ievilka dziļumos ūdens putnus, ko viņš bija nošāvis vai ievainojis un reiz saķerto laupījumu arī nekad nelaida vaļā, pat lielākajos putnos iekodās tik cieši, ka viņus kopā ar tiem varēja izvilkt no ūdens. Zivīm viņi ir vēl bīstamāki ienaidnieki nekā putniem, un visur tur, kur tās jau ieguvušas zināmu vērtību, viņi cilvēkam jūtami kaitē.

Ziemai tūvojoties viņi puslīdz dziļi ierokas zemē, kur pavada sev nepiemēroto gada laiku nāves sastingumam līdzīgā stāvokli, to pašu viņi dara ekvatoriālās zemēs, kad sausums, kas iestājas ziemā, uz laiku izžāvē ūdeņus, kuros tie mīt. M i ll e r s saka, ka taisidami savas alas, tie vārda pilnā nozīmē izrakņājot dažu upju krastus. Aiz šī Vsmesla tad arī viņu ziemas mītnes ir viegli atrodamas, jo tādas vietas izskatās itkā tur būtu rakņājies bars cūku."

*

No purvu bruņu rupučiem aplūkosim tikai vienīgo mūsmāju sugu. Dumbrāju bruņu rupučie.m (Emys), kur ši suga pieder, ir mēreni uz augšu izliektas muguras bruņas; krūšu bruņas, kas ar skrimsli savienotas ar muguras bruņām, ir platas un priekšā izveidotas no divpadsmit plātnēm, kā divas kustīgas daļas, tomēr pēdējās ir par mazām, lai pilnīgi noslēgtu muguras bruņu atvērtās vietas. Priekškājām ir pieci, pakaļkājām četri nagi, un kā vienām, to otrām ir labi attīstīta peldplēve. Galva apsegta gludu ādu, kurpretim kājas, it īpaši priekškājas, noklātas lielām zvīņām. Puslīdz garā as.te ir bez naga, kāds daudzos gadījumos bruņu rupučiem ietver astes galu.

Mūsu dīķu jeb purvu bruņu rupuc,is (Emys orbicu- laris) sasniedz visā garumā 35 centimetri, no kuriem 10 centimetri jāskaita uz asti, bet bruņu garums ir kādi 20 centimetri. Ar bruņām neaizsegtās daļas ir melnā pamatkrāsā, un šad tad pārklātas dzelteniem punktiņiem, muguras bruņu plātnes uz melna pamata izrotātas smalkiem punktiņiem, kas veido dzeltenas krāsas starveidīgas svītras, krūšu plātnes netīri dzeltenā krāsā un pārklātas retiem brūniem punktiņiem vai liesmām līdzīgiem plankumiņiem staru veidā; kā zīmējumi, tā ari pašas krāsas ir padoti daudzām un dažādām svārstībām.

Mūsu zemesdaļas austrumi un dienvidaustrumi ir uzlūkojami kā purvu rupuču pašreizējā un varbūt ari kā viņu senā dzimtene. Visai parasti šie dzīvnieki ir Grieķijā, Dalmacijā, Turcijā, Itālijā līdz ar viņas salām, kā arī Dienvidšveicē, Donavas ielejā un Ungarijā, bet viņi dzīvo arī Dienvidfrancijā, bez tam Spānijā, Portugālē uņ Alžirā un ne mazāk reti ir sastopami plašā Krievijas daļā uz austrumiem līdz Sirdarjai un pat Persijā. Vācijā viņi uzturās Bran- denburgas, Sa-ķsijas un Bavārijas stāvošos un tekošos ūdeņos līdz Baltijas jūrai viņi nenonāk. [6] )[1] Mūsu dienās viņi visur ir palikuši retāki, tomēr tie vēl bieži sastopami daudzos Austrumvācijas ezeros. Ari Latvijā tie šur tur atrasti un pat tagad vēl retumis atrodami' Nav tomēr noskaidrots, vai še tie patiesi dzīvo savvaļā, vai tikai izbēguši no gūsta. No visiem bruņu rupučiem viņi vistālāk iespiežas ziemeļos un arī. izplatības apgabals tiem ir plašāks kā jebkuram citam viņu radiniekam.

Parastais jeb purva bruņu rupucis (Emys orbicularis)

Purvu bruņu rupuči lēni tekošiem, sekliem un netīriem ūdeņiem, salīdzinot tos ar straujām upēm un dzidriem ezeriem, dod priekšroku. Dienā viņi tikai pilnīgi netraucētās, klusās vietiņās atstāj .ūdeni, lai pasildītos saulītē, un pilnīgi mierīgi ilgāku vai īsāku laika sprīdi paliek uz vienas vietas; īsi pirms saules rieta viņi top dzīvāki un, kā liekas, nepārtraukti darbojas visu nakti. Ziemas mēnešus viņi pavada ierakušies dūņās; aprīļa vidū, ja vien laiks ir daudzmaz labvēlīgs, tie parādās atkal no jauna un tagad biežāk kā parasti tos var pamanīt pēc īpatnējās svilpošanas, kas, šķiet, ir viņu pārošanās skaņas. Arī viņi ir uzmanīgi un peldot uz ūdens pie mazākā troksnīša tūlīt ienirst dziļumos. Parastos apstākļos viņi ir visai izveicīgi, bet arī viņu gaitu uz zemes nekādā ziņā nevar apzīmēt par neveiklu. Viņu barība ir sliekas, ūdens vaboles un glomji; tomēr tie uzbrūk arī zivīm un pat krietni lielām, kož tām vēderā tik ilgi, kamēr viņu upuris zaudē savus spēkus un tad to galīgi piebeidz. Gūstā viņi ilgus gadus uzturās pie labas veselības, ja tos baro ar zivīm, gliemežiem un sliekām, īsā laikā arī tik lielā mērā aprod ar cilvēku, ka ēd no rokas, iemīļo zināmas vietiņas un turēti apsildītās telpās ziemas guļā neiekrīt; turpretim tad, ja viņiem atļauj darboties nelielā dīķī, kas atrodas iežogotā dārzā, tie aukstajam gada laikam iestājoties ierokās zemē.

Dīķu bruņu rupuču gaļa ir ēdama; nelielais labums, ko viņi pateicoties tam sagādā un arī tas, ka tie iznīcina gliemežus un sliekas, tomēr neatsver postu, kādu viņi neapšaubāmi nodara derīgām zivīm.

Jūras bruņu rupuči (Cheloniida) atšķiras no pārējiem šķiras radiniekiem ar savām kājām, kas izveidotas kā airķetnas, pie kam priekšējās ir ievērojami garākas par pakaļējām. Visas kājas izveidotas par garām platām spurām un, kā aizrāda V a g 1 e r s, ir lielā mērā līdzīgas ronu airķetnām; pirksti pārklāti ar viengabalainu ādu un tādēļ ir nekustīgi, arī nagu pa lielākai daļai trikst, tikai kāju pirmajiem pirkstiem, un arī tad ne vienmēr, ir vidēji asi nagi.

Visi pie šīs grupas pieskaitāmie bruņu rupuči dzīvo jūrā, dažreiz simtām jūras jūdžu tāļu no krastiem, prot priekšzīmīgi peldēt un nirt un sauszemi apmeklē tikai pa olu dēšanas laiku. Cik tālu atsevišķo sugu dzīves veidi atšķiras viens no otra ir grūti pateikt, jo visi izsmeļošie novērojumi pie jūras bruņu rupučiem īstenībā iegūti riesta laikā jeb pareizāk sakot olu dēšanas laikā, bet par viņu dzīvi jūrā mēs nezinām daudz vairāk par to, kas bija zināms jau senajām tautām.

Zupas bruņu rupuči (Chelone mydas) ir lieli, vairāk kā divus metrus gari un pāri par 500 kilogrammu smagi dzīvnieki. Izņemot Vidusjūru, kur tos aizvieto citas bruņu rupuču sugas, zupas bruņu rupuči apdzīvo visas jūras zemes karstajās un mērenajās joslās, un, kā liekas, visur še ir sastopami lielā skaitā. Viņi'ir novēroti no Azoru salām līdz pat Labās Cerības ragam gar visu Atlantijas okeana piekrasti un uz visām šai zemes daļai piederošām salām, Amerikā gar Atlantijas okeana piekrasti sākot no 34. ziemeļu platuma grada līdz La Platas upes grīvai, bet Klusajā okeānā no Peru līdz Kalifornijai un uz Bruņu rupuču salām, beidzot arī Indijas okeānā ar tam piederošām salām un šaurumiem, no Maskarenu salām un Mozambikas kanāla līdz Sarkanai jūrai, visā Austrumin- dijas piekrastē, uz Sundas un Filipinu salām un pēdīgi Austrālijas piekrastē. Atsevišķi, noklīduši dzīvnieki ir pat saķerti Amerikas ziemeļaustrumos un Eiropas piekrastēs.

Zupas bruņu rupuči, tāpat kā visi viņu radinieki, ir pilnīgi attīstīti jūras dzīvnieki. Galvenā kārtā viņi uzturas krastu tuvumā, ne visai reti ierodas pie lielo upju ietekām un iepeld arī šo upju grīvās, bet diezgan bieži tos atrod arī tālu no tām, dažreiz pat jūras vidū. Še viņus redz apkārt peldam gar pašu ūdens līmeni, dažreiz tos var novērot arī guļam uz ūdens, bet pie mazākā traucējuma viņi steidzīgi pazūd dziļumos. „Lauku.bruņu rupūči," saka Lase- p ē d s, „mums noderēja kā lēnības simbols; jūras bruņu rupučus mēs drīkstam uzlūkot par uzmanības simbolu." Visi ziņojumi ir saskanīgi tanī ziņā, ka šie dzīvnieki, kamēr viņi ir nomodā vai pateicoties nepārvaramām dziņām nenokļūst pašaizmiršanās stāvoklī, no cilvēka bailīgi bēg; no tā tomēr ir grūti spriest, ka viņiem būtu kādas augstākas spējas, nekā viņu šķiras pārējiem radiniekiem. Cik ievērojams ir viņu muskuļu spēks, tikpat aprobežotas ir viņu gara spēja?. Par viņiem saka, ka tie ar tik daudz vīriem uz muguras, cik viņu var nostāties, esot vēl spējīgi rāpties uz priekšu un lielie panesot uz savas muguras 14 vīrus; bet visā pilnībā viņi izrāda savu kustīgumu tikai ūdenī. Kad viņi spēlējas ūdenī, tie visvairāk atgādina lielus lidojošus plēsoņus, piemēram ērgļus, viņi peld apbrīnojami, izrādīdami tikpat lielu spēku kā ātrumu un tikpat-daudz nepārtrauktas izturības kā straujuma; vienādi labi viņi peld visos dzijumos un ieņem ūdenī visus iedomājamos stāvokļus, reizēm vairāk, reizēm mazāk mainīdami parasto līmenisko stāvokli. Tur, kur viņi dzīvo lielā skaitā, tie dažreiz sastopami lieliem bariem, kā arī vispār viņi ir ļoti sabiedriski.

Noteiktos laikos zupas bruņu rupuču mātītes atstāj plašo jūru un dodas uz zināmām, sen ierastām vietām, lai dētu tur savas olas. Šim nolūkam viņas izvēlas neapdzīvotu salu, smilšainas piekrastes vietas, kas atrodas tāļu no cilvēku mitekļiem, un ja arī ne visā savas dzīves laikā, tad tomēr daudzu gadu laikā, pat tad, ja būtu jāceļo simtām jūras jūdžu, olu dēšanai uzmeklē vienas un tās pašas vietas. Pēc D a m p j ē r a ziņām, tēviņi gan sekojot mātītēm viņu ceļojumā, tomēr, kad pēdējās uzsāk dēšanu, neapmeklē kopā ar tām sauszemi, bet netālu no krastiem uzkavējas jūrā. Pirms tam abi dzimumi ir pabeiguši riestošanos.

Ja viss paliek mierīgi un klusu, tad bruņu rupuči beidzot lēni tuvojas krastmalai, izlien uz sauszemes, izstiepj galvu augstu gaisā un kādu 30—40 soļu attālumā no ūdens vēl reiz apskatās visapkārt un tikai pēc tam uzsāk dēšanu. Vidas princis, kas bruņu rupuci šai darbā novērojis, mums ziņo sekošo. „Mūsu klātbūtne nebūt netraucēja to viņa darbā, viņu varēja aizskārt un pat pacelt gaisā (priekš kā tomēr bija vajadzīgi 4 vīri); vienīgā nemiera zīme, ko dzīvnieks izrādīja par mūsu skaļo brīnīšanos un apspriedēm, ko ar viņu iesākt, bija pūtiens, līdzīgs tam, kādu izgrūž zosis, ja tuvojas viņu ligzdai. Viņš mierīgi turpināja darboties ar savām air- ķetnām līdzīgām pakaļkājām un izraka smiltīs, tieši zem tūpļa, veltenim līdzīgu, kādus 25 centimetrus platu bedri, ārkārtīgi veikli un ar lielu noteiktību, varētu teikt zināmā taktī, metot izraktās smiltis sev gar abām pusēm atpakaļ, un tūliņ pēc sam sāka dēt. Viens no mūsu diviem kareivjiem tagad visā savā garumā nogulās uz zemes blakus šim dzīvniekam, kurš apgādāja mūsu virtuvei svaigu pārtiku, bāza roku izraktā caurumā un cik olas bruņu rupucis izdēja, tik viņš meta tās no bedres ārā. Šādā kārtā mēs kādu 10 mi- dūšu laikā uzlasījām ap simts olu. Mēs vēl pārspriedām vai nebūtu lietderīgi pievienot mūsu atradumiem arī šo dzīvnieku; tomēr bruņu rupuču lielais svars, kura pārvietošanai mēs būtu spiesti pasūtīt mūli, un bez tam gļ-ūtbas, ko varēja sagādāt viņa novietošana uz kuģa bija par iemeslu tam, ka mēs viņam dāvājām dzīvību un apmierinājāmies vienīgi ar to, ka paņēmām līdz viņa olas. Pēc dažām stundām atgriežoties krastmalā, mēs dzīvnieku tur vairs neatradām. Savu bedri tas bija aizbēris, un platas pēdas smiltīs liecināja, ka viņš ir atgriezies atpakaļ savā ūdens mītnē."

Liekas, ka ar vienreizēju dēšanu visu apaugļoto olu krājums vēl nav izsmelts, un tādēļ dzīvnieks pēc kāda laika ierodas šinīs pašās vietās, lai visuspēcīgajā zemes mātes klēpī atstātu līdzīgu skaitu pa šo starplaiku nogatavojušos olu, tā kā visu olu skaitu, ko pieaugusi mātīte iz'dēj, vērtē uz 300—400.

Olu dēšanas laikā arī jūras bruņu rupučus, kuri citādi ir puslīdz droši pasargāti, nežēlīgi vajā. Lielie plēsoņi un cilvēks tagad apgādājas sev šos neaizsargātos radījumus. Ļaunāk par visiem citiem rīkojas cilvēki un pie tam baltie ne mazāk neapdomīgi kā melnie; tikai nedaudzās vietās šos vērtīgos dzīvniekus medī samērā saprātīgā kārtā. Gvianas piekrastē izliek rupjus tīklus, kas ar piestiprinātiem korķa gabaliem tiek noturēti ūdens virsējos slāņos; šos tīklus laiku pa laikam pārbauda un izņem ārā lūkās satinušos bruņu rupučus.

Neapdzīvotos, mežonīgos Brazilijas krastus, kurus bruņu rupuči izlieto savu olu dēšanai, ceļotāji reti kad apmeklē, bet olu dēšanas laikā tur sarodas visas apkārtnes indiāņi. „šie indiāņi," saka Vidus princis „ir bruņu rupuču nežēlīgākie ienaidnieki. Katru dienu tie atrod vairākus šīs sugas dzīvniekus, kas patlaban gatavojas uz olu dēšanu, un tos bez kavēšanās nonāvē, jo cik veikli peldētāji tie arī nebūtu ūdenī, uz sauszemes viņi ir smagi, lēni un nevarīgi radījumi. Un tādēļ arī drūmie un tuksnešainie, ar smiltīm pārklātie un tumšiem mūža mežiem apaugušie krasti, kur pasaules okeana viļņi veļ savas bangas, visur rāda dzīves iznīcības un nepastāvības ainu: nomaitāto dzīvnieku galvas kausi, bruņas un pat veseli ģindeņi pēc tam, kad maitas ērgļi ir apgrauzuši no tiem pēdējās gaļas atliekas, visur mētājas apkārt lielā skaitā, un tas ir taisni tagad, viņu vairošanās laikā. Indiāņi nonāvē jūras bruņu rupučus lai iegūtu no viņu gaļas eļļu; tie vāra šo eļļu, izlieto dzīvnieku gaļu un lielā skaitā ievāc viņu olas, ko tie atrod smiltīs, vai dzīvnieku miesās, sakrauj tās grozos, lai pēc tam mājās apēstu. Šai bruņu rupuču olu dēšanas laikā piekrastē redz daudzas indiāņu ģimenes, kas apkrāvušās ar šīm mantām; daudzi no viņiem, uzturēdamies piekrastē vairākas dienas vai nedēļas, taisa no palmu lapām būdas un visu laiku nodarbojas ar olu ievākšanu." Mednieki nodrošina sev laupījumu apmetot bruņu rupučus apkārt, tas ir apveļ tos uz muguras. No šāda stāvokļa neviens jūras bruņu rupucis nevar atsvabināties, neskatoties uz to, ka pūlēdamies to izdarīt tas trakās dusmās mētājas ar ķetnām, dauza ar tām savas bruņas un pēc kāda laika tā nomocās, ka viņa acis pieplūst asinīm un stipri izspiežas uz āru. Ne visai reti gadās, ka mednieki ir pietiekoši nežēlīgi, lai vairāk bruņu rupuču apgāstu, nekā var izlietot, un tad daži no viņiem ilgi guļ šādā nevarīgā stāvoklī, kamēr beidzot nožēlojamā nāvē nobeidzas. Ļoti lielus un smagus bruņu rupučus apgāž uz muguras ar ceļamām kārtīm, daudzus noķer ar tīkliem, citus medī ar šķēpiem. 0 d i b o n s iepazinās ar kādu bruņu rupuču ķērāju, kurš gada laikā bija sagūstījis ne mazāk kā astoņi simts bruņu rupuču: tas ir skaits, kas var atsaukties sugas turpmākai pastāvēšanai, jo sagūstītie dzīvnieki ir gandrīz vienīgi vairošanās spējīgas mātītes.

Otrā ģints suga ir karetes bruņu rupuč.i (Chelone imbricata). Tie ir manāmi mazāki par zupas bruņu rupučiem, bet stipri atgādina tos ar savu ķermeņa uzbūvi un izskatu un visos vecumos atšķiras no citiem radiniekiem ar saviem augšžokļiem, kas lielākā vai mazākā mērā izliecas kāsī.

Karetes bruņu rupuču izplatības apgabals, liekas, puslīdz sakrīt ar to, kuru apdzīvo zupas bruņu rupuči. Arī viņi apdzīvo abu pusložu ūdeņus starp āža un vēža tropikiem un sevišķi bieži sastopami Karaibu jūrā un Zulu jūrā.

Ar savu izturēšanos, dzīves veidu, parašām un ieradumiem, karetes bruņu rupuči, cik mums zināms, līdzinās zupas bruņu rupučiem. Tikai viņi ir plēsoņi šī vārda pilnīgākā nozīmē, augu barību, kā liekas, nelieto nemaz, pieturas vienīgi pie gaļas barības un pat lielus dzīvniekus protot pārvarēt.

Otrā šķira Bruņu ķirzakas (Loricata)

Kādreiz zemes virsū bija laiks, kad rāpuļiem bija noteicošais vārds. īsti briesmoņi dzīvoja galvenā kārtā jūrā un vēlāk arī purvos un upēs; tagad viņi ir izmiruši un iznīcināti līdz nedaudziem, no kuriem mēs vēl atrodam pārakmeņotus kaulus, šie briesmoņi sevī apvienoja visdažādāko dzīvnieku izskatu: vaļu un putnu, krokodiļu un čūsku iezīmes, un tādēļ tie mums vēl šo baltu dien, neskatoties uz prāta asajiem slēdzieniem, izliekas kā mīklaini radījumi: ķirzaka vaļa izskatā ir ichtiozaurs, ķirzaka ar spurām un čūskas kaklu — pleziozaurs, un ķirzaka ar lidplēvi ir pterodak- tilis. No dažiem minētiem dzīvniekiem mēs esam dabūjuši tik pilnīgus ģindeņus, ka varam pierādīt viņu radniecību vēl ar mūsdienās dzīvojošiem dzīvniekiem; no citiem mēs esam atraduši tik maz atlieku, ka tikko drīkstam apgalvot, ka tie ir bijuši rāpuļi un ir piederējuši pie rindas, kura mēs nupat gribam apskatīt.

No šiem senpasaules milžiem vēl tikai nedaudzi radinieki, krokodiļi, dzīvo arī mūslaikos. Viņu vispārējais izskats ir līdzīgs ķirzakām, tomēr šie rāpuļi ļoti ievērojami atšķiras no tām ar dažām svarīgām iezīmēm. Krokodīļi pārspēj, ja ne nu svarā, tad tomēr lielumā visus pārējos klases radiniekus, tā tad arī ķirzakas. Šīs īpašības tomēr nav t&s, kas visvairāk sekmē abu dzīvnieku nošķirošanu; daudz svarīgākas krokodīļu iezīmes ir viņu iekšējā būve, sevišķi zobi, mēles izveidojums un dzimumorgānu uzbūve.

Krokodiļa ķermenis ir izstiepts un daudz platāks nekā augsts, galva plakana un zema, deguna daļa stipri pagarināta, nāsis, pateicoties bezlūpu žokļiem, nav taisnas, bet leņķī saliektas, kakls neparasti īss, aste garāka nekā ķermenis, no sāniem stipri saspiesta un izveido varenu airi; zemajām kājām ir stipri attīstīta pēda, kurai pie priekškājām ir pieci līdz pamatam šķelti pirksti, bet pie pakaļkājām četri pirksti, kuri ir savienoti ar veselu vai puspeld- plēvi, un pirmie trīs pirksti apbalvoti stipriem līkiem nagiem. Mazās acis, kas pasargātas trim plakstiņiem, guļ diezgan dziļi dobumos, ir pagrieztas uz augšu un tām ir iegarena zīlīte. Ausis krokodilis var aizvērt ar vārstuļveidīgām ādas krokām, bet nāsis, kuras ir pusmēness veidā un virsžokļa galotnē guļ tuvu viena otrai, var noslēgt, saspiežot kopā to uzpūstās malas. Tūpļa caurums izveido garenu spraugu. Vairāk vai mazāk četrkantainas, cietas un biezas zvīņas un vairogplātnes apklāj ķermeņa un astes virspusi un apakšpusi.

Noteikti pazīstamas ir 21 dažādas krokodiļu sugas, kuras sadalās trīs dabīgās, uz zobu būves pamatotās grupās. Krokodiļi ir izplatīti, atskaitot Eiropu, visās zemes daļās; viņu uzturēšanās apgabals ierobežojas ar karstām zemes joslām un to pierobežas apgabalos. Vistālāk uz ziemeļiem krokodiļi iespiežas Āzijā un Amerikā, vistālāk uz dienvidiem — Amerikā un Āfrikā.

Apskatot krokodiļu vispārējos dzīves apstākļus, es izteikšos īsi, jo es visu pazīstamāko un ievērojamāko sugu dabu un izturēšanos esmu pamatīgi izpētījis un varu dot par visu dzimtu gandrīz izsmeļošu dzīves ainu.

Visi krokodiļi dzīvo ūdenī, visvairāk mierīgi tekošās straumēs, upēs un avotos, drusku retāk ezeros, vienalga, vai tie sāļi vai saldi; tāpat ūdensbagātos dumbrājos un purvos, zināmos apstākļos, pat jūras krastmalu ūdeņos. Uz sauszemes viņi iziet tikai, lai no dzīvinošās saules sakarsēti te ērti izgulētos, nodētu olas un beidzot, lai no izsīkstošā ūdens aizceļotu uz vēl neizžuvušu ūdens baseinu vai upi. Ja viņiem ceļš kļūst par garu vai neērtu, tad tie vienkārši ierokas dūņās un, kā ziemas miegā, paliek tik ilgi, līdz jauns ūdens uzplūdums tos atkal atmodina.

Kur krokodiļi dzīvo, tur tie parasti ir sastopami lielā vairumā, un vecie un jaunie dzīvo viens ar otru ciešamā saticībā, cik maz arī nav pasargāts jaunais, bezpalīdzīgais mazulis no pašu sugas veco laupīšanas kāres. Visu sugu mugurkauldzīvnieki, no cilvēka līdz zivīm, ne mazāk arī dažādie bezmugurkaulnieki, sevišķi vēžveidīgie, mīkstmieši un kukaiņi, krīt šiem plēsēj dzīvniekiem par laupījumu, un tikai tādiem dzīvniekiem, kuri lielumā vai stiprumā ievērojami pārspēj šos ļoti bezkaunīgos, bet tomēr bailīgos radījumus, nav no tiem jābaidās. Krokodiļiem ir. vajadzīgs daudz barības un tie norij ievērojamus daudzumus uz reizi; pateicoties labai gremošanai, varbūt arī kā balastu, tie rij pat smagus akmeņus, bet var arī mēnešiem ilgi gavēt un tādēļ izliekas rijīgāki, nekā patiesībā ir.

Visi krokodiļi vairojas ar olu palīdzību. Olas ir apmēram zosu olu izskatā un lielumā un apklātas gandrīz pārkalķotu, bet tomēr vēl lokanu čaumalu. Vienkāršā, smiltīs izkašņātā bedrītē vai arī no kopā sakašņātām lapām izveidotā ligzdā mātīte nodēj no 20- 100 olas un, ja nu ne vienmēr, tad tomēr šad un tad apsargā savu zemei uzticēto dārgumu. No saules, bet sevišķi no rūgstošu augu vielu siltuma pēc zināma laika izšķiļas mazuļi, kas nu tūliņ steidzas uz ūdeni. Savas dzīves sākumā tie aug ātri un pie bagātīgas barības, pat gūstā, ikkatru gadu pieņemas mazākais 30 cm garumā un, vecumā no seši līdz astoņi gadi, ir jau vairoties spējīgi. No šī laika tie, kā liekas, aug lēnāk; tomēr augšana beidzas, kā liekas, tikai ar nāvi. Cik lielu vecumu tie sasniedz — nav zināms, tomēr, bez šaubām, tie pārdzīvo vairākus cilvēku mūžus.

Krokodiļu draudošā un cilvēkiem kaitīgā izturēšanās, viņu nesaudzīgā laupīšanas kāre un jūtamie zaudējumi, kurus tie nodara, spiež zemes valdnieku visur, kur akla ticība tos netur par svētiem, uzsākt pret viņiem nesaudzīgu vajāšanu un tos,pēc iespējas pat pilnīgi iznīcināt. No jaunatnes kopti un attiecīgi audzināti, lie ir līdz zināmam mēram pieradināmi; tie pieron pie ēdinātāja, tā aicinājuma sauciena vai dotās zīmes, atver rīkli, lai barību saķertu, ņem to arī no barojošas rokas, priekšā turētas nūjiņas un vispār izrāda vairāk saprāta nekā jebkurš cits viņu klases loceklis.

Par snuķainiem krokodiļiem jeb gavialiem (Gavialis) sauc tās sugas, kuru starpžokļiem priekšpusē ir divi iegriezumi abu priekšējo zobu novietošanai un katrā virsžokļu pusē viens iegriezums ceturtā zoba novietošanai. Pazīstamākā šīs ģints suga ir Gangas gavials (Gavialis gangeticus), kas Malaba- ra iedzīvotāju acīs ir svētā Višņu, ūdeņu radītāja un valdnieka, svētīts dzīvnieks, un kuru atrod Gangas, Bramaputras un citu pieteku un blakus upju svētos ūdeņos. Virsžoklis ir pagarināts snuķis un ir garāks par visiem parastajiem mēriem. Ed vārds, pirmais šī dzīvnieka aprakstītājs, to pareizi salīdzina ar gauras knābi; katrā pusē atrodas 7—29, apakšžoklī 5—26 slaidi, viegli izliekti zobi, tā kā visā zobu sistēmā ir apbrīnojams skaits — no 104— 110 diezgan vienmērīgu, labi attīstību zobu; stiprākie no viņiem ir virsžokļa zobi, abi priekšējie sānu zobi un pirmais, otrais un ceturtais pāris apakšžokļa zobu. Ķermeņa virspuses krāsa ir netīri brūnganzaļa un izskatās kā nosēta ar lielu skaitu mazu, tumšu plankumu, apakšpusē tā pāriet no zaļgani dzeltenas baltā krāsā. Pieauguša dzīvnieka garums sasniedz sešus un vairāk metrus.

1842. gadā Orl-ichs Kuraši pilsētas tuvumā apmeklēja svēto krokodiļu dīķi, iedzimto ieslavēto svētceļojumu vietu, šinī dīķī dzīvoja gandrīz 50 krokodiļu, kuru sugu tomēr nebija iespējams noteikt; daži dzīvnieki bija gandrīz pieci metri gari. Bramins, kuram bija uzticēta Višņu vietnieku kopšana, tos ceļotāju klātbūtnē sauca sev klāt. lai tos pabarotu. 0 r 1 i c h a m par lielu brīnumu krokodiļi paklausīja savam pavēlniekam, uz saucienu nāca iz ūdens laukā, plaši izplestām rīklēm nogūlās puslokā un no niedras nūjiņas pieskaršanās ļāvās labprātīgi vadīties. Viņu maltītei nokāva āzi, to sakapāja gabalos un katram pameta vienu gabalu. Pēc pabeigtas maltītes sargs ar savu niedru nūjiņu tos atkal sadzina ūdenī. Trumps saka, ka mazākais divpadsmit faķiru veltījuši savu laiku šī dīķa krokodiļu kopšanai un pielūgšanai, un šiem dzīvniekiem pārtika, nodevu veidā, bija jāpiegādā apkārt dzīvojošai ticīgai tautai.

Starp zivīm daudzzobainais svētais krokodils nodara lielus postījumus un, līdzīgi citiem krokodiļiem, uzglūn uz upēm dzert nākošiem lielākiem zīdītājiem.

Par gaviala vairošanos jaunākā laikā ziņo Andersons, kas, lai gan nav minēts kur, racis šī krokodiļa olas no smiltīm, un no vairākām olām, vai nu tikai vai pa daļai ar savu palīdzību izšķiltus mazuļus turējis kādu laiku gūstā. Olas, skaitā 40, atradās divos slāņos, kuri saturēja vienādu olu skaitu, un katra ola bija viena no otras nodalīta ar 16 cm biezu smilšu kārtu; varbūt olas bija dētas dažādās dienās. Mazuļi, ļoti piemīlīgi radījumi, pie izšķilšanās bija 40 cm gari, pie kam 4 cm jārēķina uz purna un 22 cm uz astes; viņi bija pelēki brūnā krāsā ar piecām nekārtīgām šķērssvītrām starp priekšējām un pakaļējām kājām un deviņām uz astes. Mazuļi tūliņ pēc izšķilšanās ar apbrīnojamu ātrumu aizskrēja prom; viens no tiem, kuram Andersons sniedza palīdzību pie izšķilšanās, jau dzīvi koda sev apkārt un iekoda mūsu uzticības vīram pirkstā, kad vēl nebija pat pilnīgi atbrīvojies no čaumalas.

Par krokodīļiem (Crocodilus) šaurākā nozīmē mēs apzīmējam visas sugas, kurām starpžokļa priekšpusē ir divas dziļas bedres abu priekšējo zobu novietošanai un katrā virsžokļa pusē izgriezums ceturtā apakšžokļa zoba novietošanai. Nevienādo, bet ļoti stipro zobu skaits sniedzas no 18—19 katrā virsžokļa pusē un 15 katrā apakšžokļa pusē, tā tad kopā no 66—68 zobi.

Pazīstamākais šīs ģints priekšstāvis Amerikā ir Amerikas jeb smailpurna krokodilis (Crocodilus americanus), kas tā ir nosaukts sava ļoti pagarinātā, šaurā un asā, virspusē vairāk vai mazāk izliektā un viegli krunkotā purna dēļ. Ķermeņa virspuses krāsa ir netīri brūna, no kuras atšķiras dzeltenas līču-loču līnijas, apakšpuse ir tīra gaiši dzeltena. Pieauguši dzīvnieki sasniedz garumā līdz 6 metri. Smailpurna krokodilis ir izplatīts D.-Ameri- kas cietzemes ievērojamā daļā, V.-Amerikā un Rietumindijā.

Senseni nostāsti slavina, sensenas teikas un pasakas aptumšo tā vispazīstamākā krokodiļa vēsturi, kas dzīvo Nilupē un kuru jau Herodots un Ijaba grāmatas autors ir aprakstījuši, pirmais patiesīgi ziņodams par to, ko tas pa savas uzturēšanās laiku Ēģiptē pats redzējis un dzirdējis, otrs — kā dzejnieks, neskatoties uz savas valodas gleznainumu, šo ,.leviatanu" tomēr raksturodams pilnīgi pareizi.

Savos ceļojumos es esmu diezgan labi iepazinies ar šo ,.leviatanu". Esmu to novērojis Ēģiptē, Nubijā un Austrumsudanā, esmu tos simtiem redzējis un uz ļoti daudziem šāvis, esmu tos nogalinājis, turējis gūstā, esmu arī nogaršojis viņu olas un gaļu: domāju, ka tos pazīstu.

Nilupes krokodilis (Crocodilus niloticus) arī varot sasniegt garumā līdz 10 metru; es domāju, ka šis garums ir pārspīlēts un 7 metri ir augstākais garums, kas atbilst patiesībai pie Nilupes krokodiļa un arī citiem krokodiļiem. No ļoti tuvu radniecīgā purvu krokodiļa (Crocodilus palustris) no Dienvidāzi- jas un tam tuvu stāvošā Siamas krokodiļa (Crocodilus sia- mensis) tas galvenā kārtā atšķiras ar kakla un tā sānu ādas īpašībām; šīs daļas Nilupes krokodilim ir apsegtas gludām raga plāt- nītēm, bet purvu un Siamas krokodiļiem — stipri izliektiem izciļņiem un atsevišķām starp tiem novietotām jumtveidīgām bruņu plātnēm. Aiz kakla ir novietotas četras jumtiņveidīgas bruņu plātnes, pa divām kopā, uz pakauša — sešas; muguras daļas šķērs- rindu skaits ir dažāds, bet parasti no 15—16, astes bruņu plātņu skaits ir 18—20 vienkāršas un 17—18 pa pāriem. Ķermeņa pamatkrāsa ir tumši bronzas zaļa, uz muguras ir redzami mazi melni plankumi, kuri ķermeņa un kakla sānos pāriet nenoteiktos plankumos; ķermeņa apakšpuse ir netīri dzeltena, bet šķiet padota daudzām svārstībām.

Liekas, ka visi krokodili, kas apdzīvo Āfrikas cietzemi un Ma- dagasikaru, pieder tikai pie šīs sugas.

Mūsdienās krokodili Ēģiptē ir jau gandrīz izskausti. Bultas un lingas, par kurām mēs lasām Ijaba grāmatā, tos gan nespēja aizdzīt: šauteņu lodes to ir izdarījušas. Mūsu „leviatans" nav no viņām atkāpies, bet stingri, kā varonis, izturējis uz vietas; jaunāko laiku cilvēkiem tas bija spiests ziedot savu dzīvību. Viņa pirmatnējās dienas pa lielākai daļai jau ir garām, viņa laiks ir piepildīts, kopš jaunākie medību ieroči zobojas par viņa bruņām, kopš pat bērns viņu var veikt.

Sudānā nav nevienas vienīgas sādžas, kuras iedzīvotāji nezinātu stāstīt par kādu nelaimes gadījumu, nav neviena cilvēka, kurš neapbrīnotu „timsacha" spēku un pašu to nelādētu. To darīt suda- niešiem tiešām ir pilnīgas tiesības; pret krokodili tie ir pilnīgi nespējīgi, tiem bez pretošanās ir jānoskatās, kad briesmīgais plēsonis ievelk ūdens dzelmē viņu piederīgos vai māju dzīvniekus: tie nevar ar viņu cīnīties, to aizdzīt. Es domāju, es drīkstu pieņemt, ka Zilā Nilā vēl šo baltu dienu dzīvo mazākais 500 krokodiļu, Baltā Nilā turpretim vairāk kā 2000, un kā vienā, tā otrā četrreiz tikdaudz mazāku krokodiļu; es tos redzēju visur: braukdams pa Zilo Nilu es vienā dienā redzēju vairāk kā 30 krokodiļu un uz viena vienīga sēkļa saskatīju 18 galvas. Starp tiem bija milži, kuru garums bija ne mazāks kā 5 metri, dzīvnieki, kun varēja būt vairāk simtu gadu veci.

Sēklis, uz kura krokodilis var omulīgi sauļoties, ir galvenais noteikums pie uzturēšanās vietas izvēles. Krācošās vietas upēs tas nemīl; upju straumēs to sastop ļoti reti. Pie reiz izvēlētās uzturēšanās vietas tas turās ar lielu neatlaidību un izturību. Mūs vienmēr darīja uzmanīgus uz krokodiļiem bagātām upes vietām, un

Nilas krokodīļi (Crocodilus niloticus)

sirmi viri mums apgalvoja, ka tie jau no savas bērnības redzot vienu un to pašu krokodili noteiktā sēklī. Lietus laikā tie tomēr dažreiz uzsāk mazus ceļojumus uz zemes iekšieni, tomēr tikai pa lietus straumēm vai ūdeni pārklātiem mūža mežiem.

Ir parasts domāt, ka krokodiļi ir neveikli; tas tomēr ir pilnīgi aplam, ūdenī viņi ir ārkārtīgi ātri, ar lielu, veiklību peld un nirst katrā dziļumā un šķeļ viļņus kā lode gaisu. Viņu neparasti spēcīgā aste izveido lielisku airi, un labi attīstītā pakaļkāju peldplēve ievērojamā mērā atbalsta ikkatru nodomātu kustību vai vēlamu stāvokli ūdenī. Kad dzīvnieks te grib atdusēties, tas nogremdē sava ķermeņa pakaļējo daļu šķībā stāvoklī viļņos, tā kā tikai galva visā garumā līmeniskā stāvoklī guļ uz ūdens virsmas, un laiku pa laikam tādā pat stāvoklī, vājiem airu grūdieniem tas, pa pusei neapzinādamies, paceļas, bet var ari gulēt bez kustībām, ja plaušās ir uzņēmis vairāk gaisa, kā parasti; ja tas grib nolaisties ūdens dibenā, tad ātri iztukšo gaisa ceļus un nu pār galvu metas dziļumā, pie kam, līdzīgi elpojošiem delfīniem, parādās virs ūdens daļa no muguras un pa lielākai daļai arī astes gals; ja tas ātri grib noskriet kādu gabalu, tad ātri mētā asti sāniski šurp un turp un tanī pat laikā airējas ar pakaļkājām, kuras, kā šķiet, var lieliski izmantot kā stūres. Saniknots vai nāves cīņā, tas sit ūdeni tik stipri, ka senie dzejnieki tikai drusku ir pārspīlējuši, sacīdami: „Viņš liek dziļai jūrai vārīties kā katlam un to kuļ kā smēri maisot." Arī uz sauszemes tas nekustas neveikli, lai gan še lielākus gabalus iet tikai izņēmuma gadījumos. Uz sēkļiem tas rāpjas parasti ļoti lēnām: viņš kustina vienu kāju pēc otras, un ķermeni, kura pakaļējais gals ir vairāk pacelts uz augšu, nekā priekšējais, nes tik zemu, ka tas velkas pa smilti; ja tas atrodas uz sauszemes, ja te grib saķert izraudzīto laupījumu. Kā vecie pazīstamie nostāsti, kuri vēsta, ka krokodilis nevarot kustēties pa lauztām līnijām, ir tikai pasakas, kļūs katram novērotājam skaidrs, ja tas kaut reiz būs redzējis krokodili no ūdens uz smiltīm izejam un atkal atpakaļ ierāpjamies; šinī īsā ceļā tas mēdz aprakstīt loku, kura caurmērs ir drusku lielāks nekā puse no ķermeņa garuma.

Uz sauszemes krokodilis ir nožēlojami bailīgs, ūdeni — varbūt ne taisni drošsirdīgs, bet tomēr pārgalvīgs un uzņēmīgs: šķiet, ka tas pilnīgi apzinās to drošību, ko tam sniedz dzimtais elements, un tā arī izturās. Ar sev līdzīgiem tas dzīvo sabiedriskā vienprātībā, izņemot pārošanās laiku, ar līdzīgi lieliem saticībā, kamēr paša sugas mazākiem dzīvniekiem tas vienmēr ir bīstams, jo kad to bads uzbudina, tad tas neko vairs neievēro. Par citiem dzīvniekiem tas rūpējas tikai tikdaudz, cik tas vajadzīgs, lai kādu no tiem saķertu un apēstu; tiem, kurus tas nevar notvert, tas atļauj skraidīt apkārt tieši savā tuvumā: no tam arī šķietamā draudzība ar jau agrāk aprakstīto putnu, tā sargu.

Blakus zivīm krokodīlis ķer arī visus neuzmanīgi uz upi dzert nākošos lielākus un mazākus zīdītājus, ja pat purvu un ūdens putnus. Viņš tuvojas sava laupījuma dzeršanas un atpūtas vietām ar lielu uzmanību, nogremdējas pilnīgi zem ūdens, lēni un bez trokšņa piepeld klāt, elpošanai izbāž tikai nāsis virs ūdens; turpretim uzbrukdams tas šaujas krastā, kā es to vairākkārt esmu novērojis, zibeņātrumā un taisnā līnijā. Nekad tas nedomā garām

palaistam laupījumam sekot arī uz sauszemes: ar īstu baudu mēs novērojām, kā antilope, kura pie upes dzēra, piepeši diviem milzīgiem lēcieniem sasniedza krasta paaugstinājumu un tanī pašā acumirklī līdz paaugstinājuma pusei izšāvās arī krokodīls. Putnus tas piemāna ar savu šķietamo mieru vai nevērību un nekustīgumu; tas izliekas, ka tam nav nekādas daļas gar viņu dzīvi un tad šaujas piepeši uz priekšu un atrodas viņu vidū, vai arī no sākuma tuvojas ārkārtīgi lēni, collu pa collai, un kad šķietami vajadzīgais atstatums sasniegts, pāriet uzbrukumā.

Bīstamāks, nekā ar zaudējumiem, kurus krokodīls nodara ganāmpulkiem, tas kļūst ar cilvēku laupīšanu. Visā Sudānā nav nevienas vienīgas sādžas, no kuras krokodiļi nebūtu nolaupījuši cilvēkus; ikkatru gadu notiek nelaimes gadījumi, un ja ceļotāji nezin daudz par tiem stāstīt, tas izskaidrojams tikai ar to, ka sevišķi tiem par to neziņo. Svešniekam, kas jautā, veci ļaudis zin stāstīt, ka krokodīls tad un tad, tā un tā dēlu, tā un tā pēcnācēju, bez tam vēl dažus zirgus, kamēļus, mūļus, ēzeļus, suņus, aitas vai kazas ir ievilcis tumšajā upes dzelmē un apēdis vai mazākais norāvis kādu locekli. Cilvēki pa lielākai daļai krīt bruņu ķirzakai par upuri, kad tie brien upēs ūdeni smelt, šis bīstamais plēsoņa uzturas pat ūdeņos, kas atrodas lielu sādžu un pilsētu tuvumā: pa manu uzturēšanās laiku Hartumā tas, dažus soļus no vecāku mājas, nolaupīja zēnu, to noslīcināja, aiznesa uz sēkli upes vidū un tad norija mana kalpotāja acu priekšā.

Arī gudrākie dzīvnieki zina krokodīļa uzbrukumu paņēmienus. Kad stepju nomadi nonāk pie upes ar saviem ganāmpulkiem un suņiem, tad par pēdējiem bieži ir lielas rūpes, un parasti daži kriet-

Alligators (Alligator mississipiensis)

nie dzīvnieki pazūd, jo tiem vēl nav nekādu piedzīvojumu. Turpretim suņi, kuri ir auguši sādžās pie upmalām, reti krīt krokodīļiem par upuri.

Blakus dzīvajiem, krokodīls ēd arī visus beigtos dzīvniekus, kuri peld pa upi lejup. Man tas vairākas reizes ir nolaupījis vērtīgus putnus, kuri nošauti iekrita ūdenī; ar to katru reizi tas man ir atgādinājis manu atriebības zvērastu, kuru es devu kādreiz nejauši ar krokodīli satikdamies. Satikšanās man varēja kļūt liktenīga, un cik manos spēkos ir stāvējis, esmu savu zvērastu turējis. Pa mana otrā ceļojuma laiku pa Sudānu, katra no manas rokas sūtītā lode, kura ir ieurbusies šī nezvēra bruņu ādā, ir manas atriebības darbs. Pretim Hartumai es uzcēlu savu telti un kad dažas dienas biju medījis, tad reiz pret vakaru aizšāvu jūras ērgli, kas vēl aizlaidās līdz upei un te nokrita uz ūdens. Man toreiz šķietami vērtīgo putnu viļņi dzina uz krastu un tas tuvojās mutuļojošas strāvas vidum, kura man to atņemtu. Te parādījās kāds arabs un es to lūdzu man šo putnu izzvejot. „Lai debesis mani pasargā, kungs," tas man atbildēja, „te es neiešu ūdenī, jo te mudž no krokodiļiem. Pirms dažām nedēļām tie saķēra divas aitas un ierāva viļņos; kādam kamēlim tie nokoda kāju; kāds zirgs tiem izbēga pēdējā brīdī." Es solīju šim cilvēkam lielu atlīdzību, saucu to par zaķa pastalu un to uzmudināju parādīt, ka tas ir vīrs. Viņš man mierīgi atbildēja, ka, ja es tam gribētu dot „visas pasaules bagātības", tad viņš tās negribētu iegūt. Sapīcis es izģērbos pats, ielēcu upē un bridu un peldēju uz savu putnu. Arabs skaļi iesaucās: ,,Kungs, Allacha žēlastības un labsirdībsa dēļ, griezies atpakaļ, krokodīls tuvojas!" Izbiedēts es steidzos atpakaļ uz krastu. No upes otrā krasta nāca milzīgs krokodīls, kura bruņu izcilnis bija redzams virs ūdens virsmas; taisni kā pa auklu tas peldēja uz manu putnu, tuvu pie tā nogrima dzelmē, atvēra rīkli, kura man izlikās diezgan liela, lai arī es tur atrastu vietu, manu acu priekšā paņēma manu laupījumu un nozuda tumšajos viļņos. Vēlāk otrs krokodīls peldēja taisni uz kādu negauša putnu, kuru otrā upes pusē mans kalpotājs gribēja saķert, un iespējams, ka krokodīls putna vietā būtu nomedījis cilvēku, ja es īstā laikā ar labi mērķētu lodi nebūtu izjaucis šo un visus tālākos krokodīļa uzbrukumus.

Taisni pretēji bezkaunīgai pārdrošībai, kādu krokodīlis izrāda, kamēr tas atrodas ūdenī, stāv nožēlojamais bailīgums, kādu tas izrāda uz sauszemes. Ļoti reti viņš aiziet tālāk kā simts soļu no upes krasta un parasti pie šķietamām briesmām metas atkal taisni ūdenī. Cilvēkam parādoties tas parasti lielā steigā aizbēg; nekad tas nedomā zemes iekšienē cilvēku vajāt. Jokodamies es simtām reižu esmu mēģinājis krokodīļus piepeši pārsteigt un vienmēr esmu redzējis, ka tie, gluži tāpat kā pie mums vardes, lielā steigā metas ūdenī. Rīta krēslā kāds no maniem kalpotājiem gar kādu pie upes gulošu koka stumbru gribēja pielīst pie meža zosīm un ļoti izbijās, kad domātais koka stumbrs piepeši pārvērtās par krokodīli. Laikam gan ne mazāk izbiedēta, kā mans kalpotājs, bruņu ķirzaka laimīgā kārtā izturējās kā vienmēr: tā vietā, lai uzbruktu klāt lienošam cilvēkam, tā mēģināja pati glābties.

Krokodīli 3,5 metra garumā ir jau gandrīz spējīgi vairoties; mātītes šinī lielumā dēj mazāk un arī mazākas olas nekā pilnīgi pieaugušas, kuras sasniedz garumā no 5—6 metri. Olu skaits svārstās no 20 -90; pēc izskata un lieluma tās ir līdzīgas zosu olām. tomēr no pēdējām atšķiras ar mīkstu, grubuļainu kaļķu čaumalu; parasti dējumā atrodas no 4- 60 olu. Uz kādas smilšu salas dziļā bedrē mātīte nodēj olas un ar astes palīdzību tās apsedz ar smiltīm. Sava darba pēdas mātīte iznīcina tik rūpīgi, ka olu bedri var atrast tikai pēc mušām, kuras parasti salasas virs šīs bedres. Arī suda- nieši apgalvo, ka krokodīļa mātīte savas olas apsargājot, palīdzot mazuļiem izšķilties, izrāpties no smiltīm un pat aizvedot tos uz ūdeni: cik daudz te taisnības, nezinu pateikt. Tikko izšķīlušies mazuļi ir apmēram 20 cm gari, pirmā un otrā dzīvības gadā tie pieaug par 10 cm ikkatru gadu, katrā nākošā gadā turpretim no 15—20 cm, līdz tie sasniedz ap 3 metri kopgarumu; no šī laika ar ikkatru gadu augšana, šķiet, notiek lēnāk, tā ka pēc iedzimto pamatotiem novērojumiem 5—6 metri garu dzīvnieku var vērtēt uz 100 gadu vecu. Cik lielu vecumu tie vispār sasniedz, ir grūti noteikt.

Alligātori (Alligator) izveido šīs dzimtas pēdējo ģinti un no līdz šim apskatītiem radiniekiem atšķiras ar to, ka viņiem virs- žokļa katrā pusē ceturtā apakšžokļa zoba novietošanai nav vis izgriezums, bet bedre. Katrā žoklī ir vismaz 18 zobu, bet zobu skaits katrā virsžoklī var arī būt līdz 22 un apakšžoklī līdz 20, tā tad kopā līdz 84 zobiem.

Alligātoru jeb līdaku Kaimanu (Alligator missisippien- sis), pēc štraucha, raksturo plats, plakans, parabolisks, virspusē gandrīz gluds, līdakai līdzīgs purns, un pārkaulota deguna šķērssiena, kura arī uz āru parādas kā diezgan plats nāsis nodalošs izcilnis. Viņa garums var sniegties līdz apmēram pieciem metriem. Virspuses krāsa ir parasti netīri eļļas zaļa, uz kuras šur un tur ir redzami tumšāki plankumi, kas apakšpusē ir netīri gaišdzelteni.

Līdakas kaimanu izplatības apgabals ierobežojas ar Ziemeļamerikas Savienoto Valstu dienvidus daļu un sniedzas uz ziemeļiem līdz 85. gradam.

Trešā šķira Zvīņu ķirzakas (Sauria)

Piemīlīgo ķirzaku, kuru gan ikviens no maniem lasītājiem būs pats redzējis un arī viņu pazīs, var turēt par visu ķirzaku pirm- veidu, kaut arī šis pirmveidojums, kā es to vēlētos nosaukt, daudzreiz mainās, parādoties nesamērīgām attiecībām starp atsevišķiem locekļiem, izveidojoties dīvainiem dzeloņiem, ādas sekstēm, lēverēm un krokām, vai sarūkot atsevišķiem locekļiem, ar ko tad attiecīgie dzīvnieki kļūst līdzīgi čūskām. Vispār zvīņu ķirzakām ir kroko- dīļu izskats. Viņu ķermenis parasti noteikti sadalās galvā, kaklā, viduklī un locekļos, bet pēdējie var sarukt vai pavisam trūkt, un tad attiecīgie dzīvnieki kļūst līdzīgi čūskām,, bet arī šī līdzība, kuru nezinātājs domājas esam saskatījis starp vienām un otrām, ir tikai pavirša un pazūd pamatīgāk novērojot. Visas zvīņu ķirzakas raksturo raga zvīņu ģērbs, kustīga mēle, ieauguši vai pieauguši, nekad neķīļoti zobi. Acu pīakstieni ir kustīgi, nāsis šķirtas. Tūpļa sprauga nav gareniska kā bruņu rupučiem un krokodiļiem, bet šķērsiska.

Zvīņu ķirzakas ir sugām bagātākā rāpuļu šķira. Atskaitot auksto joslu, viņas ir izplatītas pa visām zemes daļām un ir atrodamas no jūras krasta sākot līdz mūžīgā sniega robežai visdažādākās vietās, tāpat auglīgos apvidos, kā neauglīgos un tuksnešos, tāpat ūdens tuvumā, kā apvidos, kuriem galīgi trūkst ūdens. Mēreno joslu aukstākās daļās viņas reprezentē tikai nedaudzas sugas; viņu sugu skaits un reizē ar to viņu veidu dažādība un krāsu skaistums tuvojoties ekvātoram pārsteidzošā kārtā tomēr pieņemas un pie tam aizvien vairāk un vairāk. Dažas sugas dzīvo ūdenī un izkāpj uz 'sauszemes, tāpat kā krokodīli, tikai lai saķertu tur pagadījušos medījumu, vai lai gulētu un sildītos saulē. Vairums ir ļoti noteikti sauszemes apdzīvotāji un izvairas jau no mitrām vietām. Nav maz tādu, kas dzīvo kokos, bet lielais vairums tomēr mājo uz cietas zemes vai klinšu sienās. No viņu ķermeņa veida jau iepriekš ir iespējams taisīt slēdzienu par viņu uzturēšanās vietu. Tās no viņām, kuru ķermenis izskatās plakani saspiests, pa lielākai daļai dzīvo smilšainos līdzenumos un meklē patvērumu zem akmeņiem, mūros vai alās. Tās, kuru ķermenis ir apaļīgs, mājo zemes vai koku caurumos. Tomēr arī šim, likumam ir dažādi izņēmumi.

Cilvēks ir iedraudzējies ar zvīņu ķirzakām, un viņas ir šīs draudzības cienīgas. Mēs viņas noteikti varam pieskaitīt visap- dāvinātākiem rāpuļiem. Liekas, ka viņas nekādā ziņā nestāv pakaļ nevienam citam tās pašas klases loceklim. Viņu kustības ir daudzpusīgas, izveicīgas, veiklas un pa lielākai daļai ļoti ātras. Arī viņas ejot velk ķermeni vēl gandrīz gar zemi, bet skrien ļoti ātri, kaut arī kustoties lokās kā čūskas, atspiežoties ar savu asti pret zemi prot sviesties uz priekšu pa gaisu, tā tad izdarīt diezgan lielus lēcienus. Tās nedaudzās sugas, kuras dzīvo ūdenī, ļoti labi peld un nirst, neskatoties uz to, ka viņu kājām nav peldplēvītes, un ari citas, kuras bailīgi izvairas no ūdens, ja viņām gadās iekļūt šinī naidīgā elementā, prot tur ļoti labi izpalīdzēties. Beidzot tās, kuras kāpelē apkārt pa klinšu sienām, mūriem vai kokiem, to dara ar patiešām pārsteidzošu izveicību.

Saprašanas ziņā zvīņu ķirzakas nestāvēs zemāk par kaut kuru citu rāpuli. Viņas krāj novērojumus un saskaņā ar tiem izturās dažādi. Viņu daba viņus mums dara patīkamus. Ķirzakas pa lielākai daļai patiešām ir nevainīgas jautrības un prieka iemiesojums, ir dzīvas, kustīgas, uzmanīgas un samērā ar savu augumu ārkārtīgi drošsirdīgas.

Dažas zvīņu ķirzakas pārtiek no augu vielām, tomēr viņas galīgi neatsakās no dzīvnieku barības, visas pārējās, kā nupat piezīmēju, ir plēsīgi dzīvnieki, kuriem nodevas maksā dažādas dzīvnieku valsts klases. Lielākās sugas uzbrūk visu piecu klašu mugurkaulniekiem, uzdrošinājās vajāt mazus zīdītājus un putnus, dažreiz viņas kļūstot bīstamas pat lielākiem, izlaupa ligzdas, apdraud visus rāpuļus, abiniekus un zivis, bez tam viņas medī visus zemākos vai bezmugurkaulniekus, kurus tās spēj pieveikt; mazākās sugas pārtiek galvenā kārtā no tikko minētiem bezmugurkaulniekiem, daudzas galvenā kārtā no kukaiņiem, citas no tārpiem un gliemežiem. Visas šķiras sugas, kuras nemājo mūžīgā pavasara zemēs kokos vai ūdenī, pavada nelabvēlīgo gada laiku stāvoklī, kurš galvenos vilcienos līdzinājās zīdītāju ziemas miegam. Viduseiropas ķirzakas rudenī visas paslēpjas dziļās alās zem zemes un tur, pavadot ziemu miegā, paliek līdz pavasara sākumam, bet tās pašas sugas, kuras Vācijā noguļ tikai piecus mēnešus, Ziemeļeiropā vai augstu kalnos šādā sastinguma stāvoklī pavada astoņus līdz desmit mēnešus.

Drīz pēc pavasara pamošanās, lai kādā kārtā tas arī nenotiktu, mostas arī tieksme uz vairošanos. Tad starp zvīņu ķirzakām ir manāms dzīvs uztraukums, redz, ka divi tēviņi sirdīgi viens otru vajā, nereti uzsāk viens ar otru divkauju un stipri kožas un cīk- stās. Tikai šinī laikā tēviņi un mātītes turas ciešāk kopā. Pēc dažām nedēļām sešas līdz piecpadsmit olas, kuras mātīte raida pasaulē, ir gatavas dēšanai, un nu māte ne bez pūlēm un rūpības sagatavo viņu uzņemšanai noderīgu ligzdu, pie kam viņa irdenā zemē vai sūnās, trūdos sakritušā koka stumbrā, skudru pūznī vai ter- mitu celtnē un t. t. izrok dobumu, iedēj tur olas un atkal viegli apklāj. Apmēram vienu vai divus mēnešus pēc dēšanas olas ir izperējušās. Mazuļi izšķiļas bez jebkādas vecāku palīdzības un no savas dzīves pirmās dienas iesāk dzīvot tāpat kā tie. Tas tā ir parasti. Bet ne visas zvīņu ķirzakas dēj olas, daudzas, gluži otrādi, laiž pasaulē dzīvus mazuļus, tas ir, tik ilgi nes olas mātes ķermenī, kamēr tās īsi pirms dēšanas saplīst un viņu vietā tās izdēj izšķīlušos mazuļus.

Haterija jeb tilta ķirzaka (Hatteria punctata)

Zvīņu ķirzakām ir jācieš no ienaidniekiem vairāk, kā visiem pārējiem rāpuļiem. Viņas vajā vesels plēsīgo dzīvnieku bars un apdraud tās visos viņu dzīves stāvokļos. Šur un tur arī cilvēks piebiedrojas nevainīgo radījumu pretnie- kiem un vajātājiem, bieži vien aiz tīras pārgalvības, apmierinot savu rupjo kāri uz nonāvēšanu. Ma- žas ķirzakas nepareizi tura par indīgām, jo sīkākā izmeklēšana pie aizdomās turētām sugām nav varējusi uziet indes dziedzerus, citas tura par čūskām un tām ir jācieš no vispārējā riebuma-sekām, kādu sajūt pret ložņājošiem tārpiem. Gan zvīņu ķirzakas nenes nekādu svarīgu labumu, bet viņas nedara arī nekādu kaiti. Es pārrunāšu tikai šīs grupas svarīgākos priekšstāvjus.

Kādu visādā ziņā uzkrītošu ķirzaku, kura sevī apvieno dažādu šķiru iezīmes, varētu nostādīt manis izvēlēto sugu priekšgalā. Tiltu ķirzaka (Hatteria punctata) ir ļoti liela, drusku neveikla zvīņu ķirzaka. Viņas galva ir četrkantīga, ķermenis drukns, ķermeņa uzbūve spēcīga, tikpat kā viduklis garā aste ir saspiesta kopā trīsstūrī, priekškājām un pakaļkājām ir pieci spēcīgi, īsi, apaļi pirksti, kuriem ir mazas plēves, un tie apbruņoti īsiem nagiem. Uz krūtīm pakaļējā daļā redz kādu šķērskroku, pakausī, gar muguras vidu un tāpat gar astes vidu paceļas no kopā saspiestiem dzeloņiem izveidotā sekste,  kas plecu un gurnu apgabalā ir nepārtraukta. Pamata krāsa ir tumša olīvu zaļa.

Tiltu ķirzakas agrākos gadu simteņos bija sastopamas diezgan lielā daudzumā Jaunzēlandē un dažās citās salās. Tagad tās mājo vairs tikai dažās Plenti līča salās un ņemtas likuma aizsardzībā. Viņas ir līdz % metra garas.

Varani vai ūdens ķirzakas (Varanidae) no pārējām ķirzakām, kurām viņas līdzinās ar savu gari izstiepto ķermeni, plato muguru bez ķīlveidīgā paaugstinājuma un pilnīgi izveidotām piec- pirkstaiņām un ar stipriem nagiem abpruņotām priekšējām un pakalējām kājām, atšķiras ar zvīņojumu, mēles izveidojumu, zobu rašanos un "izveidojumu. Galva viņām ir garāka, nekā citām ķirzakām un nav visai nelldzīga čūsku galvai, bet arī viņu galva un pārējais ķermenis, asti ieskaitot, slaidumā pārspēj attiecīgās ķermeņa daļas pie radiniekiem.

Varani, no kuriem pazīst apmēram trīsdesmit sugas, apdzīvo zemes austrumu pusi, Āfriku, Dienvidāziju un Okeāniju. Dažas sugas ir pilnīgi izveidoti sauszemes dzīvnieki, ikuri sev par paslēptuvi izvēlas noderīgu dobumu un viņa tuvumā nododas medībām, vieni dienas laikā, otri vairāk krēslā vai pat naktī. Citus turpretim vajaga pieskaitīt ūdens dzīvniekiem, jo viņi mājo tikai ūdeņu tuvumā, purvos vai upju krastos, un briesmu brīdī vienmēr, cik ātri vien iespējams, bēg ūdenī. Kā vieni tā otri ir ļoti kustīgi dzīvnieki. Stipri lokoties viņi uz sauszemes tik ātri steidzas uz priekšu, ka spēj panākt mazus zīdītājus vai pat putnus, neskatoties uz savu lielumu, ļoti labi kāpelē un tikpat izveicīgi, cik ilgi peld un nirst, kaut arī viņiem nav peldplēves.

Varana nozīme priekš cilvēka nav vērtējama pārāk zemu. Viņi kļūst neciešami ar saviem uzbrukumiem mājas dzīvniekiem un olām, no otras puses savukārt noder viņu ļoti labā gaļa un sevišķi garšīgās olas. Daudzās viņu izplatības apgabalos ietilpstošās zemēs gan viņu gaļu un olas uzlūko ar riebumu, citās turpretim kā vienu tā otru novērtē pēc viņiem pienākošās vērtības un tādēļ varanus arī uz to cītīgāko vajā, pie tam parasti ar suņu palīdzību, kas tos mežā uzmeklē.

Ķirzakas (Lacertidae), ko mēs uzskatām par šīs šķiras pamattipu, ir glīta auguma dzīvnieki, pilnīgi attīstītiem locekļiem; ķirzakas atšķiras ar savu velteņveidīgo ķermeni, ar galvu, kas noteikti nošķilta no vidukļa, garo asti, kas pret galu pamazām top tievāka un četrām piecpirkstu kājām.

Visu ķirzaku dzimtene ir Vecā pasaule un jau Eiropā tās reprezentētas daudzām sugām. Izņemot glodeni, visas pārējās Viduseiropas zvīņu ķirzakas pieder šai dzimtai; Dienvideiropā viņām piebiedrojas vēl daudzas citas, un tāpat viņām bagātas ir arī Āfrika un Āzija. Visvairāk sugu dzīvo Vecās Pasaules mērenajā joslā, pārējās sugas apdzīvo Dienvidāziju, Vidus- un Dienvidafriku un Austrāliju. Mums pietiks, ja piegriezīsimies galvenā kārtā tām sugām, kas dzīvo Viduseiropā.

Mūsu ķirzakas izvēlas saulainu uzkalnu piegāzes, mūrus, ak- menskaudzes, koku stumbru saknes, žogus, sētas un krūmus, saulainas ežiņas un citas līdzīgas vietas. Te viņas izrok sev dobumu vai izmanto kādu uzietu dobumiņu un reti kad aizklīst no šīs vietas kur tālāk. ..Paradums, kas ķirzakai ir kopīgs ar daudziem citiem augstākiem un zemākiem dzīvniekiem," saka Leidigs (Leydig), ,.ir viņas netalaidīgā turēšanās pie tās vietas, kur viņa pasaulē nākusi. Apvidos, kas mums labi pazīstami, pateicoties biežajai kle- jošanai, drīz krīt acīs, ka ķirzakas gads gadā turās zināmos rajonos. neparādīdamās citās vietās, kas, cik var spriest, būtu tikpat noderīgas. Ceļošana, kā rādās, sākas tikai tad, kad tā jau palikusi nepieciešama, kad viena vieta jau pārpildīta."

Siltā laikā ķirzakas guļ kaut kur ārā, vismīļāk saules gaismā, un glūn zibošām acīm uz visāda veida laupījumu, sevišķi uz lidojošiem kukaiņiem; vēsās un lietainās dienās viņas paliek alās noslēpušās. Viņas ir vārda pilnā ziņā atkarīgas no saules: parādās tikai tad, kad tā pie debesīm smaida, un nozūd, tikko tā noslēpjas. Lai apsauļotos, viņas izmeklē vienmēr tādas vietas, kas viņām sola vislielāko siltumu, un kāpj tādēļ gar koku stumbriem uz augšu, sēd uz pāļiem un līdzīgās vietās, tai pašā nolūkā saceļot ribas, lai saules stariem sagādātu lielāku virsmas laukumu, itin kā baidīdamās pazaudēt kaut vienu vienīgu dzīvinošās saules stariņu. Jo stiprāk spīd saule, jo dzīvākas viņas paliek un jo vairāk pieaug viņu drosme. Rīta un vakara stundās viņas reizēm ir ļoti kūtras un lēnas, pusdienas laikā turpretī nevien sevišķi raitas, bet bieži vien arī ļoti drošsirdīgas. Uz rudens pusi viņas daudz laika pavada savās alās un oktobra sākumā uzmeklē ziemas mājokļus, kuros paliek līdz pavasara atnākšanai, vismaz līdz marta beidzamajām dienām.

Gandrīz visas ķirzakas ievērojami paceļ tās vietas skaistumu, kur viņas dzīvo. Pie mums tas gan vēl mazāk redzams, bet Eiropas dienvidos jau stipri jūtams. Te šmauc un čaukst visās vietās; ikvienu mūri, katru ielu, gandrīz ikvienu ceļu viņas atdzīvina, un patiešām mirdzošs greznums iepriecina aci, skatoties, kad skaisti krāsainās, mirdzošās sugas dzīvības spara pārpilnībā kust un rosās. Kā dārgakmeņu virtene vijas, pēc Erharda vārdiem, čūskvei- dīgais varā, bronzā un zeltā vizošais zelta ķirzakas ķermenis pa vīģes un jāņmaizes koku zariem citādi tik tuksnesīgajās un vienmuļīgajās Cikladu salās; dārgakmeņu vizma zib arī it visur citur dienvidos katram pretī no dažādu citu sugu daiļā zvīņu krekla un pārvērš tīksmē un labpatikā baismīgo izjūtu, ko sākumā saceļ bailīgos cilvēkos visur dzirdamā čaboņa. Ikviens tās iemīlē, ja tam arī vēl nekādu dziļāku zināšanu par viņu dzīvi un darbiem nebūtu.

Visas īstās ķirzakas ir kustīgi, mundri, dzīvi, smalkiem jūtek- ļiem un samērā gudri radījumi. Tikpat lokani, kā viņas locekļi, ir attīstīti arī viņas jūtekļi, varbūt osmi izņemot. Redze tai asa un atbilst dzīvajām acīm, dzirde tik laba, ka pats mazākais troksnītis vērš viņas uzmanību uz sevi; smalko jušanu viņa pierāda ar lielo siltuma mīlestību, savas taustes asumu ar pastāvīgo mēles šaudīšanu. Un liekas, ka viņas mēle ir arī īsts garšas orgāns, jo var novērot, ka saldās augļu sulas un medu viņa ļoti labi atšķir no cita kā. Saskaņā ar jutekļu asumu arī viņas jūtu dzīve ir diezgan smalka. Ķirzakas ir tikpat dzīvi, cik nemierīgi, tikpat saviļņojami, cik kustīgi radījumi, var būt ziņkārīgas un uzmanības pilnas, var garlaikoties un patīkami laiku pavadīt, var žāvāties diezgan manāmi, ir te biklas un baiļu pilnas, te pārdrošas un drošsirdīgas, skatoties pēc apstākļiem, — noskaišas ātri, bet ļaujas ātri atkal sa- labināties; viņas piegriež vērību visam, kam un tādēļ arī mūzikai, ko klausās, kā liekas, ar baudu. Prāta ziņā viņas, saprotams, nestāv nevienam no savas klases locekļiem pakaļ, bet gan lielāko daļu no tiem šai ziņā pārspēj. Visa viņu izturēšanās ir tik gudra, cik nu gudrs vispāri rāpulis var būt; viņas labi atšķir vienu lietu no otras, krāj piedzīvojumus un sakarā ar tiem groza savu izturēšanos, pierod pie jauniem apstākļiem un pieķeras radījumiem, no kuriem agrāk bailīgi bēgušas, piemēram, cilvēka.

Ķirzakas ir dūšīgi laupītāji. Viņas rosīgi medī kukaiņus, sliekas, gliemjus, tāpat arī mazus mugurkauldzīvniekus, izlaupa ligzdas un rij pat citu rāpuļu olas. Dažas no viņām mušas nicina galīgi, no lielajām dūcējām, šķiet, pat baidās, citas turpretī lūgties vis neliekas un rij kā lielās, tā mazās tikpat kāri kā citus kukaiņus; zirnekļus viņas lenc sirdīgi vien, lai notiesātu; kailos dārza glomjus uzlasa ar lielu kāri, sliekas ne tik labprāt; kā liekas, siseņi, sienāži, naktstautiņi, vaboles un to kāpuri ir viņu mīļākā barība.

Drīz pēc viņu atmodas pavasarī, viņās sāk runāt vaislas dziņa, un tad abi dzimumi savienojas, šis instinkts, cik var vērot, viņās ļoti stiprs, jo pārošanās kaisles pārņemtie tēviņi ir neparasti kaus- līgi: niknuma pilns dzenās stiprākais vājākajam pakaļ, saceļas augstu uz stīvi izstieptajām pakaļkājām un, galvu noliecis, iet pretiniekam virsū, kas uzbrucēju kādu laiciņu novēro un, pārliecinājies par tā spēku, dod kājām ziņu. Tas dzenas mucējam lielā steigā pakaļ un ir reizēm tik dusmīgs, ka kož arī mātītei, ja tā gadas ceļā; ja pakaļdzīšanās dod panākumus, tad pakaļdzinējies lūko bēgli sakampt aiz astes, un ar to gan arī būs izskaidrojami daudzie eksemplāri, kas ir bez astes. Apmēram nedēļas četras pēc pirmās reizes kopošanās mātīte, pēc č u d i (Tschudi) novērojumiem, izdēj parasti naktī savas sešas līdz astoņas olas; tie ir pupas lielumā iegareni apaļi veidojumi netīri baltā krāsā, kas, skatoties pēc vietas apstākļiem, var būt dažādi novietoti, jo atrodami nevien saulainās vietās smiltīs vai starp akmeņiem, bet arī sūnās, lielo brūno skudru pūžņu vidū, kas viņas neaiztiek, un citās līdzīgās vietās. To attīstībai ir nepieciešams mitrums; gaisā tās drīz sažūst. Var novērot, ka tām piemīt spēja izdot naktī vāju gaismu, vismaz kādu laiciņu. Mazie iznāk no olām augustā vai septembrī un ir tūliņ tikpat kustīgi kā viņu vecāki, met ādu vēl tai pašā rudenī un uzmeklē pēc tam kādu caurumu, kur palikt uz ziemas guļu.

Vecākas ķirzakas met ādu vairākreiz vasarā un nenoteiktos laikos, pie tam — jo kāda stiprāka un lielāka jo biežāki šī norise atkārtojas. Vecā āda pa daļai nolobās pati, pa daļai dzīvnieks to nobrauņā, beržoties gar akmeņiem, saknēm, zāles stiebriem un citiem līdzīgiem priekšmetiem. Ja dzīvnieks ir vājāks, šis process velkas dienas astoņas, veselām un stiprām ķirzakām turpretī viss jau divi dienās nobeigts.

šie nekaitīgie radījumi cieš nevien no aukstuma, bet arī no liela skaita dažādu ienaidnieku. Visi jau minītie plēsīgie kustoņi viņas apdraud pastāvīgi: tāpēc viņas ir tik uzmanīgas un biklas. Iznīcinādamas dažādus mums kaitīgus kukaiņus, ķirzakas atnes mums zināmu labumu.

No visām Vācijā dzīvojošām sugām pirmā vietā sava skaistuma un lieluma dēļ liekama smaragda jeb zaļā ķirza- k a (Lacerta viridis). še viņa garumā sasniedz 40 cm, dienvidos līdz 45 cm, no kura skaita tikai viena trešdaļa krīt uz galvu un vidukli, cits viss uz asti, kādēļ tā ari izskatās ļoti slaida, bet patiesībā ir stipri drukna. Tēviņš, kas no mātītes atšķiras ar garāku un augstāku galvu, apaļāku astes pamatu, stiprākām pakaļkājām un bieži vien arī ar lielāku augumu, ir spilgti zaļā bieži vizošā krāsā, kas pāriet no viena toņa otrā starp iezilganu, smaragda un seladonzaļo, un uz apakšpusi gūst zaļgandzeltenu nokrāsu. Virspusi grezno pērļbaltas un arī melnas lāses, pie kam pirmās uz galvas bieži sagrupētas pērļu plankumos, kamēr apakšpuse, izņemot bieži zili krāsoto rīkli un apakšžokli, ir vienkrāsaina. Mātīte diezgan bieži tādā pat krāsā, pat rīkle tikpat zila, tikai viņas uzvalkam parasti vairāk vai mazāk brūngana nokrāsa ar bālganām melnmalu plankumu rindām gareniskā virzienā.

Par smaragda ķirzakas īsto dzimteni jāuzskata tās zemes, kas atrodas uz rītiem un ziemeļiem no Vidusjūras.

Daudz pazīstamāka par smaragda ķirzaku ir mūsu vispār izplatītā un visur sastopamā žogu jeb parastā ķirzaka (Lacerta agilis). Viņas garums ir augstākais 20 cm, pa lielākai tiesai tikai 12—14 cm; galva relativi resna, ar strupu purnu, aste apmēram pusi tik gara kā viss ķermenis. Tēviņu krāsa ķermeņa augšpusē vairāk vai mazāk zaļa, mātītei pelēka; galvas virspuse, svītra pār muguru un aste arvien brūna, smakrs un ķermeņa apakša zaļgana vai iedzeltena.

Parastā ķirzaka izplatīta Vidus- un Austrumeiropā no Alpiem līdz Dienvidzviedrijai un no Kaukaza līdz Somu jūras līcim.

Blakus parastai ķirzakai daudzos Vācijas apvidos sastopama arī kalnu jeb mežu ķirzaka (Lacerta vivipara).

Vidusjūras piekrastes zemēs dzīvo tikpat glīta, cik veikla m ū- u ķirzaka (Laceita muralis).

Eiropas dienvidrietumos bez tikko minētās ķirzakas sastopama vēl pērļu ķirzaka (Lacerta ocellata), viena no staltākām un krāšņākām sugām dzimtā. Viņa sasniedz garumā 60—90 cm. un pieskaitāma pie krāšņākām visā šķirā. Krāsa brūngana, galvai sānos zaļgana, mugura, kam tumšāka pamatkrāsa, tik bieži izraibota sarežģītām zaļām svītrām, ka dažreiz gaišā krāsa ņem pārsvaru; katrā sānā bez tam apmēram 25 zili plankumi ar melnām malām, ķermeņa apakša vienādā gaiši iedzeltenzaļganā krāsā, visas pārējās daļas vairāk vai mazāk koši zaļas vai zaļi pelēkas.

Par joslainām ķirzakām (Zonuridae) sauc tās zvīņu ķirzakas, kurām arvien ķermeņa sānos ir mazām zvīņām klātas krokas pa vienai katrā pusē, kas sākas aiz priekškājām un atdala sānus no vēdera. Ķermenis vai nu tāds pat kā ķirzakām, vai arī slaidāks un, pateicoties ļoti garai astei un sarukušiem locekļiem, izskatās līdzīgs čūskai. Te pieder Eiropas dienvidos un Rietum- āzijas dienvidos sastopamais zeltopuziks (Pseudopus apus), bruņu glodeņu (Pseudopus) ģints pārstāvis.

Racējas ķirzakas jeb racējas glodenes (Scincoidae) sastāda ļoti bagātu dzimtu, ir tikpat dažādas, kā joslainās ķirzakas un, pateicoties neattīstītiem locekļiem un garajām ķermenim rada, kā mēdz izteikties, pakāpenisku pāreju no ķirzakas uz čūsku. Kājas, ja vien tās vēl ir, parasti īsas, dažos gadījumos sasniedz tikai pusi sava garuma, daudzām sugām to nemaz nav. Viņas dzīvo visās pasaules daļās no galējām mērenās joslas robežām līdz ekvātoram, sevišķi lielā skaitā Jaunholandē, bet ievērojamā daudzumā arī Āzijā, Āfrikā un Amerikā, tikai Eiropā viņām maz pārstāvju.

Visumā mēs drīkstam pieņemt, ka visas racējas glodenes vairāk vai mazāk saistītas pie zemes un kāpelē tikai izņēmuma gadījumos, un tad arī tikai nedaudz. Toties viņām piemīt zināmas spējas, kādu lielajam vairumam citu ķirzakveidīgo dzīvnieku trūkst; viņas var, ja arī ne ar tikpat lielu spēku kā kurmji, tad vismaz ar tādu pašu veiklību virzīties caur zemes virsējiem slāņiem. Gandrīz visas pazīstamākās sugas uzturas sausākās vietās un izvairās vai bīstas no ūdens. Vislabāk viņas mīt tādās vietās, kur smalkas smiltis sedz lielus zemes gabalus, bez tam starp akmeņu drupām, klinšu plaisās, saplaisājušu mūru tuvumā vai pašās mūru spraugās un līdzīgās vietās; lai gan tikai nedaudzas meklē šinīs spraugās un plaisās sev paslēptuvi vai barību, bet vairums rokas zemē un lien pa zemes virskārtu ar apbrīnojamu ātrumu. Vairāk vai mazāk vārpstveidīgais, gludām zvīņām klātais ķermenis, īsās kājiņas un caurspīdīgie lodziņi acu apakšējos plakstiņos ļauj tām šādus rakšanas darbus izdarīt un viņu nozīme kļūst saprotama tikai tad, ja novēro šo rāpuļu dzīvi un darbošanos.

Glodenes (Anguis), kuru pārstāvis ir plaši pazīstamā glodene, jeb glotene (Anguis fragilis), ārēji raksturo čūskai līdzīgais ķermenis, neattīstītās priekš- un pakaļkājas, apslēptās ausis un uzvalks, kas sastāv no mazām sešstūrainām, garenās rindās sakārtotām gludām, spīdīgām zvīņām, kas uz galvas lielākas un sānos mazākas. Ķermeņa virsa parasti skaistā svina pelēkā krāsā, kas sānos pāriet sarkani brūnā, bet uz vēdera zilgani melnā un še izrotāta ar iedzelteni baltiem punktiņiem; tomēr grūti atrast divas, krāsas ziņā pilnīgi līdzīgas glodenes. Atkarībā no atrašanās viņas savām mītnēm izvēlas visdažādākās vietas. Mīkstā zemē tās ierokas vairāk vai mazāk dziļās alās; sūnām vai zāli apaugušās vietās viņas slēpjas starp stādiem, krūmājos zem saknēm, uz akmeņainām kalnu nogāzēm zem plakaniem akmeņiem, kas tām, kā liekas, vispār ir diezgan patīkama vieta.

Oktobra vidū vai beigās glodene nolien zemē atrastā vai pašas raktā alā un iekrīt ziemas guļā. Visas ziemas mītnes, kuras Leidigam gadījās atrast, bija rūpīgi izraudzītas, proti tanī ziņā, ka viņas, netikvien kā atradās pret dienvidiem, bet bija arī pasargātas no ziemeļu un austrumu vējiem, šīs alas dzīvnieki rok paši, urbdamies ar galvu zemē. Reizēm dzīvniekus gadās atrasts gluži šaurās alās kādu 7—10 cm dziļumā, zemes virskārtā, reizēm apmēram vienu metru garās līkumainās ejās, kas no iekšas aizbāztas ar zāli un smiltīm, un še tad arī parasti atrod glodenes kādas 20— 30 gabalus vienu pie otras, dziļā sastinguma miegā, pa daļai saritinājušās, satinušās viena ap otru vai taisni izstiepušās. Tuvāk izejai atrodas jaunie, aiz tiem arvien lielāki un pašā dibenā savu ziemas gultu ierīko kāds vecs tēviņš un mātīte.

Glodene pārtiek gandrīz vienīgi no kailajiem gliemežiem un sliekām; bez tam viņa ēd'arī gludos kāpurus, bet n^v spējīga iegūt kādu veiklāku dzīvnieku.

Jaunie piedzimst augusta otrā vai septembra pirmajā pusē;

olas tiek izdētas ar vairāk minūšu starpbrīžiem, un tūlīt pēc tam, pārvarēdami plāno, ādai līdzīgo caurspīdīgo olas čaumalu, izšķiļas arī jaunie.

Vecās pasaules dienvidos un austrumos bez līdz šim minētām grupām vēl sastopama bagātā agamu dzimta (Agamidae). še piederīgās ķirzakas ir visai dažādas. Lielāko attīstību dzimta sasniedz Dienvidāzijā. Pārējās sugas pieder Austrālijai, kas ir samērā bagāta šīm ķirzakām.

Drakoniem (Draco) pirmās piecas vai sešas neīstās ribas abās pusēs izveidotas kā atbalsti, pie kuriem piestiprināti pusapaļi krītamie spārni, kas atgādina tam pašam mērķim noderīgo lidādi- ņu, kāda ir lidojošām vāverēm un somaiņiem, tikai nav, kā šiem, savienoti ar kājām. Galva resna un augsta, snuķis īss un strups, kakls diezgan garš, viduklis īstenībā pavisam kalsens, aste gara, tieva un pakāpeniski pret galu nosmailota. Galva pārklāta ļoti mazām zvīņām, kas gar lūpu malām lielākas un izskatās kā vidēji lieli vairogi; arī pārējo ķermeni sedz sīkas, smalkas zvīņas. Uzkrītošākā drakonu pazīme, bez šaubām, ir pie neīstām ribām piestiprinātie krītamie spārni, jo tamlīdzīgas ribas nav sastopamas ne vienam citam dzīvniekam.

šķiet visai uzkrītoši, uz ko norāda Marten s, ka taisni drakonu dzimtenē sastopāma arī lielākā daļa lidotāju, vai pareizāk sakot gaisā lēcēju zīdītāju, un še novērota pat kāda lidojošu varžu suga, kamēr karstajā Āfrikā sastopamas vienīgi tā sauktās lidvā- veres un Dienvidamerikas zemēs attiecīgā platumā vispār nav neviena paša no šiem tā sauktajiem četrkājainiem lidotājiem.

Par pazīstamāko no sugām, kas pieder pie tikko aplūkotās ģints, var uzskatīt lidpūķus (Draco volans). šis pievilcīgais radījums sasniedz garumā ne vairāk kā 20 cm, no kuriem 12 cm nāk uz garo, slaiko stai. Drakonu krāšņums, kā Kantors (Cantor) izteiksmīgi aizrāda, spītē visiem aprakstiem. Galva dzīvniekam metalla brūnā vai zaļā, ar melnu plankumu starp acīm, mugura un krītamo spārnu iekša jauktā tumši mirdzošā metalla brūnā un rožu krāsā, dažiem ar nenoteiktām šķērsjoslām ar daudz melniem. plankumiem un īsām, nevienādi liektām līnijām. Krītamo spārnu virsas krāsa svārstās starp oranždzeltenu un rožu sarkanu un ir ar nevienādiem, melniem šķērsiem plankumiem, ar sudrabotu malu. Pakale koši dzeltena.

Lidpūķi bez Zunda salām dzīvo vēl Pinangā un Singapurā. Viņu dzīvesveids ir tāds pat kā pārējiem grupas locekļiem. Visi drakoni ir koku ķirzakas šī vārda pilnīgākā nozīmē; labprātīgi viņi gan laikam uz zemes nenonāk. Lai gan plaši izplatīti, viņi tomēr visumā reti sastopami un grūti ieraugāmi, arī tad. ja apmetušies uz dzīvi eiropiešu dārzos. Jo parasti viņi uzturas augstu koku lapotnēs un še, it īpaši karstā pusdienas saulē, mierīgi guļ savās vietās nekustēdamies. Tad viņu krāsu košums pavisam neuzkrīt. Lapu ēnā gulošos vai pie stumbra piekļāvušos dzīvniekus var pamanīt tikai tad, ja pieiet gluži klāt, bet arī tad neredz neko vairāk, kā brūnas un pelēkas krāsas maisījumu, kas lielā mērā atgādina koka mizu. šādos apstākļos pat rūpīgi novērojot nevar manīt nevienu dzīvības pazīmi, izņemot dzīvnieka nenogurstošās acis, kas uzglūn apkārt lidojošiem kukaiņiem. Ja kāds no tiem tuvojas pūķim, tas pēkšņi izpleš savus krītamos spārnus, ar viņu palīdzību izdara gaisā lielu lēcienu, gandrīz nekad nekļūdīdamies saķer laupījumu un nolaižas uz kādu citu zaru. Arī šai gadījumā viņa košās krāsas izliekas maz uzkrītošas ; tikai ļoti tuvu aplūkojot drakonu, var pamanīt. Pēc vecāko novērotāju ziņām, pūķi ar savu krītamo spārnu palīdzību pārlidojot 6 līdz 10 m lielus attālumus, tomēr

tāpat kā visi pārējie līdzīgi slīpā virzienā no augšas uz leju un nav spējīgi pacelties, vai arī tikai visai maz. No citām koku ķirzakām viņi galvenā kārtā atšķiras ar to, ka lidojiens viņiem nav vis nepārtraukts, bet sastāv no vairākiem lielākiem vai mazākiem palē- cieniem. Mātītes dēj trīs līdz četras, pamēram 1 cm garas olas ar ieapaļiem galiem, iedzelteni baltā krāsā. Pēc vecākiem ziņojumiem, viņa šim nolūkam izlietojot koku dobumus. Gūstā pūķi, kā liekas, stipri nīkuļo.

*

Molochs (Moloch horridus)

Agamām pieskaita arī molochu (Moloch horridus), vienu no uzkrītošākām ķirzakām vispār, kas pieder pie līdzīga nosaukuma ģints un nāk no Austrālijis. Galva viņām ļoti maza un šaura, tikko platāka par kaklu, viduklis spēcīgs, vidū platāks un plakanāks, tā tad kā krupim, aste apmēram vidukļa garumā un ieapaļa, bet- galā strupa. Kājas garas un pavājas, kāju pēdas ar pieci pirkstiem īstas. Kakla vidū paceļas iegarens kuprs, kam galos vēl citi mazāki kupbrīši. Galva, kakls un viduklis pārklāts nevienādiem vairogiem, un katram vairogam ir rožu dzelonim līdzīga, puslīdz taisna adata, šīs adatas ir dažādā garumā un dažādi izliektas. Lielākās un līkākās līdzīgi zīdītāju ragiem aizsargā galvas sānus. Dažāda lieluma adatas ir arī kaklam pret vidu un pie abiem kupriem kakla sānos, kā arī gar visu asti un beidzot vissīkākās uz kājām. Apakša ir asa, bet bez adatām. Lai gan ne sevišķi košas, tomēr visai patīkamas krāsas un zīmējumi grezno dzeloņaino dzīvnieku. Savu vārdu molochs nes bez pamata; jo vienīgi izskats viņam atbaidošs, daba viņam pilnīgi nekaitīga.

Kas agamas Vecai pasaulei, tas pats 1 e g u ā 11 i (Iguianidae) Amerikai, tikai pēdējie tur mīt nesalīdzināmi lielākā skaitā un ir dažādāki. Dienvid- un Vidusamerikā viņi visur bieži sastopami un izplatīti arī siltākos apvidos Ziemeļamerikā.

*

,.Divas ziedošā ingu sugas bija pievilinājušas neskaitāmu daudzumu kukaiņu un tie savukārt bija atvilinājuši leguānus neparasti lielā skaitā. Pie katra airu vilciena, kas mūs dzina uz. priekšu, kādi trīs vai četri šie dzīvnieki nolēca no kokiem ūdenī, vai lecot no zara uz zaru, kā domas pazuda kādā paslēptuvē koku lapotnēs, kas viņus tomēr nespēja pasargāt no indiāņu redzīgām acīm un labi mērķētām bultām. Visur bija dzīvība un rosība; jo bija taču izdevīgi iegūt šo dzīvnieku garšīgo gaļu un piepildīt ar to katlus šīs dienas maltītei, šaušana tomēr nedeva tik labus panākumus, kā medības ar bultām, jo aizšautie, ja vien tūliņ nebija beigti, acumirkli metās ūdenī un vairs neparādījās, garās bultas turpretim pēdējo aizkavēja. Mūsu laupījumā bij daži, kas garumā sasniedza divi metrus un bija 80 cm resni. Neraugoties uz dzīvnieka atbaidošo āi-ieni, viņa gaļa uzskatāma par vienu no mīkstākām, kāda vien var būt. Tikpat garšīgas ir arī viņu olas. šīs izmeklētās īpašības dabīgi noved pie tā, ka minētie dzīvnieki paliek arvien retāki, it īpaši piekrastē, kur iedzimtiem piebiedrojas vēl eiropieši, krāsainie un melnie."

Ar šiem vārdiem šomburg k s apraksta kādu sastapšanos ar leguāniera (Iguana tuberculata), dzimtas pazīstamāko sugu. Viņi pieder pie leguānu ģints (Iguana), kuras pazīmes ir garumā stiepts, no sāniski plakans viduklis, liela četrstūraina galva, īss kakls, spēcīgas kājas, gari kāju pirksti un ļoti gara, pie pamata sāniski nedaudz plakana, plakanām dzeloņainām zvīņām klāta aste, liels nokāries rīkles maiss ar dzeloņu ķemmi priekšā un muguras ķemme no pakauša līdz pat astes galam. Leguāns sasniedz garumu 1,6 m, no kā gandrīz 1 m nāk uz asti. Ādas pamatkrāsa skaisti lapu zaļa, vietvietām pāriet zilā. tumši zaļā, brūnā vai pelēkā.

Leguāns (Iguana tuberculata)

Visi leguāni dzīvo Brazilijas ziemeļu daļā, zemēs gar Meksikas jūras līci un šī līča salās, arī Antilu salās, un visi uzturas kokos, vislabāk tos, kas aug krastmalā, še viņi kustas ļoti izveicīgi, kāpelēdami un lēkādami no zara uz zaru, prot arī veikli paslēpties koku lapotnēs un nezinātāja acīm kļūst nesaredzami. Pievakarē viņi nereti nokāpj zemē, arī še meklēdami sev barību, bet briesmu brīžos tiklīdz iespējams atkal uzbēg augstu koku galotnēs vai ari, kā mums jau zināms, ienirst ūdenī. Tur viņi jūtas tikpat mājās kā varāni un, izlietodami savu spēcīgo asti par stūri, kustas pārsteidzoši ātri un noteikti. Viņi prot vienlīdz veikli peldēt un nirt, ilgi uzturas zem ūdens, nenogurst un pateicoties savai izveicībai spēj izvairīties no visiem tiem ienaidniekiem, kas ūdenī jūtas kā svešnieki, vismaz krokodiļiem un aligatoriem, kas dzīvo tanīs pašās upēs, viņi nepiegriež nekādas vērības.

Leguānu daba maz pievilcīga, parasti viņi bēg no cilvēkiem, jo viņi mācījušies pazīt tos kā savus bīstamākos ienaidniekus; bet sadzīti kopā, ciešā barā, varonīgi aizstāvas, vispirms piepūš un izpleš kakla ādu, lai ar savu izskatu iedvestu pretiniekam bailes, šņāc, sprauslo, lec tam virsū, mēģina viņā iekosties un ja tas izdodas, tad stiprie žokļi tik viegli vis nelaižas vaļā, arī spēcīgā aste dod uz visām pusēm sāpīgus vai pat bīstamus sitienus.

Tārpmēļu apakššķira (Rhiptoglossa), kas iezīmējas starp citu ar pilnīgi velvētiem deniņiem, aptver tikai vienu vienīgu dzimtu, chameleonus (Chamaeleontidae). Chameleoniem stingri ņemot ir maz radniecības ar citām ķirzakām. Viduklis viņiem sāniski ļoti plakans un šaurs, uz muguras arī liekts čukurs ar ādas graudiem, kas šeit lielāki, druknāki, vārdu sakot stiprāk attīstīti nekā uz pārējā ķermeņa un izveido ļoti skaidru malu. Galva paaugstināta piramīdes veidā, purna daļā bieži ievērojami izstiepta uz priekšu, vispār šķautņaina un stūraina, kakls tikko atšķirams. Kājas liesas, ieapaļas un visas gandrīz vienādā garumā; pirksti, pieci katrai kājai, līdz savu priekšpēdējo locekļu pamatam pa diviem un trim ietērpti ķermeņa vispārējā ādā un tādēļ izveido divus iepretī guļošus gabalus vai saiņus, tā tad zināma veida knaibles,- kas droši un stipri aptver zaru, jo iekšējā puse viņām pārvilkta sr graudotu ādu.

Vēl savādākas nekā nupat aprakstītās miesas daļas arī paviršam novērotājam izliekas chameleona acis. Tās makstveidīgi aptver biezi acu vāki, atstādami vaļā tikai apaļu caurumu priekš zīlītes. Kustībās abas acis ir pilnīgi neatkarīgas viena no otras, tā kā labā var skatīties uz priekšu vai augšu, bet kreisā atpakaļ vai uz leju un otrādi, šādu acu kustīgumu mēs neatrodam nevienam citam dzīvniekam, un tas chameleonam, arī nemaz nekustoties, atļauj pārredzēt visu apkārtni un atrast laupījumu.

Mēli kustina katrā pusē 9 muskuļi, kas mēles kaula ragus piestiprina pie krūšu spraišļa un velk atpakaļ. Mēles kustināmais gabals sastāv no divām daļām, vienas ķeršanai, otras atbalstam; pirmā daļa atrodas priekšgalā, un tās garums ir 2,5 cm un apmērs 2 cm, ari uz priekšu šaujoties tā nemaina savu garumu, jo viņu aptver šķiedraina maksts.

Var domāt, ka īpatnējais augums, nopietnais izskats, lēnie soļi, kā arī mēles pēkšņā šaušanās uz laupījumu vērsa uz sevi grieķu uzmanību un ierosināja dot chameleonam viņa skaisto nosaukumu: .^mazais lauva"; bet vairāk nekā viss tas jau senatnē un līdz pat visjaunākiem laikiem pētnieku un laiju uzmanību ir saistījusi krāsu maiņa. Senāk pieņēma, ka savu krāsu dzīvnieks var mainīt pēc patikas, piemēram pieņemt apkārtnes krāsu un tā paslēpties no saviem ienaidniekiem.

Krāsu maiņai par iemeslu ir divas kārtas dažādu krāsvielu (pigmentu), no kurām viena noguldīta zem īstās ādas augšdaļām, bet uz leju iesniedzas arī saišķu audos un šeit iespiežas starp audu daļām, otra ietverta visā ādā, un proti sazarotās šūniņās, kas guļ zem ādas masas vai arī tanī. Pirmā krāsviela ir galvenā kārtā balta, uz ārieni parasti tomēr vairāk vai mazāk spilgti dzeltena, otrā brūngani melna, šīs abas kārtas rada krāsu maiņu, atkarībā no tā, vai viņas nostājas blakus vai viena aiz otras, vai attiecīgi spiežas viena otrai cauri. Ja izteicas gaišā krāsviela viena pati, tad āda izskatās balta vai dzeltena, ja tai spiežas cauri melnā krāsviela, tad brūna vai melna; starpkrāsas rodas atkarībā no tā, cik pilnīga ir šī caurspiešanās.

Visi chameleoni dzīvo Vecajā pasaulē vai, pareizāk, zemes austrumpuslodē, un Amerikā tiem nav nedz radnieku, nedz priekšstāvju vārda īstā nozīmē. Viņi pieder pie visraksturīgākiem Āfrikas dzīvniekiem.

Chameleons (Chamaeleon vulgaris) iezīmējas ar tikai līdz pusei robainu muguras ķemmi, no zoda līdz tūplim ejošu vēdera ķemmi, šķeltas, trīsstūra piramīdes veida ķiveri uz pakauša, kuru izveido stipri uz āru izvirzītais, atpakaļ izliektais galvvidus kaula izaugums, un vienādām, mazām vidukļa zvīņām, kas tikai uz galvas ir lielākas. Garums 25—80 cm, no kuriem drusku vairāk kā pusi ieņem aste. Viņa izplatības apgabals ietver Dienvidspā- niju un lielu daļu Āfrikas un Āzijas: viņš dzīvo Andaluzijā, visās Ziemeļafrikas zemēs no Marokas līdz Ēģiptei.

Chameleoni visi dzīvo tikai tādos apgabalos, kur laikiem līst lietus vai arī katru nakti izkrīt tik liela rasa, ka viņi vienmēr var dabūt ūdeni dzeršanai un ar to apmierināt savu vislielāko vajadzību. Aiz šī iemesla viņi sevišķi lielā skaitā apdzīvo piekrastes zemes un salas. Bez tam vēl viņiem ir nepieciešami lielāki augi, koki vai krūmi, vismaz krūmājs vai ceri; jo viņi ir īsti koku dzīvnieki, kas tikai izņēmuma gadījumos nokāpj lejā uz zemes. Kur viņi dzīvo, tur viņi sastopami parasti bieži; dažās vietās sevišķi labvēlīgos apstākļos īsā ceļojumā viņus var manīt desmitiem. Parasti viņi redzami mazās sabiedrībās pa 3 līdz 6 īpatņiem sēžam kādā krūmā vai koka lapotnē tik nekustīgi, it kā viņi būtu pie zara pieaudzis koka puns, ar savām četrām apķeramārņ kājām un asti pieķērušies pie viena vai vairākiem zariem. Cauru dienu viņi neizdara citādas kustības, kā tikai te pieceļas kājās, te atkal uzguļas uz zara, kuru viņi izraudzījuši atdusas vietai, un tikai kad rodas sevišķi apstākļi, viņi maina nevien savu ķermeņa stāvokli, bet arī vietu. Izadaudzinātais sliņķis un ikviens cits no tiem dzīvniekiem, kuri dzīvo pa kokiem, kustas vairāk un biežāk nekā cha- meleons, ja vien atstājam neievērotas acis un mēli; jo pirmās darbojas nemitīgi un pēdējā tiek izšauta, tiklīdz gadās laupījums. Nav otra tāda mugurkaulnieka, kas glūnēdams gaidītu uz savu laupījumu tik pacietīgi kā chameleons. Senāk domāja, ka chame- leons var piemērot savu krāsu katrai vietai, kur tas atrodas. Tā patiesībā nav. Dzīvnieks parasti izskatās zaļgans. Zināmos apstākļos tomēr viņa krāsā parādās visas pārejas no oranža caur dzeltenzaļu līdz zili zaļam un arī katras šīs krāsas toņi un pārejas caur pelēku vai pelēkbrūnu melnā, baltā, miesas krāsā, rūsganbrū- nā, zilā vijolīšu krāsā un zili pelēkā, bez tam vēl zalgojuma krāsās, ko rada plānās, plakanās, sešstūrainās šūniņas virs virsādas. Visas krāsas maiņas notiek ar zināmu likumību, un tām par iemeslu ir ārējie iespaidi vai gara saviļņojumi vai kopizjūtas izpaudums: izsalkums, slāpes, vajadzība pēc miera, ēstgribas apmierinājums, kārība un t. t.

Kā īstenībā chameleons rīkojas, lai laupījumu sakamptu, to es neesmu varējis noteikti izzināt. Izskatās, it kā viņš par laupījumu izraudzīto kukaini pielīmē pie ātri izšautās un tikpat ātri atpakaļ atrautās mēles. Neskaitāmas reizes es esmu redzējis, ka mēles vālītes ķerts, kukainis gandrīz bez izņēmuma ir zudis. Uz barības trauciņu, kas bija pildīts ar miltu tārpiem, mani chameleo- ni atklāja īstas krusta ugunis, un ne reizes neviena mēle neatvil- kās atpakaļ bez laupījuma; jā, ļoti bieži pie mēles vālītes karājās divi vai trīs miltu tārpi, bet neviens no tiem netika nobraucis nost, mēli iekšā velkot. Viņu labi mērķētie ātršāvieni visos skatītājos sacēla apbrīnošanu.

Agrāku laiku pētnieki ir norādījuši, ka chameleoni dzemdējot dzīvus mazuļus; bet mani un arī citu novērojumi pierāda pretējo. Olu dēšana ir novērota vairākkārt, lai arī cik man zināms tikai pie gūstā turētiem dzīvniekiem.

Geko (Gekotidae) ir mazas, neveikla auguma, plakanas, tumš- krāsainas zvīņu ķirzakas. Viņu galvai if- iegarens, zem pieres drusku iedobts, paplašināts, apaļš, līdzens, dziļi iešķelts purns, līdzīgs kā līdakai, un tā krīt acīs ar savām lielām nakts acīm, kurām zīlīte gaismā savelkas līdz līnijveidīgai, stateniskai spraugai un plakstiņi satīti starp acs ābolu un acs dobuma malām. Kakls ļoti īss un resns, viduklis drukns, ieapaļš, bet no augšas pret apakšu plakans, sānos reizēm apbalvots bārkstīm; ļoti vārīgā aste vidēji gara, resna, pie pamata ieapaļa vai plakana, reizēm arī sānos ar ādu; kājas iezīmējas ar savu īsumu, pirksti ar visai dīvainu ierīkojumu, kas jāuzskata par galveno iezīmi. Visām šīs nodaļas sugām pirksti samērā īsi, garumā visi gandrīz vienādi, parasti savienoti ar mazāku vai lielāku saišķa plēvīti, apakšā apklāti plakaniem spilvenīšiem, paplašinājumiem, kam ir šķērsu guļošas, plēvainas, dažāda lieluma, veida un stāvokļa plāksnītes un kas dzīvniekiem dod iespēju skraidīt apkārt pa ļoti gludām virsmām, vienalga, kā tās ari nebūtu nostādītas.

Pie platpirkstaiņu ģints (Platydactylus) pieder m u- ru geko (Platydactylus fascicularis), mazs dzīvnieciņš, tikai 12 līdz 15 cm. garumā, no kā pusi ieņem aste, ar neskaidri dzeltenu apakšu un gaišāku vai tumšāku virsu, kurai krāsa mainās no gaiši iedzeltenpelēkas caur pelēku, brūnu un meln- brūnu līdz blāvi melnai un kas ir te joslaina, te mazāk vai vairāk vienādā krāsā un tad it kā pārklāta pūdera putekļiem.

Pie k r o k a i n ē m (Ptychozoon) pieder kroku g<e k o (Ptycho- zoon homalocephalum), viens no visdīvainākiem dzimtas locekļiem. Viņš ir 18 vai 20 cm. garš un virspusē uz dzelteni zaļganas olīvu krāsas pamata, kas pret sāniem pāriet sarkani brūnā, izraibots figūrveidīgām vai lauzītām, brūnām, tumši brūnām vai_ melnām šķērsjoslām. Ārpus Javas, kur kroku geko sastopams ļoti bieži, viņš dzīvo vēl dažās mazās kaimiņu salās.

Geko visi uzturās apmēram vienādās vietās un dzīvo vairāk vai mazāk vienādu dzīvi. Viņi apdzīvo klinšu sienas un kokus, noritējušas klinšu drupas, mūrus un ļoti labprāt cilvēka mājokļus no pagraba telpām līdz pat jumtam. Dažas sugas mājo, kā šķiet, tikai kokos, citas uzturās tiklab šeit, kā arī mūros un mājās. Kur viņi dzīvo, tur sastopami parasti ļoti bieži, un viņi prot arī vērst uz sevi cilvēka uzmanību: viņi taču ir vienīgās zvīņu ķirzakas, kas spēj radīt īstas rīkles skaņas, vai, kas tas pats, kurām ir balss.

Mūru geko (Platydactylus fascicularis)

Dienā geko manāmi maz; jo viņi ir nakts dzīvnieki un pa lielākai tiesai jau saulei lecot uzmeklē pēc iespējas labu paslēptuvi, palien zem akmeņiem vai atplēstas koku mizas, ielien spraugās un plaisās un paliek pieķērušies pie sienas vai koka stumbra tikai tad, ja apkārtnei krāsa ir tāda pati vai līdzīga kā pašiem, attiecīgi, ja viņi caur piedzīvojumiem ir pārliecinājušies par to mājas iemītnieku labvēlību, kuru telpās apmetušies. Tomēr arī geko redzami ne mazāk omulīgi, kā citi rāpuļi, sildāmies pusdienas saules staros un uz tādām sienām, kas tikai uz laiku tiek apspīdētas, līdz ar ēnām arī geko virzās tālāk. Apgabalos, kur geko netiek traucēti, viņi simtiem novērojami uz vienas pašas sienas, desmitiem vienā un tai pašā kokā, jo viņi, kaut gan nedzīvo tieši saticīgi, tomēr mīl sabiedrību vai pamazām uzmeklē visnoderīgākās dzīves vietas zināmā novadā un šeit salasās lielākos baros. Naktij iestājoties, viņi top žirgti un sāk savas medībar uz visādiem kukaiņiem, it īpaši uz mušām, kuras viņi prot saķert pārsteidzoši veikli.

Ceturtā šķira Čūskas (Ophidia)

Ģīmja kaulu īpatnējā kustības spēja, kas ļauj ārkārtīgi paplašināt mutes telpu, ir čūsku, ievērojamākā pazīme. Mēs redzējām, ka čūskai līdzīgs izskatās vēl viens otrs rāpulis, un tas mums jāpatur prātā, kad griežam vērību ari uz viņas garumā izstiepto, tārpvei- dīgo, cietā, tā saucamajā zvīņu ādā ietīto vidukli, no kura visai maz nodalās galva un aste. Pēc jaunāko pētnieku domām, čūskas ir tikai īpatnēji attīstījies ķirzaku atzarojums un ne ar kādām dziļākām pazīmēm no pēdējām neatšķiras.

Čūskas galva nav nekad ļoti liela. īsta kakla nav, viduklis sākas turpat pie galvas un pāriet ārēji gluži nemanot vairāk vai mazāk izstieptajā astē, kura. var būt asu vai strupu galu; abu to kopgarums pārsniedz platumu reižu trīsdesmit līdz simtu. Galva, viduklis un aste ietērpti ciešā ādā. Par ādas krāsu un zīmējumu nevar pateikt neko tādu, kas derētu visiem gadījumiem, te ir vislielākā dažādība. Ir vienkrāsainas un raibi lāsumotas, gredzenotas un rūtainas, gareniski un šķērsām svītrotas, punktiem notipinātas un dū- mākainas; ir sugas, kas pavisam neuzkrīt, un ari tādas, kas laistās viskošākās krāsās. Tomēr arvien kā krāsa, tā zīmējums, atbilst tās apkārtnes tonim, kur čūska piemājo. Tuksnešu iemītniecēm valdošā krāsa ir smilšu dzeltena; kas uzturās kokos, parasti ir zaļas, kas dzīvo pa zemi, augiem noklātās vietās, raibas; saldūdens čūskas tumšas, pieskaņotas dūņainā ūdens tonim, kurpretī jūras čūsku tērps ar savām zaļajām, dzeltenajām, zilajām nokrāsām laistās gluži kā Indijas okeana daudzkrāsainie viļņi.

Ribu nozīme ir sevišķi liela, tādēļ, ka viņas čūskām izpilda trūkstošo kāju vietu. Viņas izbeidzas muskuļu slānī, kas stāv sakarā ar lielajiem vēdera vairogiem un spiež tos, kad tie kustas no priekšas atpakaļ, pret pamatu, pa kuru kustībai jānotiek, un čūskas ribas tā tad patiesībā ir milzums sviru, no kurām katra par sevi, ja nu arī nav kāja,, tomēr tās vietu izpilda. Katrā ziņā nebūs nepareizi, ja teiksim, ka čūskas staigā uz ribām. Zobi vienmēr saauguši kopā ar to kaulu, kurā tie atrodas; vajadzības gadījumā tos atvieto jauni, kas attīstās vai nu virs vecajiem, vai blakus tiem un ieslēgti gļotādas krokā. Visi viņi ir atpakaļ liekti, asi un kāšveidīgi, noder tikai košanai un laupījuma saturēšanai, bet safrlosīšanai un gremošanai nekad nē.

Čūsku dzīvē lielu lomu spēlē dziedzeri, kas attīstīti sevišķi indīgajām sugām. Nāvīgā šķidruma dziedzeri, kas guļ virs augšžokļa aiz acīm un zem tām, ir ļoti lieli, vidū ar lielu dobumu un no pārējiem dziedzeriem atšķiras ar garo izvadkanāli, kas izbeidzas indes zoba priekšā, tā ka dziedzera saturs var ielīt zobā.

Mugurkaula smadzeņu masa ir ievērojamāki lielāka par galvas smadzeņu masu. Pēdējā ir neticami maza, mugurkaula smadzenes turpretī, piepildīdamas garo mugurkaula cauruli, ir ļoti lielas un arī smagas. Ar to tad arī jau tūliņ var izskaidrot ārkārtīgo muskuļu jūtīgumu, maņu trulumu un pārējo garīgo spēju niecīgumu.

īpatnējā ķermeņa iekārta noteic čūsku neparastās kustības un, pats par sevi saprotams, noteic līdz zināmai pakāpei ari šā rāpuļa dzīves veidu, jo dzīvnieku garīgās spējas balstās, vismaz netieši, uz miesas spējām. Čūskas kustības ir daudz vrspusīgākas, kā to nezinātājs parasti domā. Tomēr rāpuļa nosaukumu viņas pelna vairāk, kā visi pārējie šīs klases locekli. Tāpat tās rāpo nevien pa līdzenu zemi, bet arī kalnup un lejup, kokos augšā un pa koku zariem, pa ūdens virspusi un zem tā: tā tad viņas rāpo, rāpjas, peld, nirst, un visu to dara vienādi ātri un izveicīgi. Visi novērojumi liecina, ka redze čūskai vāja un neievērojama, un ka doma, uz kuru pavedina acs spīdums, ir nepareiza. Kas attiecas uz tā saukto čūskas acs izteiksmi, tad, pēc manām domām, tur vairāk piedzejots vai vismaz vairāk par to runāts, nekā tās pelna.

„Eyiet gudri kā čūskas un bez viltus kā baloži," šis izteiciens ir divkārši aplams, bet visaplamāks, cik tas zīmējas uz čūskas saprašanu, jo tā ir vispār tik niecīga, ka, atskaitot jau vispār teikto, gandrīz nekas vairs nav par to sakāms. Droši vien čūskām nav nekas pāri nodarīts, ja pieņem, ka viņas starp jau tā zemu stāvošajiem rāpuļiem stāv viszemāk. Medījot viņas parāda gan ari zināmu viltību un pret ienaidniekiem izturas reizēm, kā šķiet, saprātīgi, arī savam kopējam pieķeras pa daļai, bet nekādā gadījumā viņas neparāda vairāk saprāta kā citi rāpuļi: trulas ir nevien viņu maņas, truls, kā jau minēts, ir ari viņu gars.

Čūskas dzīvo visās pasaules daļās, bet ne visur vienādā daudzumā. Arī viņas padotas tiem pašiem rāpuļu izplatības likumiem, un jo lielāki platumi, jo mazāk sugu un atsevišķu individu; tomēr ne visos vienādos platumos vienāds čūsku daudzums.

Kā liekas, viņas cieši turās pie reiz izvēlētās vietas, tas ir citiem vārdiem, medī visai mazā apvidū. Pa druskai viņas arī ceļo, jo pārpeld upes un citus ūdeņus, lai nomestos pretējā krastā vai kādā salā; viņas nāk no meža, no stepes ciematos un pilsētās u. t, t„ bet vispār tomēr nemīl apkārtklaiņošanu un izvēlas mitekli pēc iespējas tādā vietā, kur ir kāda noderīga paslēptuve un no šejienes, uzglūn laupījumam.

Parasti viņas atrodamas tālu no cilvēku mājokļiem, bet tikai tādēļ, ka cilvēks apdzīvotu vietu tuvumā viņas vajā un skauž ārā, pašas viņas šā sava sīvākā ienaidnieka tuvuma nebaidās nemaz, un uzbāžas tam bieži visnevēlamākā kārtā. Arī pie mums nereti jāuz- duras uz čūskām dārzos, pašā pilsētas vidū, un nevar nemaz izprast, kā viņas tur nokļuvušas. Dienvidu zemēs bieži vien viņas apciemo arī mājas, un īpaši tās ir nakts čūskas, tā tad tās bīstarhākās, kas te reizēm ir vislielākā mērā nepatīkamas. Ne vienreiz vien man

bija jāuzduļ-as uz čūskām mitekļos, ko esmu apdzīvojis savā Āfrikas ceļojumā, bijis jāatrod viņas pat manā guļas vietā un zem tepiķiem. To pašu ir piedzīvojuši visi ceļotāji, kas apmeklējuši ekvatora zemes. „Vienīgais, kas dinku mājokļos svešniekam nedod miera," saka Šveinfurts, „ir čūsku čabināšanās, kas atskan augstu virs gulētāja baiļu pilnās galvas jumta salmos." Indijā šādi apciemojumi ir parasti un no tiem divdesmit tūkstoš cilvēku, kas Britanijas īpašumos ikgadus mirst čūsku sakosti, nav mazums to, kas sakosti savos dzīvokļos.

Visos tais apgabalos, kur auksta vai arī karsta un sausa ziema, čūskas ir spiestas paglābties no aukstuma vai arī sausuma kaitīgā iespaida. Visas tās sugas, kas apdzīvo mūsu mērenās joslas ziemeļu daļu. ziemai iestājoties noglabājas dziļās alās un pavada te sastingušas nelabvēlīgo gada laiku. Pa lielākai daļai visas neindīgās čūskas ir dienas, indīgās turpretī nakts dzīvnieki. Pirmās, tumsai iestājoties, atvelkās savās alās un pavada te nakti kūtrā mierā, lai parādītos no jauna labu laiku pēc saules lēkta; gan arī indīgās diezgan bieži ieraugamas dienu, bet tikai miegainā miera stāvoklī: viņas sāk darboties tikai krēslai iestājoties. Kas iededzinās nakti uguni tādās vietās, kur indīgās čūskas bieži pagadās, tas drīz nopratīs, ka odzes ir nakts dzīvnieki. Uguns liesmas pievilktas, lien viņas no visām pusēm šurp, un ķērājs, kas dienu veltīgi nopūlējies noķert šai vietā kaut vienu vienīgu odzi, nakti gūs bagātīgu laupījumu.. Kad mums bija nakts jāpārguļ Āfrikas stepēs, raga odze mūs milzīgi apgrūtināja, un ne vienreiz vien mēs esam stundām sēdējuši, knaiblēm rokā, lai pierāpojušo tārpu uz vietas saķertu un iesviestu ugunī.

Visas čūskas, kuru dzīves veids mums zināms, iztiek no citiem dzīvniekiem un galvenā kārtā no tiem; tomēr ne tikai no tiem vien, ko pašas sagūstījušas un nonāvējušas. Paņēmieni, kādiem katra tiek pie savas dienišķās maizes, ir ļoti dažādi. Lielākā daļa tomēr laikam glūn uz medījumu, kas nāktu tuvu garām nometnei; sagaidījušas tādu. viņas tam pēkšņi uzbrūk un cērt savu nāvīgo cirtumu, pēc tam upuri vai nu norij tūliņ, vai papriekšu nožņaudz un tad tik rij. Ātrumā un veiklībā indīgās čūskas ar savām neindīgajām radiniecēm nevar mēroties. Pirmajām n.av jāpatērē tik daudz enerģijas kā pēdējām. Indīgo ieroči ir tik briesmīgi, ka pietiek upurim tikai pieskarties un faktiski neko dziļāk par milimetru indes zobus neie- cirst, lai dabūtu to savā varā, kamēr neindīgās, lai gan glūn tāpat kā pirmās, tomēr katrā ziņā biežāk un parastāk dzenā laupījumu.

Skatoties pēc sugas un lieluma, arī medījums ir dažāds. Šķiras milži varot tiešām norīt dzīvniekus stirnas lielumā; pārējie apmierinās ar sīkākiem radījumiem, ar grauzējiem, sīkiem putniem, dažādiem rāpuļiem (varbūt bruņu rupučus izņemot) un zivīm, zemākos dzīvniekus turpretī apdraud vienīgi tārpu un pundurčūskas un varbūt arī to sugu mazuļi, kas pieaugušas medī mugurkaulainos.

Tā kā čūskas visu ko rij nesakostu un kumoss reizēm ir divtik resns kā galva, norīšana prasa ievērojamu spēka patēriņu un iet lēnām. Ar retiem izņēmumiem viņas sakampj parasti laupījumu priekšā aiz galvas, satur zobiem, pabīda vienu galvas pusi uz priekšu, iecērt atkal zobus, pabīda otru, atkārto to pašu un tā pamīšus ķerdamas ar vienu un otru zobu rindu, ievada kumosu rīklē. Palielināta spiediena dēļ darbojas pastiprinātā kārtā siekalu dziedzeri un atdala bagātīgi siekalas, kas atvieglina kumosa slīdēšanu pa mutes telpu, kas pamazām izplēšas līdz beidzamajai iespējamībai. Rijot ļoti lielu laupījumu, galva zaudē pavisam galvas izskatu un ik žokļa kauliņš liekās izmežģīts; bet kad kumoss ir cauri, tā drīz atkal pieņem savu parasto izskatu.

Visas čūskas dzer, vienas sūkdamas, pilnām mutēm, redzami žokļus kustinādamas, citas tikai mēli ūdens vai rasas lāsēs saslapinādamas.

Vēl svarīgāka kā putna dzīvē spalvu mešana ir čūskai ādas vilkšana, viens no pirmiem darbiem, ko sāk tikko no olas izšķīlies mazulis un viens no tiem, ko pieaudzis dzīvnieks izdara vairākkārt gadā. Novilkšanās iesākas ar dzidrās, smalkās virsādas atlupšanu pie lūpām, kādēļ rodās liels caurums. Tad izveidojas divi atloki, viens pie galvas virsas, viens pie apakšžokļa, kas atpakaļ robīda- mies pamazām vien uzgriež iekšpusi uz āru. Savvaļā čūskas izmanto sūnas, viršus un citus augus vai vispār ikvienu parocīgu rupju priekšmetu, lai tiktu no sava krekla ārā un nomaucās samērā ļoti īsā laikā; gūstā viņas bieži nopūlas ilgāku, lai panāktu to pašu un reti kad nomet to nesaplosītu.

Dažas dienas pēc pirmās pavasara vilkšanās sākas vaislošanās. Tā uzbudina līdz zināmai pakāpei ari čūskas, bet nekad tādā mērā, kā tas sastāstīts. Ir ļoti iespējams, ka dažas sugas pa pārošanās laiku sadodas lielākās sabiedrībās un ilgāku laiku uzturas kopā: vismaz par dažām indīgām čūskām ir zināms, ka tās tieši pa apiešanās laiku satinās īstā kamolā un šādā savādā savienībā paliek stundām ilgi. Apmēram pēc četriem mēnešiem olas, skaitā sešas līdz četrdesmit, ir dēšanai nogatavojušās un mātīte tās kādā mitri siltā vietā izdēj, ja suga nepieder pie tām, kas tik ilgi olas iznēsā, kamēr mazuļi, kolīdz ola izdēta, jau no tās ari izlobās, vai ari olas čaumalu pārrauj jau mātes miesās. Māte pie izlobīšanās nepalīdz ne drusciņas, kā vispār viņa maz vai nemaz nerūpējas par savām atvasēm. Mazie aug visai lēnām, varbūt pat ka līdz mūža beigām, vēlākos gados saprotams nesalīdzināmi lēnāk kā sākumā.

Čūsku nozīme pārējo dzīvnieku starpā ir tik niecīga, ka var droši apgalvot, „līdzsvars dabā" nemainītos, ja viņu pavisam nebūtu. Ir jau tiesa, dažas atnes labumu, ķerdamas peles un citus kaitīgus grauzējus, bet, kā jau minēju, zaudējumi, ko tās, vismaz indīgās, nodara, tāļu pārsver labumus, un tādēļ naids, kādu tām parāda, ir tomēr attaisnojams un saprotams. Jāsaka, ka tas, cilvēkam dara godu, ka viņš nekaitīgās indīgo dēļ nenolād, nevajā un nenāvē, bet lai atšķirtu vienas no otrām, ir vajadzīgas noteiktas zināšanas par šo dzimumu, tā kā ieteikt saudzēšanu nezinātājam ir visai grūti.

Par apmierinājumu visiem tiem, kas no čūskām baidās, un par prieku visiem šā bīstamā vai vismaz bailes pamodinošā dzimuma pretiniekiem, viņu ienaidnieku pulks ir ļoti liels. Pie mums viņas vajā kaķi, lapsas, caunes, seski, zebiekstes, eži, mājas un meža cūkas, vairāk uz dienvidiem viveras, īpaši mangusti; tāpat neatlaidīgi tām seko čūsku un mazais ērglis, klijāns, krauklis, žagata, sīlis, stārķis un citi purva putni pie mums, un attiecīgie šo putnu pārstāvji karstajās zemēs.

Lielākā daļa čūsku viegli pieron pie gūsta un iztur viņu gadiem. Viņu labsajūtai viens noteikums ir siltums un turklāt mitrs siltums, krātiņā nekad nedrīkst trūkt ūdens trauka, kur rāpulim mazgāties.

Neindīgās čūskas

Nav ne mazāko šaubu, ka vecās tautas zem sava pūķa sapratušas mūsdienu milzu čūskas. Šo dzīvnieku uzkrītošais lielums, viņu ievērojamais spēks un vispārējās bailes no čūskām, tas viss kopā ļauj izprast tos pārspīlējumus, kas viņiem tiek pārmesti un ļauj arī atvainot māņticību, kas vēl spokojas daudzās galvās.

Stuburkāju (Pteropoda), pie kuriem pieder arī milzu čūska, galvenās pazīmes ir sekošas: galva vairāk vai mazāk skaidri no vidukļa nodalīta, trīsstūraina vai iegareni olveidīga, no augšas pret apakšu saspiesta, priekšā parasti iesmaila, mutes sprauga vairāk vai mazāk dziļa, ķermenis spēcīgs un muskuļains, sāniski plakans; pa muguras vidu iet rieva, līdztekus tai katrā pusē paaugstinājums pret še novietotiem stiprajiem muskuļiem. Aste samērā īsa, kāju stuburi atzīmēti arī no ārpuses diviem truliem raga piešiem katrā pusē tūplim.

Izņemot šai dzimtai piederošās smilšu čūskas, pie kurām vispārējā daļā es nemaz neuzkavēšos, pārējās aprobežojas ar apgabaliem, kas guļ starp saulgriežu lokiem, vai vismaz neiet tiem tāļu pāri. Mūsu laikā stuburkāji apdzīvo visas karstās un ūdeņiem bagātās zemes Vecajā, un Jaunajā pasaulē, īpaši lielos mežu apvidus, un visvairāk un biežāk tos, kurus šķērso upes, vai kas vispār ūdeņiem bagāti; dažas sugas gadās arī sausos apvidos. Gan milzu čūskas savos dzimtos mežos redzamas arī dienu kustoties un pie gadījuma arī ko nomedījot, taču īsteni viņas atdzīvojas tikai krēslai iestājoties un beidz rosīties dienai austot.

Tikko milzu čūska pamana kādu bezrūpīgi tuvojošos laupījumu, kaut tas arī būtu dienu vai mijkrēšļos, viņa tūliņ paceļ galvu pār nejūtīgo kamolu, kas viņa līdz tam saritinājusies un atpūsdamās bijusi. Redzoklis, kas gaismā bija savilcies par šauru spraugu, paplēšas, mēle sāk kustēties, pamīšus parādīdamās un nozuzdama, grozīdamās un vērsdamas te uz vienu, te otru pusi, un arī astes gals izteic, tāpat kā pie glūnošā kaķa, pamodušos laupīšanas kāri. Pēc tam, kad upuris pamatīgi novērots, kas var vilkties īsāku vai ilgāku laiku, čūska atritinās un sāk vajāšanu. Pamazām vien virzās ķermeņa priekšdaļa pāri gredzeniem, ko viņa gulēdama izliekusi vienu otram gan blakus, gan virsū; lēnām un nepārtraukti tai seko arvien lielāka tārpveidīgā ķermeņa daļa. Visi muskuļi strādā, visas ribas atsperas pret pamatu, lai smago masu dabūtu uz priekšu. Mūžīgi kustīgā mēle tausta ceļu, kamēr acis upurim kā pienaglotas. Un tuvāk un tuvāk laupītājs tam virzās. Upurim nav ne jausmas, kādas briesmas tam draud; viņš neredz neatlaidīgi virsū nākošajā čūskā sava briesmīgā ienaidnieka, kura varā viņš pēc pāris acumirkļiem neglābjami atradīsies. Pārsteigts par šo svešādo un, jādomā, stipri viņam uzkrītošo tēlu, viņš ņaliek mierīgi sēdot, daudz ja paiet dažus soļus vai palec kādus lēcienus sānis, itin kā gribēdams čūskai ceļu atbrīvot. Tad viņš atkal nomierinās un nevien ka ļauj čūskai, kas pa to laiku iekarst arvien vairāk, turpat sev blakus kaklu pēc vajadzības savit, lai panāktu izklupienam vajadzīgo garumu, bet pacieš bieži ari to, ka čūskas mēle tam pieskaras. Truši, kā es to esmu vairākkārt novērojis, aposta ziņkārīgi no savas puses arī čūsku, gluži kā kad gribētu čūskai atbildēt ar to pašu. Tad gluži negaidot čūskas galva izšaujas uz priekšu, reizē, ne ātrāk, atveras rīkle un, iekams upuris apjēdz, kas viņam draud, viņš ir sakampts un iespiests starp vienu vai diviem čūskas gredzeniem. Viss tas notiek tik zibeņātri, ka arī skatītājs gandrīz netiek gudrs, kā tad īsteni viss norisinās. Čūska sakampj kustoni un tai pašā acumirklī saritina galvu ar laupījumu uz priekšu un izrakstīdama ar abiem reizē tik lokus, cik cilpu tā grib upurim uzmest. Tomēr tā sekunde, kuļ-as sākums apzīmē izklupienu, nav vēl pagājusi, kad sakamptais upuris jau atrodas nāvīgajos apkampienos. Reti sadzirdams kāds brēciens, un tas pats ceļas laikam no gaisa, kas zem briesmīgā spiediena izlaužas no plaušām caur balsieni. Cik spiediens milzīgs, varam spriest pēc iežņaugtā upura ģīmja izteiksmes. Acis izspiežas no dobumiem, lūpas sāpīgi savelkas, pakaļkājas krampjaini raustās, ja tās nav līdz iežņaugtas. Jau pēc maz acumirkļiem zūd samaņa un. skatoties pēc kustoņa dzīvības sīkstuma, agrāk vai vēlāk pulss paliek vājāks, līdz beidzot pavisam apklust un iestājas nāve. Būtu veltīgi, lūkot čūsku tagad atritināt. Viņas muskuļu spēks nebūtu veicams vairākiem vīriem. .,Es esmu mēģinājis atritināt divi metrus garu milzu čūsku, kas bij apži.iaugusi kādu lauku irbi," piezīmē Hetons (Hutton), „bet neskatoties uz to, ka pieliku visus spēkus, panākuma nebija itin nekāda".

Pārliecinājusies par upura nāvi, čūska sāk apdomīgi atritināties un, iekams atlaist pavisam, parasti to ar mēli vēl pārbauda. Es nekad neesmu redzējis, ka viņa būtu ar to priekš norīšanas vēl spēlējusies, kā to apgalvo vecie autori un jaunākie atkārto. Tau- stīšanai ar mēli man vienmēr likās nolūks, atrast īsto vietu, no kurienes sākt rīt. Šī vieta ir galva, jo lielais kumoss, kas jānorij vesels, tikai tad izrādīs vismazāko pretestību, ja čūska galvu ievadīs pa- priekšu rīklē. Ilgāku laiku taustījusi, viņa saņem nožņaugto dzīvnieku no jauna aiz galvas, atpleš rīkli, cik vien plati spēdama, un nu uzsāk grūto norīšanas darbu. Pamīšus viņa bīda te vienu, te otru žokļa pusi uz priekšu, iespiež ikreiz atpakaļ pagrieztos zobus kumosā, lai to saturētu, un tā to pamazām vien dabū tālāk. Acīm redzami pie tam paliek platāks apakšējais žokļa pusloks, papriekšu pakaļā un tad pa druskai vien ari priekšā, pie kam saišķi izstiepjas arvien garāki. Nekas vairs nav redzams, no galvas agrākā glītuma; kaut cik savu izskatu piepatur tikai galvas virsējā daļa, bet apakšējais žoklis un rīkles āda paplašinās kā pie pelikāniem par maisu un beigās līdzinās platai šļūtenei ar ciešu gredzenu augšgalā. Jo vairāk apakšžoklis izstiepjas, jo gaisa rīkle padodas uz priekšu. Visi dziedzeri atdala bagātīgi siekalas un saslapina upura matus vai spalvas tai daļai, kas atrodas dziļāk. Sevišķas grūtības sagādā vēl lielāko dzīvnieku lāpstiņas kauli un putnu spārni. Bet tikko arī tie pievarēti, pārējais ķermenis virzās tālāk pārsteidzoši ātri, līdz beidzot pazūd arī kājas un aste. Tagad nu galva pieņem savu agrāko izskatu. Izvilktās locītavas atkal ievelkas vietā un čūskai pāris reizes nožāvājoties un rīkli atplēšot un pakustinot, ir atkal viss kārtībā. Kumoss pa to starpu, kā tas skaidri no ārienes redzams, bidās pa barības vadu uz priekšu, kamēr nonāk kuņģī.

Cik spēcīgi norisinās sagremošana, var novērot pie gūstekņiem. Vēlākais pēc četrām dienām ir pārstrādāts vislielākais no zīdītājiem, ar ko mēdz barot čūskas; pāri palikuši ir vienīgi daži mati, kas tiek izvadīti kopā ar atkritumiem. No šī acumirkļa sākot čūska izrāda atkal ēstgribu, bet nekait viņai neko, ja tai nedēļām un pat mēnešiem jāiztiek bešā.

Par savvaļas milzu čūsku pārošanos, cik man zināms, vēl nekādu izsmeļošu novērojumu nav. Par vairošanos ir zināms, ka dažas pieder pie dzīvi dzemdējošiem rāpuļiem, citas turpretī dēj olas, ņo kurām pēc ilgāka laika iznāk mazuļi, kuriem pie šī darba māte piepalīdz tik dzīvi, kā tas nav novērots ne pie viena cita rāpuļa. Pie gūsteknēm ir vienmēr piedzīvots, ka māte savas clas apklāj ar savu ķermeni un tās zināmā mērā perē. Vai šī gādība jūtama arī par šādā kārtā izperētiem mazuļiem, jeb vai tos māte atstāj savam liktenim, to es nezinu. Dzīvi dzemdētājas sugas, kā rādās, rūpējas par savām tikko laimīgi pasaulē ienākušām atvasēm tikpat maz kā citi rāpuļi. Gandrīz metru garie un īkšķa resnie mazuļi, iznākuši no olas, uzsāk savu vecāku dzīves veidu. Sākumā gan tie vēl kādu laiku turas kopā maziem pūļiem tai pašā vietā, vieni mitinādamies uz zemes, otri koku zaros. No sākuma viņi aug ātri, vēlāk jau lēnāk un beidzot augšanu nemaz vairs nevar manīt.

Parasti ari milzu čūskas bēg no cilvēka, bet ir arī izņēmumi. Brazilijā gandrīz ikviens ir pārliecināts, ka viņas zemes kungam un valdniekam — cilvēkam kārtīgi parāda pienācīgo godu un tam tuvojoties, steidzīgi atvelkās atpakaļ, zināmos apstākļos gadās gan arī pretējs. Viņas labi apzinās savus spēkus un ir ātri sakaitināmas, kā jau daudzas citas čūskas. Ja milzu čūska patiešām iedomātos ieslēgt savos apkampienos cilvēku, lai to apēstu, tad, kā to jau H e t o n s (Hutton) pareizi uzsver, viņš būtu neglābjami pazudis. Spēks, ar kādu šis dzīvnieks saritinās, ir tik liels, kā pretim turēšanās nav gandrīz iespējama. Bet kas nu uz norīšai u attiecas, tad tā man liekas vēl neiespējamāka kā uzbruciens tik nopietnā nolūkā. Žokļi var izplesties, kā jau minēts, tikai līdz zināmai robežai un neviens pats no tiem nostāstiem, kuros ir runa, ka milzu čūska uzskata arī cilvēku par medību priekšmetu, nav no tik ticamiem avotiem nācis, ka varētu būt arī pielaižams. Vismaz tas ir skaidrs, ka neviens Dienvidamerikas mednieks no'milzu čūskām nebaidās. Viņas tiek medītas ļoti centīgi, jo kā gaļu, tā arī taukus un ādu izmanto visai dažādi. Gaļu gan ēd vienīgi indiāņi, bet tauki plaši iecienīti kā ārstniecības līdzeklis un no ādas izgatavo dažādas greznumlietas. Medī tagad gandrīz vienīgi ar šaujamiem ieročiem. Pietiek galvā viena skrošu lādiņa, lai milzu čūsku r obeigtu; ņemot vērā viņas lielumu un stiprumu, dzīvība tai nav ne tuvu tik sīksta kā citām šīs šķiras sugām.

Gluži tāpat gandrīz kā medī, arī dzīvas tās gūsta bez sevišķām pūlēm, vai nu vienkārši tām sekojot un skriešus panākot vai arī izliekot cilpas pie paslēptuvēm. Cilpas tā ierīkotas, kā viņām cauri iziet gan slaidā galva, bet pārējais ķermenis nē, un jo vairāk kustonis pieliek spēkus, lai tiktu vaļā, jo ciešāki tās savelkas. Ka čūska varētu nožņaugties, nav ko bīties, jo, kā jau iepriekš minēts, viņas var ārkārtīgi ilgu laiku iztikt neelpojušas.

Stuburkāju grupu iedala trīs apakšdzimtās, kuras daži pētnieki gan pacēluši par patstāvīgām dzimtām. No šīs grupas smilšu čūskas (Erycinae) sastopamas arī Eiropā, un mēs viņas tādēļ apskatīsim pirmās. Viņas atšķiras no pārējiem stuburkājiem galvenā kārtā ar īso neieritināmo un vispār maz kustīgo asti, ar krāsu un dzīves veidu.

Kamēr pārējie stuburkāji, īstās milzu čūskas, mīl ūdeņiem bagātas, kuplu augu valsti klātus apvidus un sausās vietās sastopamas tikai izņēmuma gadījumos, tamēr smilšu čūskas, kā to jau no- sauk jms rāda, apdzīvo izkaltušus, pēc iespējas smilšainus apgabalus stepēs vai tuksnešos un medī te vairāk apakš zemes kā virs zemes.

Smilšu čūska (Eryx jaculus) ir tā paša nosaukuma formu bagātākās ģints (Eryx) pārstāve. Viņas garums sasniedz 70, lielākais 80 cm.

Eiropas vienīgās stuburkāju pārstāves, smilšu čūskas izplatības apgabals aprobežojas še ar Grieķijas pussalu, bet uz austrumiem turpretim izplešas līdz Altaju kalniem un uz dienvidiem ievērojamā Ziemeļafrikas daļā. Krievijā viņas sastop Kaspijas jūras stepēs, sevišķi bieži pie Arala ezera.

Otrā apakšdzimtā apvieno boa čūskas (Boaeinae), pie kurām jāpieskaita lielā daļa no īstām milzu čūskām.

Vismaz vārda pēc vispazīstamākais dzimtas loceklis ir boa, elku čūska, karaļa čūska (Boa constrictor) žņaudzēju (Boa) ģintas priekšstāve. Viņas skaidri no kakla atdalīto plakano, priekšā strupo galvu, kuru tikai pie mutes malas klāj vienmērīgi sakārtoti vairogi un sānos starp diviem vairogiem novietotās nāsis, tura par ģintas iezīmēm.

Boa vispār pieder pie skaistākām čūskām. Viņas zīmējums ļoti skaists un patīkams, kaut arī mainās tikai nedaudzas un vienkāršas krāsas. Pamata krāsa ir patīkami iesarkani pelēka, pār muguru velkas plata robaina garena svītra, ar olas veidigiem pelēki iedzelteniem, abās pusēs līdz malai ejošiem plankumiem, uz galvas trīs tumšas gareniskas svītras. Jaunu boa krāsas košākas un olas vei- dlgos plankumus saista gaišākas līnijas. Pieaugušo dzīvnieku garums esot 6 m; šo mēru pat vēl pārsniedzot.

Boa izplatības apgabals liekas būt ne tik plašs, kā to parasti pieņem, jo bieži dažādās milzu čūsku sugas sajauc vienu ar otru. D i m e r i l s (Dumeril) un B i b r o n s domā, ka viņu dzimtene ierobežojas ar Dienvidamerikas ziemeļiem un austrumiem, tā tad ar Gvaijanu, Braziliju un Argentinu.

Vidas princis saka, ka Brazilijā boa parasti sitot ar kādu nūju vai nogalinot ar šauteni, jo skrošu šāviens viņu uz vietas nonāvē. Labi un īsti mednieki Brazilijā smejas, kad viņiem jautā, vai šī čūska arī cilvēkam ir bīstama, jo tikai rupjais pūlis izplata dēkainus nostāstus par šiem dzīvniekiem.

Barība ir mazi zīdītāji un dažādi putni, īpaši agutis, paka, žurkas, pelēs un, varbūt, arī citi rāpuļi vai abinieki, piemērām mazākas čūskas vai vardes. Ka boa netaupa arī olas, pierāda gūstekņi, kas, kā liekas, pēc viņām tīko. Vecās uzdrošinoties uzbrukt arī dzīvniekiem līdz suņa vai stirnas lieluma. Kāds brāz i liešu mednieks stāstīja princim, ka viņš reiz esot mežā dzirdējis savu suni kaucot, un kad pienācis klāt, atradis, ka tam kāda liela boa čūska iekodusi ciskā, aptvērusi apkārt un jau tiktālu saspiedusi, ka tam nākušas asinis pa muti. Suni ātri atbrīvoja šāviens, bet viņš tikai pēc ilgāka laika atkal varēja atpūsties.

Par boa vairošanos savvaļā man nav zināms neviens sīkāks apraksts. Pie gūstekņiem ir novērots, ka viņi atnesas dzīviem mazuļiem. Prūsijas princis Valdemars nonāvēja kādu grūsnēju boa, kuru turēja par elku čūsku, un viņas divpadsmit olas bija tik tālu iznēsātas, ka mazuļi jau bija sasnieguši garumā 30—50 cm, un Vestermanam bija prieks redzēt kā ķēniņčūskas sekmīgi sāka vairoties: viņa čūska atnesās vairākiem dzīviem mazuļiem un reizā izdēja vairākas olas.

Dienvidaustrumamerikā nonāvētās boa izlieto dažādi. Gaļu ēd, taukus tura par pārbaudītu dziedniecības līdzekli pret dažādām slimībām. Ādu mēdz ģērēt, lai no viņas pagatavotu zābakus, seglu segas un tamlīdzīgas lietas, iedzimtie viņu tin arī ap vēderu kā aizsargu līdzekli pret dažādām slimībām.

Boa (Boa eonstrietor)

Braziliešu tirgotāju un zemkopju noliktavās boa ir visai noderīgs peļu un žurku ķērējs, tādēļ viņu arī tura gandrīz par mājas dzīvnieku un dažreiz to pagodina ar tik lielu uzticību, ka nakti pavada ar viņu vienā un tanī pašā telpā. Viņas pieticība vai viņas spēja bez kaites mēnešiem ilgi gavēt vēl jo sevišķi paaugstina villas vērtību, atvieglina arī viņas pārsūtīšanu. Tā notiek ļoti vienkārši. čūsku iepakā lielā kastē, aiznaglo, ierīko dažus caurumus gaisa maiņai un tad atstāj viņu savam liktenim.

*

Tanīs pašās zemēs, kuras ir boa dzimtene, mājo pazīstamā anakonda, kāds ar dzīves veidu no radiniekiem ļoti atšķirīgs dzimtas ioceklis, ūdens žņaudzēju (Euneetes) ģints pārstāvis. Viņa atšķiras 110 boa un 110 saviem radiniekiem ar vertikālām slēdzamām nāsīm starp trīs vairogiem un galvas ģērbu, no nekārtniem vairogiem.

No Jaunās pasaules milzu čūskām anakonda ir prāvākā. Arī ticami ceļotāji stāsta par eksemplāriem, kuru garums sniedzoties lidz desmit metriem, bet tomēr ir jāpiebilst, ka viņi paši nomedījuši tikai pieci līdz septiņi metri garus dzīvniekus.

Pitona čūskas (Pythoninae), Vecās pasaules milži šinī šķirā, ir trešā stuburkāju apakšdzimta. Viņas atšķiras no boa galvenā kārtā ar to, ka viņām ari starpžokļi zobiem apbruņoti, apakšējie astes vairogi divās rindās, dažiem lūpu vairogiem ir dobītes, un nāsis, kas atveras te uz sāniem, te uz augšu, ierobežo nevienādi vairogi, kā arī beidzot galva līdz pierei klāta vienādiem vairogiem.

Lielāko Indijas daļu apdzīvo bengaļu ped apoda, mūsu tī- ģerčūska (Pvthon molurus), klinšu čūsku (Python) priekšstāvis, kuras raksturojamas ar to, ka tikai priekšējā virsējās galvas daļa klāta īstiem vairogiem, pakaļējā, turpretim, zvīņām.

Ir pierādīts, ka tīģerčūska sasniedz garumā septiņi līdz astoņi metri, lielāki eksemplāri, ja vispār tādi ir atrodami, būs ļoti reti. Galva ir iepelēkā krāsā, galvas augša un piere ir gaiši olīvu brūnas, mugura gaiši brūna, vidū ar pelēki dzeltenu nokrāsu, apakšā bālgana. Uz muguras rinda lielu, neregulāri četrkantainu brūnu plankumu ar tumšāku malu.

Tīģerčūskas izplatības apgabals sniedzas no Indijas pussalas dienvidiem līdz Himalaja pakājei un no Arabijas jūras krastiem līdz Dienvidķīnai.

Režģa vai tīklu čūska, malaju ul ar sava, tulkojumā — ,,rīsa lauku čūska" (Python reticulatus), nevarētu būt garāka par tīģerčūsku.

Indiešu starpā vēl šo baltu dienu staigā nostāsti par šo čūsku, kas atgādina veco tautu pasakas vai līdzinājās dienvidamerikāņu sagudrojumiem. No vienmēr vēl trūcīgiem dabaspētnieku un ceļotāju ziņojumiem, kas pūlējušies sniegt tiešām patiesīgus aprakstus, ir pietiekoši skaidrs, ka Dienvidāzijas pūķi nebūt nav bīstamāki par viņu Jaunās pasaules radiniekiem, ka tie arī dzīvo viņiem pavisam līdzīgi, noteikti mīļo purvainus apgabalus, uzturas pārplūdušos rīsa laukos, vispār ūdens tuvumā, tomēr tikpat maz izvairas arī no sausiem apgabaliem un kā še tā tur medī mazākus, abām pirmām klasēm piederošus mugurkaulniekus. Ļoti lieli eksemplāri uzdrīkstoties dažreiz uzbrukt pat jauniem muntjakiem, un no tam gan būs cēlušies nostāsti, kas grib apgalvot, ka mūsu čūskas norijot dzīvniekus līdz brieža lielumam. Pie briežu dzimtas minētie at- gremotāji gan, protams, pieder, bet viņi, kā zināms, nesasniedz pat mūsu stirnas lielumu, un šinī gadījumā nav jāaizmirst, ka Dienvid- āzijā mājo arī mazie mošus dzīvnieki, kurus ne tik vien iedzimtie, oet arī turienes eiropieši vienmēr sauc par briežiem. Lai arī Indijā vēl šodien prot stāstīt pasakas par uzbrukumiem cilvēkiem, lai arī slaveni gleznotāji ir attēlojuši pēc ,,droša avota" drausmīgas cīņas starp čūskām un laskariem un viņu gleznas ticīgie -pētnieki" ir uzņēmuši savos darbos, kaut ari vienam acu uzmetienam uz šīm ainām vajadzēja likt atzīt viņu nepatiesību, — viss tas nevarēs maldināt to, kas paradis atšķirt ticamo . no neticamā.

Abas pitona sugas bieži sagūsta un jau Dienvidāzijā, kaut arī ne visas tautības, viņas gādīgi apkopj. Pēc Mertensa, ķīnieši savās džunkās labprāt ieredz vienu vai otru milzu čūsku un tura to par laimes ķīlu, ja viņa kaut ko ēd, un par nelaimi, ja viņa džunku atstāj. Kuģos un mājās, kur viņu kopj, tā cītīgi nododās žurku ķeršanai.

Pitoni izplatīti arī Āfrikā.

Ja mēs pieņemam, ka Vidusafrikas čūskas ir vienādas, vai vismaz apmēram pieturas pie tāda paša dzīves veida, un savelkam kopā visu to, kas mums ir zināms, tad šo dzīvnieku parašu raksturojumam vajadzētu skanēt apmēram šādi: klinšu čūska, asala, tene, kā mēs viņu arī nesauktu, liekas, nekur nav sevišķi bieži sastopama, bet viņa nav arī retums, šur un tur viņa pat nav neparasta parādība, kā rādās, no apdzīvotiem apgabaliem viņa ir tikai izspiesta. Veci dzīvnieki, seši un vairāk metri gari, ir liels retums, vērotājam, un vācējam pētniekam jau pieci metri garos dzīvniekus gadās redzēt tikai izņēmuma kārtā.

Zalkši

Linnejs visas viņam pazīstamās čūskas apvienoja trijās dzimtās, kuras viņš nosauca par odzēm, milzu čūskām un zalkšiem. Ar pēdējo nosaukumu tagad vēl vienmēr mēs apzīmējam sugām bagātāko čūsku grupu. Visus zalkšus raksturo slaids, visur vienāda lokans viduklis, no kura skaidri atdalās mazā, garenā, labi izveidotā galva, un kura aste pagarinājas garā smailē, kā arī viņu gludās vai ķīlveidīgās zvīņas un apakšpusē no vairogiem sastāvošā sega, beidzot arī tas, ka vairogus pie žoda šķir rieva un astes daļā vairogi sakārtojas divi rindās. Abi žokļi un aukslējas apbruņotas daudziem zobiem, bet neviens ne priekšā, ne žokļa vidū neatdalās no citiem ar savu lielumu. Tā var teikt, ka zalkši ir tās neindīgās čūskas, kurām ir vienādākais izskats un atsevišķu daļu izveidojums, vai kuras sevišķi neatšķiras ne ar vienu acīs' krītošu iezīmi. Bet no daudzām citām čūskām viņas atšķiras ar savu kustīgumu, mošumu un samērīgu gudrību, tā kā viņas dažā ziņā, varbūt, var apzīmēt par visaugstāki stāvošām čūskām.

Zalkši izplatīti pa visu zemes lodi, jo viņus, kaut arī nelielā skaitā, atrod vēl līdz polārlokam un arī Austrālijā, tāpat arī Klusā okeana salās, vismaz dažas sugas. Viņu uzturēšanās vietas ir loti dažādas. Daudzas sugas mīl mitrus apgabalus un ūdeņus, citas, turpretim, vairāk uzmeklē sausas vietas. Visi līdz šim pazīstamie, kā to jau liek domāt viņu acs uzbūve, ir galvenā kārtā dienas dzīvnieki, kas naktij iestājoties ievelkas savās paslēptuvēs un tur paliek līdz nākošās dienas priekšpusdienai. Vini ir ātri un kustēties spējīgi dzīvnieki, aizlokas samērā ātri pa zemi projām, pa daļai peld pārsteidzoši veikli, arī vairāk vai mazāk labi kāpelē, daži ļoti labi.

Viņu barība galvenā kārtā ir mazi mugurkaulnieki no visām klasēm, sevišķi no rāpuļiem un abiniekiem, daži tomēr medī cītīgi ari mazus zīdītājus, citi mazus putnus un vairāki samērā lielas zivis. Lielākās sugas dzimtā izrādās par tik pat spējīgiem, kā uzņēmīgiem laupītājiem.

Aukstākos apgabalos vēlā rudenī zalkši aizvelkas savās ziemas mītnēs, sastingst un parādās tikai iestājoties atkal īstam pavasarim, met ādu un tad iesāk savu vairošanos, kas dažas sugas uzbudinot dīvainā kārtā un pamudinot uzbrukt lielākiem dzīvniekiem. Vairākas nedēļas vēlāk mātīte iedēj mitri siltā vietā savas desmit lidz trīsdesmit olas un atstāj saules gaismai viņas izperēt, vai arī iznēsā tās tik ilgi, ka mazuļi salauž čaumalu tieši pirms vai pēc dēšanas, tā tad piedzimst dzīvi. Sākumā mazuļi pārtiek no dažādu klašu maziem bezmugurkaulniekiem, bet drīz uzsāk savu vecāku dzīves veidu.

Zalkši nenes cilvēkam nekāda labuma, drīzāk tie ir kaitīgi; tie, kas vēlas lai viņus saudz, nedrīkst aizmirst, ka nepieciešams saudzējamos iepriekš pamatīgi pazīt. Gūstā lielākā daļa sugu iztura vairākus gadus, jo viņi bez kautrēšanās iet pie barības, pamazām aprod ar kopēju un tiešām līdz zināmai pakāpei pierod.

šīs dzimtas pirmveida ģintī ietilpst gludenās čūskas (Coronella), labi attīstīti, skaisti zalkši ar spēcīgu apaļu, vidū ne- saplacinātu vidukli, mēreni garu, diezgan plakanu, skaidri no kakla atdalītu galvu ar apaļu purnu.

Visā Eiropā sākot ar Ziemeļnorveģiju prom līdz dienvidiem piemērotās vietās, šur un tur ļoti parasta būdama, dzīvo gludenā čūska vai gludais zalktis (Coronella austriaca), kas ir viena no mūsu graciozākām, kustīgākām un dzīvākām čūskām, 60 cm, augstākais vienu metru garumā. Virsas pamata krāsa parasti ir brūna. Zīmējums sastāv no viena liela tumšāka plankuma uz pakauša, kas bieži atpakaļ pagarinājas platās svītrās, un no divām rindām tumši brūnu, dažreiz pa pāriem savienotu plankumu, kas iet gar muguru, bet otra tumši brūnā svītra iet pār aci un lejup gar kakla sāniem, vēders izskatās vai nu tēraudzils vai bālgans, bieži arī tumšāki plankumots.

Par gludenās čūskas dabu dažādie novērotāji neizsakās vienprātīgi. Vairāki no viņiem apzīmē to par lēnu, labdabīgu dzīvnieku, kamēr pārējie apgalvo taisni pretējo, ar to tad ceļ godā ģintas vārdu. „Viņa", saka Lenčs, „ir ātrsirdīgs, ļauns dzīvnieciņš, kurš nikni kož visapkārt ne tikai tad, kad tas ir tikko saķerts, bet paliek kodelīgs arī istabā parasti vairākas nedēļas vēl, dažreiz pat mēnešiem ilgi. Ja viņai tura priekšā cimdu, svārku stūri un t. t., viņa parasti iekožas tik stipri, ka dažreiz paliek karājoties astoņas minūtes un ilgāk. Viņas zobiņi gan ir tik mazi un tik rēgojas ārā no mīkstām smaganām, ka dzīvām čūskām tikko redzama, bet tomēr ir tik asi, ka tūliņ ieķerās. Kaut arī čūska viegli tā saniknojas, ka kož pati sev, sev līdzīgas citas čūskas un t". t., bet tomēr viņa ne labprāt izmēģina savus zobus pie akmeņiem vai dzelzs, ko viņai tura priekšā. Sakaitināta tā izturās gandrīz kā odze, saritinājas kopā, ierauj kaklu, paplašina galvas pakaļējo daļu un kožot bieži tik plaši atver muti, cik vien var."

V i d e r s pirmais novēroja, ka gludenā čūska pieder pie dzīvi dzemdētājām čūskām, tas ir, viņa savas olas tik tālu iznēsā, ka mazuļi tūliņ pēc izdēšanas sašķaida čaumalu un izlien laukā. Pie lieliem eksemplāriem Lenčs atrada, ka maija vidū olas ir 15 mm garas un 6 mm resnas, bet jau jūnija pēdējā pusē viņas bija garākas par 25 mm un apmēram 12 mm resnas, tad viņās atradās arī balti satinusies mazuļi, 6 cm gari, ar resnām galvām un lielām melnām acīm. Augusta beigās vai septembra sākumā viņas dēj olas un tad tūliņ izlien laukā 15 cm garie mazuļi rakstāmās spalvas resnumā, skaitā no trīs līdz trīspadsmit, labā laikā vēl mēģina sagādāt sev drusku barības un nobēg pēc tam noderīgā paslēptuvē, lai tur patvertos no nelabvēlīgiem laika iespaidiem.

*

Kāpelējošo zalkšu (Coluber) ģinti raksturo mēreni garais, augšā noapaļotais ķermenis, no kura kopējā garuma aste ieņem vienu piektdaļu vai drusku mazāk, mēreni lielā acs ar apaļu zīli un sāniskās, katra starp divi vairogiem, gulošās nāsis.

Eskulapa čūsku (Coluber longissimus) var viegli pazīt pēc mazās, maz no kakla atdalītās galvas, spēcīgā vidukļa, garās, slaidās astes, kā arī pēc ģērba, kam pie galvas un sānos ķīlveidī- gas zvīņas. Garums ir 1,5 metri, bet tik ievērojamu lielumu tomēr sasniedz tikai Viduseiropas čūskas.

Visi novērotāji, kuri Eskulapa čūsku redzējuši brīvībā vai turējuši gūstā, apvienojas viņas slavēšanā. „Viņas ķermeņa veidam un viņas kustībām," saka Links (Linckj, ,,piemīt kaut kas neparasti piemīlīgs, nogludināts, izsmalcināts. Tur uz visas ādas nav saskatāms nekas rupjš, ass, ne veida maiņā kas stūrains, piepešs: viss ir gluds, noslīpēts, pieskaņots." čūskas daba atbilst ārējam veidam, viņa jebkurā ziņā ir saistoša.

Eskulapa čūska Dienvideiropā labprāt uzturas klinšainos, vai vismaz tomēr akmeņainos, trūcīgi krūmiem apaugušos apvidos. Parasti Eskulapa čūska mēģina pa koku stumbriem, gan pa tik tieviem, kuriem viņa var aptīties apkārt, uzrāpties augšā, kamēr sasniegusi zarus un tagad var doties pa tiem tāļāk. Biezā mežā viņa pāriet no koka uz koku un tādā kārtā turpina savu ceļu lielu gabalu. Gar kādu sienu viņa rāpjas augšup ar gandrīz neaptveramu izveicību, jo viņai katrs nelīdzenums, arī tas vismazākais, noder par pietiekošu atspaidu un viņa ar patiesu mākslu prot izlietot ikvienu nelīdzenumu akmenī.

Liekas, ka barība galvenām kārtām ir peles, l^et viņa medī arī ķirzakas un, ja taisni gadās, nebūt nelaiž garām izdevību iegūt putnu vai izpostīt ligzdu. Neskatoties uz to, viņas draugi, kas to, viņas peļu medību dēļ, pieskaita pie noderīgākām sugām šķirā, var palikt pie sava ieskata.

*

Zalktis (Tropidonotus natrix)

Par ķīlmuguras zalkšiem (Tropidonotus) sauc tās sugas, kuru muguras zvīņām asi ķīļi.

Visiem pazīstamais zalktis (Tropidonotus natrix), ir izplatītākais no Eiropas zalkšiem. Garumā viņš var sasniegt līdz 1,6 m, tomēr, vismaz pie mums, parasti paliek ievērojami pakaļ šim mēram un bez tam tēviņi ir vienmēr mazāki par mātītēm. Viņu droši iezīmē divi balti vai dzelteni mēnešveidīgi plankumi, pirmie mātītēm, otrie tēviņiem, katrā pusē aiz deniņiem, šis teiku un pasaku vaiņags, ka viņu nekad nevar samainīt ar citām mūsu čūskām, bez tam viņam uz pelēki zilā pamata ir divas tumšu plankumu rindas gar mugurkaulu, tāļāk apakšā viņš balti plankumots un pavēderē melns. Muguras krāsa te vairāk zilganāka, te zaļgana, te pelēki zila, dažreiz izskatās arī gandrīz melna un tad tumšie plankumi gandrīz pazūd, bet citādi abi dzimumi un veci un jauni ļoti maz atšķiras viens no otra.

Zalkša izplatības apgabals, izņemot galējos ziemeļus un Īrijas un Sardinijas salas, ietver visu Eiropu, ļoti ievērojamu Priekšāzi- jas daļu un Āfrikas ziemeļu austrumus.

Zalkša iemīļotā uzturēšanās vieta ir krūmiem apauguši purvu un alkšņāju krasti, lēni tekoši strauti un upes, mitri meži, grīšļi vai meldri un pats purvs, jo te viņš atrod savu mīļāko barību. Nereti viņš tuvojas cilvēku mītnēm un apmetas mājās zem mēslu un netīrumu kaudzēm, kuras viņš pats izalo, vai arī izlieto žurku, peļu un kurmju alas, gan arī pagrabos un staļļos.

Zalktis pieder pie tiem rāpuļiem, kas savu ziemas miegu saīsina cik vien iespējams. Rudenī viņus labā un siltā laikā redz vēl novembrī sildāmies saulē, pavasarī viņi parādas atkal marta beigās vai aprīļa sākumā un atpūšas iepriekš dažas nedēļas siltos staros, pirms sāk savu vasaras dzīvi vai pat savas medības.

Kas būs atmetis ieaudzinātās bailes no čūskām un pazīst zalkti, tas viņu bez ierobežojumiem turēs par piemīlīgu un pievilcīgu darījumu. Viņš pieder pie kustēties spējīgākām un kustīgākām sugām, staipās gan arī labprāt saules gaismā un ar patiku paliek šādā stāvoklī stundām ilgi, bet staigā tomēr daudz un labprāt apkārt, katrā ziņā daudz vairāk par ļauni glūnošo slinko indīgo čūsku, kura pat nakti kustas iespējami mazā aplokā. Viņa dzīvumu un kustīgumu var viegli novērot ar krūmiem apaugušos mierīgu ūdeņu krastos. No krasta, kura malā viņš patlaban sildījies saulē, tas bez trokšņa ieslīd ūdenī, vai nu uzjautrināties peldot, vai mazgāties. Parasti viņš turās tik tuvu pie līmeņa, ka galviņa rēgojas virs tā un virzās uz priekšu ar lokumainām sānu kustībām, pastāvīgi šaudīdams mēli, dažreiz viņš peld arī starp ūdeņa līmeni un dibenu projām, metot gaisa burbuļus un taustot ar mēli cietāku priekšmetu tuvumā. Ja viņš iztrūkstas un tam ir bailes, tad parasti bēg ūdens dziļumos un peld labu gabalu projām vai nu pa pašu dibenu vai tie«i virs dibena, kamēr cerē, ka nu ir pietiekoši nodrošināts, un tad atkal paceļas augšup, vai ari nolaižas dibenā un tur paliek ilgāku laiku, jo viņš var uzkavēties zem ūdens stundām ilgi. Ka viņš patiesi pārpeld plašus ūdeņus, ir pierādīts.

Zalkti dēvē par labsirdīgu dzīvnieku, jo pret cilvēku viņš ļoti reti kad laiž darbā savus zobus un ar citām čūskām vai rāpuļiem vispār, un arī ar abiniekiem, kā brīvībā tā gūstā, tas sadzīvo labi, ar abiniekiem vismaz tik ilgi, kamēr nav izsalcis. Pret plēsīgiem zīdītājiem un putniem viņš aizsargājas šņākdams, mēģina arī kost; bet ja vien iespējams, viņš aizbēg no šiem radījumiem, kas grib tam sagādāt ļaunu, sevišķi no tādiem, kas viņu vajā un ēd. Tomēr Lenčs noteikti apgalvo, ka negaidot viņš ticis sakosts no zalkšiem. Tā kādreiz gadījās, ka kāds no viņiem ļāva sevi noķert un tikai pēc tam, kad apmēram sešas minūtes bija mierīgi rokā gulējis, tas piepeši ātri iekoda. Ievainojums bija centimetru garš un milimetru dziļš, asiņoja un izskatījās tā, itkā tur būtu iegriezts ai asu nazi; bet, saprotams, tas bez kādiem sarežģījumiem ātri vien sadzija. Aizstāvoties pret cilvēku, zalktis vienmēr izlieto savus ārkārtīgi smirdīgos izkārnījumus, pret lielākiem dzīvniekiem, plēsīgiem putniem un kraukļiem tas izturas dusmīgāk, tiem tuvojoties stipri šņāc un kož, bet reti kad viņš spēj aizsniegt savu ienaidnieku.

Zalkšu vismīļākā bariba ir vardes. Veids, kā zalktis savu medījumu norij, ir novērotājam pretīgs sevišķi tamdēļ, ka viņš savu upuri iepriekš vis nenonāvē, bet aprok kuņģī dzīvu. Parasti viņš pūlas vardi saķert aiz galvas, bet ja tas neizdodas, saķer kā pagadās, piemēram, aiz abām pakaļkājām un pamazām ievelk rīklē, un tad, saprotams, varde briesmīgi spārdās un izbailēs kurkst tik ilgi, kamēr var atvērt muti. Norīt šādu kustīgu medījumu čūskai nenākas nemaz tik viegli, tomēr neskatoties uz to, ļoti reti vardei izdodas atsvabināties no sava briesmīgā ienaidnieka.

Indīgās čūskas

Dumerils, kas čūsku pētīšanai veltījis visu savu mūžu, kādreiz pastaigājoties saķēra krusta odzi, noturēdams viņu par zalkti.

Odze viņam iedzēla, un viņš vairākas dienas atradās dzīvības briesmās. Šī gadījuma atstāstījumu nemaz nevar pietiekoši bieži atkārtot, jo viņš spilgti pierāda, ka ārēji redzamās izšķirības starp neindīgām un indīgām čūskām var būt ļoti niecīgas, un daudzreiz viņas patiešām tādas ir. Ārēji apskatot nav iespējams katru indīgo čūsku noteikti par tādu pazīt. Tas gan neattiecas uz visām dzimtām un sugām, bet taisni krusta odze, kura pievīla Dumerila ievingrināto pētnieka aci, skaitās pie tādām.

Zinot, kāds šausmīgs skaits cilvēku ikgadus no čūsku indes zaudē savu dzīvību, cik daudziem pat mūsu zemē viņa liek vismaz gadiem ilgi slimot, kļūst saprotamas tās izbailes, kas pārņem ikvienu nepazinēju, kad tas ierauga čūsku, un saprot arī tos vecāku un jaunāku tautu stāstus, teikas un dzejojumus, kuros iet runa par čūskām. Indīgās čūskas gan nevar kādu zemi padarīt par neapdzīvojamu, bet tomēr tādā mērā apdraudē un apspiež iedzīvotājus, kādā zemē, kuru tās ir piemeklējušas neparastā skaitā, ka mums, ar indīgām čūskām nabadzīgos ziemeļos, par to nav nekāda priekšstata. F a i r e r s (Fayrer), kāds angļu ārsts, kas gadiem ilgi ir nodarbojies ar čūsku indes iedarbības pētīšanu, pa savu uzturēšanās laiku Indijā ir mēģinājis konstatēt ikgadus indīgo čūsku sakosto cilvēku skaitu, ņemot vērā no saindēšanās nomirušo cilvēku skaitu. Ar valdības palīdzību iegūtie rezultāti ir briesmīgi. Fai- r e r s griezās pēc izziņas tikai pie astoņu provinču iestādēm, un atbildes neienāca no visām daļām, vai arī viņas nebija tādas, kas sniegtu skaidru ainu par stāvokli, tomēr ar šiem pētījumiem iegūtai atziņai vajaga sacelt šausmas. Vissīkākās, bet tomēr nebūt ne pilnīgas, bija Bengales provinces ziņas, še vienā vienīgā 1896. gadā no čūsku dzēlieniem nomira ne mazāk kā 6219 cilvēku. Visvairāk sakostas bija vecākas sievietes, vismazāk meitenes. Visbīstamākā čūska ir briļļu čūska, uz kuras daļu no šī skaita krīt 99o slepkavības. Tādā kārtā izzināto vienā gadā čūsku sakosto kopskaits nav mazāks par 11.416, bet Fairers noteikti ieskata, ka tas vēl nebūt neatbilst patiesībai. Daudzi čūsku dzēlieni vispār nemaz netika uzrādīti, iedzimtie valdības ierēdņi tikai izņēmuma gadījumos rūpējās par tādiem ikdienišķiem gadījumiem, un iedzimtie tik pilnīgi padodas neizbēgamam, ka viņi netura par vērtu daudz par to runāt. Tādējādi Fairers pieņem, ka šinī vienā gadā no čūskām savu dzīvību zaudējuši vismaz 20 tūkstoši cilvēku. Kaut arī iedzīvotāju ir ļoti daudz un viņu skaitu augšminētās provincēs vērtē uz apmēram 120 miljoniem, tad tomēr šis apstāklis nebūt r.ekļūst nenozīmīgāks.

Kā, piemēram, Brazilijā apstākļi ir līdzīgi, apliecina visi ceļotāji, pēdējā laikā it sevišķi č u d i. „No tā, kas man ir teikts par indīgām čūskām" viņš saka, „nedrīkst secināt, ka ikreiz pastaigājoties ir jābaidās no viņu dzēliena un ka ekskursija mūža mežos ir nepārtraukta cīņa ar viņām. Dažu ceļotāju dzīvā fantazija ir ie- mērkusi pindzeli par daudz spilgtās krāsās, bet taču ir pilnīgi pareizi, ka Brazilijā čūskas ir ļoti bieži sastopamas un ikgadus visā Brazilijā viņām par upuri krīt simtiem cilvēku.

Pie šādas ārējā veida uzbūves un dzīves veida dažādības, indī gām čūskām viņu indes aparāts ir iezīme, kas tās ļaub' droši, un tam, kas ir kautcik ievingrinājies, arī ar zināmu vieglumu, atšķirt no neindīgām čūskām. Viņas tādēļ izveido ļoti dabīgu apakššķiru (Toxicophidia), kuru raksturojot nevajaga nekā vairāk minēt, kā to, ka viņām augšējā žoklī blakus masīviem ir arī caururbti zobi. Indes zobi atšķiras no pārējiem vienmēr ar ievērojamāku lielumu un noteikti īlenveidigu izskatu. Pieskaņojoties dzīvnieka lielumam, indes zobiem ir dažāds garums; šis garums tomēr nav īsti samērīgs ar dzīvnieka lielumu: tā, piemēram, visām indīgām dienas čūskām ir samērā mazi, visām indīgām nakts čūskām samērā lieli zobi. Mūsu odzes indes zobi sasniedz garumā 3 līdz 4, augstākais 5 milimetrus, šķēpu čūskai viņi ir 25 milimetus gari. Viņi ir stikl- veidīgi cieti un trausli, bet ārkārtīgi smaili, un tādēļ viegli, kā asa adata, iet cauri mīkstiem priekšmetiem, pat mīkstai ādai, kamēr pret cietiem viņi bieži vien slīd un pat sadrūp, ja čūskas sitiens bija stiprs.

Katrs dziedzeris izdala samērā niecīgu indes daudzumu: gandrīz divus metrus garas klaburčūskas dziedzeris izdala augstākais četrus līdz sešus pilienus, bet, zināms, pat ar mazu šī pieliena daļu pietiek, lai nedaudzu minūšu laikā izsauktu pārmaiņu liela zīdītāja asinīs. Indes dziedzeris ir indes pārpildīts, un pate inde ir tad darbīgāka, kad čūska ilgāku laiku nav dzēlusi. Izlietotās indes atjaunošana tomēr norit ātri, un arī svaigā ir augstākā mērā darbīga.

Pate inde pielīdzināma siekalām vai pat par tām apzīmējama. Viņa ir skaidrs kā ūdens, šķidrs, caurspīdīgs, dzeltens vai zaļgans šķidrums, kas ūdenī nogulstas, bet tomēr arī ar to sajaucas, radot vieglu duļķi, krāso lakmusa papīri sarkanu un tā tad reaģē kā skābe. Kas zīmējas uz indes iedarbību, tad, kā liekas, ir skaidrs, ka, jo čūska ir lielāka un jo karstāks ir laiks, jo arī inde ir stiprāka. Agrāk pieņēma, ka indi varot bez kaites norīt, kamēr ar jaunākiem pētījumiem ir atrasts, ka pat ievērojami ar ūdeni atšķaidīta vēderā ievadīta inde vēl uzrāda uzkrītošu iedarbību, norijot izsauc sāpes un traucē smadzeņu darbību, vispār gļotādas viņu uzsūc un viņa vienmēr vēl var būt par cēloni bīstamiem gadījumiem. Neskatoties uz to, vecai atziņai vēl vienmēr ir taisnība: čūsku inde tikai tad nopietni apdraud dzīvību, ja to ievada tieši asinīs. Jo ātrāka un pilnīgāka ir asiņu riņķošana, jo postošāka ir indes iedarbība: čūskas sadzelti siltasiņu dzīvnieki nobeidzas daudz ātrāk un drošāk, nekā rāpuļi, aoinieKi vai zivis, bezmugurkaulnieki, kā rādās, cieš mazāk.

Tieši pēc dzēliena, kas atstāj divas vienu otrai blakus stāvošas mazas dūriena rētas vai, ja ir ķēris tikai viens indes zobs, arī tikai vienu tādu, pie kam ievainojums bieži vien pat nemaz neasiņo. upuris parasti sajūt asas, ne ar ko nesalīdzināmas sāpes, kas iet caur ķermeni kā elektriska strāva, bet daudzos gadījumos sajūta ir pilnīgi pretēja, pie kam sadzeltais domā, ka viņu ir tikai saskrāpējis ērkšķis un sāpes nebūt netura par ievērības cienīgām. Pir mās drošās asiņu pārmaiņas sākuma pazīmes ir tieši dzēlienam sekojošs visa ķermeņa nogurums, ļoti ātra visu spēku zaudēšana, reiboņi un atkārtoti ģīboņi; ļoti bieži iesākas vemšana. Bieži sakostais vemj asinis, tikpat bieži ierodas caureja, dažreiz asiņo mute, deguns un ausis. Spēku zušana bez tam izteicas tikko pārvaramā miegainībā un jūtamā smadzeņu darbības samazinājumā; visvai- lāk sašaurinājas maņu darbība, tā kā. piemēram, var iestāties pil- īngs aklums vai kurlums. Pieņemoties vājumam, samazinājas sāpju sajūta, un kad saindētam tuvojas viņa gals, liekas, ka viņš nobeidzas pamazām, trulā nesamaņā, nejūtot sāpes. Nāve var iestāties jau divdesmit minūtēs pēc dzēliena, bet kad inde iekļūst artērijā — gandrīz acumirklī. Ja slimības gaitu aptur pielietotie līdzekļi, vai arī rētā nokļuvušais indes daudzums ir bijis par mazu, tad šīm pirmām vispārīgām parādībām seko ilgāka vārgšana, pirms iestājas pilnīga izveseļošanās; diemžēl, par daudz bieži tikko dzīvību izglābušam cilvēkam ir jācieš no čūsku dzēliena vairākas nedēļas, mēnešus un pat gadus, tā kā viņam pilnīgi burtiski viens vienīgs briesmīgā šķidruma piliens ir saindējis visu dzīvi.

Ir neskaitāmi līdzekļi, kas kopš seniem laikiem lietoti pret čūsku dzēlienu un kurus vēl šodien lieto. Liekas, ka visiedarbīgākais no visiem ir alkohols, ja to bagātīgā vairumā ieņem vai iedod, vienalga kādā veidā — kā rums, araks, konjaks, degvīns, stiprs vai vājš vīns. šis līdzeklis nav jaunatrasts, bet gan ir pazīstams jau kopš visvecākiem laikiem, un dažādās zemes daļās neārsti viņu ir pielietojuši daudz agrāk kā ārsti.

Jaunākā laikā arī ārsti ar labākām sekmēm pielieto alkoholu jebkurā veidā. Ar mēģinājumiem ir pierādīts, ka alkohols neiedarbojas kā pretinde, tas ir, ka viņš nesadala čūsku indi, bet viņš ātrāk un stiprāk par kuru katru citu uzbudinošu līdzekli paaugstina nervu darbību, kuru čūskas dzēliens paralizē, un tādā ziņā ir ļoti noderīgs; sevišķi tādēļ viņš vērtīgs, ka tas degvīna veidā ikvienā sādžā tūliņ atrodamas. Rīkojoties ar čūskas sadzelto, vietā ir vienīgi noteikta rīkošanās, visi jūtu izplūdumi ir kaitīgi. Fairers, pamatojoties uz saviem neskaitāmiem mēģinājumiem, īsumā sniedz šādu pamācību par apiešanos ar indīgo čūsku sadzeltu cilvēku un viņa ārstēšanu. Tūliņ pēc dzēliena ir jāņem kāda saite, jāaptin ievainotam loceklim vieta augšpus dzēliena un jāsavelk, vajadzības gadījumā ar spraišļa palīdzību, tik stipri, cik vien iespējams. Zināmā atstātumā virs pirmā ap locekli apliek otro, trešo un ceturto tādu pašu saiti un tāpat nosien kā iepriekšējo. Pēc tam pāri rētai izdara ātru griezienu un liek rētai asiņot, vai ļauj kādam rētu izsūkt, ja tas ir ar mieru, vai ņem degošu ogli, kvēlošu dzelzi vai elles akmeni (lapisu), ja tas ir sasniedzams, vai kādu citu kodīgu līdzekli, un rētu izdedzina.

Ja iestājas spēku sabrukums, tad uz ķermeņa jāliek sinepju plāksteris vai karstas drānas, tāpat varētu noderēt aukstas dušas. Ja cietušais vēlas ieņemt pretlīdzekļus, kuriem tas tic, tad tos viņam vajaga dot, bet svarīgāk ir viņam iedvest drosmi tik daudz, cik tas vien ir iespējams.

Pirmā dzimtā mēs apvienojam indīgās elapides (Elapidae), izstiepti veidotas čūskas ar mazu galvu, apaļu ķermeni un īsu, bet smailu asti. Viņu ķermenis izskatās apaļīgs, vai paceļoties muguras virsum, truli trīskantīgs.

Dzimta izplatīta abās zemes puslodēs, sasniedz lielāku dažādību austrumu puslodē, ietver visas Austrālijā sastopamās indīgās čūskas, tomēr Eiropā par laimi viņa nav sastopama. Viņā ietilpst gandrīz puse no visām pazīstamām indīgām čūskām, kuru starpā ir vairākas visbīstamākās. Gandrīz visas viņai pieskaitāmās sugas dzīvo uz zemes, atsevišķas spēj tomēr arī kāpt kokos, bet, kā liekas, viņas to dara izņēmuma kārtā. Lielākās medī mazākus mugurkaulniekus, mazākās kukaiņus un gliemežus.

Kādu čūsku, kuru portugalieši atrada Ceilonā, viņi nosauca par „Cobra de Capello" un vēlāk attiecināja šo vārdu arī uz viņas radiniecēm, kuras tie sastapa Āfrikā. Vārds nozīmē „cepures čūska" un ir raksturīgs, bet portugaliešiem tomēr nebija nepieciešams radīt jaunu vārdu, jo tiklab viena, kā otra čūska bija pazīstamas un nesa savus vārdus jau kopš senseniem laikiem; īpaši suga, kas dzīvo Ziemeļafrikā un Austrumāfrikā jau Senēģiptes vēsturē bija ieguvusi lielu slavu. Cepuru čūsku īpatnība ir tā, ka viņas, paceļot sava ķermeņa priekšējo daļu Vertikāli, var kaklu paplašināt pātnes veidā, pavirzot uz sāniem priekšējās astoņas ribas. šinī stāvoklī viņas tura galvu nemainīgi vertikāli izceltu un tad gan patiešām izskatās, it kā viņas nestu lielu apaļu cepuri, tomēr šo iespaidu iegūst tikai tad, ja čūsku novēro no muguras, kamēr no priekšas drīzāk to gribas salīdzināt ar vairogu, un tādēļ „vairoga čūskas" nosaukums ir jātur par vēl raksturīgāku nekā pirmais.

Cepures jeb vairoga čūsku (Naja) ķermenis ir gari stiepts un apaļīgs, vidū drusku paresnināts, apakšā plakans, kakls ir spējīgs ievērojami izplesties un mierā maz atdalās no galvas; pati galva ir maza, gareni olveidīga, diezgan plakana un visumā ļoti līdzīga zalkša galvai.

Kas vienu vienīgu reizi ir redzējis vairogu čūsku, kad tā ienaidnieku, it īpaši cilvēku ieraugot, izbijusies un sakaitināta, ir saslējusies stāvus, pacēlusi gaisā priekšējo sava ķermeņa trešdaļu, izpletuši vairogu un tā sagatavojusies uzbrukumam vai vismaz aizsardzībai, un nu šinī majestātiskā stāvoklī ātrāk vai lēnāk lien klāt savu dusmu objektam, priekšējo daļu turot nekustīgu kā monumentu, pakaļējā daļā sasprindzinot katru atsevišķu muskuli, un kas tad zin, ka viņas dzēliens iedarbojas tikpat nāvējoši kā šķēpa vai klaburu čūskas dzēliens, tas sapratīs, ka viņai kopš seniem laikiem cilvēkam vajadzēja piegriezt uzmanību, sapratīs, kāpēc viņai parādīja dievišķīgu godu un viņu izlietoja ar čūskas dabu un īpatnībām neiepazinušos cilvēku maldināšanai.

„Cobra de Capello", kuru sauc vienkārši par kobru jeb briļļu čūsku (Naja tripudians), ir 1,4 līdz 1,8 metrus garš dzīvnieks, spilgti dzeltenā, zināmā apgaismojumā pelēki zili vizuļojošā krāsā. Uz pakauša noteicošā krāsa ir tik gaiši dzelteni vai balta, ka tumšākā krasa parādās tikai kā punktojums, un taisni šinī vietā skaidri izceļas zīmējums, kas uzrāda līdzību ar brillēm, šīs brilles ieslēdz gar malām divas melnas līnijas, viņas parasti ir ievērojami gaišākas par apkārtnes daļām, kamēr stikliem atbilstošas vietas izskatās vai nu pavisam melnas vai tumsi apmalo gaišu acs plankumu. Vēdera vairogi ir netīri balti, atsevišķiem ir melni plankumi.

Briļļu čūska izplatīta pa visu Dienvidāziju un tāpat pa visām apkaimes salām. Viņas iemīļotie mājokļi ir balto skudru jeb termītu atstātie ligzdu pauguri, veci mūri, akmeņu un koku kaudzes, caurumainas māla sienas un līdzīgi gruveši, kuriem ir caurumi vai segtas starptelpas un kur līdz ar to viņai ir dota iespēja paslēpties. Tikmēr, kamēr tā paliek netraucēta, viņa mēdz gulēt savu alu ieejas priekšā slinki un kūtri, bet cilvēkam ierodoties, tik ātri cik vien iespējams doties projām, un tikai tad, kad viņai nav izejas, tā uzsāk cīņu ar savu uzbrucēju. Ja viņa nav sakaitināta, piemēram, kad viņa dodas uz medībām, tā locīdamās dodas projām pa zemi ar tikko izceltu galvu un nepaplašinātu kaklu, sakaitināta vai arī tikai iebaidīta viņa ieņem viņu sugai raksturīgo uzbrukuma stāvokli. Kaut arī viņa ir dienas čūska, tomēr tā izvairās no pusdienas laika karstuma vai vispār no saules stariem un tikai vēlākās pēcpusdienas stundās uzsāk savus medību sirojumus, vakara stundās viņa ir vismošāka, un bieži tā staigā apkārt vēl vēlā naktī, kādēļ atsevišķi novērotāji viņu ir noturējuši pat par nakts dzīvnieku.

Arī kobras barība ir tikai mazi dzīvnieki, galvenā kārtā, kā liekas, rāpuļi un abinieki, vismaz Tennents kā uz viņas barību norāda uz ķirzakām, vardēm un krupjiem, F a i r e r s bez tam vēl uz zivīm un kukaiņiem. Ka viņa uzbrūk arī jaunām vistām, pelēm un žurkām, tas ir pietiekoši redzams no pirmā pētnieka ziņojuma, kuru es jau sniedzu. Ka viņa izlaupa arī putnu ligzdas, un it īpaši tīko vistu un baložu kūtīs pēc mājas putnu olām, to piezīmē Fairers. Par citām čūskām viņa maz rūpējas. Viņa daudz dzer, bet var arī, kas ir novērots pie sagūstītām, nedēļām un pat mēnešiem ilgi bez kaites paciest slāpes.

Fairers ir vienīgais man zināmais pētnieks, kas ziņo par šo čūsku vairošanos un īsi stāsta, ka kobra dējot līdz astoņpadsmit gareniski olveidīgas olas ar mīkstu un baltu čaumalu, kuras pēc lieluma līdzinājās mājas baloža olām. Par mazuļiem singalēzieši apgalvo, ka viņi neesot indīgi pirms trīspadsmitās dienas, kad notiekot viņu pirmā ādas mešana.

Indijas briļļu čūska (Naja tripudians)

Briļļu čūska kā senāk, tā vēl šodien ir godbijīgas, pat gandrīz dievišķas cienīšanas objekts un spēlē hindu ticības teikās ievērojamu lomu.

Kad kāds Malabaras iedzīvotājs savā mājā atrod indīgu čūsku, viņš to laipni lūdz iziet laukā, ja tas nelīdz, viņš tai sniedz ēdienu, lai viņu izvilinātu laukā, un ja viņa arī tad vēl neiet, tad viņš atsauc kādas savas dievības svētos kalpus, kas, protams, pret attiecīgu atlīdzību, čūskai to liek pie sirds. Pēc Fairera ziņām, h:ndu ieskati līdz šai dienai nav grozījušies, vismaz pie visām kastām nē. Daudzi hindu nekādā gadījumā nenogalina briļļu čūsku. Ja viņi to atrod savā mājā, viņi apietas ar to mīļi un apmierina viņu, cik vien tas ir viņu spēkos, baro un apsargā viņu, it kā viņai nodarītais ļaunums varētu nest mājai nelaimi. Gadījumā, ja bailes no bīstamā un ļaunā ciemiņa pārvar māņticīgo dievināšanas kāri, vai varbūt čūska pat ir nonāvējusi kādu mājas iemītnieku, tad čūsku liek saķert, bet ari tad apietas ar viņu uzmanīgi un cienīgi, nogādā viņu kādā attālā neapdzīvotā apgabalā un palaiž viņu tur brīvībā mierīgi staigāt savu ceļu tāļāk.

Rondo (Rondot) sniedz ļoti dzīvu čūsku apburšanas tēlojumu. „Ap pulkstens sešiem vakarā uznāk uz borta kāds indiešu mākslu rādītājs. Viņš ir trūcīgi ģērbies, bet kā izšķirības zīmi nes trim pāva spalvām pušķotu turbānu. Maisos viņš nēsā sev līdz kaklu saites, amuletus un līdzīgas lietas, seklā groziņā kobru. Viņš ierīkojas uz priekšklāja, mēs apmetamies uz pakaļklāja soliem. Matroži nostājas visapkārt.

Kurvīti noliek zemē un viņa vāciņu noņem, čūsku dresētājs zināmā attālumā no viņas notupjas zemē un sāk uz kāda klarinetei līdzīga instrumenta spēlēt stieptu, žēlu, vienmuļu meldiju, čūska drusku paceļas, izstiepjas un izceļas gaisā. Izskatās, it kā viņa būtu nosēdusies uz savas astes, kas vēl ir kopā saritinājusies. Kurvi viņa neatstāj. Pēc brītiņa viņa rādās būt nemierīga, mēģina izpētīt vietu, kur tā atrodas, paliek kustīga, atloka un izpleš savu vairogu, paliek dusmīga, vairāk pūš kā šņāc, dzīvi kustina mēli un vairākas reizes spēcīgi sviežas uz dresētāju, it kā gribētu tam dzelt, pie kam viņa atkārtoti metas gaisā un taisa neveiklus lēcienus. Jo vairāk viņa kustina savu vairogu, jo vairāk tā to izpleš. Dresētājs nepārtraukti vērš acis uz viņu un uzlūko to ar dīvainu, stīvu sastingumu. Pēc desmit līdz divpadsmit minūšu ilga laika čūska liekas būt jau mazāk uztraukta, pamazām apmierinājās un beidzot šūpojas, it kā viņa spētu uzņemt pamazām vājāku topošo meistara mūziku, pie tam tomēr viņa vienmēr vēl ārkārtīgi dzīvi šauda mēli. Liekas, ka pamazām viņas stāvoklis pāriet miegainā reibumā vai sapņainā svētlaimībā. Viņas acis, kas, likās, sākumā vēlējās dresētāju iznīcināt, stīvi un nekustīgi, zināmā mērā apburti noraugās viņā. Hindu izlieto šo čūskas apstulbuma acumirkli savā labā, lēnām viņai tuvojas, nepārtraucot savu spēli, un spiež tad pret viņas galvu papriekšu savu degunu, tad savu mēli. Tas neilgst iigāk par acumirkli, bet tanī pašā acumirklī čūska atgūst samaņu un trakā niknumā metas uz dresētāju, kas tikko pagūst atrauties atpakaļ pienācīgā attālumā.

Kad vīrs ir pabeidzis savu spēli, ierodas kāds kuģa virsnieks un arī vēlas redzēt kā hindu uzspiež savas lūpas uz dzīvnieka zvīņotās galvas. Nabaga vīrs no jauna uzsāk savu vienmuļo meldiju un vērš atkal savu stingušo skatienu uz kobru. Viņa pūles tomēr ir veltas, čūska atrodas ārkārtīgā uzbudinājuma stāvokli, nekas uz viņu neiedarbojas. Viņa grib atstāt kurvīti un tas ir jāapklāj.

Mēs apšaubām, ka kobrai vēl ir viņas indes zobi un ka hindu tēlotās bailes no viņas ir patiešām pamatotas. Tādēļ mēs pieprasām, lai vīrs liek iedzelt divām vistām, un apsolām par to vienu spāniešu piāstru. Viņš ņem melnu vistu un tur priekšā čūskai. Viņa līdz pusei izceļas, vienu acumirkli aplūko vistu, iedzeļ un palaiž viņu vaļā. Vistu neaiztur un tā bailēs bēg. Sešas minūtes vēlāk (sekojot ar pulksteni rokā) putns sāk vemt, izstiepj kājas un nobeidzas. Čūskai tura priekšā otru vistu, viņa kož tai divas reizes, un vista nobeidzas pēc astoņām minūtēm."

Par kobras dzēliena iedarbību ir daudz mēģinājumu izdarījuši R u s- sels, Džonsons (Johnson) , Bretons, Fairers un citi, kas pietiekoši izceļ, cik šī čūska ir bīstama. Pēc dzēliena baloži nobeidzas trijās līdz četrās minūtēs, vistas četrās līdz sešās, suņi divdesmit minūtēs līdz vairākās stundās. Cilvēki mocījās vairākas stundas ilgi, kamēr nomira. Džonsons atrada, ka inde zaudē vairāk un vairāk savu nāvējošo spēku, ja vienai un tai pašai briļļu čūskai ar īsiem starpbrīžiem liek dzelt dažādus dzīvniekus, un domā, ka viņš no saviem mēģinājumiem drīkstētu secināt, ka inde, uzglabājoties dziedzeros, vienmēr pieņemas spēkā, ka ar lielāku siltumu pavairojas viņas šķidrums, tāpat arī ka čūsku spēja nonāvēt dažādos laikos ir dažāda.

šausmīgi lielais nelaimes gadījumu skaits nesen ir pamudinājis angļu iestādes pielietot nopietnākus līdzekļus indīgo un gafvenā Kārtā briļļu čūsku iznīcināšanai. Par laimi ne visi hindu domā tā, kā tas augšā ir teikts, daudz, pie zemākām kārtām piederīgi, gluži otrādi, nodarbojas gandrīz vienīgi ar indīgo čūsku gūstīšanu vai nogalināšanu, vieni, lai viņas dresētu, otri, lai iegūtu atlīdzību.

Indijas briļļu čūskas galva

Tādas pat izrādes, kādas sniedz Indijas čūsku dresētāji, var redzēt ikvienā svētku dienā Kairas atklātos laukumos. Dobji, tomēr skanīgi toņi, ko rada ar kāda liela gliemežvāka palīdzību, piegriež ļaužu uzmanību vīram, kas patlaban taisās sniegt ,,uzvarām bagātās galvaspilsētas un pasaules mātes" dēliem un meitām kādu augstākā mērā patīkamu izrādi. Drīz ap „haui" apkārt ir noslēdzies loks, un izrāde iesākas. Noski-andājies zēns izpilda jokdara lomu un uzstājas ar neveikliem, rupjiem un vienkāršiem jokiem, kurus lielākā skatītāju daļa uzņem ne tikai ar pilnu saprašanu, bet atrod viņos pat patiku. Kāds mēteļa paviāns izrāda savu mākslu, un izrādes rīkotāja palīdze uzsāk ievākt niecīgo atalgojumu mazvērtīgu vara naudas gabalu veidā. Jo brīnišķīgākais vēl nāks: vīrs, kuru daudzi aplūko ar bijību, savu neapšaubāmo burvību rādīs atklātībai tikai pēc visa cita.

Rosīgi skraida un lēkā izrādes rīkotājs, jokdaris un pērtiķis viens caur otru un viens otram pāri, parausta kādu priekšmetu, vai pienes klāt kādu citu. Pēdīgi haui satver vienu no saviem ādas maisiem, kuros viņš uzglabā visas savas lietas, iemet viņu loka vidū, atraisa saiti, kas maisu līdz tam turēja kopā, gliemežvāka vietā ņem ,.sumaru", kādu instrumentu, kuru ir izgudrojuši mūzikai naidīgi dēmoni, un sāk spēlēt savu vienmuļo meldiju. Maisā kaut kas sāk kustēties, lien aizvien tuvāk un tuvāk caurumam, un beidzot ir saskatāma mazā, olveidīgā čūskas galva. Galvai seko kakls un ķermeņa priekšējā daļa, un tiklīdz tā ir brīva, dzīvnieks paceļas taisni tāpat kā briļļu čūska, pilnīgi izlien kādā aplokā, kuru dresētājs čūskai zināmā mērā ir noteicis, pie tam viņa mazo galviņu lepni šūpo uz paplašinātā kakla un seko ikvienai vīra kustībai ar spīdīgām acīm. Vispārējas šausmas pārņem sapulcējušos, jo katrs zin, ka šī čūska ir ,.haje", no kuras pamatoti baidās, bet neviens gan neturēs par iespējamu, ka dresētājs bez bailēm drīkst smieties par viņas dusmām, jo viņš ir bijis tik gudrs izlaust viņai tās indīgos zobus. Haui viņu groza un loka, kā to dara pie mums zvēru būdu īpašnieki, lai parādītu, cik viņa ir pieradusi, satver viņu pie kakla, apspļauda to, vai apslaka viņu ar ūdeni un skatītājam nemanot pēkšņi paspiež kādā vietā viņas pakausi. Tanī pašā acumirklī čūska izstiepjas visā savā garumā, un senā teika kļūst patiesa un saprotama. ,.Ārons meta savu zizli faraona priekšā un viņa kalpu priekšā, un zizlis palika par čūsku. Tad faraons ataicināja gudros un burvjus, un ēģiptiešu burvji izdarīja tādas pašas burvības, ikviens no viņiem nosvieda savu zizli un tie palika par čūskām."

Čūska, ar kuru Mozus un Ārons, tāpat kā šodien haui, izdarīja savas burvības faraona priekšā, ir ļoti slavenā gieķu un romiešu aspidu čūska, seno ēģiptiešu ara, ,.uz augšu izslieta", cēluma simbols, kuras attēlu redz iekaltu tempļos abās pusēs zemes lodei, kuras attēlu Ēģiptes karaļi nesa pie pieres kā savas augstības un valdoņa varas greznuma zīmi; vēlāk, pārveidojot senēģiptiešu nosaukumu, radās ,.urejs", zemes lodes ievērojamākā Čūska. Man ir jāatstāj neizšķirts jautājums par to, kas gan tieši ir pamudinājis dīvaino Nīlas tautu šai čūskai ierādīt tik izcilus vietu citu dzīvnieku starpā, vai tas ir uzkrītošais stāvoklis, kādu viņa dažreiz ieņem, vai labums, kādu viņa atnes zemkopjiem, iznīcinot žurkas un peles, vai briesmīgā indes zobu iedarbība.

Ureja čūska, aspida, h a j e jeb Ēģip t e s briļļu čūska (Naja haje) pārsniedz lielumā vēl drusku savu Āzijas rad- nieci, jo pieauguša dzīvnieka garums ir pilnīgi divi metri. Kas attiecas uz krāsu, tad par viņu ir tikpat maz iespējams teikt kaut ko vispārīgu, kā par Indijas briļļu čūskas krāsu.

Pieņemot, ka visas aspidu čūskas jāpieskaita vienai sugai, par bīstamā dzīvnieka izplaības apgabalu ir jātur visa vĀfrika. Nīlas zemēs piemērotās vietās šī čūska ir ļoti bieži sastopama. Dienvid- austrumafrikā un Kapzemē viņa ir parasta. Rietumu krastā viņa netrūkst nekur. Āfrikas vidienē Livingstons viņu ir atkārtoti novērojis vai dzirdējis par viņu runājam. Viņas uzturēšanās vietas ir dažādas.

Aspidas laupījums ir visādi mazi dzīvnieki, it īpaši lauku peles, skrejpeles un lēcējpeles, uz zemes dzīvojošie putni un viņu mazuļi, ķirzakas, citas čūskas, vardes un krupji, skatoties pēc vietas un izdevības.

Ikviens ēģiptiešu čūsku dresētājs sagūsta sev pats viņa izrādēm vajadzīgās aspidas un pie tam ļoti vienkāršā kārtā. Apbruņojies ar garu, resnu mimozas koka spieķi, tā saukto nabutu, viņš apmeklē daudzapsološas vietas un tur pārmeklē visas noderīgās paslēptuves, līdz viņš ierauga aspidu. Vienā spieķa galā viņš ir piestiprinājis lupatu saišķi un to nu tura čūskai priekšā, tiklīdz tā draudoši izceļas un taisās no aizstāvēšanās pāriet uzbrukumā. Viņa nikni kož lupatās, un tanī pašā acumirklī ķērējs met ātrā kustībā spieķi atpakaļ, mēģinot viņai izlauzt zobus. Bet nekad viņš neapmierinājās ar vienu mēģinājumu, bet gan muļķo un kaitina čūsku tik ilgi, kamēr tā ir daudzas reizes kodusi, noteikti pazaudējusi indes zobus un ari pilnīgi nokususi. Tagad viņš ar spieķi piespiež viņas galvu cieši pie zemes, uzmanīgi tuvojas, satver viņu pie kakla, spiež viņu pazīstamā vietā uz pakauša, noved viņu zināmā krampjainā sastinguma stāvoklī un pārmeklē beidzot viņas muti, lai redzētu, vai indes zobi patiešām ir izrauti. Arī viņš ļoti labi zin, ka šie ieroči paši no sevis atkal atjaunojas un viņš nekad nepiemirst laiku no laika atkārtot veco rotaļu.

Cik grūti ir norobežot čūsku nodaļas, tik viegli ir pazīt un atšķirt 110 visām citām čūskām jūras čūskas (Hydrini): viņu airaste ir tik raksturīga iezīme, ka tās nav iespējams samainīt ar citām. Pavirši salīdzinot, liekas, ka viņas ir līdzīgākas zušveidīgām zivīm nekā citām čūskām. Viņu galva ir samērā maza, viduklis īss, savā priekšdaļā gandrīz veltenisks, tālāk uz pakaļpusi no sāniem kopā saspiests, aste ļoti īsa un līdzīga vertikāli noliktai airei.

*

Zinātnes jūras čūskām nav nekā kopēja ar to teiksmaino nezvēru, kas gan nespokojas jūrā, bet laiku pa laikam kuģinieku galvās un līdz ar to arī kārtēji dienas laikrakstos. Neviena vienīgā no viņām nesasniedz garumā četrus metrus, jau tādas, kas ir divus vai divus un pus metrus garas, pieskaitāmas retām parādībām. Starpība starp atsevišķām ģintīm ir maza, starp atsevišķām sugām vēl mazāka.

Ļoti pilnīgai uzbūvei atbilst uzturēšanās vieta un dzīves veids, tā kā šī dzimta ikvienā ziņā uz ārieni parādās kā ļoti labi norobežota grupa. Visas jūras čūskas, kā to viņu vārds saka, dzīvo vienīgi jūrā. Viņas mājo Indijas un Klusā okeana daļā, kas atrodas starp Dienvidķīnu un Ziemeļaustrālijas krastu. Visas sugas, kā liekas, ir līdzīgas savā dabā, ierašās un paradumos.

No plakanastēm (Platurus) visbiežāk sastopamā un vispazīstamākā ir rindu čūska (Platurus laticaudatug). Garumā viņa var sasniegt līdz 1,6 metri, bet pa lielākai daļai viņa tomēr i»; īsāka. Virspuses pamatkrāsa ir vairāk vai mazāk dzīvi zilgani vai zaļgani pelēka, apakšpuses krāsa dzeltenīgi balta līdz gummi- guta dzeltenumam. Zīmējumu izveido divdesmit pieci līdz piecdesmit melni loki, kas apņem apkārt visu ķereni. Rindu čūskas izplatības apgabals ir sākot ar Bengālijas jūras līci līdz Ķīnas jūrai un Jaunzēlandes krastam.

No lielā airčūsku (Hydrophis), ģints sugu skaita, kas ir dzimtas kodols, pieminēšanas vērta ir svītrainā a i r č ū s k a (Hy- drophis cyanocincta), jo viņa ir viena no visbiežāk sastopamām jūras čūskām. Garumā tā var sasniegt divus metrus. Virspuses pamatkrāsa ir olivzaļa, apakšpuses krāsa ir zaļgani dzeltena. Zīmējumu izveido piecdesmit līdz septiņdesmit melnas šķērssvītras. Izplatības apgabals stiepjas no Ceilonas līdz Japānas jūrai, šī čūska ir bieži sastopama Ceilonas krastos, Bengālijas jūras līcī un Au- strumindijas archipelāgā.

Pie pelamidām (Pelamis), beidzot, pieder, kā pazīstamākā suga ģints, divkrāsainā jūras čūska (Pelamis bicolor). Viņas krāsa ir tumši brūni melna, apakšpuses krāsa ir gaiši brūna, okera dzeltena vai balta. Abas krāsas, kas savā starpā asi atdalās, ir atšķirtas viena no otras ar gaišāku līniju, bet astes apgabalā pāriet viena otrā, tā ka tur rodas svītras un plankumi. Dzīvnieka garums tikai izņēmuma kārtā sasniedz vienu metru. Divkrāsainā pe- kmida ir parastākā un pazīstamākā suga savā dzimtā, jo viņas izplatības apgabals stiepjas no Otaheiti līdz Indijai un no Madagas- karas līdz Panamai. Viņa ir bieži sastopama Bengālijas. Malabaras, Sumatras, Javas, Celebesa, Ķīnas un Džeksona Porta krastu tuvumā.

Piedzīvojuši jūrnieki, kas atkārtoti krusto Indijas dkeanu un ir pieraduši uzmanīt viņā notiekošās parādības, ieskata to par zemes tuvuma pazīmi, kad tie redz jūras čūskas, jo tās tikai izņēmuma kārtā attālinājas no krastiem.

Viņu iemīļotā uzturēšanās vieta ir platie jūras šaurumi starp salām, varbūt viņu samērā mierīgā ūdens dēļ. Katrā ziņā viņas dažreiz ir sastaptas arī tālu jūrā, bet tad tās vienmēr ieskata par pret savu gribu tur nokļuvušām, no vētras ar pārspēku tālāk aizdzītām. Līdz Atlantijas okeanam, cik tas līdz šim ir zināms, vēl nekad neviena tāda čūska nav nomaldījusies. Dažreiz atgadās, ka straume čūsku ienes iekšā piekrasts upēs, bet ari tur viņu mana tikai īsu laiku, jo tā nespēj dzīvot saldā ūdenī. Russels, Kantors un F a i r e r s novēroja, ka visas jūras čūskas, kas dzīvas nonāca viņu rokās, nobeidzās divas vai trīs, augstākais desmit dienas pēc viņu sagūstīšanas, pat ja viņas turēja sāļā ūdenī. Un arī citi novērojumi pierāda, ka mūsu čūskas'tādā pašā nozīmē ir jūras dzīvnieki, kā vaļi un okeana putni, ka tās nespēj dzīvot ārpus jūras.

Par dzīves veidu mēs, kā tas ir viegli izskaidrojams, nebūt vēl nezinām pietiekoši daudz. Pretēji šķiras radiniekiem, jūras čūskas parasti redz kopā ļoti lielā skaitā, dažreiz sabiedrībās, kas veselu gabalu pilnīgi piepilda ūdeni. Viņas te peld, galvas augstu turēdamas, kustēdamās līdzīgi citām čūskām, bet tālu pārsniedz viņas, vismaz visas tās sugas, kas ūdenī nedzīvo pastāvīgi, ar to vieglumu, grāciju un piemīlīgumu, ar kādu viņas šķeļ viļņus. Viņu platā airaste, virs ūdens paceltās, ar vārstuli noslēdzamās nāsis, plaušas ar lielu tilpumu, un pat mazā galva un tievā, velteniskā ķermeņa priekšdaļa vai visa ķermeņa sāniskais saspiedums, varbūt pat īpatnējās zvīņas, apvienojas, lai apzīmogotu viņas par augsti attīstītiem jūras plēsējdzīvniekiem. Aste, kas daudzām sugām var noderēt ari par tveramo ierīci, ikvienā ziņā atbilst zivs astei, dzen viņas bultas ātrumā caur viļņiem, un to viņas izlieto ari par enkuru, kad grib atpūsties uz korāļu soliem vai klinš- akmeņiem; augstu novietotās nāsis ļauj viņām ērti ieelpot gaisu un viņu lielās plaušas ļauj viņām ilgāk kā pārējām čūskām uzkavēties zem ūdens, beidzot tievais kakls dara viņām iespējamu droši satvert laupījumu ar ātru grūdienu uz priekšu vai izveicīgu kustību uz sāniem, vismaz to nāvīgi ievainot Jaunākie novērotāji ir tanī ziņā vienis prātis, ka šīs čūskas nebūt nav slinki vai labsirdīgi, bet gluži otrādi, loti izveicīgi, ātrsirdīgi un nikni radījumi, kas savā elementā, taisni tāpat kā indīgās čūskas uz sauszemes, nikni kož ikvienam iedomātam vai īstam ienaidniekam. Samērā ar viņu bezgalīgi lielo skaitu, tomēr reti atgadās, ka viņas kož cilvēkam, bet tas atkarājas vienīgi no tā, kā cilvēks izturās viņu elementā, kā arī no viņu bikluma ikvienā traucējumā. Viņu kodiens ari cilvēkam ir nāvīgs.

Visu jūras čūsku barība, saprotams, sastāv no zivīm un dažādiem vēžiem; pirmās medī pieaugušās čūskas un pēdējos jaunās.

Viperu čūskas (Viperidae) ir savā starpā ļoti līdzīgi veidotas indīgās čūskas. Viņas raksturo ļoti druknais, dažreiz gandrīz bezveidīgi resnais ķermenis, trīsstūrainā, vai labāk sakot, nepareizi četrstūrainā, plakanā galva, kas purna virspusē pārklāta zvīņām vai ari ļoti daudzām un mazām, nenoteikti veidotām un sakārtotām klātnītēm. Tāpat raksturīga ir viņu īsā, truli konveidīgā aste, kas tikai retos gadījumos ir spējīga tvert.

šīs dzimtas kodolu sastāda odžu (Vipera) ģinta, kuras raksturīgā pazīme ir šķeltās astes zvīņas, kas sakārtotas divi gareniskās rindās. Visas Eiropā dzīvojošās viperas pieder pie odžu ģintas.

Divkrāsaina jūras čūska (Pelamis bicolor)

Kā odžu ģintas un arī visas dzimtas raksturīgu priekšstāvi mēs apskatīsim krusta odzi jeb parasto odzi (Vipera berus). Viņas krāsa vispār ir ļoti dažāda, bet visām pa muguras vidu iet tumša līkumota svītra, tāpēc tā ievērojama kā odzes raksturīga pazīme. Pieauguša tēviņa garums ir apmēram 36 cm, reti kad 2—3 cm garāks, biežāk gan par tikpat daudz īsāks; mātīte var pat sasniegt garumā līdz 75 cm.

Maz gan būs tādu čūsku, kas krāsā tik stipri viena no otras atšķiras, kā odzes, tomēr vēl arvien kā likumu var uzskatīt to, ka tēviņa pamatkrāsa pāriet gaišākos toņos, mātītes — tumšākos krāsu noskaņojumos. Pie pirmā tā tad valda balta, sudrabpelēka, gaiši pelnu pelēka, jūras zaļa, gaiši dzeltena, gaiši brūna krāsa; pie pēdējās - brūni pelēka, sarkani brūna vai eļļas zaļa, melni brūna un līdzīgas krāsas. Bet cik dažāda arī nav viņu pamatkrāsa - tumšā izlocītā gareniskā svītra ir labi saredzama un tikai pie ļoti tumšas krāsas mātītēm viņa grūti vai nemaz nav manāma, šī lenta, mūsu indīgo Eiropas čūsku „Kaina zīme", kā to dēvē L i n k s, stiepjas lauzītā līču loču līnijā pār visu muguru, sākot no pakauša līdz pat astes galam, un abās pusēs to sedz gareniska tumšu plankumu rinda.

Odzes izplatības apgabals ir netikvien lielāks par katras citas Eiropā dzīvojošās šīs šķiras priekšstāves izplatības apgabalu, bet plašāks arī kā kuras katras citas cietzemes čūskas apdzīvotais apgabals, jo, pēc Straucha ziņām, viņš stiepjas no Portugāles uz austrumiem līdz Sachalinas salai, Skandināvijā viņš aiziet vēl aiz polarloka un dienvidos no vienas puses iesniedzas Spānijas dienvidos un no otras puses stiepjas līdz pat Persijas ziemeļu robežai.

īstenā mūsu čūskas mītne ir zemē atrasti caurumi, kas atrodas zem koku saknēm vai akmeņos, kāda peles vai kurmja ala, atstāta lapsas vai truša apslēptuve, kāda plaisa vai līdzīga vieta, kur noslēpties, bet kuras tuvumā atrodas brīvs laukumiņš, kur tā savu ķermeni, kas prasa daudz siltuma, var pasildīt saulē. Ja viņu nemoca dzimuma tieksmes un to nepiespiež rāpot apkārt ārpus parastā laika, tad cauru clienu to var sastapt paslēptuves tuvumā, kur viņa briesmu gadījumā pūlas noslēpties. Pēc Lenca novērojumiem, pērkonim tuvojoties viņa dodoties nelielos medību ceļojumos, bet parasti gan tā dienā neattālinās no savas paslēptuves.

Odze pēc savas būtības, Cik mēs to pazīstam, visvairāk mums uzkrīt ar savām aklajām dusmām, kam nemaz nav robežu un ko viņa izrāda, ja to kaitina. Ar to viņa ir mums taisni pretīga. Lenčs saka: ,,Kādreiz es kādu odzi kaitināju veselu stundu ilgi, un viņa koda bez mitēšanās, tā ka man pietika, bet viņai vēl vienmēr nē. šādās dusmās tā bieži vien vēl tad, kad priekšmets, kas tai aizdevis dusmas, jau sen ir prom, kož gaisā, sūnās, un citos līdzīgos priekšmetos, bet ja tas notiek saulē, tad pat savā vai kāda cita priekšmeta ēnā. Tad' viņas ķermenis ir saritināts un kakls ievilkts tādējādi radītā šķīvja vidū, lai pie katra kodiena, kas sniedz i*o 15 līdz augstākais 30 centimetru tālu, to varētu ātri uz priekšu izgrūst. Ja odze ievelk kaklu, tad tā vienmēr ir zīme, ka tā grib kost; viņa arī nekad nekož, iekams uz to nav iepriekš aprakstītā veidā sagatavojusies, un tikpat ātri kaklu atkal ievelk, ja viņa nav iekodusi par dziļu, un tad vairs nevar to izdarīt. Ja ļienaidnieks to pārsteidz piepeši un tā uzreiz kož, tad tā retos gadījumos iepriekš šņāc, bet jo vairāk tai ir laika apdomāties, jo vairāk pieaug viņas

dusmas, jo vairāk un stiprāk tā šņāc. šņākšana notiek ar aizvērtu muti un ceļas no tā, ka viņa gaisu stiprāk kā parasts ieelpo un izelpo; tā sastāv no divām dažādām, lai gan līdzīgām skaņām, kas mainās vienādos laika sprīžos, tādos pat, kā cilvēks ieelpo un izelpo. Jzgrūžot gaisu uz āru, skaņa ir stipra un zema, ievelkot turpretim klusāka un augstāka.

Odzes barība gaivenā kārtā, lai gan ne vienīgi, sastāv no siltasiņu dzīvniekiem, sevišķi no pelēm, ko viņas mīl vairāk par visu citu barību, cirslīšiem un jauniem kurmjiem. Visvairāk, pēc Lenc a ziņām, no viņas cies racejpeics, „jo viņas starp musu peļu sugām ir tās lēnākās gaitā un labsirdīgākās, daudz mazāk jau ātrās, viltīgās lauku peles. Cirslīšus viņas ari netaupa. Kurmjus es vēl nekad neesmu atradis odzes kuņģi;, tomēr man nav ne mazāko šaubu, ka viņas pamielosies pie šī treknā kumosa, ja nejauši atradīt ligzdiņu pilnu ar mazajiem kurmjiem."

Mūsu čūskas vasaras dzīve iesākas tikai aprīlī, lai gan pie izdevīga laika to var sastapt ārpus viņas ziemas mitekļa jau martč. vidū, un vienu otru sevišķi izdevīgā laikā, kā izņēmumu, jau arī agrāk, pat dažreiz ziemas vidū.

Odze ziemas guļu gul sabiedrībās. Pēc mana brāļa novērojumiem, zem kadiķu saknēm un zem vecu pa daļai sapuvušu alkšņu un bērzu stumbriem var atrast cieši vienu pie otras piespiedušās pa piecpadsmit līdz divdesmit piecas čūskas; te viņas salīdušas salam iestājoties un paliek līdz pavasarim. Parasti koku strādnieki, izdarot mežu tīrīšanas darbus, atrod šādas ziemas nometnes un nekad nepalaiž garām gadījumu iznīcināt visu šo gulošo sabiedrību. Ar patiesu gandarījumu mēs pārliecinājāmies, ka sesks to zināja daudz labāk, nekā mēs līdz šim laikam. Viņš ziemās uzmeklē šādas nometnes un ņem no turienes pēc vajadzības. Mans brālis uzmeklējis kāda seska mājokli, tur ziemā tas atradis dažas vardes un trīs odzes, ko šis dzīvnieks bija še atnesis pēc tam, kad viņš tām iepriekš bija pārkodis cieši aiz galvas mugurkaulu. Beidzot vēl jāpiezīmē, ka odzes ziemas miegs nav visai ciets: ja to traucē, tā paceļ galvu, lēni lien uz priekšu un šauda mēli, bet acis tomēr ir nogurušas un bez īsta spīduma.

Odze (Vipera berus)

Pārošanās sākas tikai tad, kad pavasaris jau ir pilnīgi iestājies, parasti aprīļa sākumā, un no šī laika sākot līdz mēneša beigām un pat līdz maija sākumam. Jauno čūskulēnu skaits, ko māte laiž pasaulē, atkarīgs no viņas vecuma un lieluma; jaunākās rada piecus vai sešus un vecākās no divpadsmit līdz četrpadsmit čūskulēnus.

Tiklīdz mazais odzēns ierauga dienas gaismu, tas iet savu ceļu, un neliekas ne zinis gar mātes mīlestību, kas gan arī par saviem bērniem nemaz nerūpējas; odzēns neuzmet pat saviem brāļiem un māsām kādu laipnu skatu, šos mazos dzīvniekus pa vienam var atrast gan šur, gan tur.

Katram skolotājam vajadzētu saviem skolniekiem stāstīt palodzēm, katram vajadzētu tos mācīt, kā bez briesmām nonāvēt šo dzīvnieku, ja tie to atrod, katram tēvam vajadzētu savus bērnus pamācīt, ka viens vienīgs stiprs rīkstes sitiens pa mugurkaulu odzei atnes nāvi, lai arī cik sīksta nebūtu viņas dzīvība! Tomēr nekad nevajag nosisto dzīvnieku neuzmanīgi ņemt rokā, jo odze vēl ilgi spējīga kustēties pēc tam, kad tā saņēmusi nāvīgo sitienu, un briesmas, kas draud no viņas indes zobiem, arī tad nav mazākas, ja ar asu sitamo galva ir atdalīta no vidukļa. Nocirsta čūskas galva kož gandrīz tikpat dusmīgi, kā tad, kad čūska vēl bija dzīva; minūtes un ceturtdaļ stundas pēc galvas nociršanas tā griežas uz to pusi, no kuras tai liekas, ka to apdraud. Un es vēlreiz atkārtoju, ka inde savu spēku pēc nāves tik drīz nepazaudē, jo pat izkaltēta un pēc tam izmērcēta, kā to rāda daudzie mēģinājumi, viņa ir spējīga samaitāt augstāka zīdītāja asinis. Tā tad katrs ir jāpieradina pie uzmanības, kam ir prieks un griba, palīdzēt, lai indīgo čūsku kļūtu mazāk.

Attiecībā uz to, kā rīkoties ar sakostiem, es gribu vēlreiz atgādināt, ka pēc līdzšinējiem novērojumiem alkohols, t. i. araks, konjaks, rums, degvīns, ja to daudz iedzer ir vislabākais starp visiem neskaitāmajiem pretlīdzekļiem, kas ir izmēģināti, tā tad katrs ir spējīgs palīdzēt odzes sakostiem, jo pat mazākajā ciemā degvīns būs atrodams. Lai apmierinātu tos, kas baidās, ka sekas būs sliktākas nekā vienkāršs reibonis, man noteikti jāsaka, ka odzes sakostam cilvēkam arī tad, kad viņš degvīnu lietojis pārmērīgi, nav reiboņa. Ka bez tam, kur vien iespējams, kodums jāizsūc, jāizgriež un jāizdedzina, vai līdz tam, kamēr ierodas ārsts, jāpiesien pie sakostās vietas, cik cieti vien iespējams, kāds ciets priekšmets, piem. akmens, tas viss, pēc manām domām nav sevišķi jāpiemin.

Dziļa vaga katrā purna pusē starp nāsīm un acīm, kas nobeidzas akli, t. i. nesavienojas ne ar degunu, ne ar acīm, ir b e d ru čūsku (Crotalidae) galvenā pazīme. Lai gan viperas nav mazāk bīstamas un dusmīgas kā bedru čūskas, tomēr pēdējās pieskaita pie bīstamākām čūskām zemes virsū, un var apgalvot, ka viņu indes ieroči ir vislabāk attīstīti. Viņas ir lāsts tām zemēm, kuras tās apdzīvo, viņas traucē lielu apgabalu apstrādāšanu un katru gadu prasa daudz upuru.

Pazīstamākā no bedru čūskām, klaburčūska (Crotalus horridus), atšķiras no visām citām ar to, ka astes galā tām ir

klabji, par kuru nozīmi līdz šim velti lauza galvas. Viņi sastāv no lielāka vai mazāka skaita viegli saspiestu tukšu vidu raga veidojumu, ko var salīdzināt ar koniem, kas sabāzti viens otrā; viņu ārpusē ir trīs paaugstinājumi, kuri ar smailo galu ir vērsti uz astes galu un kuriem ir uzbāzts virsū nākošais kons. Katrs no šiem ķermeņiem balstās uz diviem izciļņiem un tā saistās ar nākošo, bet kustīgi tā kā visi raga konusi var kustēties un savā starpā berzēties. Šie klabji acīmredzot ir virs- ādas veidojums un laikam nav nekas cits, kā vesela rinda pārveidotu zvīņu. Ķermeņa virspuses pamata krāsa ir tumši pelēki brūna, zīmējums sastāv no nenoteikti veidotām melnām šķērssvītrām, kas tumšajā astē vairs nav redzamas; ķermeņa apakšpuse ir pamatā dzeltenīgi balta ar mazām melnām punktīm. Ļoti vecas mātītes garumā sasniedzot gandrīz divi metri, tomēr 1,6 metri garas jau ir retums.

Klaburčūskas apdzīvotais apgabals sniedzas no Meksikas jūras līča uz ziemeļiem līdz pat četrdesmit sestajam ziemeļu platuma gra- dam, lai gan aizņem tikai Amerikas rietumu daļu.

„Var pieņemt," saka G e i j e r s, „ka viņa nav vairs savās mājās tur, kur pateicoties biezākām salnām vasarās nevar audzēt kukurūzu." Vēl mūsu gadusimteņa pirmajos gadu desmitos viņa visos vēl neapstrādātos apgabalos bija sastopama tik lielā skaitā, ka divi vīri, kas augsti vērtēto čūsku tauku dēļ sarīkoja uz viņām kārtīgas medības, trīs dienās nosita 1004 klaburčūskas. Ka viņu skaits arvien vairāk iet mazumā, to izskaidro ar to, ka zemi arvien vairāk apstrādā un ka arvien lielāks top cūku skaits.

Sururuku (Lachesis muta)

,.Klaburčūskas vismīļākās uzturas vietas," turpina G e i j e r s, ..ir tādi apgabali, kur klinšainus, saulainus vai vispār tuksnešainus paaugstinājumus ieslēdz zāļainas ielejas, upju, upīšu vai avotu ap- rasinātas pļavas; tikai ja plašo līdzenumu atveldzē bagātīga rasa, viņu tur var sastapt, citādi nē. Viņas dzīves vietas ir dažādas, skatoties pēc tā, vai viņa dzīvo apstrādātos un apdzīvotos apgabalos, vai mežonīgos klajumos. Pirmā vietā viņa dzīvo kopmītnēs, otrā tikai atsevišķi, te ar varu ieņemtās alās, tur parasti citādās paslēptuvēs. Pie pirmajām pieder prēriju suņu, vāveru, žurku, peļu un beidzot pat krasta bezdelīgas alas, lai gan pēdējās lielākiem eksemplāriem liekas būt nepiemērotas.

Tās barība sastāv no maziem zīdītājiem, putniem un abiniekiem, sevišķi vardēm. Pie manām gūsteknēm es nekad neesmu novērojis, ka viņas savu upuri nožņaugtu, bet gan šad tad viņas sevi neapgrūtināja ar to, lai mazāku laupījumu pirms norīšanas saindētu, bet bieži tās to vienkārši saķēra un, tāpat kā zalkši vardes, norija.

Ļoti daudzas klaburčūskas nosit un sabrauc uz lauku ceļiem. Katrs labprāt nokāpj no zirga, lai pamazinātu šo nejauko dzīvnieku skaitu. Cik daudzas es neesmu saticis un nositis, un tomēr es nekad nevaru pārvarēt bailes no viņām, lai gan man tikai reiz ir iekosts zābaka purnā un es neesmu pie tam tapis ievainots. Klaburčūskas priekšā Amerikā atkāpjas tikai ar to nolūku, lai sadabūtu kādu akmeni vai spieķi, ar ko to nogalināt. Katrs mazs zēns to nogalina, tā tad bailes no tās ir niecīgas. Apdzīvotos Ziemeļamerikas apgabalos tā ir retums, jo neatlaidīga vajāšana tomēr ir atstājusi savu iespaidu.

Daudzi dzīvnieki pazīst klaburčūsku un baidās no tās. Zirgi un vērši no tās baidās un metas bēgt, tiklīdz to pamana; suņi rej uz viņu, lai gan turas no tās cienīgā attālumā; putni to ieraugot aiz bailēm saceļ lielu troksni.

Vairāki novērotāji ir apgalvojuši, ka klaburčūska pirms košanas vienmēr klabinot; tomēr tas nav gluži pareizi. „Ja viņa iet lēnam," saka Geijers, „tad viņa klabjus velk līdzi pa zemi, bet ja tā bēg, tad tā tos paceļ uz augšu, bet nepārtraukti klabina kā iepriekš; tikai tad, kad tā dzenas pakaļ medījumam, neko nevar dzirdēt. Klabināšana izklausās kā nažu trinēja radītais troksnis. Missūri augšgala prērijās dzīvo mazi sienāži, kas laižoties saceļ gluži tādu pat troksni. Klaburčūska vienmēr nebiedina, bet tikai tad, kad tā sabaidās vai redz, ka tai uzbrūk.

Abinieki

Dziļš bezdibens šķir jau aprakstītos mugurkaulainos dzīvniekus no vēl neaprakstītiem. Pirmie visās dzīvības stadijās elpo plaušām, kamēr no otriem vairākums līdz zināmam vecumam elpo žaunām. Sakarā ar to tās klases locekļi, ar ko mēs nu nodarbosimies, savā attīstībā iet gandrīz vienmēr cauri stadijām, kādas ļoti parastas pie zemākiem bezmugurkaula dzīvniekiem — atstājot olu, viņiem nav vēl savu vecāku ķermeņa būves un iekārtas; to viņi iegūst tikai vēlāk, pāriedami no kāpura stadijas pieaugušo kārtā.

Abinieki stāv daudz tuvāk zivīm, nekā rāpuļi, ko parasti ar viņiem apvieno vienā klasē, putniem. Savu jaunību viņi nodzīvo kā zivis, un abējādi dzīvot viņiem iespējams tikai vēlākos gados; tomēr pavisam no ūciens aiziet un iegūt galīgu neatkarību no tā, viņi nevar nekad, vismaz to nespēj viņu lielākā daļa.

Kamēr vēl rāpuļus un abiniekus uzskatīja par vienas klases locekļiem, pēdējos ar pilnu tiesību attiecībā pret pirmiem sauca par „kailiem rāpuļiem". Un patiesi, tikai pie ļoti maz abiniekiem uzejamas kādas pēdas vai norādījumi uz tiem raga izveidojumiem, kādi sedz kā rāpuļu tāpat putnu un zīdītāju ķermeni vai arī kā nagi apbruņo to kājas.

Kailajai ādai un ādas dziedzeriem ir abinieku dzīvē neparasti Liela nozīme. Viņi nobeidzas, ja to darbība tiek traucēta. Cik zināms, tad itin neviens no viņiem nedzer parastā veidā, bet visu dzīvošanai nepieciešamo ūdeni uzņem vienīgi caur ādu. Pēdējā uzņem mitrumu un izdala to atkal atpakaļ. Varde, ko tur sausā telpā, paliek vāja un nespēcīga, un spēks un mundrums atgriežas, kolīdz tai atvēl izpeldēties. Zināms, arī vardes mēs redzēsim saulē sildoties ar tādu pat baudu kā rāpuļus, bet vienmēr ūdens tuvumā, kurā tās atgriežas atpakaļ, kolīdz tas viņām liekas vajadzīgs. Visi abinieki, kas savas dzīves lielāko daļu pavada uz sauszemes, uzdrīkstas atstāt savu no saules stariem pasargāto paslēptuvi tikai tad, kad iestājas nakts un līdz ar viņu mitrums; vismaz tā paglābj viņus no kaltējošā siltuma.

Nevienam pašam abiniekam netrūkst trīs augstāko maņu orgānu, lai gan acis dažiem ir lielā mērā panīkušas un paslēptas zem necaurspīdīgās ādas.

Vislielākā mērā svarīgi abinieku dzīvē ir asins riņķošanas un elpošanas orgāni. Sirds daudz neatšķiras no rāpuļu sirds. Viņa sastāv no diviem, bet ne ikreiz pilnīgi nodalītiem plānsienu priekškambariem un viena kambara, biezām sienām, kas dzen asinis artērijās. Pēdējās stipri pārveidojas tai laikā, kas visiem abiniekiem

jāpārlaiž, kamēr tie no oliņas attīstās par pieaugušu dzīvnieku. Pārvēršanās notiek arī ar plaušām, ko jaunībā atvieto žaunas, un kas pie dažiem abiniekiem krietni vēlu sasniedz galīgo gatavību.

Olas apaugļošana īstā nozīmē mātes miesās notiek tik pie bezastainajiem. Likums ir tāds, ka pie abiniekiem, tāpat kā pie zivīm, ola tiek apaugļota tikai tad, kad tā mātes miesas atstājusi. No ārienes redzamu vai arī vispār attīstītu vaislas orgānu trūkst pavisam, un olas apaugļošana tādēļ parasti (bet ne vienmēr) notiek ūdenī, turpinās ilgāku laiku un liek nārstojošiem dzīvniekiem pilnīgi aizmirst ārpasauli. Tikai izņēmuma gadījumos vecāki parāda zināmas rūpes par olām — parasti tās tiek atstātas ūdens un saules ziņā.

Mūsu laikmetā abinieki apdzīvo visas pasaules daļas un, izņemot zemes ziemeļus, izplatījušies pa visām klimatiskajām joslām. Siltums un ūdens ir viņiem vēl nepieciešamāki, nekā citām dzīvnieku klasēm. Viņi ir tik lielā mērā atkarīgi no ūdens, ka nav bez tā domājami, jo ar maz izņēmumiem visi viņi savu jaunību pavada tanī. Otrs viņu dzīvībai nepieciešams faktors — siltums, un ar to izskaidrojama parādība, ka virzienā pret ekvatoru viņu skaits milzīgi pieaug, tā kā var gandrīz sacīt, ka viņu īstā dzimtene ir saulgriežu zemes. Sev par mitekļiem un bērnu izvešanai viņi tomēr izraugās tikai saldūdens krātuves un izvairās, cik pagaidām zināms, pilnīgi no jūrām un vispār sālīgiem ūdeņiem. Krietna daļa no viņiem uzturas ūdenī visās stadijās, vairums, kad sasnieguši pilnīgu attīstību, ūdeni atstāj, bet tomēr nometas uz dzīvi mitrās vietās. Tur, kur tuksnesis valda neaprobežoti, tur nav vairs neviena abinieka, bet tur, kur ūdens kaut arī tikai laikiem, bet ikgadus tomēr uzejams, tur netrūkst arī viņu. Gluži tāpat kā tie pie mums- ziemu pārlaiž, viņi tur pavada sauso gada laiku, kas atbilst mūsu ziemai, ierakušies dūņās vai arī alās un iegrimuši nāvei līdzīgā miegā; pavasara sākums viņus atkal pamodina. Visās ekvatora zemēs, kur pēc zināmiem laika sprīžiem atgriežas lietus, kas gadu sadala noteiktos posmos, abinieki nozūd pavisam sausumam iestājoties, un parādās atkal, kolīdz nolijis pirmais lietus. Tad viņi kā uz burvja mājienu atdzīvina lielus gabalus, kur dažas dienas agrāk i jausmas par viņiem nebija. Tomēr še visur viņu skaits stipri ierobežots, salīdzinot ar ūdens bagātajiem mūža mežiem, kur gads gadā, vismaz apmēram, valda vienāds mitrums, un dod viņiem iespēju pat koku galotnēs izdarīt sugas turpināšanas darbus.

Abinieku dzīve mums liekas vēl vienmuļāka, kā rāpuļu, lai gan lielākā viņu daļa vairākus no šiem pārspēj kustību ziņā. Saskaņā ar viņu dzīvi ūdenī, visi viņi, varbūt ložņājošos izņemot, ir labi peldētāji, un nekādā ziņā tikai kāpuru stadijā, kad tiem it kā zivs zīmogs uzspiests, bet arī pieaugušie, neskatoties uz to, vai kājas vai aste ir galvenais kustību rīks. Kā kāpuri viņi peld ar astes palīdzību, izdarot sāniskas kustības, tā tad līdzīgi zivīm; no pieaugušiem astainie tāpat, bezastainie turpreti virzās uz priekšu, spēcīgajām kājām kā airiem rīkodamies; viņi peld kā cilvēks, tikai ar to starpību, ka priekškājas maz vai nemaz netiek līdzi nodarbinātas. Uz sauszemes kustības ir visai dažādas. Visi astainie abinieki kūņojas uz priekšu rāpus, kamēr bezastainie kustas īsākiem vai garākiem lēcieniem. Pēdējo starpā ir arī tādi, kas var uzrāpties augstu koku galotnēs; rāpšanās tomēr norisinās citādi, kā pie citiem līdzšim minētiem mugurkaulainiem — tā sastāv no lēcieniem no viena atpūtas punkta līdz otram, kas atrodas augstāk. Vienā ziņā tomēr abinieku vairākums ir pārāks par rāpuļiem; kamēr no pēdējiem tikai retais apbalvots ar balsi, no abiniekiem, īpaši no pirmās šķiras piederīgiem, liels daudzums pārsteidzoši labi spēj izdot vairāk vai mazāk skanīgus, stiprus un noapaļotus toņus. Tā ir viņu balss, kas nakti mūža mežā ja nu arī citas nepārspēj, tad tomēr nepārtraukti tās pavada, tā arī ir viņu balss, kas pie mums vasaras naktīs skan par visām stiprāk. Vairākas šīs klases sugas izmanto šo savu talantu tik lielā mērā, ka top īsti nakts miera traucētāji un bailīgākā cilvēkā izsauc baismīgas sajūtas. Brēkt brēc tomēr vienīgi pieaugušie — kāpuri un jaunie ir mēmi.

Ir iespējams, ka abinieku starpā nav neviena vienīga dienas dzīvnieka. Viņi atdzīvojas īsi pirms vai līdz ar krēslas iestāšanos un rosās līdz rītam; pa dienu visi atdusas, lai nu gan ļoti dažādā veidā. Kamēr vieni vienkārši ielien kur un paliek nekustīgi līdz nākošam vakaram, citi atvēlas sev apsauļošanās labdarīgo iespaidu un šim nolūkam dodas uz piemērotām vietām, kur tad pavada dienu pusmiegā, kas gan nekad nav tik ciešs, ka gulētājs nespētu draudošās briesmas nojaust, vai arī palaistu garām laupījumu. Taču arī šie, rosīdamies, kurkstēdami un tamlīdzīgi sevi izpauzdami, pierāda, ka mēness ir viņu īstā saule un nakts tas laiks, kad tiem viņu darījumi nodarāmi.

Barība stāv noteiktā sakarībā ar abinieku pārvēršanos. Visi abinieki ir laupītāji, tikai medību objekti ir ikkatrā vecumā savi. Kāpuri visagrākā jaunībā, kā to Leidigs (Leydig) vismaz pie dažiem varēja novērot, iztiek no visādām sīkbūtnēm, „pildīdami savas zarnas bez pārtraukuma ar dūņām un kopā ar tām ierīdami lielā daudzumā mazus dzīvnieciņus — infuzorijas, rotatorijas, daf- nidas, bet tāpat arī diatomejas." Sasnieguši pilngadību, visi abinieki medī visdažādāko sugu dzīvniekus, sākot ar tārpiņiem un beidzot ar mugurkaulainiem, tikai tiem jābūt dzīviem un jāspēj kustēties; vienu viņi vajā peldus, citus lūko sagūstīt taisot ātru lēcienu vai arī mēli izšaujot.

Neizdevīgos dzīves apstākļos — ziemas aukstumā vai tropu vasaras sausumā — tie iegrimst ,.ziemas miegā".

Piecēlušies no šī nāves snaudiena, viņi pārdzīvo vairošanās dziņas laiku, kas arī viņus, šos trulos radījumus, satrauc pavisam neparastā mērā. Ap šo laiku valda vēl, vismaz ziemeļos, diezgan vēss laiks; siltums paceļas tikko divi grādus pār nullpunktu; pa ūdeņiem var vēl peldēt lieli neizkusuši ledus gabali — tas viss tomēr neko nenozīmē abinieka acīs, liekas pat, cik pēc izdarītiem novērojumiem var spriest, ka ūdens temperatūras pazemināšanās kopošanos vēl pasteidzina. Tikko kurkuļi izlaisti, pārīši šķiras, šķiras pat tie, kas, kā likās, bija viens otram pieķērušies uz to siltāko; abi dzimumi iet atkal katrs savu ceļu. Uz zemes dzīvojošie atstāj ūdeņus, lai nodotos savai vienmuļai un tomēr, cik redzams, viņiem tik tīkamai vasaras dzīvei: lauku vardes dodas uz pļavām un laukiem, koku vardes rāpjas koku galotnēs, salamandras uzmeklē savus medību iecirkņus. Kad beidzas vasara un iestājas ziema, kas var nākt kā sausais gada laiks vai aukstums, tā piespiež ikvienu izmeklēties šim nelabvēlīgajam laikam piemērotu pajumti.

No naida, kādu pret sevi sacēluši vai nu pelnītā vai nepelnītā kārtā rāpuļi, cieš arī viņiem daudzējādā ziņā līdzīgie abinieki. Neviens pats no viņiem nav kaitīgs, itneviens nevar neko ļaunu nodarīt: tomēr akla nezināšana vajā un nonāvē viņus nepiedodamā kārtā. Vēl no veciem laikiem pie mums pārnākuši uzskati, kam, kaut arī tie pavisam aplami, tic pat tā sauktie izglītotie. Saprātīgais dārznieks gan saudzē un kopj krupjus, anglis viņus pat pērk simtiem, lai savu dārzu iztīrītu no dažādiem kaitīgiem kukaiņiem, bet rupjas dabas ļaudis vai vismaz cilvēks bez zināšanām sit šo «nejauko" kustoni, kur tik tam tiek klāt. Liekas, ka tāds cilvēks gribētu sevi nostādīt uz vienas pakāpes ar stārķi, kurš pie šiem dzīvniekiem parāda mums gandrīz nesaprotamu slepkavošanas kāri. Uzmanīgā novērotājā visi abinieki izsauks to pašu draudzīgo un labvēlīgo noskaņojumu, kādu tagad cilvēki vispār jūt tikai pret vardēm, kaut gan pārējie abinieki to pelna tādā pašā mērā kā tās. No plēsīgiem kustoņiem daudzus pasargā gļotas, ko izdala viņu āda; tie, kuriem šādas indīgas ādas nav, krīt milzīgos apmēros par upuri visdažādākiem kustoņiem. Par vardi var teikt to pašu, ko par zaķi: „viņu grib ēst ikkatrs". Tā ir visa šī dzimuma un varbūt arī mūsu laime, ka ārkārtīgi stiprā vairošanās visus robus atkal ātri aizpilda.

Pirmā šķira

Bezastainie abinieki

(Anura)

Kas uzmanīgi apskatījis vardi, tas pazīst visus šīs klases pirmās šķiras locekļus. Viena otra īpatnība ķermeņa uzbūvē, kas reizēm novērojama šīs grupas piederīgo starpā, kaut arī nav nenozīmīga un neievērojama, tomēr nekad nav tik uzkrītoša, lai vardi vai citu kādu bezastainu abinieku samainītu ar citiem. Lempīgs, gandrīz četrstūrains viduklis, uz kura priekšā balstās, tā kā kaklu nevar atšķirt, saspiesta, plata galva, apaļu purnu un platu muti, četras labi attīstītas kājas un vairāk vai mazāk gluda, kaila, gluma āda, ir šo dzīvnieku galvenās ārējās pazīmes.

Kas attiektos uz bezastaino abinieku izplatību, tad viņi ir visas pasaules pilsoņi un tā tad netrūkst nevienā zemes daļā, tāpat kā nevienā platuma un augstuma joslā; visvairāk to ir Dienvidamerikā tā skaita, kā sugu ziņā. Viņi mazāk kā citi abinieki saistīti pie kādas noteiktas vietas, jo viņu eksistences cīņas ieroči atvēl lielāku kustības brīvību. Nav daudz to sugu, kas pastāvīgi apdzīvotu ūdeni, kurā pavadījuši savu jaunību; lielākā daļa siro apkārt pa noteiktu viduci, saprotams, tikai pa tādu, kur netrūkst viņiem tik nepieciešamā mitruma, šo abinieku uzturēšanās vietas ir tik dažādas, cik vispār abiniekiem tās var būt tādas. Viņi dzīvo ūdens malās, pļavās, laukos, krūmājos un kokos, mājo starp zāli un lapām, caurumos, zem akmeņiem, īsi sakot, visur tur, kur atrodama noderīga paslēptuve un barība. Viņu vasaras dzīve atšķiras lielā mērā no ziemas dzīves, vienalga vai pēdējais gada laiks nāk kā aukstums vai sausums. Pie mums viņi rudeņos pa lielākai daļai noglabājas dīķu dūņās un auksto laiku pavada nāvei līdzīgā miegā. Dienvidos viņus sausums piespiež meklēt paslēptuves. Te viņi tomēr pārziemo ne tikai ievērojamā dziļumā zemē, līdz kurienei nonāk, kamēr tā vēl dubļaina, bet arī zemes caurumos, zem akmeņiem, koku dobumos, platākās plaisās un zem koku mizas.. Kad iestājas pavasaris, viņi parādās gluži negaidot un tādā daudzumā, ka var saprast iedzimtos, kas domā, ka viss šis milzums bezastaino, par kuru esamību vēl dienu iepriekš nevienam i jausmas nebij, nonākuši no debesīm kopā ar lietu, kas tos patiesībā tikai no ziemas miega pamodinājis.

Sabiedrīgums ir visu ūdenī vai pie ūdens dzīvojošo bezastaino galvenais rakstura vilciens. Tomēr nekad viņi neapvienojas tādās sabiedrībās, kā to redzam pie augstākiem mugurkaula dzīvniekiem — katrs dzīvo uz savu roku un par citiem nerūpējas. Koku vardes vai krupji un tāpat klejotāji no viņu vidus savienojas īsteni tikai pa pārošanās laiku, un ja gadās kādreiz vēl bez tam redzēt tos lielākā pulkā, tad vienīgais iemesls, kas tos savedis kopā, ir pati vieta — izredzes uz labu medījumu. Posmkāji, tārpi, glomji ir to mīļākā maltīte; zivju ikri un mazas zivtiņas tāpat netiek nicināti; lielākās šīs šķiras sugas iedrošinās ķerties klāt pat mazākiem zīdītājiem un putniem. Kā īsti laupītāji šie abinieki ēd tikai dzīvu un pašu sagūstītu medījumu un nemaz nekautrējas notiesāt arī savas pašas sugas mazuļus, vai vismaz radniecīgus.

Olu skaits, ko mātīte izlaiž, ir ārkārtīgi liels, un grūsnējais kustonis sakarā ar to ļoti resns, jo olas ir galīgo attīstību sasniegušas jau mātes miesās un olvadi pārpildīti. Pa oliņu izlaišanas laiku tēviņš vārda pilnā nozīmē izpilda vecmātes vietu. Viņš uzkāpj mātītei uz muguras, apņem to zem pleciem ar savām priekškājām un tā saspiež tās vidukli, ka olvadi zem šī spiediena iztukšojas. Ejot caur olvadiem, oliņas ievīkstās gļotainā masā, un tūliņ pēc iznākšanas tēviņš tās apaugļo. Kāpuru pārvēršanās pieaugušos dz'vnie- kos notiek tā, ka papriekšu parādās pakaļkājas; aste, kas tritoniem paliek, pie šiem pamazām vien sajūk un beidzot izzūd galīgi. Šī pārvēršanās ilgst trīs, četrus, piecus un vairāk mēnešus, pēc kam jaunie, kas nu pilnīgi dabūjuši savu vecāku izskatu, atstāj ūdeni un uzsāk veco dzīvnieku dzīves veidu.

Caurcaurim ņemot, bezastainie abinieki ir dzīvi un mundri radījumi, ķpri gan tāpat kā citi viņu radi jāskaita par nakts dzīvniekiem, bet bieži vien arī dienu attīsta tik dzīvu darbību, kāda pie citiem šīs klases piederīgiem nav novērota. Kustībās viņi ir pārāki par visiem saviem radiniekiem, iet un kurmuļo labāk par tiem, lec samērā lieliem lēcieniem un ārkārtīgi izveicīgi; Austrālijas koku vardes, ko K r e f t s aiz šā iemesla sauc par ķenguru starp vardēm^ palēcas bieži vien cilvēka augstumā no zemes; citas, pateicoties savām neparasti lielajām krītamiem sirmjiem līdzīgajām peldplēvēm, var sacensties ar lidvāveri. Šie abinieki peld un nirst teicami un ir spējīgi stundām ilgi, bez kā nosmaktu, palikt zem ūdens. Viņi redz, dzird, saož ļoti labi un, neskatoties uz savu itin kā nejūtī- gumu, tomēr parāda sajušanas un taustes spēju, arī garša tiem, lai nu niecīga, bet tomēr ir. Kamēr pie pārējiem šīs klases locekļiem grūti saskatīt kādas augstākas garīgas darbības pazīmes, viņiem mēs tādas noliegt nevaram. Viņi atšķir vietu, vienu lietu no otras, izrāda atmiņu un apķērību, sakarā ar gūtiem pieredzējumiem uzmanību vai biklumu pret citiem radījumiem un pat mazdrusciņ viltības, ja runa iet par to, kā izbēgt briesmām vai laupījumu sagūstīt; viņiem patīk arī skaņi toņi, kā to neapgāžami pierāda viņu ikvakaru mūzikālie priekšnesumi. Mums tad arī viņi patīk daudz labāk par pārējiem radiniekiem. Negribot mums uzmācas doma, ka viņi ir jautri, dzīves priecīgi radījumi, kas ar lielāko baudu nododas visām viņiem tīkamām izjūtām un savu labsajūtu skaļi kliedzot — no viņu viedokļa runājot, dziedot — pauž visai pasaulei. Gan viņu balss nav tik'dažāda, tik sulīga, skanīga un niansēm bagāta kā putniem, bet, ar zīdītājiem salīdzinot, nav neko sliktāka kā pēdējo lielākai daļai, un gekona izdotās skaņas pārspēj zīdītāju balsis no visiem viedokļiem. Šinīs skaņās ir saklausāmas visas pārejas, sākot no skaņa.s maurošanas un dzidras svilpošanas līdz čivināšanai un dobjai dūkoņai. Viens krekšķina aizsmacis, otrs sauc tik pilnska- nīgi; šis čirkst kā sienāzis, tas mauro kā vērsis. No īsiem norautiem toņiem pazīstams sarkanvēdera krupis, mainīgā dziesmā izteic sevi dīķa varde. Dienvidamerikas mūža mežos šo abinieku balsis skaitās par zīmīgākajām;- citādi tas nav arī Āzijas un Āfrikas saulgriežu zemēs, Austrālijā un pat Eiropā. Pēc sveša putna dziesmas man izklausījās Rietumāzijas stepēs viena šīs grupas locekļa balss, un pēc bungu sitieniem kāda cita baiss Āfrikas vidienē. Viena varde no tām pašām vietām rūc kā aizskārta kontrbases stīga, cita brēc aizsmakuša suņa rējienu un kāda trešā kurkšķ dzidri kā dūdas. Kādas Dienvidamerikas ūdens vardes balss, pēc H e n z e ļ a (Hensel) domām, izklausās gluži kā siseņa sisināšana un vēl kāda cita izdod skaņas un toņus, kas izklausās pavisam savādi — kā mazu bērnu dziedāšana tālumā vai kā cikādu dziesmu; ir balsis, kas atgādina ūdens guldzienus šaurā pudeles kaklā un kāds krupis rūc kā zema base; viena no koku vardēm skandina itkā mazu zvaniņu, un kāda cita sit kā ar āmuru pa skārdu. īsi sakot, ikviens dzied pilnīgi'savā paša meldiņā. Un lai cik bēdīgas un drausmīgas mums viņas dažreiz neizklausītos un kā arī caur kauliem neietu — vienmēr un visur tās nozīmē labsajūtu, lai neteiktu jautru garastāvokli, un ikreiz tās atskan visstiprāk, kad siltā laikā var gaidīt lietu.

Blakus nevainīgai jautrībai, kas ir īpatnēja visiem varžveidī- giem abiniekiem, arī aizdomīgajam krupim un bieži nonievātajam sarkanvēdera krupim, viņi ir iemantojuši mūsu labvēlību ar savu nekaitīgumu, pat derīgo darbību, kuras nozīmi mēs droši vien vērtējam par zemu. Tikai lielākās sugas šad un tad nodara mums nelielus zaudējumus; visas pārējās sugas atnes vairāk labuma, nekā tie dzīvnieki, kas viņus vajā. Un ka. arī viņu gaļa nav nicināma, to zin ne tikai ķēķalietās lietpratīgie franči, bet pat Austrālijas iedzimtie, kuri naktīs ar uguns palīdzību saķer simtiem koku varžu un tad tās omulīgi apēd.

Nodalījuma pirmā dzimtā mēs apvienosim koku vardes. Viņas ir krāsu ziņā skaistākie, viskustīgākie un piemīlīgākie šīs klases locekļi, un šo īpašību dēļ viņas ir iemantojušas cilvēku mīlestību tik augstā, mērā, ka to atsevišķus īpatņus tur istabās kā māju dzīvniekus. No sugām ļoti bagātās dzimtas Eiropā ir sastopams tikai viens labi pazīstams priekšstāvis — lapotņu varde; dienvidus zemēs viņa parādās apbrīnojami lielā skaitā; sevišķi lielā daudzumā viņa ir sastopama Amerikā. Koku vardes (llylidae) ir graciozi veidotas, lapu krāsas vardes; no pārējiem šīs šķiras locekļiem viņas atšķiras ar to, ka to pirkstu gali tām ir paplašināti spilventiņā, kas dod tām iespēju pieķerties pie gludām virsmām. Šos spilventiņus piespiežot koku varde rada zem tiem bezgaisa telpu.

Lapotņu varde (Hyla arborea) ir koku varžu dzimtas pirmtips un izplatītākais to pašu nosaukumu nesošās ģints (Hyla) priekšstāvis, reizē mazākais no visiem saviem Eiropas radiniekiem — tā ķermeņa garums ir ap 3 cm; ķermeņa virspuse ir skaisti lapu zaļā krāsā, bet apakšpuse pelēki baltā.

Atskaitot augstos ziemeļus un, pēc Dumerila apgalvojuma, arī Lielbritāniju, lapotņu varde ir sastopama visā Eiropā;' viņa ir izplatīta arī Āzijas ziemeļu daļas apgabalā, Kant ors to ir novērojis pat vēl vairāk uz dienvidiem, Ķīnas salā Huzanā, un tāpat arī gar visu Vidusjūras dienvidus krastu. Parasti viņas redz maz: tikai pārošanās laikā viņas salasās ūdenī ievērojamos baros; drīz pēc tam viņas sakāpj koku un krūmu lapotnēs un te dzīvo pa lielākai daļai neredzamas. Lapotņu vardes ir piemīlīgākie abinieki, kādus vien mēs zinām, veiklākas nekā visi pārējie, kas pie mums sastopami, un spējīgas kustēties tikpat labi ūdenī, kā uz līdzenas zemes un arī koku lapotnēs. Peldēšanā lapotņu varde nepaliek daudz iepakaļ ūdensvardei, lēkšanā to tāļu pat pārspēj, bet kāpelē- šanā ir īsts meistars. Šīs pēdējās kustības nav soļojošas, bet arī lēcienveidīgas.

Šādā ceļā mūsu varde uzkāpj kokos, sākdama no zemākiem krūmiem; lēkdama no lapas uz lapu tā uzrāpjas augstākos zaros un beidzot sasniedz arī koka galotni.

Te, augstu gaisā, viņa omulīgi pavada vasaru, jaukā laikā sēdēdama uz lapu pirspuses, lietū lapu apakšpusē; ja lietus pieturas ļoti ilgi, tad viņai kļūst tik nepatīkami, ka no lietus tā iebēg ūdenī. Cik lieliski viņas krāsa saskan ar lapu zaļumu, to zin tie, kas ir dzirdējuši viņu kliedzam zemā krūmā un ilgu laiku par velti pūlējušies viņu tur ieraudzīt. Lapotņu varde zin, ka lēcieni to nodod un tādēļ, ja tuvojas ienaidnieks vai vispār tai šķietami bīstama parādība tā cieši piespiežas pie lapas un, mirdzošās acis pagriezusi pret pretinieku, paliek bez kustībām, kamēr briesmas paiet garām. Tikai ārkārtējā vajadzības gadījumā viņa izšķiras taisīt lēcienu; tad tā šo lēcienu izdara tik piepeši un ar tādu veiklību, ka tas viņu pa lielākai daļai izglābj.

Lapotņu vardes barība sastāv no dažādiem kukaiņiem, sevišķi no mušām, vabolītēm, tauriņiem un gludiem kāpuriem. Laupījumam, kuru tā grib ēst, jābūt dzīvam un jākustas; beigtus dzīvniekus vai nekustošus tā neaiztiek. Viņas asā redze un, kā liekas, tikpat labi attīstītā dzirde dod tai ziņu par atlidojušo odu vai mušu; viņa tos asi novēro un tad piepeši ar milzīgu lēcienu dodas tiem pakaļ, lielākā daļā gadījumu ar panākumiem, un vienmēr tā, ka lecot lejup sasniedz citu lapu. No mutes ārā izšautai ķerošai mēlei kā pabalstu varde izlieto vienas priekškājas pirkstus un ar tiem pievada, kā ar roku, saķerto barību mutei.

Vēlā rudenī tā atstāj koku galotnes, nonāk uz zemes, aizlec uz tuvāko ūdeni un te, tāpat kā citi viņas šķiras radinieki, ielien dū* ņās. Te viņa nāvei līdzīgā miegā pavada ziemu, pie kam parasti aukstums to neaizsniedz. Tomēr ja arī aukstums to ķertu, viņa ne visos gadījumos ietu bojā. Viņas dzīvesspējas ir ārkārtīgi lielas un tā var pārvarēt briesmas, kas citiem, augstāk attīstītiem dzīvniekiem. katrā ziņā maksātu dzīvību. Agrāk nekā citi bezastainie abinieki lapotņu varde pavasarī ir jau klāt un vispirms domā par vairošanos. Šim nolūkam viņa izvēlas, kur iespējams, tādus dīķus, kuru krasti ir noauguši krūmiem un kokiem, šķiet tādēļ, ka viņai ir grūti no ūdens ar kliegšanu izteikt savu mīlas prieku. Parasti jau apriļa beigās tēviņi atstāj savus ziemas mitekļus, labos gados viņi to izdara vēl agrāk, aukstos drusku vēlāk, bet vienmēr agrāk nekā mātītes, kuras parādas tikai sešas vai astoņas dienas pēc tam. Tūliņ pēc mātīšu parādīšanās sākas pārošanās.

Gandrīz 12 stundas pēc tam, kad kurkuļi ir atstājuši mātes ķermeni, tos apsedzošās gļotas piesūcās tik stipri ar ūdeni un tā uzpūšas. ka top caurredzamas. Tad var novērot pašas oliņas, kuras ir sinepju sēkliņas lielumā; oliņas ietinošā sega ir lielumā apmērām līdzīga vīķa sēklai. Kurkuļi sastāda bezveida recekļa masu un paliek ūdens dibenā guļam, kamēr jaunie mazuļi iznāk laukā. Tāpat kā pie pārējiem abiniekiem, oliņu nogatavošanās un mazuļu attīstība notiek īsā laikā.

Gludvardēm (Kanidae) pirkstu gali nav paplašināti par spilventiņiem; ķermenis ir samērā slaids, galva īsa, plakana, mute plata, priekšējais kāju pāris, salīdzinot ar pakaļējo kāju pāri, kuru pirksti parasti savienoti kopā ar platu peldplēvi, ir ļoti īss, āda ķermeņa apakšpusē gluda, turpretim virspuse parasti apklāta atsevišķiem dziedzeriem. Visām sugām zobi ir viršžoklī un augšlejās.

Šīs īstās vardes apdzīvo lielā daudzumā mēreno un karsto zemes joslu ūdeņus visās zemes daļās, izņemot Austrāliju. Viņas sastop visur, kur ir ūdeņi; viņu naktsdziesmu dzird visur, kur tām ir iespējams dzīvot; tāpat kā mūsmāju varde, arī viņas radinieki dzīvo kā ielejās, tā kalnos, kā tekošos, tā stāvošos ūdeņos, protams, ja tie nav sāļi. Bet daudzas šīs dzimtas sugas, tāpat kā lapotņu vardes, tikai pa pārošanās laiku uzturas ūdenī, bet pēc tam skraida apkārt pa mitrām pļavām, laukiem un mežiem, varbūt bez mērķa maldīdamās apkārt un gulēdamas tur, kur diena tās pārsteidz; ar krēslas iestāšanos tās turpina savu ceļu.

Brīnišķi šo varžu koris skan ausīs svešniekam, kas pirmo reizi apmeklē kādu citu zemesdaļu, jo jau no dzimtenes pazīstamajām skaņām pievienojas svešādas, par kuru cēlājām gan tūliņ var pazīt gludvardes, bet kuras ar savu īpatnību ir tomēr augstā mērā uzkrītošas. Kad Āfrikas iekšienē sausā gada laikā iznīcinošā svelme ir atnesusi zemei turienes ziemu, nokaitēdama zāli, noraudama kokiem lapas, aizdzīdama putnus uz laimīgākiem apgabaliem, pie- siedama zīdītājus, rāpuļus un abiniekus pie ziemas guļas, tad cilvēks un tic dzīvnieki, kas ir spiesti visu to izturēt, krīt vai izmisumā — tik smagi gulstas šī ziema'pār visu dzīvo. Bet tad pēdīgi tālē sāk velties kopā tumši mākoņi un, trakojošu viesuļu nesti, dod dzīvinošu lietu slāpstošai zemei, un reizē arī pavasari. Stundām ilgi lietus strūklām līst no augšas; zemumos rodas strautiņi un straumes, paltis un ezeri, no kuriem vismaz pēdējie dienām ilgi uzglabā viņos sakrātos ūdeņus; un pirms vēl debesis paguvušas atkal pilnīgi noskaidroties, pirms vēl lietus no koku zariem nopilējis — pavasaris jau pamodinājis gulētājus. Pirmās lietus dienas vakarā tūkstošbal- sainas skaņas plūst no katra lietus ezera, no katras lielākas peļķes, katras gadskārtēji pārplūstošas lietus straumes; „gonk, gonk, gonk" skan tev pretim, kurp tu arī negrieztos. Tūkstošas mazas vardites sēž ap katru ūdeni vai peld pa viņa spoguļaino līmeni; liekas, tās ar gavilēm apsveic to laiku, kurā tām ir dota iespēja dzīvot, tūliņ pēc atmošanās stāties pie vairošanās, kamēr viņu apdzīvotais ūdens krājums vēl pilns, omulīgi lēkāt apkārt, un ar pēdējo ūdenspilienu atkal nozust. Līdzīgā kārtā tas notiek visās zemēs, kurās gada laiki asi atšķiras savā starpā, kamēr tur, kur cauru gadu zem lēnajām debesīm valda apmēram vienāds laiks, šī mundrā tauta gandrīz bez pārtraukuma piekopj savu darbību, gandrīz bez apstājas dod savus koncertus un gandrīz visos mēnešos vairojas. Ūdens- bagātajā Dienvidamerikā dzird varžu kori katru vakaru, katrā ziņā pēc ikviena lietus. Indijas mitrajos zemumos vardes arī dzirdamas visu gadu.

Mūsu zemēs gludvardes var tapt apnicīgas augstākais ar savu muzikālo priekšnesumu neatlaidību; citās zemesdalās tās top traucējošas arī ar izdoto skaņu stiprumu. Un kamēr pie mums dzīvojošās sugas ar pilnu tiesību uzskatāmas par derīgiem dzīvniekiem, kuri tikai izņēmuma gadijumos nodara neievērojamus zaudējumus, tamēr šīs dzimtas milzīgie priekšstāvji, kas dzīvo Amerikā un Indijā, ne visai reti noziedzās pie cilvēka īpašuma, izplātīdami savus laupīšanas gājienus uz putniem un citiem maziem māju kustoņiem. Neskatoties uz to šīs vardeš īsteni nekur nav ieguvušas sev ienaidniekus, un neviena tauta virs zemes neuzskata tās ar pretīgumu, kā viņām radniecīgos krupjus, jo lielākai tiesai cilvēku viņu daba un darbība ir patīkami.

Citiem vārdiem, cilvēks labprāt draudzējas ar viņām, arī tur, kur viņš tās ieskata par medījumu un tās ķer un vajā, lai iegūtu viņu garšīgo gaļu.

Vairošanās ziņā gludvardes pielīdzināmas koku vardēm. Arī starp viņām ir dažas atsevišķas, ku^as ziedo zināmas rūpes saviem pēcnākamiem, sevišķi oliņas piestiprina sev pie ķermeņa un tad tās nedēļām ilgi nēsā sev līdz; lielākā tiesa tomēr oliņas vienkārši izlaiž ūdenī, tālāk par tām vairs nerūpēdamās.

Brekeke, — brekeke, brekcke! — koaks, tuu! — brekeke, bre- keke! — brekeke, kvarr, brekeke, tuu! brekeke, brekeke, brekeke! — brēkeke, brekeke, brekeke! — koaks, koaks, tuu, tuu! — brekeke, tuu! — brekeke, brekeke! —

Tā dīķu bērni sāk savu dzīvi, ieraudzīdami uzlecam mēnesi, — un kas varētu viņiem to ļaunā ņemt? 0 k e n s gan saka, ka cilvēks, nonācis varžu apdzīvotā dīķa tuvumā, jūtas kā pie trako nama; bet es domāju, ka viņu dziesmas, viņu balsis pavasara naktij piederās gluži tāpat, kā lakstīgalas dziesma. Neaprobežota jautrība izskan šinīs vienkāršās skaņās, īsta vienprātība, cik skarbas arī nebūtu atsevišķās balsis. „Brekeke,'' iesāk viena, kura padod balsi visai sabiedrībai, un visas pārējās klusēdamas klausās, gan tikai, lai nākamā acumirklī mestos talkā ar to pašu strofu vai dobjo „kvarr" un tad kurkstētu tālāk no sendienām parastajā kārtā. Kopējā dziesma sākas līdz ar krēslas dzestruma iestāšanos; tā turpinās ar lielāku neatlaidību, kā jebkura cita nakts dziesma, un tikai pret ritu dīķos top klusāks, kaut gan vel arvien viena vai otra varde, atminēdamās tikko izrādīto meistarību, izdod pa pusapspiestam „kvarr".

Es negribu noliegt, ka ļaudīm ar vājiem nerviem, kas dzīvo varžu apdzīvota dīķa tuvumā, pēdigi kļūst nepatīkami katrā siltā vasaras nakti dzirdēt aizvien vienu un to pašu mūzikas gabalu; es tomēr šādu nepatiku neizjūtu, jo piederu pie tiem, kam top jautri, dzirdot šos sajūsminātos dziedātājus, un domāju, ka vismaz katrs, kas savu jaunības laiku pavadījis uz laukiem, būs ar mani vienis pratis.

Mūsu dīķu jeb zaļā varde (Rana esculenta), ūdensvaržu (Rana) priekšstāvis, sasniedz 9 līdz 10 cm lielu garumu, nepieskaitot vismaz 10 cm garās pakaļkājas, un ja tā kurkulē- na vai pieaugušas vardes stāvoklī ir dabūjusi sevišķi bagātīgu barību, tad ari vēl vairāk. Uz ķermeņa virspuses patīkami zaļā pamata ir melni plankumi un velkas trīs dzeltenas gareniskas svītras, no tām viena pār muguru un ik pa vienai gar ķermeņa abiem sāniem; apakšpuse ir balta vai dzeltenīga. Lielajām acīm ir spilgti zeltains gredzens un tās gudri un mundri veras tālē.

Ne tikai mūsu Eiropa ir zaļās vardes dzimtene, bet arī Ziemeļafrika un laba daļa Āzijas, varbūt pat visa Vidusāzija līdz Japanai. Dienvidāzijā un Vidusafrikā šo sugu aizvieto viņai radniecīgas sugas; uz ziemeļiem izplātības apgabalu norobežo polārais loks — tikai izņēmuma veidā zaļā varde sastopama vēl aiz šī loka.

Viņa gan nav atrodama tikai retā ūdens krājumā, bet lielā daudzumā sastopama tikai tādos, kuru krasti aizauguši augstu zāli, doņiem vai meldriem, un kuru viducis apklāts peldošiem ūdensaugiem.

Zaļā varde (Rana esculenta)

Kā siltuma cienītāja, tā cenšas izmantot katru saules staru, tāpēc pa dienu kārtēji iznāk ūdens virspusē; te tā turās ar galvu virs ūdeņa, milzīgās kāju pleznas plati ieplētusi, savu stāvokli nemainīdama, vai arī, kas tai izdevīgāk, uzmetusies uz kāda ūdensauga platās lapas, kāda peldoša koka gabala, pār ūdeni stāvoša akmeņa vai klintsgabala krasta malā vai arī citā līdzīgā vietiņā tupēdama un ar omulību siltumam nododamās. Netraucēta tā šādā stāvoklī pavada pa pus dienai, nemaz nekustēdamās, bet ja to traucē vai kāds laupījums to viļina, tā lec ūdenī milzīgā, līdz 2 metrus garā lēcienā, peld spēcīgiem kāju airgrūdieniem starp ūdens virsmu un dibenu, iztraucēšanas gadījumā liektā līnijā tuvodamās dibenam, līdz ielien dibena dūņās un te noslēpjas. Te gan tai, kāBruhins novērojis, var gadīties nelaime, ka tā ar priekškājām iekļūst starp kādas gliemežnīcas atvāztiem vāciņiem un tā nonāk īsti nepatīkamā stāvoklī, jo pret katru traucējumu ārkārtēji jūtīgais mīkstmiesis tad tūliņ savus vākus savelk kopā un tā pretoties nespējīgo vardi nožēlojamā kārtā sasaista un moca; bet parasti mīkstās dūņas to ļoti labi paglābj no katra miera traucētāja, kas to sabiedējis, jo tās dzīvnieku pilnīgi noslēpj viņa acīm. Bet varde tomēr nekad neuzturas viesmīlīgajās dūņās ilgāk kā tas viņai izliekas noteikti nepieciešams; pēc īsas pārdomas tā ceļas jau atkal uz augšu, lēnām airējas, peld augšup, izbāž galvu virs ūdens, kustina gaišās actiņas uz visām pusēm un mēģina atkal ieņemt agrāko stāvokli. Ja tuvojas vakars vai lietus dēļ ir tapis dzestrāks, tad visi diķa iedzīvotāji salasās starp augiem, vislabprātāk drusku no krasta atstatu, un nu sāk kādu no saviem jau agrāk minētiem mūzikas gabaliem. Tā zaļā varde dzīvo no aprīļa vidus līdz oktobra beigām, kas mūsu apgabalos ir tas laiks, kurš viņu spiež meklēt ziemas guļas vietu ūdenskrājuma dziļumā, dūņās vai kādā alā. Jau Dienvideiropā zaļā varde parādās daudz agrāk un nozūd vēlāk; Ziemeļafrikā tā tanīs vietās, kur ūdeņi neizžūst, vairs nemaz neiegrimst ziemas miegā, bet pavada visu gadu apmēram vienādā kārtā, ar to starpību, kā pārošanās laikā tā kliedz dzīvāk un neatlaidīgāk nekā citā laikā.

Zaļā varde ir labi attīstīts radījums, kura kustības liecina par spēku un izveicību. Kā lielākā tiesa radinieku, tā uz sausas zemes pārvietojas lēcieniem un ir spējīga izdarīt visai tālus lēcienus, pārvaldot tos ar pārsteidzošu veiklumu. Ūdenī tā peld vienīgi ar savu pakaļkāju palīdzību un pie tam ļoti ātri, sevišķi ja tā kustas zināmā dziļumā; pa ūdens virsmu tā airējas uz priekšu tikai palēnām. Tā tomēr spēj arī no ūdens izlēkt diezgan augstu gaisā, vai nu lai noķertu garāmskrejošu kukaini, vai arī lai sasniegtu kādu augstāk atrodošos atpūtas vietu.

Tā sauktā dabīgā nāvē nobeidzas tikai nedaudzas zaļās vardes; lielais vairums atrod galu plēsīgo dzīvnieku zobos, knābjos un nagos. Ārkārtīgi sīksta ir viņu dzīvība. Arī viņas var iesalt ledū, bet pēdējam kūstot atkal atgriežas dzīvē; arī viņas ir spējīgas ilgāku laiku spītēt lielam sausumam, lai gan tas novērojams parasti tikai dienvidos, jo ziemeļos viņas šādos apstākļos aizlēkā līdz citiem ūdeņiem. Pat smagi ievainojumi viņām ātri sadzīst; šausmīgi sakropļotas tās nobeidzas tikai pēc dažām stundām.

Visāda veida plēsoņi ir zaļo varžu pastāvīgi ienaidnieki. Ūdris, seski un ūdens žurkas iegūst tās sev par laupījumu, tām uzbrūk čūsku ērgļi un klijāni, kraukļi un viņu radinieki, stārķi un gārņi; tās aprij foreles, līdakas un citas plēsīgas zivis, par pārējiem ienaidniekiem nemaz nerunājot. Pie mums nodrošinājās pret varžu pārmērīgo vairošanos izzvejojot no ūdens viņu kurkuļus, kas uz sausas zemes iet bojā; jau Dienvidvācijā un tāpat visā Dienvideiropā tās cītīgi ķer, jo varžu ciskas ir tiešām, laba, barojoša un veselīga maltīte.

Pelēkā varde (Rana temporaria) sasniedz to pašu lielumu, kā viņas tikko aprakstītā radiniece, bet atšķiras no tās ar savu krāsojumu un dzīves veidu, kādēļ, liekas gan, neviens to ar pirmo nesajauks. Ķermeņa augšdaļas viņai ir brūnā vai iesarkani brūnā pamatkrāsā ar gaiši brūniem un tumši brūniem plankumiem, uz deniņiem ir tāpat krāsota garensvītra, kājas ar tumšām šķērssvītrām, krūtis un vēders tēviņiem pelēcīgi balti, bet puslīdz pieaugušām mātītēm iesarkanā pamatkrāsā ar sīkiem brūni dzelteniem plankumiņiem.

Vienā ziņā pelēkās vardes stāv tāļu aiz saviem radiniekiem: viņas ir sliktas dziedātājas. Tikai zināmos laikos, it īpaši riesta laikā var no viņām sadzirdēt murkšķēšanu vai kurkstēšanu, kas skaņu pilnības ziņā stāv zaļo varžu dziesmām tāļu iepakaļ un kuru mātītes izpilda tikpat labi kā tēviņi. Kā pretstatu zaļām vardēm viņas var apzīmēt par mēmām, it īpaši vasaras mēnešu laikā, kad visas viņu gaitas ir pilnīgi klusas, bez trokšņa.

Nevienam bezastaiņam abiniekam nav vairāk ienaidnieku, nevienam pašam abiniekam vispār nav viņu tik daudz, kā pelēkai vardei. Viņai uzbrūk liels un mazs, gan ūdenī, gan uz zemes; viņu vajā visos dzīves vecumos, un tikai atgriezusēs dūņās pa ziemas guļas laiku tā ir no uzbrukumiem pasargāta. Visi zīdītāji, visi putni, kas ēd rāpuļus vai abiniekus, redz viņā viegli iegūstamu laupījumu; čūskas, kas pārtiek no abiniekiem, vērš savus skatus galvenā kārtā uz šo vardi un dod viņai, salīdzinot ar zaļo vardi, sevišķu priekšroku. Pat zaļās vardes, kā mēs to redzējām, pret pelēkām vardēm ved cīņu, vismaz pirmajos dzīves gados; pat vēži, tām par nelaimi, prot viņas atšķirt no citiem radiniekiem. Un šim gandrīz neskaitāmām ienaidnieku baram bez tam pievienojas klāt cilvēks, jo tāpat kā zaļo vardi, viņš arī to, viņas trekno cisku dēļ, ķer un nonāvē.

Mūsu Eiropas vardes, salīdzinot ar viņu radiniecēm Amerikā un Indijā, lieluma ziņā ir rūķīši, balss ziņā — vārguļi. Pie šīs dzimtas ievērojamākiem skaņražiem pieder kāda Ziemeļamerikas varde, kas gan nav ieguvusi māsklinieka vārdu, bet saucas kāda augsti cienījama zīdītājdzīvnieka vārdā, proti par vēršu vardi (Rana mugiens). Par nožēlošanu man nav iespējams, pamatojoties uz paša pētījumiem, noskaidrot, par cik šis nosaukums atbilst vai neatbilst patiesībai; amerikāņu pētnieki un ceļotāji tomēr vienā ziņā ir vienprātīgi, kā dziesma, ko izpilda kādas 500 vēršu vardes, neļaujas ne salīdzināties ar to vakara mūziku, kāda dzirdama dīķu tuvumā mūsu apgabalos. Viņu ziņojumos ir kaut kas minēts par „bezmiega naktīm", „sasodītiem trokšņotājiem" un līdzīgi, tā kā drīkst gan pieņemt, ka vēršu vardes balsij vajadzētu būt ar mūsējo balsskaņām tādās pašās attiecībās, kādas ir starp viņu augumiem.

Vēršu vardes ķermenis sasniedz garumā 20 līdz 22 cm un viņas pakaļkājas ir 25 centimetri gaļas. Ķermeņa virspusē uz olīvu zaļa pamata ir lieli, tumšbrūni vai melni dūmaini plankumi un gareniski muguras šķautnei iet dzeltena svītra; ķermeņa apakšpuse ir iedzelteni balta acis sarkanīgas ar dzeltenu apkaimi.

Vēršu vardei balss ir skaļāka, kā jebkurai citai vardei un to var noteikti sadzirdēt no ievērojama attāluma; dienvidu štatos tā dzirdama visu gadu, lai gan galvenā kārtā pavasara un vasaras mēnešos, ziemeļu štatos tikai vasarā, un, kā jau sagaidāms, it īpaši karstā laikā, kad, kā liecina ticami ziņojumi, salasoties kopā mazākais daži simti šo baui'otāju. Ap šo laiku šī milzu varde darbojas gluži tāpat kā Eiropā dzīvojošā viņas radiniece, izpilda saivas dziesmas ar tādu kaislību, par kuru lielāku nevar iedomāties, nepārtraukti bauro cauru nakti, un noved viņu ūdensmītņu tuvumā dzīvojošus cilvēkus ar vājākiem nerviem gandrīz vai izmisumā. Kad kurkuli ir izlaisti, tās zināmā mērā atkal izklīst.

Cik rijīga ir vēršu varde, zin un saprot visi tuvumā dzīvojošie zemnieki. Kukaiņi, zemes un saldūdeņu gliemji ir arī viņas galvenā barība; tomēr, ja vien ir iespējams, viņa nekādā ziņā neapmierinājās vienīgi ar šādu ieguvumu, bet laupīdama uzbrūk visām dzīvām būtnēm, kuras tā iedomājas pārvaramas. Ko mūsu zaļās vardes tikai mēģina izdarīt, to viņa izved dzīvē: jaunus pīlēnus, kas peldas viņas apdzīvotā ūdenī, tā saķer un, ievelkot dzīvnieku ūdenī, to noslīcina un aprij, cālēnu, kas neuzmanīgi tuvojas krastmalai, tā, iekams vēl nav piesteigusēs viņa māte ar dusmās saceltām spalvām, ar pēkšņu lēcienu saķer un tikpat ātri paslēpjas ūdens dziļumā, kur jūtas drošībā. Harlans stāsta, ka viņš nošāvis kādu vēršu vardi tanī brīdī, kad tā gribējusi apēst sagūstītu čūsku; zemnieki zvēr, ka jauniem ūdens putniem viņa nodarot lielāku postu nekā kaķis un tā radinieki, šāda rijība viņai bieži kļūst liktenīga: ar kārdekli veikli apslēptu makšķeres āķi viņa ķer tikpat kāri kā cālēnu, un tā viegli kļūst par laupījumu savam pretniekam, kuram tā līdz šim gan bij tikai kaitējusi, bet tagad sagādā prieku, jo viņas gaļa ir pārlieku garšīga maltīte. Viņas ķeršanai lieto netikvien makšķeri, bet arī tīklus un slazdus, vai pat skrotnīcas, jo šī varde, kas bieži vien sver ap 300 grammu, ir jau šāviena vērta, lai gan ēšanai lieto vienīgi resnās pakaļciskas. Bez cilvēka to ar panākumiem vajā lielāki plēsoņi, bet jo sevišķi zivis, kas uz viņas gārdo gāju, liekas, ir tikpat kāras, kā gārdēši cilvēki.

No citiem dzimtas locekļiem, kas dzīvo Amerikā, ar savu lielumu, īpatnējo stāvu un skaistumu sevišķi uzkrītošas ir ragainās vardes (Ceratophrys). Nosaukums cēlies no īpatnējiem izaugumiem abos galvas sānos gar acīm, kas nav nekas cits kā par augstiem smailiem izveidoti acu plakstiņi. Kraupainais ādas izcilnis un šuves uz galvas un muguras vēl pavairo vardes īpatnējo izskatu.

Krupju vardes (Pelobates) ar savu ķermeņi atgādina krupjus, viņām tomēr ir samērā garas pakaļkājas, kuru pirksti saistīti ar platu peldplēvi, apaļa, pakaļgalā brīva mēle un divas zobu gubiņas augšlejās. Uz muguras ir divas mazas kārpiņas.

Kā šīs ģints priekšstāvis var noderēt ķiploku krupis (Pelobates fuscus), raibs dzīvnieks, kas garumā sasniedz 7 centimetrus; ķermeņa augšpuse uz iedzelteni brūna vai gaiši pelēka pamata izraibota daudziem maziem un lieliem, koši tumšbrūniem, nevienādi veidotiem plankumiem, kas reizēm saiet kopā, reizēm izkaisīti pa vienam, izsakoties Š i n c a vārdiem, kā salas uz ģeogrāfiskās kartes.

Ķiploku krupju izplatības apgabals aptver Vāciju, Franciju, Itāliju un Spāniju; viņi tomēr nav sastopami visur, un daudzos apvidos pilnīgi trūkst.

Vienā ziņā viņi līdzinājās īstiem krupjiem: tie izplata tiešām neizturamu ķiploku smaku, tā tad pilnīgi ar tiesību nes savu vārdu. Smirdoņa, ko viņi izplata ir tik spēcīga, ka ķiploku krupi ir vieglāk sajust ar degunu nekā saredzēt ar acīm, un tuvāk pieejot acis sāk asarot, gluži kā tas ir, kad ož mārrutku vai sīpolu. Sī smaka, kā

Ragu varde

Stagari un viņu ligzdos

liekas, izplātās galvenā kārtā no viņa ķermeņa pakaļgala, vismaz katru reizi, kad dzīvnieku aizskar, viņš pakaļgalu paceļ gaisā un zināmā mērā vērš uz savu pretinieku.

Sarkanvēdera krupis (Bombinator igneus), kas ir līdzīga nosaukuma ģints priekšstāvis, atšķiras no citiem radiniekiem ar apaļo, tievo, visgarām cieši pieaugušo mēli; viņam ir divas nelielas augšleju zobu gubiņas un pilnīga peldplēve uz pakaļkājām. Ada uz muguras pārklāta cietām kraupām, tās krāsa ir skaisti tumši pelēka vai eļļas brūna, kamēr ķermeņa apakšpuse, uz kuras tāpat ir rupjas kraupas bālganā, bet vidū melnā krāsā, uz melna vai pelēki brūna pamata izraibota košiem oranžu dzelteniem kopā saplūstošiem plankumiem. Garumā viņš sasniedz 2—3 centimetrus.

No Skonijas dienvidiem (Zviedrijā) sākot, sarkanvēdera krupis sastopams visā Eiropā, un tiklab mazās ūdens bedrēs kā plašos purvos un staignājos, kā līdzenumos tā arī kalnos, sasniegdams līdz 1500 metriem lielus augstumus virs jūras līmeņa.

Nevienai dzīvnieku dzimtai no seniem laikiem līdz šai dienai nav bijis jācieš vairāk aiz cilvēku vispārēja riebuma, kā krupjiem, neviena nav arī nepielūdzamāk un ar lielāku netaisnību vajāta. ;..Šis dzīvnieks," saka vecais Gesners par šīs dzimtas parastāko sugu. „ir visai auksts un mitrs dzīvnieks, caurcaurim indīgs, briesmīgi nejauks un kaitīgs. Ja šo dzīvnieku moca, tad viņš tā noskaišas, ka viņš cilvēku, ja tas iespējams, apmiez vai ari saindē ar indīgu, kaitīgu elpu. Šie dzīvnieki ir gaužām kaitīgi un ievaino ar savu indi: jo ja kāds pieskaras viņu mīzaliem, tad tā vieta pūst un bez lielām pūlēm nav izdziedināma. Iekšķīgi ieņemti tie ir nāvīgi. Viņus uzlūkot un viņos noskatīties, ir kaitīgi, no tam cilvēki paliek gluži bāli un neglīti. Viņi saindē arī zāli un lapas, uz kurām viņi sēd un kurām viņi gluži laiski un lēnām lien pāri." Patiesi, nav saprotams, kā prātīgi cilvēki varēja izdomāt tādas blēņas; vēl daudz grūtāk saprotams, kā vēl šodien var būt tūkstošiem tādu cilvēku, kas šādas nodilušas, pilnīgi nepamatotas tenkas tura par patiesām: jo, salīdzinot ar vardēm, neglīti veidoto krupju naktsdzīve taču nevar būt tas iemesls, kādēļ šos miermīlīgos, nevainīgos un ļoti derīgos dzīvniekus varētu turēt par aizdomīgiem un apmelot! Un tomēr, viena lieta nav apstrīdama: riebumā pret krupjiem un aklā naidā tos vajājot un nogalinot tā saucamie izglītotie un neizglītotie, eiropieši un amerikāņi, baltie un melnie vai brūnie cilvēki ir pilnīgi vienis pratis. Taisni krupji ir pārliecinošs piemērs tam, kā ir ar mūsu daudzināto izglītību un dabas un tās radījumu pazīšanu.

K r u p j i (Bufonidae)

no līdz šim aprakstītām vardēm atšķiras ar pilnīgu zobu trūkumu, un drukns, neveikls augums, gandrīz vienāda garuma resnas, bezveidīgas kājas un dziedzeriem ļoti bagāta, ārpusē kārpaina āda ir viņu raksturīgās pazīmes.

Viņi apdzīvo visas pasaules daļas, izņemot Austrāliju, siltos apgabalus, saprotams, lielākā skaitā nekā aukstākos, tikai nārsta laikā uzturās ūdenī un ir īsti nakts dzīvnieki, kas dienā tikai izņēmuma gadījumos blandās apkārt ārpus savas paslēptuves. Kustību ziņā viņi stāv iepakaļ vardēm un krupju vardēm; jo viņi vairāk čāpo nekā lec, peld slikti un tāpēc izskatās neveikli un kūtri, lai gan, stingri ņemot tādi nemaz nav. Viņu barība ir daždažādi mūdži, it īpaši tārpi, gliemeži, kukaiņi un sīki mugurkaulnieki; pēdējos ēd

vismaz lielākās sugas. Barības vielu patēriņš ir ievērojams, un tāpēc šo noķengāto dzīvnieku darbība lielā mērā nāk mums par labu. Apvaislošanās un mazuļu attīstīšanās galvenos vilcienos norit tāpat kā pie citiem šīs šķiras priekšstāvjiem; olas lielākai daļai atdalās tomēr ne pikās, bet pavedienos, ko tēviņi gabaliem apaugļo.

Pie šīs dzimtas svarīgākām sugām pieder parastais krupis (Bufo vulgaris), sauszemes krupju ģints (Bufo) priekšstāvis. Viņš sasniedz diezgan ievērojamu lielumu, 8—12 cm garumu pie 6—7 cm liela platuma, un mums izliekas vēl neveiklāk veidots nekā radniecīgās sugas. Viss ķermenis, izņemot lielu dziedzeri aiz auss, apklāts resnām kārpām; krāsa tumši sarkanpelēka vai sarkanbrūna, vēršas reizēm olīvzaļā, reizēm melnā un izraibota tumšiem, neskaidriem plankumiem, apakšā pāriet gaiši pelēkā un mātītēm šeit izraibota tumšākiem plankumiem. Acīm spīdīgi oranžsarkana varavīksnene.

Izņemot zemes vistālākos ziemeļus, krupis atrodams visās Eiropas daļās, un tāpat viņš izplatīts pa Vidusāziju un Japānu. Viņa dzīves vietas ir tik dažādas, ka viņš jāapzīmē par viscaur izplatītu dzīvnieku.

Krupis (Bufo vulgaris)

Kā jau īsts nakts dzīvnieks, viņš pa dienu dzīvo vienmēr paslēpies, izņemot to gadījumu, ja silts lietus ir apslapinājis augsni un mākoņi, lietus nesēji, vēl aizklāj viņam nepatīkamo sauli. Šādos apstākļos viņš izņēmuma gadījumos varbūt arī mēģina iziet uz medībām dienā, kamēr parasti viņš tās sāk tikai vēl labu laiku pēc saules noiešanas. Būdams neveikls kustībās, gandrīz nespējīgs izdarīt tālākus lēcienus, lempīgs un smags, viņš izvairās no sirojumiem, bet totiesu jo rūpīgāk pārmeklē savu mazo novadu, un tā kā viņa ēdelība ir saistīta ar ievērojamu barības patēriņu, tad tai vietai, kur krupis apmeties, viņš nāk par patiesu svētību. Viņa neveiklība ir par iemeslu, ka viņš bieži iekrīt pagrabos, akās, šachtās un klinšu alās, no kurām viņš vairs nevar tikt ārā un kupās tam ir jāapmierinās ar to mazumiņu barības, kas iekrīt iekšā tikpat nejauši, kā viņš pats. Tomēr arī šeit viņam izdodas ne tikai uzturēties pie dzīvības bieži ievērojami ilgu laiku, bet pat no tiesas nobaroties.

Neraugoties uz krupju ēdelību, ko var saukt ari par nemitīgu badīgumu, viņi stūrgalvīgi atteicas ēst beigtus dzīvniekus.

Kādā kārtā krupis iegūst sev laupījumu, to var viegli novērot, jo viņš arī dienā nelaiž garām nevienu laupījumu, turpretī kāri ķer pēc visa, kas iekļūst viņa robežās, un kukaiņiem, kas viņam šķiet gardi, dzenas pat mazu gabaliņu pakaļ. Kur apžilbinoši spilgto saules gaismu vājina augi, tur krupja tālu uz priekšu stāvošās un ļoti kustīgās acis nomana katru dzīvnieciņu, no kuras puses tas arī neparādītos, un mēle ar brīnišķīgu veiklību un lunkanību šaujas uz apskatīto laupījumu, tā ka tas reti kacl spēj izbēgt. Kas krupim paslēptuvē nomet vai tura priekšā, viņu pašu neaiztikdams, kādu tārpu, kāpuru vai kādu kukaini, tas var noskatīties viņa darbībā. Acumirklī acis sāk spulgot, un krupis pats atmostas no savas šķietamās miegainības un tuvojas laupījumam ar tādu žiglumu, kas pavisam nesaskan ar viņa citkārtējo izturēšanos. Pienācis īstā atstatumā, viņš apstājas, kā medījuma priekšā stāvošs putnu suns cieši noskata laupījumu, izšauj uz priekšu mēli un ar to iemet upuri plaši atplestā rīklē, gandrīz tanī pašā laikā to aprīdams un noglabādams kuņģī.

Atšķirībā no citiem bezastainiem abiniekiem krupis ziemu noguļ alās zemē tālu no ūdens. Septembra beigās vai oktobra sākumā viņš nolien atrastās vai pašraktās alās, bieži sabiedrībā ar sev līdzīgiem, noslēgdams alas ieeju ar zemju aizbērumu, nodrošina sevi pret aukstumu un nekustīgs un sastindzis paliek ziemas miteklī līdz martam vai aprīlim. Viņš ierokas zemē ar pakaļkāju palīdzību un tādā pašā kārtā arī izkārpjas ārā, laikam skubināts no viņā atkal mostošās pārošanās dziņas, jo viņš sāk kurkt vai vismaz rūkt jau alās. Tūliņ pēc ziemas mītnes atstāšanas viņš stājas pie pārošanās un šinī nolūkā noiet uz kaut kui'u tuvējo ūdenskrājumu, apmierinādamies ar katru, pat vismazāko. Pārošanās kāre izteicas vispirms kaucošā un nepatīkamā brēkšanā, ko tēviņi saceļ dienu un nakti; pa tam katrs no viņiem izrauga, cik tālu tas iespējams, vienu mār tīti, aptver to bezastainiem abiniekiem parastā kārtā, bet ar tādu spēku, ka pirksti no tiesas iespiežas ādā un no ārpuses vairs nav redzami, un tura to cieti, kā rūpīgi novērotāji apgalvo, 8 līdz 10 dienas bez pārtraukuma, līdz beidzot sākas olu dēšana un garā priekšspēle beidzas. Olu pavedieni ir salma resnumā, sasniedz līdz 1,5 metra garumu un satura vairākus simtus olu. Vecāki, šurp turp kustēdamies, jau pārošanās laikā tos aptin ap ūdens augiem un tamlīdzīgiem priekšmetiem, un tā tie paliek dibenā; pēc divām līdz trim dienām tie manāmi palielinājušies, pēc četrām līdz piecām dienām pastiepusies garumā, septiņpadsmitā vai astoņpadsmitā dienā attīstījušās kūniņas jau izlauzušās ārā no olas plēvītes un divdesmitā atstāj arī gļotas. No šī brīža viņu pārvēršanās norit kārtīgi. Jūnija beigās ir attīstījušās četras kājas, un kad tas noticis, tad jaunie krupji atstāj ūdeni, lai gan aste viņiem ap šo laiku pilnigi vēl nav sarukusi. No šī brīža viņi ved tādu pašu dzīvi kā vecāki. Viņi attīstās ļoti lēnām; tomēr piektā dzīvības gadā top spējīgi vaisļoties.

Otra šķira

Astainie abinieki

(Urodela)

Laikam uz ārīgo līdzību starp ķirzakām un salamandrām dibinājās to pētnieku uzskats, kas rāpuļus un abiniekus ieskata par vienas un tās pašas klases locekļiem. Viņi aizmirst, ka salamandras vai astainie abinieki, vispār atveido ķirzakas tikai tai pašā mērā, kā papagailis pērtiķi, pūce kaķi, pīle pīļknābi, pingvīns roni.

Astaino abinieku iezīmes, sīkāk uzskaitot, ir šādas: ķermenis vairāk vai mazāk stiepts garumā, apaļš, diezgan vienāda resnuma, reizēm drusku neveikls, galva samērā liela, parasti ļoti plakana, purna daļā apaļa, kakls no galvas atšķirts, tā tad tievāks par to un vidukli, aste vairāk vai mazāk gara, apaļa vai sāniski plakana, reizēm plakana kā spura; kājām tikpat neveikls veids kā visu pārējo abinieku locekļiem, tomēr tās ir vairāk vai mazāk vienāda garuma: priekškājām ir parasti trīs līdz četri, pakaļkājām, kuras izņēmuma gadījumos var arī pavisam nebūt, divi līdz pieci pirksti.

Astaino abinieku izplatības apgabals aizņem vienīgi zemes lodes ziemeļu puslodi. Šeit viņi apdzīvo, pēc Štraucha (Strauch), visas Vecās un Jaunās pasaules siltās, mērenās un pat aukstās joslas. Viņu izplatības apgabala ziemeļrobeža meklējama droši vien augstos platuma grādos.

Lai arī ne visi, tad tomēr lielākā daļa pazīstamo abinieku visu savu mūžu uzturās ūdenī, daudzi seklos, dūņainos purvos, citi dziļākos ezeros, daži tādos, kas atrodas vairāk simtu metrus virs jūras līmeņa; viņi gandrīz visi ir nakts dzīvnieki, kas dienu klusi un ap- slēpušies atpūšas paslēptuvēs vai sava ūdenskrājuma dibenā un savu īpatnējo darbību sāk tikai pēc tumsas iestāšanās vai patlaban kā nolijuša lietus: viņi visi ir grūti novērojami un, kā to pierāda mūsmāju sugas, var dzīvot lielā skaitā vietās, kur nemaz nedomā.

īpatnēja, tomēr dažāda ir šo dzīvnieku vairošanās. īsta apvais- lošanās, cik līdz šim zināms, nenotiek; turpretim abi dzimumi pārošanās laikā uzmeklē viens otru ūdenī: tēviņi dzenās pakaļ mātītēm, tad izlaiž savu sēklu, un mātītes ar sēklu piesātināto ūdeni uzņem caur pakaļu un apaugļo olas, ko tās nes vēl savā mātes klēpī. Pēc pārošanās salamandras ūdeni atkal atstāj; bet mātītes labu laiku vēlāk atgriežas tanī atpakaļ, lai izmestu miesās pa tam attīstījušos mazuļus; šķirzutnes turpretim dēj olas, un proti tikai nedaudz vienā reizē, un ar lipīgu gļotu palīdzību tās piestiprina pie augu lapām. Sauszemes un ūdens salamandras sava jaunības laika pirmo posmu nodzīvo ūdenī un atstāj pēdējo tikai tad, kad plaušas viņām attīstījušās un elpošana notiek ar tām.

Grūti būs nosaukt 'kādu šīs šķiras priekšstāvi, kas cilvēkiem darītu manāmus zaudējumus. Drīzāk viņus var apzīmēt par derīgiem dzīvniekiem, jo viņi noēd ļoti daudz nepatīkamu vai augiem kaitīgu dzīvnieku. Ka viņu dziedzeru atdalījums nevienam nevar nodarīt ļaunumu, lai gan par to jau no seniem laikiem ir stāstītas vistrakākās lietas, to mēs redzēsim vēlāk.

No ienaidniekiem, kas uzglūn salamandrām, bīstamas tām ir laikam tikai dažas čūskas un zivis; zīdītāji un putni ēd tikai šķirzutnes, bet smādē sauszemes salamandras viņu dziedzera sulas dēļ, kamēr čūskas pēdējā nebaida.

Salamandra jeb uguns salamandra. (Salamandra maculosa), ko mēs uzskatam par viņas vārdā nosauktās dzimtas un ģints (Salamandra) pamat veidu, sasniedz 12 līdz 17 cm garumu un uz tumši melnas samta krāsas pamata izraibota lieliem, nekārtīgiem plankumiem koši dzeltenā zelta krāsā, kas mēdz izveidot divas vairāk vai mazāk skaidras un pārtrauktas, reizēm kopā saplūdušas joslas vai rindas, kuras no purna gala iet līdz astes galam.

Uguns salamandras dzimtene ir visa Eiropa, no Dienvidzviedri- jas līdz Spānijai, Italijai un Grieķijai, un arī Ziemeļrietumafrikā. Sava izplatibas apgabala robežās īsteni reta viņa nav nekur, bet bieži sastopama ir tomēr tikai dažās vietās, kuras viņai sevišķi pa prātam. Mitras krēslainas vietas, piem. šauras ielejas vai tumši meži, dod viņai mājas vietu, bet dobumi zem saknēm un akmeņiem, dažādu dzīvnieku alas un taml. noder par patīkamu mitekli. Dienā viņa to atstāj tikai pēc lietus; jo arī viņai īstais darba laiks ir nakts. Sauss siltums vai saules staru iedarbība viņas miesai ātri vien atņem tik daudz nepieciešamā mitruma, ka viņas dzīvība var nonākt briesmās; ja jau dažas dienas nav lijis, tad kaut gan viņas āda nāktu sakarā ar rasu, viņa izskatās noliesējusi un novārgusi, kamēr pēc nolijuša lietus viņa iegūst tuklu, gludu un ļoti veselīgu izskatu. Kustības viņai lēnas un kūtras. Viņas iešana ir līšana locot ķermeni uz sāniem, peldēšana, stingri ņemot, arī tikai iešana pa ūdeni, kur aste jāuzskata par svarīgāko rīku ķermeņa virzīšanai uz priekšu. Visas augstākās spējas izliekas neievērojamas, maņas diezgan neattīstītas, garīgās dāvanas ļoti niecīgas.

Alpos ugunssalamandru atvieto radniecīga suga Alpu melnā salamandra (Salamandra atra).

Šķirzutnes jeb tritoni (Triton) iezīmējas ar garumā stieptu ķermeni, četrpirkstainām priekškājām un piecpirkstainām pakaļkājām, stipri plakanu, augstu airasti, vismaz tēviņam pārošanās laikā attīstītu ādas ķemmi (šķietu) gar muguru un vairāk vai mazāk gludu ādu.

Vācijā dzīvo četras šai ģintij piederīgas sugas.

Lielā šķirzutne jeb lielā ūdens salamandra (Triton cristatus) garumā sasniedz 13 līdz 17 cm un iezīmējas ar līdzenu priekšā apaļu galvu, līdzīgu kā krupim, un rupji graudotu ādu. Mugurai, sāniem, astei un locekļu virspusei pamatkrāsai tumši brūna; izraibojums sastāv no lielākiem, izkaisītiem melniem un baltiem, plankumiem, dažāda lieluma un veida plankumiem. Acij dzeltenas zelta krāsas varavīksnene.

Kāzu tērpā lielā šķirzutne ievērojami pārmainās. Virsū un uz astes parādās augsts, asi ierobots ādas šķiets, kas sākas jau priekšā uz galvas starp acīm, velkas līdz astes galam un kam pie astes pamata ir diezgan dziļš iespiedums. Tanī pašā laikā apakšas krāsa pāriet tumši oranžā un astes sānos parādās zilganbaltas perlamutra krāsas svītras, bet pie rīkles beidzot bez tumšiem plankumiem vēl ļoti daudz baltu kārpiņu. Mātītei arī kāzu tērpā trūkst ādas šķieta un vēdera sānu dzeltenums atsitas vairāk sēra krāsā, un astei apakšā sniedzas līdz pat galam. Ir novērotas ari dažādas pasugas. Lielā šķirzutne izplatīta Vācijā, Šveicē, Francijā, Beļģijā, Holandē, Dānijā, Anglijā, Skandināvijā, Krievijā, kā ari Itālijā un uz austrumiem līdz Aizkaukazijai.

Mazā šķirzutne (Triton taeniatus) ir maza salamandra, kas garumā sasniedz tikai 7, reti kad 8 cm.

Šķirzutnes parasti uzskata par ūdens dzīvniekiem un ar pilnu tiesību; pavada viņas taču savu nārsta laiku ūdenī un ari ārpus šī cēliena dzīvo tur mēnešiem ilgi; var gadīties pat tā, ka viņas to nemaz neatstāj, tikai nav jāaizmirst, ka tās pavada krietnus cēlienus arī uz sauszemes, un dažas sugas pat visu laiku pēc nārsta. Kamēr viņas nārsto un laiž olas, tās dod priekšroku skaidriem ūdeņiem, krūmiem noaugušiem un pietiekošā mērā bagātiem ar barību; pavisam gan viņas izvairās no straujām upītēm un upēm. Uz sausuma lācīgas un neveiklas, ūdenī viņas ar savas platās astes palīdzību kustas ļoti spridzīgi; bieži vien paceļas stāvus augšā ieņemt gaisu, dibenā nolaizdamās to izelpo, ļaudamas dažiem gaisa pūslīšiem pacelties virspusē, tad lokoties laižas vēl dziļāk un te pa dibenu šaadās uz priekšu un atpakaļ glūnēdamas uz laupījumu un medīdamas. Vasaru viņas savas ūdens mītnes atstāj un uzturas zem akmeņiem, koku saknēm, krastu alās un tml., lai vēlāk, rudenī, uzmeklētu kopīgus ziemas mājokļus.

Gašē (Gachet) novērojis, ka pārošanās dziņas pārņemtais tēviņš saceļ savu ķemmi un to ātri kustina, pēc tam tuvina galvu mātītes pu?;nam un, jā vajadzīgs, turās ar muti pie augiem, lai noturētos vienā stāvoklī. Aste pa to laiku nepārtraukti kustas un tā saliecas, ka aizkar mātīti vai ari sit tai pa sāniem. Abu laulāto galvas gandrīz duras kopā, bet ķermeņu pakaļdaļas atvirzās viena no otras tā, ka rodas ass leņķis. Pēc kāda laika tēviņš savu sēklu izšļir- cina ūdeni, un tā nokļūt mātītes dzimuma orgānos un apaugļo tur olas.

*

P r o t e j s (Proteus anguineus) ir īpašas ģints (Proteus) priekšstāvis un bez šaubām viens no brīnišķīgākiem dzīvniekiem pasaulē, tādēļ, neskatoties uz to, ka viņš gan nav visaugstāk attīstītais savas dzimtas loceklis, mēs viņu tomēr liksim mūsu aprakstam pamatā. Ar savu garo ķermeni viņš atgādina zuti, bet mazās, tālu stāvošās kājas, kam priekšējām trīs un pakaļējām divi pirksti bez nagiem, norāda uz viņa šķirzutnes dabu. Tikpat raksturīgas viņam ari mazās acis, kas pavisam paslēptas zem ādas un no ārpuses nav nemaz redzamas, un līdakai līdzīgais purns. Kaklam katrā pusē trīs īsi trīsžuburamu žaunu pušķi. Aste, salīdzinot ar vidukļa garumu, īsa un pārvilkta ar tauku spuru.

Lielākā daļa proteju ir baltdzeltenā vai gaišā gaļas krāsā, kas gaisā vairāk vai mazāk mainās'. Daži tad paliek viscaur vienādi iesarkani, citi dabū tumšākus, parasti zilganmelnus plankumus. Ir ari rāsas, kam uz melnīgsnējā pamata zeltaini plankumi un tam līdzīgi. Dzīvam protejam žaunas gaiši asinssārtas; gaisā tās tomēr izbāl. Garums var sasniegt centimetru trīsdesmit, bet parasti gan ne vairāk kā divdesmit pieci.

Līdz šim protejs atrasts vienīgi tikai Krainas un Dalmācijas apakšzemes ūdeņos, sevišķi Karsta kalnu alās pie Adelsbergas, Magdalēnas grotē pie Oberalbas, dūkstīs pie Haakberga, pie Lazes, kuras tuvumā ieiet pazemē jau augstāk minētā Uncas upe, kas par jaunu iznāk virszemē tikai pie Oberlaibachas, pie tā saucamajiem Laibachas purva Jūras logiem, un grāvjos, kam sakars ar Laibachas upi. Vietējie iedzīvotāji, kas proteju, kā viņi saka „cilvēka zivtiņu" vai „tumsas ūdens tārpu" labi pazīst, jo viņa ķeršanu uzskata par savu ienākuma avotu, stāsta, ka šie dzīvnieki kārtīgi atrodami dziļajos alu līčos, un virszemes ūdeņos parādoties tikai pēc stiprām lietus gāzēm, kas apakšzemes ūdens krātuves pārpilda un mūsu abiniekus izmet laukā ar varu. Kaut gan protejs uzturās tikai ūdenī, viņš dažreiz, pēc alu vadoņu nostāstiem, pērkonim tuvojoties, atstājot ūdeni un tad rāpojot nevarīgi pa mitrajām krasta sienām apkārt, kustēdamies līdzīgi zutim.

Zemnieki tagad pēc katra stiprāka lietus gāziena pārmeklē zināmas dūkstis, kur ūdens ieplūst no apakšas, vai arī apakšzemes strautu iztekas un zvejo izmestos protejus, uzglabādami viņus, kamēr izdodas aizsūtīt; ar lāpu palīdzību iespiežas arī to alu iekšienē, kurām tek cauri upītes vai arī kur atrodas peļķes un, censdamies apgaismot ūdeni, ķer protejus dukuriem vai vienkārši rokām. Saķertos dzīvniekus uzglabā platkakla stikla traukos līdz pusei ar ūdeni un pārklātās smalkiem tīkliņiem un tāpat arī sūta.

Daudz interesentu un pētnieku turējuši protejus ilgāku laiku, dažus pat sešus līdz astoņus gadus, vienkāršos baseinos, pat stikla traukos, un rūpīgi tos novērojuši. Gūstekņi uzturās trauka dibenā izstiepušies un ilgāku laiku uz vietas tikai reizēm paķepurojas ar kājām, lai pakustētos uz priekšu. Dienu viņi guļ ļoti rāmi, ja trauks atrodas tumšā vietā; turpretim ikviens saules stars padara tos nemierīgus, un viņi steidz, cik ātri spēdami, uzmeklēt tumšāku vietiņu. Ja baseinā ūdeni reti maina, viņi bieži uznāk virspusē ievilkt elpu un tam nolūkam izpleš platu rīkli un reizē izlaiž no žaunām gaisa burbuļus; turpretim, ja ūdens dziļāks vai arī to bieži maina žaunas skābekli atšķir pietiekošā daudzumā. No ūdens izņemti, proteji neglābjami nobeidzas divu līdz četru stundu laikā.

Zivis

Zivis ir mugurkaulnieki, kas elpo vienmēr un gandrīz tikai žaunām. Šie nedaudzie vārdi izteic viņu būtību daudz skaidrāk un noteiktāk, kā to spētu sīks un pamatīgs ārējās un iekšējās ķermeņa uzbūves apraksts.

Zemes iedzīvotājam, kas pazīst tikai upes zivis, nevar būt nekāda jēdziena par to izskata dažādību, kāda sastopama spuraino, zvīņām klāto mugurkaulaino dzīvnieku starpā. Šai ziņā zivis nestāv nevienai mugurkaula dzīvnieku klasei pakaļ, bet var gan ar kuru katru sacensties. Zināms, visam lielam vairumam, tāpat kā parastajām ūdens zivīm vārpstas veids; tomēr šī pamatforma pāriet visdažādākos citos veidos, pat tādos, kas mūsu acīm izskatās kā neglīti kankari. Ķermenis var izstiepties kā čūskai vai tārpam, var būt saspiests no sāniem, ka izskatās kā lenta, var ari gareniskā virzienā saīsināties un pieņemt plakanas, stāvas ripas izskatu, var būt saspiests ari no augšas pret apakšu, var izstiepties guļus virzienā un sānos būt apbalvots vēl ar spārnveidigām piedevām; dažas daļas pagarinās. tā sakot, nesamērīgi, pazaudē katru izskatu, savērpjas un sastrēmeļojas, citas saaug viena ar otru kopā, citas pavisam izzūd. Nav arī otras mugurkaulnieku klases, kam būtu tik savādi neizprotami piedēkļi, es gribēju teikt, piedevas pie normālās būves, kā zivīm. Tāpat neviena cita klase nevar lepoties ar tik lielu daudzpusību locekļu un maņu sakārtojumā. Zivs ārējā tipiska veida pazīme varētu būt tā, ka ķermeni gandrīz nevar izšķirt atsevišķas daļas. Nekad galvu no vidukļa nenodala kakls, tāpat ari aste tikai izņēmuma gadījumos noteikti atdalāma no vidukļa, parasti turpretī kā astes daļa, tā arī kakls saplūdis ar vidukli kopā. Runāt par kādiem locekļiem, kā tas ir lielākai daļai pārējo mugurkaulaino, pie zivīm gandrīz nevar, lai gan spuras ir jāuzskata par šo miesas daļu pārstāvjiem.

Šie gandrīz vai tikai zivīm raksturīgie skrimšļa vai kaulu adatām atbalstītie un ar tām kustinātie ādas veidojumi vislabāk sadalāmi pēc novietojuma un sakārtojuma pāra un nepāra spurās. Pie pāra spurām pieder krūšu un vēdera spuras. Nepāra, spuras paceļas mugurai pret vidu kā muguras, bet tālāk kā astes un tūpļa spuras.

Parastais zivs tērps sastāv no zvīņām ļoti dažādā izskatā un būvē. Šie zīmīgie veidojumi sakārtoti kārtīgās un taisnās, gareniskās, šķērsām vai slīpi no muguras uz vēderu ejošās rindās, bieži sedz viens otru kā kārniņa kārniņu, bet nereti pieskaras viens otram tikai malām, izplešas par lielām lubiņām, vairogiem un plāksnēm, vai stāv katra par sevi, vai atstāj dažas vietās neapsegtas, var būt niecīgi maziņi, un var arī nemaz nebūt. Skatoties pēc veida un sakārtojuma, izšķiļ-: apaļās (cikloīdās), ķīļu un emaljzvīpas. Āda sastāv no cietās īstās ādas kārtas un virsējās, lielāko tiesu staipīgās gļotainās kārtas. Krāsviela novietota pa daļai īstajā ādā, pa daļai starp to un virsējo; vienīgi zvīņu sudrabkrāsai ir par iemeslu īpaši kristāli i. Par krāsu pašu varētu teikt tikai to, ka krāsas krāšņumā, skaistumā, daudzpusībā un dažādībā zivi diezin vai kāds cits dzīvnieks pārspēs. Šķiet, ka uz zivīm atspulgotu visu dārgakmeņu un meta'ilu spīdumi, visas varavīksnes krāsas. Krāsu krāšņumam cienīgi stāv blakus zīmējuma skaistums un dažādība, un turklāt ne mazums zivju spēj ari krāsu mainīt tā, kā rāpuļi un abinieki to gan nevarēs.

Zivju kustības, stingri ņemot, aprobežojas ar peldēšanu, ir tā tad Joti vienpusīgas. Vairākas jūras zivis var pacelties virs ūdens un kādu gabalu noskriet laizdamās; tomēr viņu laišanās nav nekas cits, kā ar lielajām krūšu spurām atbalstīta lēkšana, kam sparu devusi ieskriešanās ūdenī. Tāpat ir ari pazīstamas dažas sugas, kas spēj kūņoties uz priekšu pa šķidru dubļu virsu vai arī tajos ieurbties; vēl dažas, līdzīgā kārtā un spurām īpašā veidā piepalīdzot, var kustēties pa sauszemi, pat rāpties pa slīpumiem uz augšu. Tomēr ne šo rāpšanos var salīdzināt ar čūskas iznesīgo slīdēšanu, ne ari pa- skriešanos pa gaisu ar putna lidojienu. Kustēties spējīgas mums zivis izliekas tikai, kamēr viņas ūdenī, kamēr peld. Te viņas tiešām parāda lielu meistarību. Saka, lasis varot sekundē nopeldēt astoņus un stundā divdesmit pieci tūkstoši metru, kas, vismaz attiecibā uz pirmo skaitli, laikam nav pārspīlēts, jo tiešām, šī zivs šaujas pa viļņiem kā bulta; jo varenie muskuļi abās pusēs, kas pievienoti spēcīgajai airei, proti astes spurai un spēj tik ievērojami darboties, ļauj zivij attīstīt brīnišķīgu spēku, ka tā spēj izdarīt arī ievērojami augstus lēcienus gaisā, kurpretim pārējās spuras noteic virzienu. Vairākas zivis, īpaši ar vārpstveidīgajiem ķermeņiem, peld pavisam citādi, sāniskis locīdamās vai arī viļņveidīgi kustinādamas garās zemās muguras spuras, tāpat kā saplacinātās, ripas veidīgas sānisko viļņu vietā viļņojas no augšas uz leju. Kustību ilgumā zivis pārspēj laikam ikvienu citu dzīvnieku, lai gan viņas elpo mazāk, t.i., patērē mazāk skābekļa kā citi, un asiņu riņķošana tām lēnāka.

Neizbēgamās žaunu elpošanas sekas ir, ka neviena zivs nevar izdot balsi. Gan dažas sugas izdod kaut ko līdzīgu skaņām, pareizāk gan troksnim, tādu kā kurkšanu vai kārkšanu, bet ne viena, ne otra nav salīdzināma ar augstāko mugurkaulaino balsskaņām, jo tās rodas no cieto žaunu vāku, varbūt arī spuru un zvīņu berzēšanās, tā tad atgādina zināmā mērā sienāžveidīgo kukaiņu čirkstēšanu. Paruna: „Mēms kā zivs" izteic tiešām pilnu patiesību.

Galvas smadzeņu mazais apmērs atbilst niecīgajām spējām. Tomēr darboties darbojas visas maņas; var pa.t būt, ka maņu asums un smalkums ir lielāks, nekā to parasti pieņem. Lai gan vispār lielo aci ar. plato redzokli var kustināt tikai nedaudzas zivis, piemēram, plekstes, tomēr redzēt viņas redz labi pat ūdens dziļākajās kārtās.pateicoties lielajam redzoklim, kamdēļ acī iekļūst lielāks vairums vājo dziļvietas gaismas staru. Ka zivis dzird, kaut gan tām nav ne bungu plēvītes, ne dzirdes kauliņu, par to nav ko šaubīties, jo pieradinātas ar zvana skaņām, var pielabināt klāt un novērot, ka bailīgākās aizbēg, atskanot lielākiem trokšņiem; tikai viens kas grūti pielaižams, proti, ka viņas spētu atšķirt dažādus toņus vienu no otra. Osme un garša stāv gan laikam uz visai zemas attīstības pakāpes, bet pavisam iznīkušas nav. Kā ir ar garšu, mēs nezinām.

Zivis spēj atšķirt sev kaitīgos radījumus no nekaitīgiem; viuas pieron pie sava kopēja, pie noteikta ēdināšanas laika, pie zvana skaņām, ar ko viņas aicina pie gaida; viņas prot izvēlēties ļoti veikli noderīgas vietas, kas sola barību, glūn še, lai laupījumu piemānītu, mācās pārvarēt šķēršļus un izvairīties no briesmām, nodibina vairāk vai mazāk ciešas apvienības ar sev līdzīgiem, medī kopīgi, viena otrai palīdzēdamas, un visbeidzot parāda, vismaz pa daļai, zināmas rūpes, gādību, pieķeršanos un mīlestību saviem pēcnācējiem, īsi sakot, visas spējas, kas dzīvē vajadzīgas, tām piemīt pilnīgi.

Visas zivis pavada savu dzīvi vienīgi vai gandrīz vienīgi ūdeni. Zivju spēja dzīvot visdažādākos ūdeņos un visdažādākos apstākļos ir tikpat brīnišķīga, kā putnu spēja piemēroties ārējiem iespaidiem. Tādu ūdeņu, kur nebūtu nekādu zivju, ir ārkārtīgi maz. No zemienēm viņas paceļas pa upēm pret straumi, peldēdamas noteikti līdz pieci tūkstoši metru augstumam un jūrā nolaižas visos dziļumos. Dažas dod priekšroku ūdens virsējām kārtām, citas tur- preti uzturas dziļākās kārtās un dzīvo te zem tāda ūdens spiediena, ko mēs varam gan aprēķināt, bet iedomāties gandrīz nē. Arī augstākie platuma grādi nav par šķērsli zivju izplatībai. Saprotams, karstās un mēreno joslu jūras ir zivīm bagātākas, kā abas aukstās joslas, un tomēr arī še mājo neaprēķināmas zivju masas, arī te viņu milzīgie pulki atdzīvina visas jūras daļas.

Visumā ņemot, dzīve zivīm, saprotams, ir daudz vienmuļāka un vienkāršāka kā zīdītājiem, putniem, rāpuļiem un abiniekiem. Darbs, ko zivs patērē pārtiku gādādama, ir bez šaubām lielāks par kaut kuru citu; tam zivis ziedo vislielāko mūža daļu. Mēs nevaram še runāt par kārtīgu dienas iedalījumu, lai gan jāatzīst, ka viņas darbojas noteiktos laikos un pārējo dienas daļu atpūšas, vai ari gluži kā citi mugurkaulainie medī un guļ. Parasti pirmais prasa daudz vairāk laika kā pēdējais: kad zivs peld, viņa arī medī; pat rotaļādamās vai vismaz darīdama to, ko mēs par rotaļu saucam, viņa nepalaidīs garām nevienu pa ķērienam pienākušu laupījumu. Paēdusi vai nogurusi, viņa atpūšas, kas acīmredzot atbilst augstāko mugurkaulaino miegam, un par miegu tas jāsauc, lai arī cik dažādos veidos neparādītos. Visa lielākā daļa zivju ir nakts, bet ievērojama daļa arī noteikti dienas dzīvnieki. Pirmās sāk darboties tikai tumsai iestājoties un pa dienu atpūšas zināmās vietās, ļoti bieži paslēptuvēs, gulēdamas uz vēdera, pat dūņās ierakušās vai ari brīva pa ūdeni peldēdamas un kā citādi laiku pavadīdamas; otras rīkojas pretēji.

Gandrīz visas zivis ir plēsīgi dzīvnieki, gandrīz visas arī čakli un tikuši laupītāji. Nav mazums sugu, kas ēd arī augu barību; bet nav gandrīz nevienas, kas pārtiktu tikai no augiem. Vājākās starp viņām lasa sīkus mīkstmiešus no ūdens augiem vai urbjas pakaļ dūņās dažādiem ,,tārpiem", es gribu teikt bezmugurkaulainiem dzīvniekiem; stiprākās lasa un plūc gliemežus un gliemenes; visas pārējās laupa šī vārda vistiešākā nozīmē, ja ne citas zivis, tad vismaz kustīgos bezmugurkaulainos. Viņas izmanto stiprākā tiesības par vājāko bez žēlastības: sīkā rij vēl sīkāko, lielākā sīkāko un vislielākā lielāko; neviena plēsīga zivs netaupa savus pēcnācējus. Daudzas ir tā apbruņojušās, ka pat radības kungam ir bīstami ar tām ielaisties: un tomēr ari viņas apēd! Bruņas samaļ, dzeloņus, bārkstis un smailes saberž un nolauž stiprākā zobi: pretī aizsargāšanās līdzekļiem stāv piemēroti uzbrukšanas ieroči. Mūžīga laupīšana bez žēlastības un žēlsirdības pilda zivs mūžu, un katra laupītāja zivs, no kādām taču sastāv viss lielais vairums, ir tikpat rijīgs, cik pārgalvīgi nekaunīgs radījums. Nevien varenā haizivs ir bīstama lielākiem dzīvniekiem, piemēram, arī cilvēkiem, nē, pat punduri spēj apdraudēt zemes valdinieka dzīvību, lūkodami tam izraut gabalu pēc gabala no miesām un notīrīt pilnīgi tam gaļu no kauliem, ja viņš nevar tiem izbēgt. Mūžīgais, nebeidzamais karš dabā visskaidrāk redzams ūdenī, jūrā.

Ievērojamas pārmaiņas zivs dzīvē rada vaislas dzenulis, kas pārsteidzošā kārtā uzbudina arī viņu. Šis instinkts miermīlīgo padara cīņas kāru, kūtro kustīgu, laupītāju vienaldzīgu pret kārdinošo laupījumu un piespiež viņu uzņemties ceļojumus no jūras uz upēm vai no upēm uz jūru, modina zivīm mātes mīlestību un celtniecības talantus, tā tad pārvērš visu viņu dzīvi un bieži ietērpj viņas tā saucamajā kāzu uzvalkā.

Zivis mazāk atkarīgas no gada laikiem kā pārējie mugurkaulnieki. Zīdītājiem, putniem, rāpuļiem un abiniekiem pavasaris parasti ir ja arī ne mīlas laiks, tad tomēr tiek radīti pēcnācēji un dzimst mazuļi; par zivīm to nevar teikt. Saprotams, arī viņu lielākai daļai vaislošanās laiks sakrīt ar labvēlīgāko gada laiku, pie mums ar pavasaru; tomēr jau Vācijā upes zivis nārsto gandrīz arī visos pārējos mēnešos. Tā kā zivju ceļojumiem tikai viens vien mērķis, proti izlaist ikrus noderīgās vietās, tad pats par sevi iznāk, ka nevar būt ne runas par kādu vispārīgu šāda ceļojuma laiku, kā putniem. Zivis spiež ceļot nevis, ka sākoties kādam gada laikam iestājas kādā apgabalā arī nabadzība bet viņas dzen ceļojumā pilnā olnīca un pārpildītie sēklas vadi. Skatoties pēc laika, kad iekrīt viņām vaislošanās, viņas paceļas iz jūras dziļumiem vai aukstajām iekšējo ūdeņu dzelmēm virsējās kārtās, peld pa upēm uz augšu, cik tālu vien var, izraugās piemērotas vietas kur nārstot un, apmierinājušas savu vaislas dziņu, atgriežas pamazām vien atkal atpakaļ agrākajās vietās vai nu kopā ar saviem pēcnācējiem, vai arī agrāk vai vēlāk par tiem.

Vai nu ceļojuma laikā vai tā beigās zivis izvēlas vietu, kas viņām šķiet piemērota oliņu laišanai. Lasis un forele, piemēram, meklē zvirgzdainu pamatu seklā vietā, citas dūņainu dibenu, vēl citas cieši stādiem aizaugušas vietas un tā tālāk, bet ir ari tādas, kam patīk saldūdens vai jūras augos, arī klinšu spraugās, ierīkot īstu ligzdu, vai ari tādas, kas savas oliņas pa attīstības laiku nēsā sev līdz īpatnējās somiņās. Forele izdobj, sāniski asti kustinādama, seklu muldiņu un ielaiž te savas oliņas, pēc kam parādās tēviņš un tās apaugļo; repši turās pa pāriem kopā un lec, pagriezuši viens otram vēderu pretim, ārā no ūdens, izlaizdami reizē pieņus un ikrus, sēklu un oliņas, grunduļi peld ātri pa upīti uz augšu un berzē vēderu pret dibena oļiem, atsvabinādamies no sēklas un olām šādā veidā; līdakas nārstojot berž viena pret otru savus vēderus un per ar astēm; daudzas jūras zivis nārsto peldēdamas visas kopā milzīgā, ciešā drūzmā un mātīšu izlaistās oliņas (mātītes peld virsējā kārtā), slīdēdamas lejup, nonāk tēviņu sēkias piesātinātajās zemākajās kārtās. No daudzajiem oliņu miljoniem liela daļa paliek neapaugļota, no apaugļotajām diezin vai daudz lielāka daļa dabū tālāk attīstīties, kaut ar' oliņu izturība pret ārējiem iespaidiem nav maza; tūkstošām viļņi tās izmet krastā, un te tās sakalst; atkal tūksošām nonāk pārāk dziļā ūdenī un tāpat nevar tālāk attīstīties; pārējām uzglūn neskaitāms pulks ienaidnieku no visām klasēm, visām sugām: tā tad neviena no neskaitamajām zivju oliņām nav par daudz.

Tikko mazulis attīstījies, viņš pārrauj olas plēvi un parādās gara caurspīdīga dzīvnieciņa veidā, kam apakšā piekārts tā saucamais dzeltenuma maiss, barības krātuve tuvākai nākotnei. Kamēr velkas šī krājuma patērēšana, jaunā zivs paliek pa lielākai daļai mierīgi dibenā, kustinādama vienīgi krūšu spuras, lai radītu ūdens strāvu un atjaunotu elpošanai vajadzīgo ūdeni. Forele no sava maisa pirmā mēnesī patēiē trīs ceturtdaļas un pēc sešām nedēļām tas ir gandrīz pilnīgi nozudis. Tikai tagad rodas vajadzība domāt par pārtiku, un mazā zivs sāk dzīvot pēc savu vecāku parauga, tas ir, cītīgi ķer visu, kas tai liekas pievarams. Jo bagātīgāks laupījums, jo ātrāki veicas ar augšanu. Apmēram gada laikā jaunās zivtiņas, lielākās ilgāk, mazākas ātrāk, iegūst arī savu vecāku izskatu.

Arī zivīm, šim laupītāju dzimumam, kas nāvē un ēd pašas sevi, nav lielāka ienaidnieka par cilvēku. Viņš vienīgais ir tas, kas vai nu tiešā, vai netiešā ceļā ierobežo zivju apbrīnojamo vairošanās spēju. Bez viņa un laupītāju zivīm, tās vajā arī zīdītāji un putni, rāpuļi un abinieki, tāpat arī ne mazums bezmugurkaulaino; tomēr visu citu klašu piederīgie nav viņām ne tuvu tik bīstami kā cilvēks. Upes un saldūdens ezerus, tur, kur cilvēks bijis neaprobežots valdnieks, viņš gandrīz pilnīgi no viņām iztīrījis un nu tam jādomā, kā atkal ieviest zivis mākslīgā ceļā; arī jūra būtu tukša, ja viņš to varētu. Bez zivīm cilvēks nevar iztikt. Ir veselas tautas, kas pārtiek tikai 110 zivīm. Un tomēr vēl šobaltdien viņu nozīme pavisam neizprotamā kārtā nav novērtēta pietiekoši augsti. Daudzkārt pārvērtēts. bet tomēr lietderīgs līdzeklis mūsu iztukšotās upēs un ezeros zināmā mērā atkal zivis ievest ir mākslīgā audzēšana un mazuļu ielaišana attiecīgos ūdeņos. Ķīna šo paņēmienu pazīst jau kopš gadu simteņiem, Eiropa tikai no 18. g. s. sākuma.

Pirmā rinda. Kaula zivis (Teleostei).

Pirmā šķira

Cietspuru zivis

(Acanthopteri)

Starp visām mums pazīstamām zivīm cietspuru zivis uzlūko kā pilnīgāk attīstībās, jo viņas ir visnoteiktāk veidotas, t. i. izskatā un ķermeņa uzbūvē tās vismazāk atšķiras no parastā tipa un novirzās no viņa tikai izņēmuma gadījumos. Viņas ir vidēji lielas, reti kad garākas par divi metriem, bieži mazākas, tās ir pārklātas zvīņām un parasti spilgti krāsotas, žaunas viņām ķemmveidīgas, muguras spurām priekšējie stari, bet zivīm ar divi spurām pirmie nav dalīti, parasti stāv brīvi, dzeloņiem līdzīgi; krūšu spuras parasti atrodas priekš vēdera spurām, pēdējās, ja tās ir, arī ir ar dzelonim līdzīgu staru, kamēr tūpļa spurā šādu dzeloņu parasti ir vairāk. Zvīņas parasti rupjas; šo zivju lielākai daļai zvīņu pakaļējā mala robota. Parasti ir arī peldpūslis.

Nesalīdzināmi liela visu cietspuru zivju daļa apdzīvo jūras, sevišķi zemākos platuma grādos, kur šī šķira uzrāda vislielāko sugu bagātību, tomēr viņu netrūkst arī saldūdeņos; taisni no mūsu upju zivīm te pieder dažas ļoti raksturīgas sugas. Šīs šķiras zivis visas bez izņēmuma ir plēsīgas, daudzas sevišķi ēdelīgi un asinskāri radījumi, dažas, neskatoties uz to, augsti vērtētas galda zivis.

Vienai no visparastākām mūsu upju zivīm par godu šīs šķiras pirmā un sugām un pasugām bagātākā dzimta nosaukta par asaru (Pereidae) dzimtu. Pie šīs dzimtas piederīgo zivju kopējās pazīmes ir: iegarens, stipri plakans ķermenis, kas parasti pārklāts cietām ktenoidām zvīņām, žaunu vāki ar zobiņiem vai dzeloņiem, zobi abos starpžokļos, apakšžoklī, vidējā pie augšleju vāka piegulošā vomera kaulā un abos augšleju sānu kaulos, žaunu plaisa plata un katrā pusē pa septiņi žaunu stari. Bez tam šīs zivis vēl raksturo vēdera spuras zem krūšu spurām.

Visas jūras un lielākā daļa upju un saldūdens krājumu Vecā un Jaunā pasaulē glabā mūsu dzimtas atsevišķos locekļus. Šīs dzimtas sugas ir tikpat raksturīgas ar savām skaistajām krāsām, kā ar savu kustīgumu un laupīšanas kāri.

Asaris, ko dēvē arī par upju asari (Perca fluviatilis) ir tā paša nosaukuma ģints (Perca) priekšstāvis, kas ir izplatīta kā Jaunā, tā Vecā pasaulē, un ko raksturo divi tuvāk vai tālāk stāvošas muguras spuras, kas dažreiz savienotas ar nelielu ādiņu. Viņa druknais ķermenis ir sāniski plakans un virs misiņdzeltenās vai zaļganās pamatkrāsas, kas sānos pāriet zelta dzeltenā un uz vēdera vairāk bālganā, pret muguru arvien tumšāka krāsā, ir piecas līdz deviņas šķērssvītras, kas no muguras sākot iet uz vēdera pusi un ir kā garumā, tā arī krāsā nevienādas, un bieži to vietā ir tikai melngani izplūduši plankumi. Pie mums viņu garums reti kad pārsniedz divdesmit pieci centimetri, svars vienu kilogrammu; tomēr dažos ezeros atrodas eksemplāri, kas sver no pusotra līdz divi kilogrammi.

Asara izplatības apgabals aizņem visu Eiropu un lielu daļu Ziemeļāzijas. Viņa mīļākās uzturēšanās vietas ir ezeri ar dzidru ūdeni, un te viņš jūtas vislabāk; tomēr viņa netrūkst arī dziļās upēs, dīķos, jauktā ūdenī un pat jūrās ar mazu ūdens sāļumu kā Baltijas jūrā, liekās pat, ka viņš te jūtas ļoti labi, vismaz te viņš vienmēr sasniedz prāvu lielumu un viņa gaļa ir taukāka un garšīgāka nekā tiem, kas zvejoti saldūdeņos.

Parasti asarus atrod apvienojušos nelielos baros, tā viņi kopā peld un kā liekās arī medī. Virsējos ūdens slāņos viņi peld ļoti ātri, bet grūdieniem, piepeši apstājas un ilgāku laiku paliek uz vietas, lai no šejienes mestos tāļāk. Krasta iedobumos, zem pārkārušam ies akmeņiem un pie līdzīgām paslēptuvēm, to var redzēt vairākas minūtes no vietas glūnot uz medījumu, kurp, ja to iztraucē, viņš labprāt atgriežas atpakaļ. Ja tuvojas sīkāku zivtiņu bars, tad viņš zibena ātrumā metas tām virsū un uzvar tās vai nu pie pirmā uzbrukuma, vai arī pēc ilgākas vajāšanas. Bez mazajām zivīm asaris pārtiek arī no visiem citiem ūdens dzīvniekiem, ko viņš domā, ka var pārvarēt: jaunībā no tārpiem un kukaiņu kāpuriem, vēlāk no vēžiem un abiniekiem, beidzot pat no sīkiem zīdītājiem, pienu ūdens žurkām.

Noķerti un kādā ūdens baseinā ielaisti asari jau pēc dažām dienām ņem tārpus no savas kopēja rokas un drīz vien tie līdz zināmām mēram pierod.

Trešajā dzīvības gadā asaris ir jau spējīgs vairoties. Tad viņš garumā ir sasniedzis apmēram piecpadsmit centimetrus. Ikru laišanas laiks, skatoties pēc dzīves vietas un ūdens temperatūras, un tāpat arī pēc laika apstākļiem, var zināmā mērā svārstīties; parasti tas iekrīt martā, aprīlī un maijā. Mātītes ikru laišanai uzmeklē cietus priekšmetus, akmeņus, koka gabalus vai arī niedras, pie kuriem izspiest ikrus, piestiprināt oliņas. Ikrus izspiež pavedienos, kas tīklveidīgi salīmēti savā starpā, un bieži šie pavedieni ir no viena līdz divi metri gari- Oliņas ir apmēram magones sēklu lielumā; neskatoties uz to, dažu mātīšu ikri sver vienu kilogrammu divisimti grammu un pāri par to, un olu skaits tad ir viens līdz divi simti tūkstoši. Daudzas apēd ūdens putni un zivis. Te arī jāmeklē cēlonis, kamdēļ asari nesavairojas daudz lielākā skaitā kā patiesībā.

Bez līdakas asaram lielākie ienaidnieki ir ūdrs, zivju ērglis, gārnis un stārķis, tāpat arī laši un citas plēsīgas zivis. Ne mazāks ienaidnieks tam ir kāds mazs čaulainis, tā sauktā zivju uts, kas ieperinās žaunu maigajā audumā un to beidzot izposta.

Visi iesācēji makšķernieki atrod pie asara savu īsto prieku, jo taisni viņš ir tas, kas algo tos ar panākumiem, neskatoties uz viņu neveiklību. Kur viņš bieži sastopams, tur ar makšķeri var vilkt labu lomu; lielākā daudzuma to ķer ar tīklu, kas nosaukts viņa vārdā.

Ķīsis (Acerina cernua)

Zandarts (Lucioperca sandra) garumā sasniedz 100—130 cm, sver 12—15 kg. Viņa mugura zaļgani pelēkā krāsā, pret vēderu krasa pariet sudrabbaltā. Ķermeņa virspuse, t. i. sāni sākot no muguras, ir brūnganām nenoteiktām svītrām, kas vietām pāriet tumšās joslās. Galvas sāni brūni marmo- rēti; plēves starp spuru stariem ar melniem plankumiem.

Zandarts apdzīvo lielākas upes Ziemeļaustrumu un Viduseiropā. Viņš mīl dziļus, tīrus tekošus ūdeņus, vairāk arī uzturas dziļākos ūdens slāņos, un tikai ikrus metot, kas iekrīt starp aprīļa un jūnija mēnešiem, parādās seklākās, ūdens augiem pieaugušās vietās nārstot. Kā ļoti rijīga zivs, kas apdraud visus savas klases mazākos locekļus un tikpat maz taupa arī pati savus mazuļus, viņa aug neparasti ātri.

Ķīšiem (Acerina) abas muguras spuras ir saaugušas kopā, žaunu priekšējais un galvenais vāks pārklāti dzeloņiem, uz krūtīm un vēdera ir vairāk vai mazāk vietu bez zvīņām.

Vispār pazīstamais šīs grupas priekšstāvis ķīsis (Acerina cer- nua) garumā sasniedz no 20—25 cm un viņa svars ir 120—130 gr. ir ar īsu druknu ķermeni, strupu purnu, uz mūguras un sānos olīvu zaļā krāsā ar nekārtīgi izkaisītiem tumšākiem plankumiem un punktiem, bet ar rindās sakārtotiem punktiem uz muguras un astes spurām.

Ķīsis iplatīts Vidus-. Rietumu- un Ziemeļeiropā, viņu sastop arī, un diezgan bieži, Sibirijā. Viņa dzīves veids līdzīgs asara dzīves veidam. Dzidrus, dziļus ezerus viņš mīl vairāk nekā tekošus seklākus ūdeņus, bet ikru mešanas laikā, aprīlī un maijā, viņš uzmeklē pēdējos un parasti tad peld baros, bet citādi turas vairāk pa vienam. Upēs viņš uzturas līdz rudenim, ziemai izvēlas dziļākus ūdeņus un tāpēc parasti atgriežas ezeros. Viņa barība sastāv no mazām zivīm, tārpiem un kukaiņiem.

Viņu zvejo ar makšķeri, liekot ēsmai kādu slieku, vai ari ar smalkiem 'tikliem; parasti zveja notiek vasarās, bet zināmos ezeros turpretim ziemās.

Bruņuvaidžiem (Cataphracti) acu loka apakšmalas kauli uz leju paplašinās, ar priekšvāku saistīti ar locītavu un tāpat žaunu vāki un galva mazāk vai vairāk apklāta dzeloņiem. Pateicoties nelīdzenumiem, kas, ja tie pārvēršas par dzeloņiem, ir spēcīgi ieroči, bruņuvaidžu sejas izteiksmei piemīt kas īpatnējs, ko pavairo vēl vairāk vai mazāk uzkrītošais spuru un zvīņu izskats.

Pēc plakanās, platās galvas, druknām zvīņām klātā ķermeņa, saistītām muguras spurām un zem krūšu spurām stāvošajām vēdera spurām kā arī beidzot pēc saru zobiem žokļos un vomera kaulā, pazīst platgalvjus (Cottus). Mūsu saldūdeņos dzīvo plat- galvis (Cottus gobio), 12—14 cm gara zivtiņa. Viņas pamata krāsa ir iepelēka ar brūniem plankumiem.

Platgalvis apdzīvo visus Vidus- un Ziemeļeiropas saldūdeņus un, izņemot dažas upes, gandrīz visur ir sastopams ļoti lielā skaitā, kalnos uzkāpj pat pāri par tūkstoš metriem augstu un to sastop pat ezeros gandrīz divi tūkstoš metrus virs jūras līmeņa.

Pēc platgalvja vislabāk pazīstams ir j ū r a s skorpions, jūras bullis (Cottus scorpius), neglīta, 15—25 cm gaja zivs sarkananbrūnā krāsā, pret apakšu gaišāka, ar tumšākiem plankumiem. Jūras skorpijs Baltijas jūrā ir gandrīz tikpat parasts kā Ziemeļjūrā, vispār sastopams lielā skaitā visur, sākot no Biskajas jūras līča līdz Lapu zemei, tiklab Atlantijas okeānā, kā Ledusjūļ'ā un vi nu daļās.

Skorpiji vislabāk uzturas ūdeņos ar akmeņainu dibenu, bieži ievērojami dziļās vietās, bet nereti arī jūras virsējos ūdens slāņos; te viņi nekustēdamies guļ uz akmeņiem, dažreiz arī zem tiem, ar muguru atspiedušies pret tiem, un glūn uz laupījumu. Ja tāds tuvojas. tad tie dzīvi kustinādami milzīgās spuras piepeld ne pārāk ātri, bet gan izveicīgi tam klāt, atpleš milzīgo rīkli un aprok viņā dzīvniekus, kas ir gandrīz tikpat lieli kā paši. Viņu ēdellba ir apbrīnojama, viņi vārda pilnā nozīmē rij visu, kas ēdams: vienu pēc otra zivis, vēžus, krabjus, tārpus u. t.t., bez tam vēl visādus atkritumus no kuģiem un laivām. Vairošanās iekrīt siltākos mēnešos, bet daži gan nārsto vēlu rudenī, daži pat novembri. Nārsta laikā tie apdzīvo piekrastēs visas piemērotās vietas ļoti lielā skaitā, bet kad no oliņām atsvabinājušies, dodas atkal dziļākās vietās.

Lai gan īstenībā šo no daudziem zvejniekiem nīstos dzīvniekus nekur nozvejo, tomēr viņus saķer ļoti lielā skaitā negribot. Viņu gaļai nekur nepiegriež lielu vērību, bet aknas turpretim Vērtē ļoti augstu un neglīto zivi tāpēc izlieto zvejnieki paši. No otras puses jūras skorpijs ir liels ienaidnieks vērtīgāko zivju pēcnācējiem.

Beidzot pēdējā ģintī mēs apvienojam jūras gaiļus (Trig- la). Tās ir sīkas, lielākais vidēji lielas, druknas zivis ar samērā ļoti lielu, gandrīz četrkantīgu, rupjās bruņās tērptu galvu, divi atsevišķam muguras spurām, trīs brīviem, posmainiem stariem lielai krūšu spurai priekšā un ar sikzobiem žokļos un vomera kaulā.

Jau sen šīm zivīm piegriezta vispārīga uzmanība, jo, kad tās izceļ no ūdens, viņas izdod sevišķas rukšķošas vai ņurdošas skaņas, kas ceļas no tam, ka viņas berzē žaunu vāku kaulus vienu gar otru.

Ziemeļjūrā dzīvo ņurdētājs jeb jūras bezdelīga (Trigla hirun- do), 50—60 cm gaya zivs. Mugura viņai pelēki iesarkana vai brūngana, vēders gaiši sarkans vai bālgans; sevišķi to grezno sarkanās muguras un astes spuras, baltās vēdera un tūpļa spuras un melnās, iekšpusē ar zilu malu rotātās krūšu spuras.

Jūras skorpijs (Cottus scorpius)

Ļoti tuvu tai stāv jūras gailis jeb gurnards (Trigla gurnardus), kas sasniedz apmēram pusi no minētā garuma..

Abi jūras gaiļi apdzīvo Vidusjūru, Atlantijas okeānu, Ziemelim Baltijas jūru. Viņi ir parasta parādība Anglijas piekrastē, nereti sastopami arī pie Helgolandes, gar Frīslandes, Oldenburgas un Ilol- šteinas krastiem, retāki smilšainos krastmalas apgabalos Baltijas jūras dienvidos. Viņi galvenā kārtā uzturas dziļumos, vislabāk uz smilšaina pamata, un medī te galvenā kārtā čaulaiņus, ari gliemenes un citus mīkstmiešus un medūzas. Viņi peld ļoti glīti, lai ari ne sevišķi ātri, izlietodami lielās krūšu spuras kā spārnus: te izplēsdami tās, te atkal sakļaudami. Daudz uzkrītošāka nekā peldēšana ir viņu rāpošana pa dibenu. Trīs svabadie stari krūšu spuras priekšā nav pēc savas darbības nekas cits, kā kājas un ļauj staigāt tiem pa dibenu. Lai tā kustētos uz priekšu, tie ķermeņa pakaļējo daļu pacel no dibena drusku uz augšu. Tā kā spuru stari ir īsi, tad šī savādā iešana nav ātra, tomēr pietiekoša, lai nedaudzās minūtēs noietu diezgan ievērojamus gabalus. Nārsts ir maijā un jūnijā; novembrī var pie gadījuma noķert mazus jūras gailīšus, kas ir 8—10 cm gari un visā visumā pilnīgi līdzinās vecajiem.

Vecākie zivju pazinēji pieskaita stagarus makrelēm, jaunākie atzīst tos par īpašu dzimtu (Garterosteidae). So zivtiņu ķermenis ir vārpstveidīgs, sāniski plakans, purns smails, astes gals ļoti tievs. No muguras spuras paceļas brīvi stāvoši dzeloņi, kuru skaits ir dažāds; gandrīz vienmēr no viena dzeloņaina stara sastāvošās vēdera spuras ir apmēram ķermeņa vidū. Stagari dzīvo gan saldos, gan arī jauktos ūdeņos, kā arī ziemeļu puslodes jūrās; dažādām sugām dzīvesveids ļoti līdzīgs un par to no mūsu dzimtenes sugām varam iegūt pietiekoši labu pārskatu.

Stagara, stēģa, kazraga (Gasterosteus aculeatus) iezīmes ir trīs dzeloņu stari muguras spurai priekšā, no kuriem pirmais stāv virs krūšu spuras, otrais ir garākais un dažādā izskatā, kā liekas, raugoties pēc rāsas, 7—8, augstākais 9 cm garš un ir augšpusē zaļganbrūns vai melnizils, sāni un pavēdere sudrabainā, bet pie rīkles un uz krūtīm rožainā vai asinssarkanā krāsā, bet dažādi variē, un arī nārsta laikā nēsā daudz košāku apģērbu kā citādi. Viņa izplatības apgabals aizņem lielāko Eiropas daļu, atskaitot Donavas baseinu, kur tas līdz šim vēl nav atrasts. Citādi viņš bieži sastopams un dažreiz saldūdeņos ir tikpat parasta parādība kā jūrās.

Mazais stagaris (Gastereosteus pungitius) ir viena no mazākām mūsu saldūdens zivīm, kas sasniedz visaugstākais ja seši centimetri garumā, atšķiras no pirmā ar to, ka viņam muguras spurai priekšā 9—11 gandrīz vienāda garuma dzeloņa staru un ka tam drusku slaidāks ķermenis. Virsa zaļgana, apakša sudraba spīdumā, kā vienā tā otrā bieži nevienādi plankumota, jo pāri iet uzplūdušas šķērssvītras. Vasarā tēviņa sudrabotā apakša bieži pārvēršas gandrīz melnā. Ziemeļu un Baltijas jūrā mazie stagari dzīvo ļoti lielā vairumā; bet arī šie bieži dodas upēs, iet tālu uz augšu un liekas, ka tāpat kā citi radinieki, arī viņi te nometas uz pastāvīgu dzīvi.

Maz ir tādu zivju, kas apvieno tik daudz pievilcīgu īpašību, kā stagari. Viņi ir dzīvi un kustīgi, veikli, plēsīgi un strīdīgi, drošsirdīgi, jo paļaujas uz savu apbruņojumu, no kā citas zivis baidās, tādēļ ir arī pārdroši, bet ar maigumu tie nododas rūpēm par pēcnācējiem. Visu šo īpašibu dēļ viņus labprāt tura gūstā un tāpēc arī samērā sīki tie ir izpētīti.

Iekšējie uzbudinājumi atstāj ļoti lielu iespaidu uz stagaru krāsu, un tā vārda īstā nozīmē mainās līdz ar zivtiņas gara stāvokli. No zaļganas zivs ar sudrabotiem plankumiem cīņas uztraukumā izveidojas krāšņi krāsota: vēders un apakšžoklis pieņem tumši sarkanu nokrāsu, mugura laistās iesarkani dzeltenos un zaļos toņos; parasti baltā varavīksnene uzliesmo tumši zaļā atspīdumā. Tikpat ātri kā radušās, šīs krāsas atkal nozūd.

Ļoti plašos baseinos vai brīvā ūdeni stagari peld ātri un veikli, bieži izraujas augstu virs ūdens, vispār nododas visādām rotaļām, bet ari tad ievēro visu, kas ap tiem notiek, sevišķi jauno zivju pe- rus, kas ir viņu galvenā barība. Par stiprākām plēsīgām zivīm tie liekas maz zinis, laikam tāpēc, ka apzinās savu bruņu nozīmi: esot pat novērots, ka pat lielas, plēsīgas zivis no tiem izvairoties. Pat līdaka, kam viss ēdams ir labs, baidās no stagara dzeloņiem; tikai lielākas jūras zivis piemēram mencas un laši, bez kādām rūpēm piepilda ar viņiem savus kuņģus. Bet kaut gan stagari labi apbruņoti un izturās it kā nevērīgi, tie tomēr savus ienaidniekus pazīst ļoti labi, vismaz pret tādām zivīm, kas tiem liekas aizdomīgas, tie tūlīt vērš savus ieročus. Kad Everss kādā savā baseinā ielaida asari, tad turienes zelta zivtiņas nelikās nemaz no viņa traucēties, mailītes tam tikai drusku piegrieza vērību, bet pavisam citādi izturējās stagari. Kamēr asaris ar sarkani spīdošām acīm un rijīgo rīkli, īsts rijības simbols, mierīgi peldēja pa baseinu, stagari tūlīt pēc viņa ierašanās salasījās kopā, uzliesmoja dusmu krāsās un, draudoši izpletuši savus dzeloņus, novēroja pretinieku. Tagad brāļu naids bija aizmirsts: kamēr asaris atradās baseinā, Evorss nav redzējis, ka viens stagars vajātu otru.

Viņi medī visus dzīvniekus, ko var pārspēt un ir apbrīnojami ēdelīgi. Bakers (Backer) apgalvo, ka viņš esot redzējis, ka viens stagars piecās stundās noēdis septiņdesmit četras, tikko no oliņām izšķīlušās, aplnēram astoņi milimetri garas zivtiņas. Ja tie būtu tik lieli kā asaris, tad viņi mūsu ūdeņos izskaustu visu dzīvību.

Kad tuvojas nārsta laiks, katrs tēviņš izvēlas sev noteiktu vietu un aizstāv to pret citiem. Tēviņš, kas nārstu laikā greznojas savā košajā tērpā un savu uztraukumu parāda arī citādā veidā, sanes izvēlētā ligzdas vietā dažas saknes un citas augu daļas, pat tādas, kas garākas par viņu pašu; dažreiz no diezgan liela attāluma un norauj pat ar lielām pūlēm kādu daļu no dzīviem augiem, pārbauda viņu svaru, laižot tām krist un izlieto tās, kas ātri grimst dibenā, kamēr tās, ko atrod par vieglām, atstāj turpat.

Ligzdas celšanas laikā stagaris domā tikai par savu darbu un par to, kā novērst visus traucējumus. Čakli viņš strādā un neuzticīgi novēro katru, kas tam tuvojas, vienalga, vai tas ir stagaris, salamandra, ūdens vabole vai kāds kāpurs, un vai tas viņa ligzdai tuvojas ļaunā nolūkā vai nē; kādu ūdens skorpiju, kas atradās baseinā, kuj'u pārzināja Everss, stagaru tēviņš ligzdu celdams saķēra kādas 30 un pat vairāk reizes un mutē aiznesa baseinā otrā malā. Ligzdas lielums ir ļoti dažāds, jo atkarājas kā no vietas, kur viņa atrodas, tā arī no materiāla, no kāda celta; caurmērā tā būs clūres lielumā. Parasti viņa ir iegareni apaļa, no augšas pilnīgi noslēgta, sānos turpretim ar vienu ieeju un vienu izeju. No sākuma pamana tikai ieeju, vēlāk arī izeju tai pretī. Kad tēviņš savu darbu pabeidzis, viņš pūlas pievilināt mātīti.

Ja tēviņš atradis mātīti, tad viņa prieku var skaidri redzēt, viņš peld ap to visādos virzienos, dodas ligzdā, izslauka to, atgriežas pēc acumirkļa atpakaļ un pūlas ar purnu mātīti iebīdīt iekšā. Ja tā negrib iet labprāt, tad viņš laiž darbā arī dzeloņus, vai vismaz astes spuru, lai pārvarētu tās stūrgalvību; bet vajadzības gadījumā atved citu mātīti. Ja tēviņam izdodas mātīti iedabūt ligzdā, tad viņa pēc Kosta, iedēj tur divi līdz trīs olas, izurbj caurumu ligzdas sienā pretī ieejai un aizpeld. Tagad ligzdai ir divi caurumi, un cauri plūstošais ūdens nāk olām par labu. Nākošā dienā tēviņš atkal dodas lūkoties sev līgavu, ja izdodas, atved otru mātīti, piespiež ari to, ar labu vai ar ļaunu, nodēt olas, un tā viņš to atkārto tik ilgi, kamēr ligzdā ir pietiekošs oliņu skaits. Dēšanas laikā vai pēc tam viņš dodas ligzdā, paberžas ar. saviem sāniem gar mātīti un tad iet pār oliņām, lai tās apaugļotu.

Tagad viņa uzcītība un uzmanība vēl dubultojas. Olas ir jāsargā pret katru uzbrukumu. Katram stagarim, kas tuvojas, viņš uzbrūk un to padzen, neskatoties uz to, vai tas ir tēviņš vai mātīte, jo pēdējās apdraud olas tikpat lielā mērā, kā pirmie, ir vēl varbūt pat kārākas uz olām un tikko izlīdušiem jaunajiem stagariem, kā tēviņi. Līdz ko jaunie stagari izšķiļas, tēviņš vēl citādi, parāda savas rūpes. Viņš izlabo ar purnu nekārtības, kas radušās ligzdā pateicoties kādam gadījumam, vai ko radījis kāds novērotājs; bieži viņš nostājas vai nu ligzdas priekšā vai viņā un kustinot krūšu spuras, atjauno ūdeni ligzdā, it kā viņš zinātu, ka olām vajag piegādāt arvien skābekli. Tēviņš turpina cītīgi apsargāt arī jau izšķīlušos mazuļus, paglābdams tos no ienaidniekiem un salasīdams tos kopā, ja tie izklīduši.

Makrele (Scomber scomber)

Diezgan ievērojams skaits labi veidotu zivju ar vārpstai līdzīgu, no sāniski plakanu, pret a?ti ļoti tievu ķermeni, kas pārklāts mazām, tikko saredzamām zvīņām, un tādēļ  izskatās gluds, dabīgi apvienojas vienā dzimtā, kuru nosauc ievērojamākās sugas vārdā par makrelēm (Scombridae).

Makreles ir visu platuma un garuma joslu atklāto jūru iemītnieces un viņu izplatības apagabals stiepjas lielāko tiesu ļoti plaši. Gandrīz visas pazīstamās sugas, skaitā vairāk par simtu, dzīvo sabiedrībā, dažas neskaitamos baros; daudzas dzīvo ievērojamā dziļumā, citas vairāk ūdens virsējos siāņos. Visas ir labas peldētājas, visas bez izņēmuma ļoti plēsīgas, lai gan nevar sacīt, ka viņu laupīšanas kāre būtu attīstīta samērā ar viņu lielumu, jo taisni šīs dzimtas lielākās sugas bieži apmierinas ar ļoti mazu medījumu. Makreļu vairošanās spējas ir ievērojamas un tāpēc viņu nozīme zvejniecībā ļoti liela. Dažas sugas zināmās piekrastēs ir svarīgākās no visām zivīm, citas vērtē zemāk tikai par siļķi.

Makrelēm šaurākā nozīmē, (Scomber), no kurām kā vērtīgāko mēs uzskatam makreli (Scomber scomber), ir slaids ķermenis un ģērbs no mazām zvīņām. Šī tikpat skaistā zivs, veidā kā krāsā, sasniedz 40—45, augstākais 50 cm, svarā caurmērā vienu kilogrammu. Virspusē uz spilgti zilā pamata ar zeltainu spīdumu ir tumšas šķērssvītras, apakša ir sudraba baltumā.

Milzīgās makreles, tunči (Thvnnus) ceļo pa jūrām, kas atrodas vairāk uz dienvidiem, un priekš dažām piekrastēm, sevišķi Vidusjūrā, tiem ir ļoti liela nozīme.

Pie makrelēm agrāk pieskaitīja arī zobena' zivis (Xiphi- dae), jo iekšējā būve abām daudzējādā ziņā vienāda; tomēr pirmo īpatnības ir pietiekoši svarīgas viņu atdalīšanai: jo netikvien augšžoklis ir citāds, bet arī spuru izskats un zobu trūkums ir svarīgas viņu pazīmes. Ķermenis zobeņa zivīm ir garš, sāniski nedaudz plakans, augšžokļi izstiepjas zobenam līdzīgā pagapinājumā, kas sastāv no platas, pret galu arvien vairāk sašaurinātas, galā strupas plātnes, ar griezīgām, sīkiem zobiņiem klātām malām.

Jūras zobenzivju (Xiphias) pārstāvis, zobena zivs (Xiphias gladius), kā viņu visās valodās sauc, ir milzīgs dzīvnieks, trīs līdz četri metri garš, no kupa drusku vairāk kā vienu ceturtdaļu aizņem zobens, 200—400 kg smags, zilganā krāsā ar gaišāku apakšu. Zvīņu vietā tai ir rupja āda.

Zobena zivju pastāvīgā dzīves vieta ir Vidusjūra, it īpaši Sicili- jas apkārtnē viņas nav nekāds retums. Tās tomēr neaprobežojas ar šo piekrasti vien, bet aiziet arī pa Atlantijas okeānu ziemeļos līdz Lielbritānijai un Norvēģijai, ieceļo pat Baltijas jūrā, un no otras puses ir novērotas gar visu Āfrikas piekrasti, kā arī Indijas okeānā viscaur. Viņas tā tad var apzīmēt par pasaules pilsoņiem; tās gandrīz aizviēn uzturās tikai īidens virsējos slāņos, tā kā muguras spuras parasti paceļas.-virs līmeņa. Viņas pieder pie ātrākām un, samērā ar savu lielumu, spēcīgākām zivīm un tādēļ spēj nomedīt savas klases sīkākos radniekūs, kas blakus dažādām tintes zivīm ir viņu iemīļotā, vai pat vienīgā barība. Parasti tās sastopamas kopā pa divi.

Jaunākā laikā novērotāju vispārējie uzskati ir tādi, ka zobena zivs īstenībā ir nevainojams, labsirdīgs un bailīgs dzīvnieks, lai gan reizēm tā parāda sevišķu niknumu un postīšanas prieku un tad tiešām ir spējīga uz varas darbiem.

Zobena zivs (Xiphias gladius)

Kuģiem zobena zivis vairāk reizes dūrušas un plankas ar nolūzušiem zivs šķēpiem tikušas izstādītas vairākos mūzējos. 1725. gadā, izlabojot Britanijas kaper kuģi „Leopard", kādā plankā kuģa sānos atrada nolauztu zivs šķēpu, kas bija izurbies cauri collu biezajam ārējam apšuvumam, astoņus centimetrus biezam spraislim, un arī kādā citā kuģī, kas bij atgriezies no Dienvidjūras, atrada nolauztu briesmīgā nezvēra ieroci, kas bija izspraucies cauri netikvien 8 cm biezajam apšuvumam, bet arī caur 30 cm resnu līku baļķi un bez tam vēl sadragājis kādai trāna mucai dibenu. Tik spēcīgs grūdiens atstāj tādu iespaidu, itkā kuģis būtu uzskrējis klintij; ari sekas būtu apmēram tikpat briesmīgas, ja vien zivij izdotos savu šķēpu atkal izvilkt ārā, kas tai, par laimi, šķiet, tomēr neizdodas. Vienmēr tas ir atrasts nolūzis un tamdēļ varētu pieņemt, ka trakais zēns pārdrošo mēģinājumu samaksā ar savu dzīvību. Citādas var būt sekas, ja tas savu spēku izmēģina pie zvejnieku laivām: un tiešām, esot noteikti zināmi vairāki gadījumi, kad zobena zivs laivu nogremdējusi.

Dūņu grundulis (Periopthalmus koelreuteri)

Mūsu laikos jaunas zobena zivs gaļu uzskata par īsti labu. Senie kā sevišķu gardumu uzlūkoja daļu astes un gaļu ap spurām. Aiz šī iemesla zobena zivs medības tiek bieži piekoptas. Tās atgādina vaļu medības.

Grunduļi (Gobiidae) pa lielākai daļai ir nelielas, slaikas zivis ar kailu vai zvīņām klātu gļotainu ādu, divām muguras spurām, pie kam priekšējās bieži ir lokanas, bet dažreiz tās savienojas kopā ar pakaļējām, ar tāļu uz priekšu stāvošām vēdera spurām, kas, saaugdamas kopā, pie pamata, vai arī visā garumā, veido kautko līdzīgu piltuvei vai tukšai ripai.

Lielum lielā daļa grunduļu dzīvo jūpā. Priekšroku viņi dod klinšainam jūras dibenam, kur tie cieši ieguļas starp akmeņiem un medī tārpus un krevetes, bet ēd arī zivju ikrus un jūras zāles, izbiedēti ātri sapulcējas kopā, lai turpinātu bēgšanu barā. Ūdenī viņi Kustas ļoti veikli, bet ļoti labi prot pārvietoties arī pa dibena dūņām, lietojot kāju vietā savas krūšu spuras. Līdzīgi plaušu un labirinta zivīm tie var dienām ilgi uzturēties ārpus ūdens, pa daļai lietojot elpošanai atmosfairas gaisu. Vairošanās spēja viņiem visai liela un tā īpatnēja tanī ziņā, ka tēviņi ņem dzīvu dalību jauno attīstībā, proti, tie apsargā oliņas. Cilvēka saimniecībā viņiem gan nekādas lielas nozīmes nav; viņu gaļa nav diezcik teicama.

Piekrastes purvos un stāvošos ūdeņos karstajos apgabalos, it īpaši Āfrikas rietumos un austrumos, kā arī daudzās Indijas un Klusā okeana. salās dzīvo grunduļu suga, kas, pateicoties savu žaunu uzbūvei, spēj nodzīvot bez ūdens vēl ilgāk, kā viņu radinieki un sakarā ar to tie gandrīz lielāko dienas daļu pavada mitrās dūņās, pārvietodamies še īpatnējā veidā. Viņu sauc par dūņu grunduļiem (Pe- riophthal- mus). Krūšu spuras viņiem ļoti garas, varētu teikt līdzīgas rokām, un ar zvīņām, vēdera spuras saaugušas kopā, galvas sāni ar zvīņām. Tuvu kopā gulosās, uz āru izspiedušās acis no apakšas aizklājas ar plakstiņiem. Žannas sastāv tikai no vienas rievas.

Šīs ģints pārstāvis ir dūņu grundulis (Periophthalmus koelreuteri), apmēram 5 cm gara zivtiņa ar ļoti dažādu ādas krāsu un zīmējumu, pa lielākai daļai gaiši brūnā pamatkrāsā, izraibota ar sudrabotiem un tumši brūniem plankumiem.

Ja vien kādu zivi var saukt par kokā kāpēju, tad tāds ir dūņu grundulis, jo spuras viņam liekas izveidotas taisni tā, ka ar tām būtu iespējams rāpties. Tās ir drīzāk kājas, nekā spuras un kā tādas arī pilnā mērā tiek lietotas. Dūņu grunduļi visi mazāk piekopj savas medības ūdenī nekā uz zemes. Viņi dzīvo kā abinieki, pa lielākai daļai guļ dūņās, skraida še vai pa krastmalu kā ķirzakas, metas savam lupījumam virsū ar tādu ātrumu, kā reti kad to palaiž. Vajāti tie bultas ātrumā aizskrien pa dūņām, ierokas tanīs un tādā ceļā paslēpjas.

Dūņu grunduļu barība, par ko ziņo citi novērotāji, ir vēži un kukaiņi.

Jūras zaķis (Cyclopterus lumpus)

Pie ripvēderu dzimtas (Discoboli) pieder jūras zaķis (Cyclopterus lumpus), līdz 60 cm gara zivs, kas apdzīvo visas ziemeļu jūras.

*

Pie visnejaukākām un neglītākām zivīm pieder rokspuri (Pediculati). Kā svarīga pazīme, kas raksturo šo dzimtu, kurā ietilpst ne mazāk kā kāds ducis sugu, uzskatāmi garie 'krūšu spuru roku kauli, kas zināmā mērā attīstījušies kā kājas un patiesībā arī noder atbalstam, ļaujot šīm zivīm iespēju pat rāpties pa dūņām, līdzīgi zīdītājiem. Uz galvas, kas ,oa lielākai daļai ir milzīgi plata atrodas īpatnēji izaugumi, kurus tie lieto citu zivju pielabināšanai." Mute ārkārtīgi liela, vēders kā plats maiss, zarnu kanālis turpretim ļoti īss. Ziemeļu jūrās dzīvo nedaudzas sugas, jo arī šī dzimta gal- venām kārtām pieder ekvatora apgabaliem, kur sasniedz savu lielāko dažādību.

Gesners nosauca šo „sevišķi riebīgo, nejauko zivi" par jūras velnu, un šis nosaukums palicis tam līdz šai dienai. Viņai un viņas ģints (Lophius) tuviniekiem, dzeloņaina galva un ļoti plati iešķeltā mute apbruņota ar daudz asiem, uz iekšu ieliektiem kustīgiem zobiem. Ķermenis sašaurinājas tieši aiz galvas un tuvāk astes galam ir sāniski stipri plakans.

Makšķerniekam jeb jūras velnam (Lophius pis- catorius) ķermeņa virsa ir vienādā brūnā krāsā un tikai spuras nedaudz tumšākas; apakša ieskaitot vēdera un krūšu spuras izskatās balta, astes spuras tumši brūnas, gandrīz melnas. Garumā dzīvnieks var sasniegt gandrīz divus metrus; tomēr tik lielus reti kad saķer. Jūras velni dzīvo visās Eiropas jūrās, it īpaši lielā skaitā Vidusjūrā un Atlantijas okeānā. Kā jau Gesners aprakstījis, jūras velns uzturas dūņainā jūras dibenā, še ar savu krūšu spuru palīdzību ierokas dūņās un uzglūn laupījumam. Ja tuvojas kāda plēsīga zivs, tas kustina savus garos taustekļus, pieviļinādams tādā ceļā savu laupījumu klāt, metas uz priekšu un pazudina to savā platajā rīklē.

*

Sevišķu ievērību pelna lucis, ari l u c i ņ š, zušu bērns, jūras vēdzele (Zoarces viviparus), kas kā dzemdētāju zivju ģints (Zoarces) pārstāvis pieder pie tām nedaudzām zivīm, kuras laiž pasaulē pilnīgi attīstītus, dzīvotspējīgus mazuļus. Par šīs ģints pazīmēm jāuzskata garais, plakanais ķermenis, sīkās, līdzīgi atsevišķiem punktiņiem pār visu ķermeni izkaisītas zvīņas un muguras spuras, kas sniedzas pār visu ķermeņa virspusi. Viņa garums svārstās starp 20 un 40 cm, tomēr pēdējā lieluma zivis jāuzskata par izņēmumu. Ādas pamatkrāsa ir bāli zaļa, uz muguras un sāniem ar tumšiem plankumiem un joslām, bet ķermeņa apakša tīra.

Līdz šim luči ir atrasti tikai ziemeļu jūrās, galvenā kārtā Ziemeļjūrā, Baltijas jūrā un kanālos.

Arī luči visbiežāk uzturas akmeņainā jūras dibenā un viņu dzīves veids visumā ir tāds pat kā pārējiem radiniekiem, varbūt ar to starpību, ka viņi biežāk nekā tie slēpjas aļģēs. Barībai viņi izvēlas mazas zivis, gliemežus, tārpus un ikrus.

Pavasara sākumā oliņas mātitei ir vēl ļoti mazas. Ap maija vidu tās jau ievērojami lielākas, krāsā sarkanas un mīkstas. Ap šo laiku olas dīglī, kas ieslēgts īpašā apvalkā, var jau saskatīt acis kā divus mazus punktiņus. Uz rudens pusi jaunie jau ir pilnīgi attīstījušies un viens pēc otra piedzimst, tas ir, viņi tiek izstumti pa olu vadu ārā ar galvu uz priekšu, kā pilnīgi attīstīti mazuļi.

*

Zivju otro šķiru sastāda tā saucamās rīkles žokļu zivis (Pha.r.yngognathi), pie kurām pieder, starp citu, lūp zivis (Lahrinae).

Treša šķira

Mīkstspuru zivis

(Anacanthini)

„Mīkstspuru zivīm ķermeņa iekšējā uzbūve ir tāda pat kā ciet- spufu zivīm. Peldpūslis, ja tāds ir, tāpat ir noslēgts, tikai šīm zivīm spuru stari ir mīksti. Vēdera spuras, kad tādas vispār ir, atrodas uz krūtīm vai kakla." Ar šiem vārdiem J. M i ll e r s (Johannes Mūllcr) raksturo mīkstspuru šķiru, kuru viņš pats ieveda, un ja kā papildinājumu pie iepriekšējā vēl min, ka apakšējie rīkles kauli parasti atdalīti par sevi, tad līdz ar to ir pateikts viss, ko par šai šķirai piederošām zivīm vispār var teikt. Citāds ir stāvoklis, ja ņem vērā, kāda nozīme priekš mums ir mīkstspuru zivīm. Cik maz dzimtu aptver šī šķira un cik aprobežots ir sugu skaits katrā dzimtā, tikpat ārkārtīga ir viņu nozīme zvejniecībā. Mīkstspuru zivis ir tās, kas gadu no gada apgādā tirgus ar visvairāk pieprasītām un iemīļotākām jūras zivīm, viņas ir tās, kuru dēj tūkstošiem kuģu dodas jūrā, kas simtiem tūkstošiem ļa.užu dod nodarbošanos un pelņu. Viņu dēļ katru gadu lielas flotes ierodas noteiktās vietās, zvejnieki neskatās uz visniknākām vētrām un visām ar tām savienotām briesmām. Kopš gadu simtiem tirdzniecība ar šīm zivīm saista visattālākās tautas, un atsevišķos apvidos un zemēs tās visus laikus ir bijušas viņu iedzīvotāju labklājības galvenais avots.

Salu juceklī ap Norvēģijas piekrasti ikgadus drūzmējas zvejnieku kuģi, kas zvejo te kādu ievērojamu zivi..

Šī zivs ir m e n c a, viena no svarīgākām pasaules zivīm, kuru bez mitēšanās ķer jau vairāk kā trīs gadu simtus, kuras dēļ ir izcīnīti asiņaini kari, kuru ikgadus saķer simtiem miljonu gabalu, un kas šo iznīcināšanas karu tomēr ir izturējusi, jo viņas neticamā vaislība mazākais līdz šim ir aizpildījusi visus robus, ko viņu neskaitāmiem bariem mantkārīgais cilvēks nodarījis.

Selzivju dzimtai (Gadidae), kuras svarīgākais, lai gan ne diženākais loceklis ir menca, ir vairāk vai mazāk garš, ar mazām, mīkstām zobrievainām zvīņām klāts ķermenis, viena, divas vai trīs muguras spuras, mazas, pie rīkles novietotas vēdera spuras, viena vai divas tūpļa spuras un plata, vairāk vai mazāk iedobta, retāk apaļīga astes spura.

Visu še  zivju ģinti (Gadus) un līdz ar to mencu jeb doršu (Gadus morrhua), šo 1—IV2 metru garo un līdz vienam centneram smago zivi, raksturo trīs muguras spuras un divas tūpļa spuras, astes spura, kas nekad nesavienojas ar pēdējo muguras spuru un otro tūpļa spupu, un'ūsu pavediens apakšžokļa galā. Uz pelēkās pamatkrāsas ir sīki iedzelteni plankumiņi, līdztekus sānu līnijai iet baltas svītras, gaišais vēders ir bez plankumiem. Mencas dzīvo

Atlantijas okeanā sākot 110 40. ziemeļu platuma grada un tālāk uz ziemeļiem, Ledusjūrā, iīdz 70. platuma gradam. Baltijas jūrā tās atvieto kāda viņu forma. Vidus jūrā viņas pilnīgi trūkst.

Par pastāvīgām mencu uzturēšanās vietām uzskatami minēto jūru dziļākie ūdeņi, jo vienīgi tikai narsta laikā mencas ieceļo seklākos līčos vai sapulcējas uz lēzeniem sēkļiem. Bet ari tad viņas izvairās no pavisam seMām vietām, un nārstam aizvien vismīļāk izvēlas 2o—40 asis dziļus ūdeņus. Grūti būs atrast zivi, kas ir vaislīgāka nekā menca. Levenhuks (Leeuvvenhoeck) apgalvo, ka esot atradis kādai ikra Inai mātītei ap 9 miljoni ikru oliņas. Atlantijas okeana un Ledusjūras austrumu daļā nārsta laiks iesāka? ļoti agri, jau februārī, un jau sākot ar janvāri mencas ierodas šinīs piekrastēs.

Pēc pusgada jaunās mencas ir sasniegušas garumā kādus 20 centimetrus; sākot ar trešo dzīves gadu viņas ir spējīgas vairoties. Nārsta laikā viņas parādās, kā norvēģi zīmīgi izsakās, veseliem kalniem, tas ir, vairāk metru bieziem, cieši sablīvētiem bariem, kas peld viens virs otra, ieņemot vienu jūras jūdzi platus laukumus un vēl platākus, piepeld pie krasta vai apmetas uz kāda smilšu sēkļa, darbojas še vairākas dienas, aizgājušo vietā arvien nāk klāt jaunas, un tad pamazām visas atkal pazūd.

Menca, dorša (Gadus morrhua)

Zveja notiek nārsta laikā; mencu ārkārtīgā rijība padara to ļoti ienesīgu. Šī zivs, kuras barība ir citas zivis, vēži un gliemeži, ēd visu, kas vien viņai šķiet pa spēkam, vismaz pēc tā sniedzas, saķerot pat pilnīgi nebaudāmas lietas, ja vien tās ir spīdīgas, vai kā citādi saista viņas uzmanību. Baltijas jūrā mencas parasti parādās tādās vietās, kur parasti parādās siļķes, tomēr vajadzības gadījumā tās pieblīvē savas mūžīgi izsalkušās iekšas ar kazragiem ka vai plīst, uzlasa čaulainos dzīvniekus, mīkstmiešus un vēžus, rij pat jūraszāli un aļģes un, pats par sevi saprotams, ka nešaudzē ari savus mazuļus. Norvēģijas piekrastē mencas zvejo ar tīkliem, turpretim visās pārējās vietās lieto dibena velci un rokas makšķeri, kas abi arī uz Lofotu salām spēlē ievērojamu lomu. Dibena velce ir stiprs, apmēram divi tūkstoši metri garš valgs, pie kūja piestiprina ap 12 simtu makšķerauklu ar āķiem. To izmet jūrā un ik pēc sešām stundām izceļ ārā, ievāc zivis, vajadzīgam āķu skaitam atkal uzsprauž barību un tad no jauna izmet jūrā. Pa starpām zvejnieki ķer ar rokas makšķerēm, saņemot tās katrā rokā pa vienai, ātri izvelk ārā, tiklīdz pamana, ka kautkas ir pieķēries un tūliņ atkal iegremdē ūdenī. Pie bezgalīgā zivju skaita nav retums, ka katrs • no vienas laivas zvejniekiem vienā dienā iegūst 300—400 zivis. Dalu no visa ķēruma ietaisa kā laberdanu, t. i. gabalos sagrieztās zivis kārtām saslānī mucās, virs katra gaļas slāņa uzber kārtu sāls, un tiklīdz muca ir piepildīta, to noslēdz. Ziemeļnorveģijā un Somijā zvejas laikā pastāvīgi ierodas krievu kuģinieki no Archangeļskas, kuriem ir savs labs paņēmiens kā iztikt bez visām mucām; sapirktās mencas tie kopā ar citām zivīm bez lielas domāšanas saslānī kuģa telpās, turpat iesāla un ar juchtādas zābakiem cieši nomīņā.

Norvēģijā mencu galvas izlieto kā lopbarību; kad zveja ir pabeigta, aknas saber lielos kublos, kas, jūtīgiem dienvidniekiem par lielu nepatikšanu, bieži vien tiek izlikti pašā pilsētas vidū un, viņu saturam pūstot, izplata nepanesamu smaku. Eļļai līdzīgos taukus jeb trānu, kas no tām atdalās, laiku pa laikam nosmeļ, izkāš un iepilda vairākās mucās saskaņā ar viņa labumu. Labākais, kā viegli saprotams ir tas, ko dabon dažas dienas pēc pūšanas sākšanās, vissliktākās ir pēdējās atliekas, kuras iegūst vārot [7] ).[1] Tagad zivju aknu trānu iegūst aknas hidrauliski izspiežot. Ari šādā gadījumā izšķir dažāda labuma spiedumus. Pirmais no tiem dod pie bērniem „tik iemīļoto" zivju trānu.

Šelzivs (Gadus aeglcfinus) atšķiras no mencas ar mazāku augumu, slaidāku ķermeni, smailāku pirmo muguras spuru un savu krāsojumu. Viņas garums ir 50—60 centimetri; svars var sniegties līdz 8 kilogrammi. Mugura ir brūnganā krāsā, sāni sidraboti pelēki; sānlīnija, kā ari plankumi starp krūšu spurām un pirmo muguras spuru izskatās melni. Ziemeļjūrā šelzivs nekur nav retums, daudzās vietās sastopama pat ļoti lielā skaitā: turpretim Baltijas jūrā tā sastopama tikai pa retam un vienīgi tikai dienvidos, apmēram līdz Kīlei, tā tad tikai samērā sāļos ūdeņos. Arī viņas sadodas neskaitāmi lielos baros un, kā liekas, pastāvīgi ceļo.

Vienīgā no visām šelzivīm, kas sastopama saldūdeņos, ir plaši izplatītā vēdzele (Lota lota), vēdzeļu ģintas (Lota) pārstāve; ģintas pazīmes ir garš, ļoti sīkām mazām zvīņām pārklāts ķermenis ar mazu galvu, divas muguras spuras, pie kam otrā ļoti gara, viena vidēji gara tūpļa spura, apaļīga vai smaila astes spura un ūsiņas pie žoda. Mugura sāni un spuras ir gaišākā vai tumšākā eļļas zaļā krāsā, ar melni brūniem mākoņiem līdzīgiem marmora plankumiem, kakls un vēdera spuras bālganas. Viņas garums var sniegties līdz 60 centimetriem, svars līdz 8 kilogramiem; tik lielus īpatņus tomēr var atrast tikai dziļākos ezeros.

Tikai nedaudzām zivju sugām izplatības apgabals sniedzas tik tālu kā vēdzelēm. Lai gan viņas dzīvo arī jūrā, piemēram, nereti tās var sastapt Ziemeļjūrā, tomēr galvenā kārtā tās apdzīvo Vidus- eiropas upes un ezerus, kā arī Vidusāzijas saldūdeņus, un esot sastopamas pat Indijā. Viņu uzturēšanās vietas ir dziļāki ūdeņi, nelielas upes tikai tad, ja tās šo prasību apmierina, ezeros parasti 30 līdz 40 asu dziļās vietās un vēl dziļākās. Otrā prasība, ko viņas uzstāda savai dzīves vietai, ir tā, ka ūdenim jābūt dzidram, tādēļ kalnu apvidos tās sastopamas lielākā skaitā nekā līdzenumos. Dienu tās pavada paslēpušās zem akmeņiem vai kādiem citiem ūdenī gulošiem priekšmetiem. „Ja šādu akmeni," stāsta Š i n c s (Schinz), ,,paceļ lēnītiņām, viņa kādu laiku vēl paliek mierā, bet tad zibeņa ātrumā aizdrāžas prom un noslēpjas zem kāda cita akmeņa vai dūņās. Vecākas zivis uzturas dziļumos, jaunās pavisam seklos ūdeņos gar krastmalu. Pa naktīm vēdzeles atstāj savas uzturēšanās vietas un klejo apkārt." Vēdzele ir viens no ļaunākiem ūdens plē- soņiern un visu mazāko zivju, neatskaitot viņas pašas mazuļu, biedēklis. Gūstekņi, kas ielaisti baseinos ar ūdeni, ja vien viņiem nedod pietiekoši daudz barības, apēd pat viens otru. Jaunās pārtiek galvenā kārtā no zivju ikriem un tārpiem.

Kā nārsta laiku min laiku no novembra līdz martam: vairošanās tā tad, atkarībā no vietas un laba vai slikta laika, jādomā, notiek dažādos gada laikos. Cik nesabiedriskas šīs zivis parasti arī nebūtu, nārsta laikam tuvojoties tās sapulcējas baros, bieži vien kopā kādi simts gabalu, un tad, līdzīgi zušiem, slīdēdamas viena gar otru atgādina čūskas pārošanās laikā. Vēdzeles vairojas ne diez- cik ātri, jo lielāko daļu mazuļu apēd vecās vēdzeles un citas plēsīgas zivis. Kā liekas, viņu attīstība ir ļoti lēna.

Ir pareizi, ja saka, ka simetrisks locekļu sakārtojums ir viena no svarīgākām visu mugurkaula dzīvnieku pazīmēm. Cik nejauks arī nebūtu dzīvnieka izskats, abas ķermeņa puses ir vairāk vai mazāk līdzīgas viena otrai. Ir tomēr viena zivju dzimta, kuru raksturo tas, ka šis likums uz viņu neattiecas. Pavirši aplūkojot kādu no šīm zivīm, var likties, ka viņas ķermenis ir saspiests no augšas un apakšas un sānos izstiepts? bet apskatot, kā Gesners zīmīgi izsakās, tās „pavisam nejauki novietoto," tas ir, raksturīgi sašķiebto galvu, kāda tā nedrīkstētu būt, un izpētot viņas kaulu uzbūvi, tomēr drīz jānāk pie slēdziena, ka te ir darīšana ar gluži savādi veidotu radījumu.

Plakan zivis, jeb sānpeldētājas (Pleuronectidae) raksturo plakans ķermenis un tādējādi sagriesta galva, ka abas acis atrodas vienā pusē, vai nu labajā vai kreisajā, kas tādā gadījumā tiklab sugām kā atsevišķiem individiem arējā apvalka un krāsas ziņā mēdz būt savādāka nekā otra puse un atšķiras no tās vēl ar to, ka spuras, ja tādas vispār ir, te ir labāk attīstītas un pat kaulu uzbūve ir labāka. Muguras spura ietver aso muguras šķautni, vēdera spura tikpat plāno vēdera malu; tāpat kā sāni, arī astes spura katrā pusē ir savādāka, lai gan viņas izveidojumu jāapzīmē par parasto.

No iepriekšējā var pieņemt, ka īpatnējā ķermeņa uzbūve prasa no mūsu zivīm vairāk vai mazāk īpatnēju dzīves veidu. Šīs zivis, kas apdzīvo visu jūru piekrastes ūdeņus un iepeld arī lielākās vai mazākās upēs, kā še tā tur dzīvo jūras dibenā, ar vieniem sāniem atbalstoties uz zemes, otrus līdz ar acīm pagriežot uz augšu, šādā veidā guļot tā uzglūn savam laupījumam, kustas gandrīz vienīgi par tik, cik vajadzīgs lai iegūtu laupījumu vai noslēptos no lielākiem plēsoņiem.

Otes (Rhombus) ir visplatākās plakanzivis. Otei jeb akmeņu butei (Rhombus maximus), kas ir ģints vērtīgākā suga, acu puse ir asa, viņas krāsa nenoteikti brūna, spuras gaišākas, zīmējumu veido sīki, ķopā saplūstoši punktiņi un skaidrāk saskatāmi lielāki vai mazāki gaiši plankumiņi; neredzigā puse izskatās vienmērīgi balta. Garums var pārsniegt vienu metru, svars sniedzas līdz 35 kilogramiem.

Bez Ziemeļjūras un Baltijas jūras otes zvejo ari Vidusjūrā. Baltijas jūrā, īsti ņemot, viņas atrodamas pastāvīgi tikai Ķīles līcī.

Zem vārda butes jeb plekst.es (Pleuronectes), ko bieži lieto visas grupas apzīmēšanai, saprot sugas ar sašķiebtu, četrstūrainu vai olveidīgu apaļu ķermeni. No Vācijas piekrastē sastopamām šīs ģints sugām, mūsu zvejnieki pareizi novieto pirmā vietā zelta buti (Pleuronectes platessa). Viņas garums reti kad pārsniedz sešdesmit centimetrus, un tikai izņēmuma gadījumos tā sver vairāk kā 7 kilogrami. Krāsa un plankumi ir atkarīgi no apgabala, bet acu pusē tā parasti uz brūna pamata izraibota pelēkiem punktiem un apaļīgiem dzelteniem plankumiem, kas izplatās ari uz mugurspuras, tūpļa spuras un astes spuras, neredzīgā puse turpretim ir vienmērīgi iedzeltenā vai pelēcīgi baltā krāsā.

Izplatības apgabals aizņem lielu Atlantijas okeana daļu, Vidusjūru, Ziemeļjūru un Baltijas jūru. Ziemeļjūrā zelta butes sastopamas itvisur, ja ari ne vienmēr vienlīdz lielā skaitā; Baltijas jūpā viņas atrod līdz Stokholmas šērām.

Šinīs pašās jūrās kā vietējās zivis gandrīz vēl lielākā skaitā sastopamas parastās butes jeb plekstes (Pleuronectes flesus), vienas no tām zivīm, kas bieži apmeklē arī saldūdeņus. Butes reti kad ir garākas par pusmetru, un tikai izņēmuma gadījumos sver vairāk kā 3 kilogrami. Krāsa svārstās no tumši brūnas līdz gaiši brūnai, zīmējumu veido tumšākas krāsas plankumi, spuras ir aizvien gaišākas nekā ķermenis, bet tāpat kā ķermenis tumši plankumotas. Neredzīgā puse ir gaiši dzeltenā vai iedzelteni baltā pamatkrāsā ar smalkiem melniem punktiņiem un sīkiem plankumiņiem.

Visas augstāk aprakstītās plakanzivis mīl seklus ūdeņus, vis- patīkamākas tām ir smilšainas vai vismaz cietas vietas, t. i. tādas, kur jūras dibens nav pārklāts mīkstu dūņu kārtu. Vairākas sugas, it īpaši parastās butes un jūrasmēles, labprāt uzturas gar upju grīvām; pirmā reizēm pat uzņemas tālus ceļus zemes iekšienē, peldot pret straumi uz augšu.

Ar saviem tikumiem un parašām, bet visvairāk ar pārvietošanās veidu plakanzivis pilnīgi līdzinās viena otrai. Tās guļ savās uzturēšanās vietās, līdz pašām acīm vairāk vai mazāk ierakušās smiltīs un, izņemot acis, citu neko nekustina, līdz tās izvilina kāds laupījums vai aiztrenc kāda plēsīga zivs. Viņas ierokas ar apbrīnojamu ātrumu, viļņveidīgi kustinot muguras un tūpļa spuras; tā īsā laikā tiek izrakta sekla bedrīte, un līdz ar to tūpļa un muguras spuras nedaudz pārklājas smiltīm. Lai smilšu kārtu vēlāk nokratītu un paceltos augšā, pietiek tikai ar vienu spēcīgu kustību; pēc tam, turpinādama viļņveidīgi kustināt abas galvenās spuras un spēcīgo asti, plakanzivs peld uz priekšu, turot neredzīgo pusi pagriestu uz leju, bet muguras pusi uz augšu. Kad plakanzivs grib strauji pārvietoties, tad tanī pašā brīdī sāk darboties astes spura, zivs palecas uz augšu un dzīta ar šī galvenā kustības locekļa spēcīgiem sitieniem, kā ari vadīdamās ar tūpļa un muguras spurām, viņa kā bulta šaujas pa ūdeni. Ja zivs peld lēnām, viļņveidīgajās muguras un tūpļa spuras kustībās dalību ņem viss ķermenis; zivij stipri steidzoties, redz darbojamies tikai astes spuru.

Tiešām saistoši ir novērot pleksti, kad tā pa pusei ierakusies smiltīs. Nevienādi lielās, košās acis viņai, atšķirībā no citām zivīm, pastāvīgi kustas. Tās var netikvien kā patvaļīgi griezties, bet ari tāpat kā vardēm pabīdīties uz augšu vai izspiesties uz āru, kustēdamās visdažādākos virzienos un ieņemot pret ķermeņa virspusi jebkuru leņķi. īsti plakstiņi, kas ir labi attīstītas mirkšķplēves, tās labi aizsargā. Spilgtā acu krāsa, stingri ņemot, ir vienīgais, kas no smiltīs paslēpušās zivs saredzams. Acu pusē ķermeņa krāsa tādā pašā mērā piekļaujas ūdens dibenam kā zaķa spalva tīrumam un šī krāsa mainās atkarībā no laika un vietas, tikai ar to starpību, ka viņa nenotiek tikai divas reizes gadā, bet iestājas pie katrreizē- jas vietas pārmainīšanas.

Vairošanās laiks plakanzivīm iekrīt dažādos, bet visumā vienmēr vislabākā gada laikā, proti, vasarā vai vasaras sākumā. Ikrus izlaiž turpat, kur zivs kādu laiku uzturas, tā tad pa lielākai daļai jūras dibena smiltīs, bez tam starp jūras zālēm vai citiem jūras augiem, ari uz ilgāku laiku ūdenī gulošiem zvejas tīkliem. Mazuļus var ieraudzīt vasaras beigās, it īpaši bēguma laikā, jo viņi. tāpat kā vecās zivis, bieži vien ir par kūtriem, lai bēgumam iestājoties pamestu seklās vietās, bet ierušinājušies smiltīs nogaida paisuma atgriešanos.

Mājsaimniecībā plakanzivīm ir liela nozīme. Visām sugām ir garšīga, dažām pat ļoti laba gaļa, bez tam vispārējai lietošanai tā ir jo piemērotāka vēl tamdēļ, ka viņu var dienām ilgi uzglabāt un sakarā ar to tāļu pārvadāt. Vistreknākā gaļa ir vasaras beigās, vissliktākā, reizēm pat pilnīgi nelietojama tā ir vēlā rudenī, lai gan taisni šai laikā izzvejo daudz plakanzivju.

Plakanzivju zvejas veidi ir visai dažādi, atkarībā no vietas, zivju daudzuma un viņu sugas. Pēc mežoņu zvejošanas veida iz- klausas šur tur lietotais paņēmiens, bēguma laikā bradāt kailām kājām pa piekrastēs peļķēm, pie tam kājām sataustītās zivis nominot un vēlāk tās salasot. Izdevīgās piekrastes vietās šādā visai vienkāršā ceļā bieži gūst bagātus lomus. Ienesīgāks ir kāds cits zvejas veids, — plekstu duršana. Zvejnieks klusā laikā apbraukā ar laivu pārklūdušās vietas, un uzietās plakanzivis nodur ar šķēpu vai met uz tām daudzžuburainu dūiamo, kam svara palielināšanai piestiprināts svina gabals, un pēc tam ar auklas palīdzību izvelk to no ūdens līdz ar zivi. Kur jūras dibens ir lēzens, tur lieto sevišķu velkamo tīklu, dziļos ūdeņos zvejo ar makšķeri va1! dibena velci.

Ceturtā šķira

Cēlās zivis

(PhYsostomi)

J. M i ll e r s, izpētot sīkāk no K i v j ē (Cuvier) zem „mīkst- spuraino" nosaukuma apvienotās zivis, atrada, ka to liela daļa atšķiras no pārējām ar gaisa eju, kas atiet no peldpūšļa. Uz šīs iezīmes viņš nodibināja zivju šķiru, kuļ'u mēs tagad apskatīsim; uz šo iezīmi attiecas arī šīs šķiras zinātniskais nosaukums (Physosto- mi). Es šo šķiru apzīmēju par „cēlajām zivīm", jo pie viņas tiešām pieder diženākās no visām zivīm un lielākā tiesa mūsu upju zivju. Sīs grupas zivju tālākās iezīmes ir mīkstas spuras, vēdera spuras stāvoklis, ja vien tā vispār ir, aiz krūšu spurām, un ģērbs, kuļš pie visām zvīņu pārklātām sugām sastāv no apaļām zvīņām. Ķermeņa veids attaisno manis izvēlēto nosaukumu ikvienā nozīmē. Cēlās zivis ir ar ļoti saskaņotu ķermeņa uzbūvi, pie kam šis ķermenis ir izstiepts, velteniski apaļš vai saspiests; galva un spuras ir pareizās attiecībās ar ķermeņa lielumu. Zvīņojums un krāsas gan neatšķiras ar kādu sevišķi uzkrītošu izveidojumu vai greznumu, bet tomēr ir patīkami.

Cēlo zivju priekšgalā nostādīsim samus (Siluridae). Masīvs, lempīgs ķermenis, kas nekad nav apklāts zvīņām, bet vai nu kailu ādu vai kaula vairogiem, liela galva ar platu muti un dažādi veidotām ūsām ir šīs dzimtas iezīmes.

ievērojami lielā daudzumā un formu dažādībā apdzīvo Amerikas, Āzijas, Okeanijas un Āfrikas ūdeņus, bet Eiropā ir reprezentēti tikai ar vienu sugu. Tie mīl rāmi plūstošus vai stāvošus ūdeņus ar dūņainu dibenu, bet neiztrūkst arī ātrāk plūstošos, apmetas pat kalnu strautos un te paceļas tikpat augstu virs jūras līmeņa kā jebkura cita zivs.

Visi sami bez izņēmuma pieder pie plēsēju zivīm. Lielākā tiesa guļ nekustoši, uzglūnot laupījumam, kustina savas ūsas, tā pievilina citas zivis sev klāt un īstajā brīdī tās sagrābj un aprij; dažiem piemīt spēja dot elektriskus triecienus un ar to apdullināt savu upuri. Viņu vairošanās, kā liekas, ir samērā lēna, kaut gan mātītes izlaiž lielu daudzumu ikru, arī mazuļu attīstība ir lēna, bet toties mūsu zivis sasniedz lielu vecumu. Cilvēka mājsaimniecībā tās pie mums nespēlē lielu lomu, kamēr atsevišķos Āzijas, Āfrikas un Amerikas apgabalos tās pieder pie parastākām un iecienītākām ķēķa zivīm.

Šīs dzimtas tips, mūsu sams (Silurus glanis), samu (Silu- rus) ģintas priekšstāvis, uzrāda sekošas iezimes, kas tam kopējas ar dažiem Āzijas radiniekiem: kails ķermenis, īsa muguras spura bez dzeloņa stariem, ļoti gara tūpļa spura un plata mute.

Sams ir lielākais no visām Eiropas zivīm. Donavā tas, būdams tik resns, kā divi vīri var tikko to apkampt, nereti sasniedz 3 metrus gapumā un 200 līdz 250 kilogramu svarā. Pakausis, mugura un spuru apmales ir zil- ganmelnas, sāni zaļganmelni-, pret vēderu uz gaišāka pamata apklāti e ļas zaļiem plankumiem; apakša ir iesarkana vai dzeltenbalta ar zilganmelnu marmora zīmējumu.

Sams (Silurus glanis)

Sams ir izplatīts sākot no Dienvidzviedrijas pa visu Vidus- un Austrumeiropu, arī pa kādu Rieturnāzijas daļu. Mūsu jūras tas, kā pierādīts, neapmeklē, izvairās pat no vāji sāļajām Baltijas juras jomām, kamēr Melnā un Kaspijas jūrā tas neiztrūkst, bet abās ir pat svarīgs zvejniecības priekšmets. Mierīgi dziļumi ar dūņu dibenu ir sama uzturēšanās vietas. Te tas aiz akmeņiem, nogrimušām siekstām, kuģu atliekām un līdzīgiem priekšmetiem slinki glūn uz savu medījumu, kustina savas ūsiņas un ķer pēc viņām tīkojošās zivis, ēd arī bez tam vēžus, vardes, ūdensputnus, vispār visu, ko tas var aizsniegt un aprīt. ,,Jau no šī dzīvnieka izskata," saka vecais G e s- nērs, „var redzēt viņa tirānisko, nikno un rijīgo dabu. Tā, kādreiz viņa kuņģī atrasta cilvēka galva un labā roka ar diviem zelta gredzeniem; tāpat tas ēd visu, ko vien var dabūt, kā zosis un pīles, nesaudzē ari lopus, kad tos ved peldināt, vai dzirdīt, pat zirgus dažbrīd novelk dibenā un noslīcina un tāpat netaupa cilvēku, kur to var iegūt." Pēdējais nav nekāds pārspīlējums, jo ir zināmi vairāki gadījumi, kas apstiprina Gesnera datus. Pēc H e k e ļ a un Knera, kāda pie Presburgas noķerta sama kuņģī atrada kāda zēna atliekas, kāda otra vēderā bija pūdelis, trešā — zosis, kūpas tas bija noslīcinājis un aprijis. „Donavas apgabalu un arī citu vietu apdzīvotāji," saka minētie pētnieki, „tāpēc no sama bīstas, un, pēc zvejnieku agrākās māņticības, zvejniekam bij jāmirst, kad tas izvilka samu." Citās vietās spriež par to labvēlīgāk, ieskatot samu par laika pareģi, laikam gan tāpēc, ka tikai pērkoņa gaisā tas atstāj ūdeņu dziļumus un paceļas augšup.

Sama nārsta laiks iekrīt laikā no maija līdz jūlijam. Kamēr turpinās nārsts, samus sastop pa diviem kopā. Tie tad tuvojas krastam, lai niedrās un meldros laistu ikrus un paliek arī veselām dienām gulām seklā ūdenī, ko tie parasti nedara. Pēc izdarītiem skaitījumiem, mātīte izlaiž tikai ap 17.000 oliņu, no kurām pēc septiņām līdz desmit dienām iznāk mazuļi; tie ir visai dīvaini radījumi, kuriem ir tiešām pārsteidzoša līdzība ar kurkulēniem. Ja ūdens turās augstu, tad mazuļi jau pirmā gadā sasniedz svarā trīsceturtdaļas kilogramma.

Jaunus samus ķer pa lielākai tiesai ar makšķeri, vecus galvenā kārtā pa nārstu laiku nakts zvejā, parasti ar duramo. Lieli sami zvejniekiem sagādā arī lielas pūles. R i c h t e r s apgalvo pats redzējis, ka kāds liels, makšķerē ieķēries sams ar astes sitieniem apgāzis laivu.

No characiniju dzimtas (Characinidae) Eiropā nav neviena priekšstāvja; tās locekļi pieder Dienvidamerikas un Āfrikas saldūdeņiem.

Viens no pazīstamākiem priekšstāvjiem ir karaibu zivs jeb p i- raja (Serrosalmo piraya) ar ļoti augstu un samērā īsu ķermeni, īsu un strupu purnu. Tās garums ir apmēram 30 cm, ķermeņa virspuse ir zilganā, apakšpuse dzeltenā krāsā-ar tumšiem plankumiem.

Visas serrosalmu ģintas zivis dzīvo Dienvid- un Vidusamerikas upēs.

Šomburgks ar pilnu tiesību tās apzīmē par saldūdeņu rijīgākām plēsējzivīm un S3<lc3.ļ lva viņas var nosaukt par šo ūdeņu hiēnām. Tomēr, salīdzinot ar viņām, pat hiēnas un grifi ir nekaitīgi un godīgi radījumi. Piraju rijiba pārsniedz visu iedomājamo: tās ir bīstamas katram citam dzīvniekam, kas iedrošinās parādīties viņu valstībā un uzbrūk pat zivīm, kas desmit reiz lielākas par tām. „Ja tās," tā ziņo minētais ceļotājs, „uzbrūk kādai lielākai zivij, tad viņas vispirms nokož tai astes spupu un ar to savam pretiniekam nolaupa galveno kustēšanās ierīci, kamēr pārējās zivis kā harpijas metas virsū upurim un to līdz ar visu galvu saplosa un apēd. Neviens zīdītājs, kas peld pār upi, neizvairās no viņu laupīšanas kāres; pat ūdensputnu un bruņu rupuču kājas un alligatoru pirksti nav droši no viņām. Ja šīs zivis uzbrūk kaimanam, tad pēdējais parasti apveļas uz muguru un izceļ vēderu pār ūdens virsmu."

Nereti, pēc Gumilas, viņu pirmā aprakstītāja, vārdiem, notiekot, ka vērsis, tapirs vai kāds cits liels dzīvnieks, kas peldot nonāk šo briesmīgo zivju barā, tiek no tām apēsts. Asinszaudējums, kurš ceļas no neskaitāmiem ievainojumiem, dzīvniekam atņem spēkus, tas nevar vairs glābties un noslīkst. Sādi dzīvnieki ir redzēti ejam bojā upēs, kas ir tikai 30—40 soļu platas; ja ari dzīvnieki sasniedza otru krastu, tie te nokrita zemē, pa pusei par skeietu pārvērsti. Pie upēm dzīvojošie kustoņi pazīst briesmas, kas tiem draud no pirajām, un bailigi uzmanās, lai dzerot nesakustinātu vai nesajauktu ūdeni un tā neataicinātu savus rijīgos ienaidniekus. Neskatoties uz šo uzmanību, tiem tomēr vēl diezgan bieži pirajas noplēš kādu gabalu no deguna vai lūpām.

Humboldts saka: „Ka.raibu zivs (Serrosalmo rhombeus) uzbrūk cilvēkam mazgājoties vai peldot un bieži tiem izplēš lielus gabalus no miesas. Ja ari no sākuma cilvēks ir tikai neievērojami ievainots, tad tomēr tam ir grūti izkļūt no ūdens bez bīstamiem tālākiem ievainojumiem. Daudzi indiāņi rādīja aizaugušas, dziļas rētas gurnos un ciskās, kuras bija cēlušās no šiem mazajiem dzīvniekiem." Pēc šīm savā starpā pilnīgi saskanošajām ziņām ir saprotams. ka no pirajām bīstas vairāk nekā no ikviena cita plēsēja vairāk pat kā no indīgām čūskām.

Par šīs rindas diženākiem priekšstāvjiem mēs drīkstam apzīmēt lašu zivis (Salmonidae). Tās ir zvīņām klātas zivis ar stieptu, apaļīgu ķermeni, ar vienu bezstarainu tauku spuru aiz muguras spuras un līdz rīklei turpinošos žaunu spraugu.

Ar ļoti niecīgiem izņēmumiem, lašu zivis pieder vienīgi ziemeļu puslodei. Tās apdzīvo kā sāļos tā saldos ūdeņus, ja vien tie ir tīri, pie kam ziemeļu ūdeņus tās apdzīvo lielākos daudzumos, neķā dienvidus apgabalu ūdeņus. Iepriecinoša daudzumā tās atdzīvina Ledus- ;ūi'u un Klusā okeana ziemeļu daļu, mazākā skaitā Ziemeļjūru un Baltijas jūru, kā arī Atlantijas Okeana ziemeļu daļu. Visas lašu zivis pa nārsta laiku izceļo no jūras upēs, upītēs un strautos, lai te vairotos, pie kam katra atsevišķa zivs atgriežas atpakaļ uz to pašu upi vai vismaz uz to pašu baseinu, kurā tā dzimusi. Ceļošanas dziņa ir tik stipra, ka pa straumi uz augšu ejošā zivs nebaidās ne no kādiem šķēršļiem, un patiesi nepārvaramiem kavēkļiem mēģina tikt pāri pat ar dzīvības briesmām. Visas pa upēm uz augšu ejošās lašu zivis laiž ikrus kādā pašu izraktā seklā bedrītē smiltīs vai grantā, un izvēlas šo vietu ar lielu veiklību. Citas sugas tikai izņēmuma gadījumos pa nārsta laiku atstāj jūras, kurās tās piemājo, tādos gadījumos arī uzmeklēdamas jūrā ieplūstošas upes, bet biežāk gan izvēlas ikru laišanai seklus krastus; vēl citas pa nārsta laiku parādās ūdens virspusē milzīgām masām, nebēdādamas par to, vai ūdens dziļums ir tikai dažus centimetrus vai ari daudzus .metrus, saspiežas cieši kopā, vēderu pret vēderu pagriezušas, paceldamās tā pat virs ūdens līmeņa, un izlaiž ikrus un pieņus, pieduļ- ķodamas ūdeni plašā apgabalā.

Lašu zivis ar vājiem zobiem barojas vairāk līdzīgi karpu zivīm. nekā plēsējzivīm, citiem vārdiem, ēd dažādus tārpus, gliemežus, gliemjus un līdzīgus dzīvniekus, ari augu vielas; sugas ar spēcīgiem zobiem turpretim tikai S clV as dzīves pirmos gados apmierinās ar tārpiem un kukaiņiem, bet lielākā vecumā uzbrūk citām zivīm. kuras tās domā pievarēt. Dzimtas pašas lielākās sugas tomēr nav reizē pašas plēsīgākās: sudrablasis, piemēram, jau savu ievērojami vājāko zobu dēļ stāv stipri pakaļā taimiņam, ja ari ne ēdelī- bā, tad vismaz laupīšanas kārē.

Cilvēka saimniecībā lašu zivīm ir ļoti liela nozīme. Viņu garšīgā gala, kuļ'u nepārspēj nevienas citas zivs gaļa, atšķiras ar savu skaisto krāsu, ir bez asakām, patīkama pēc garšas un ari viegli sagremojama tā kā to var baudīt pat slimnieki.

1. Lasis (Salmo salar). 2. Longa (iVlolva vulgaris). 3. Tuncis (Thynuus vulgaris). 4. Jū^as vilks (Anarrhichas lupus)

Par lašiem (Salmo) šaurākā nozīmē mēs saucam tās šīs dzimtas sugas, kurām ir iespējami cēlākais zivs ķermeņa veids, kuras apklātas mazām zvīņām, kuru platajā, līdz acij iegrieztajā mutē ir labi attīstīti zobi un ķermeņa apakšā īsa tūpļa spura ar mazāk kā 14 stariem.

Par ģintas diženāko locekli mūsu zvejnieki apzīmē sudrab- 1 as i (Salmo salar). Viņu raksturo visai stipri garumā stiepts, no sāniem vairāk vai mazāk saspiests ķermenis, samērā ar pēdējo loti mazā galva ar tievu, gari izstieptu purnu. Mugura ir zilganpelēka, sāni sudrabspīdoši, apakšpuse balta un spīdīga; vairoties spējīgas zivs zīmējumu sastāda nedaudzi melni plankumi. Garumā lasis var sasniegt pusotra metra, svarā — līdz 45 kilogrammus; tik lieli īpatņi mūsu dienās gan sastopami tikai Krievijas ziemeļu upēs; pārējā Eiropā šādi milži jau sen izskausti. Mūsu laikos te metru garu un 15—16 kilogrammu smagu lasi jau uzskata par ļoti lielu.

Par laša dzimteni mums jāuzskata Ziemeļu Ledusjūra un Atlantijas okeana ziemeļdaļu līdz ar Ziemeļjūru un Baltijas jūru, kaut gan šī zivs vairāk uzturas saldūdenī nekā jūrā, pavadīdama upēs savu pirmo jaunības laiku un ikgadus no jūras paceldamās pa upēm uz augšu cik tāļu vien spēj.

Kā lasis pavada savu laiku jūrā, mēs nezinām, cik rūpīgi arī viņš, vērtīgākais no visām saldūdens zivīm, nav novērots. Tikai tikdaudz mēs drīkstam droši pieņemt, ka tas nekad neaiziet tālu no savas dzimtās upes, tā tad nekad neuzņemas ceļojumus līdz pat ziemeļpolam, kā to senāk pieņēma, bet gan augstākais, sākot no upes grīvas, ielaižas apkārtējos jūras dziļumos un te barojas tā, ka tam pat starp zivīm nav citu līdzīgu piemēru. Pēc zviedru zinātnieku pētījumiem viņš, uzturēdamies jūrā, laupa visādus caulainos dzīvniekus, dažādas zivis, sevišķi smilšu zušus, stagarus, domājams, ari siļķes, bet laikam gan neierobežo savas maltītes karti ar minētiem dzīvniekiem vien, bet ēd visu, ko vien var iegūt. Gluži citādi tas uzvedas pa savas uzturēšanās laiku saldūdenī. Vispār viņš maz atšķiras no saviem radiniekiem, sevišķi no abām lielajām forelēm, kuras tam ir ļoti līdzīgas arī pēc izskata. Viņš peld ar to pašu veiklību kā tās un pat pārspēj tās lēkšanā; tāpat kā citi laši, tas labprāt dzīvo sabiedrībās, bet saldūdeņos tikai savā jaunības laikā ēd tikpat kāri kā forele, un pirms nārsta, pa pārošanās laiku, kā arī pēc tā, vispār tik ilgi, kamēr tas, no jūras nākdams, uzkavējas saldos ūdeņos, atturas gandrīz pilnīgi no barības. Viņa ceļojumi tāpēc ir viņa dzives nepieciešamība: jūra to baro, saldūdeņi padara iespējamu viņa vairošanos.

Sudrablaši cenšas pārspēt katru šķērsli ar varu, lien pa tīklu apakšu vai saplēš tos, lec pāri krācēm, ūdenskritumiem un dambjiem. Te tie attīsta apbrīnojamu spēku, veiklību un izturību. Pielietojot visuis spēkus tie iespiežas visstiprākajā straumē zem krāces, atbalstas arī ar astes spuru pret kādu akmeni, lai iegūtu atbalstu, sit tad ar visu sparu pret ūdeni un tā izlec 2 līdz 3 metrus gaisā, aprakstot 4 līdz 6 metrus garu loku. Lēciena neizdošanās tos neattur no jauna lēciena izmēģināšanas, un nereti tie savu stūrgalvību samaksā ar dzīvību, ari ja tie neielec viņiem uzstādītajos tīklos, bet krīt uz cietajām klintīm. Vertikāli krītoši ūdenskritumi, ja tie ir ievērojama augstuma, protams, sprauž robežas'viņu tieksmēm tikt uz augšu; krāces turpretim tic pārspēj viegli.

Laikā no oktobra Udz februārim mātīte, kuru parasti pavada viens pieaudzis un daudzi jauni tēviņi, izvēlas seklu, smilšainu vai grantainu vietu tā saucamās gultas ierīkošanai; šī gulta ir plata, bet nedziļa bedre ikru uzņemšanai. Bedres rakšanas darbus izdara mātīte viena pati ar savas astes palīdzību, pie kam tēviņš stāv sarga vietā, lai dzītu prom sāņcenšus. Kad mātīte taisas laist ikrus, tēviņš steidzas klāt, lai ikriem uzlaistu virsū pieņus, pēc kam ar jaunām astes kustībām ikri tiek atkal apklāti. Nereti redz arī, ka mātītei ir apkārt vairāki tēviņi, kuri tikko tapuši vaislas spējīgi un vēl ne reizes nav bijuši jūļā un ku> i tagad ņem dalību apvaisļošanas darbā.

Pēc pabeigta nārsta laši ir tā noguruši, ka tie nevar ne medīt, ne peldēt: Vairāk no ūdens nesti, nekā patstāvīgi peldēdami tie slīd pa straumi uz nākošo bedri un pavada tanī tik ilgu laiku, līdz tie zināmā mērā ir atpūtušies un spēj stāties pie garā ceļojuma atpakaļ uz jūru. Ar ziemas vai pavasara palu ūdeņiem tie tad lēnām, no kritumiem un krācēm izvairīdamies, peld tālāk un tālāk pa straumi uz leju un izdevīgā gadfjumā, pēc tam, kad tie vēl zināmu laiku uzkavējušies grīvas pussāļajā ūdenī, sasniedz atkal jūru. Līdz tam tie, kā man ziņo Pī čs (Pietsch), laikam atturas no jebkādas barības; vismaz šinī laikā noķerto lašu kuņģos nekad nevar atrast barības gabalus. Ja laši laimīgi sasniedz jūru, tad tie uzlabojas pārsteidzoši ātri, iztīra savas žaunas no baltiem tārpiņiem un citiem liekēžiem, kas tiem saldūdenī pieķērušies, bet sāļā ūdenī iet bojā, izstiepj savus žokļus garumā, zaudē nārsta laika sarkanos plankumus, ēd rijīgi, un līdz nākamam ceļojumam ir atkal tikpat spēcīgi kā agrāk.

Oliņas, skatoties pēc laika apstākļiem, attīstas agrāk vai vēlāk; caurmērā tomēr paiet ap četri mēneši, līdz mazuļi izlobās. Mazuļu garums tūliņ pēc tam, kad tie ir patiesi iegājuši dzīvē, ir apmēram divi centimetri. Galva un acis ir ļoti lieli; dzeltenuma pūslis ir vēl ievērojams. Ķermeņa krāsa ir bāli brūna, ar deviņām vai desmit tumšpelēkām, iešķībi gar sāniem ejošām plankumu svītrām. Novērojot mazuļus audzētavās, ir atrasts, ka pirmajā vasarā tie sasniedz garumā augstākais 10 centimetrus, bet turpmāk aug drusku ātrāk, un 16 mēnešu vecumā jau sasniedz ap 40 cm. lielu garumu. Šinī laikā jaunības ģērbs mainās pieaugušas zivs apģērbā, un nu sāk parādīties arī ceļošanas dzenulis: jaunās zivis dodas uz jūras pusi. Viņu ceļojums uz leju notiek lēnām, un pirms tās ieiet sāļā ūdenī, tās vēl nedēļām ilgi pavada pie upju grīvām, jo ātra pāreja, kā liekas, tām ir bīstama. Jauni laši, kurus no upju ūdens ielaida tieši uzreiz sāļā ūdenī, nobeidzās visi isā laikā, kautgan ūdens bija pilnīgi tīrs un caurspīdīgs.

Lašu zveju izdara visai dažādi, ar dažādiem tīkliem, murdiem, lašu krītamiem tīkl;em, kurus piestiprina augšpus dambja tādēji, ka zivs lecot pār dambi iekrīt tanīs, arī ar duramiem jeb tā saucamiem žēberkjiem, a>r kuriem lašus dur no laivām, kad zivis ar uguns palīdzību ir pieviļinātas, bet galvenā kārtā ar makšķerēm, kuras speciāli ierīkotas lašu ķeršanai un ar kurām sevišķi veikli rīkojas angļi. Nevienā citā zemē lašu zveja nav tādā cieņā, kā Anglijā, un nekur nav tik daudz un tik cītīgu zvejnieku kā te. Ne tikai savā dzimtenē, bet pie ikkatras upes, kurā atrodami laši, pa to laiku, kad šis zivis dodas augšup, var redzēt angļus. Augstu ziemeļos, Nordkapa tuvumā, pie Tana-Elfas, es esmu redzējis viņus sēžam, šos nesatricināmos zvejniekus, ar svēto spīdumam līdzīgu odu mākoni ap galvu, ietinušos biezos plīvuros, lai kaut drusku izsargātos no šiem asinskārajiem kukaiņiem. Krāču tuvumā tie bija uzcēluši teltis, bērzu mežu vidū apgādājušies uz nedēļām ar visiem nepieciešamiem j)ārtikas līdzekļiem un ar izturību, kā varoņi, pacieta vēju un negaisu, vientulību un edus, sausu pārtiku un sabiedrības trūkumu, arī bez ierunām normaņiem maksāja tūkstošiem marku lielu nomas naudu par tiesību sešu nedēļu laikā makšķerēt, un bez tam lielāko daļu no sava medījuma izdalīja par velti apkārtējo māju īpašniekiem.

Sudrablaša radinieks ir tumšais lasis, taimiņš jeb jūras forele (Salmo trutta). Viņa zili pelēkā mugura un sudrabainie sāni apklāti tikai nedaudziem melniem plankumiem, dažreiz ir ari pilnīgi bez tiem, apakšpuse ir tīri balta; pāra spuras un tūpļa spura ir bezkrāsainas, bet krūšu spuras vecākiem īpatņiem ir pelēkas, muguras un astes spuras tumšpelēkas; uz pirmām ir arī atsevišķi melni plankumi.

Taimiņš apdzīvo Baltijas jūru, Atlantijas okeana ziemeļdaļu, ieskaitot jūras šaurumus ap Lielbritāniju, Ziemeļjūru un Ledusjūru līdz Baltai jūrai. Vairošanās notiek tādā pašā kārtā, kā pie šīs ģintas pārējām sugām.

No visām Vācijas lašu zivīm strautu forele, niga jeb nīgants (Salmo fario) uzrāda visdruknāko ķermeņa būvi. Tās viduklis ir vairāk vai mazāk no sāniem saspiests, purns īss un ļoti strups. Krāsa viņai dažāda. Lielums, tāpat kā krāsa atkarājas no uzturēšanās vietas. Mazos, ātri plūstošos strautos, kur forelei jāapmierinās ar nedaudz ūdeņa, tā tikko sasniedz 40 cm garumā un augstākais, vienu kilogrammu svarā, kamēr dziļākos ūdeņos, ezeros un dīķos pie bagātas barības tā var pieaugt garumā līdz 90 cm. un vairāk, kā ari sasniegt 5—6 kilogrammu lielu svaru. Kā šādiem milžiem ir daudz gadu aiz muguras, var apgalvot gluž'i noteikti. Zvejnieki mēdz dot forelēm augstākais 20 gadu lielu vecumu, bet ir zināmi piemēri, kuri pierāda, ka tās var tapt daudz vecākas.

Mūsu līdz šim izdarītie pētījumi vēl ir nepietiekoši, lai norobežotu foreles izplatības apgabalu; taču mēs zinām, ka piemērotās vietās tā sastopama visā Eiropā no Nordkapa līdz Tarifas zemesragam, tāpat Mazāzijā un varbūt arī vēl citās Āzijas zemēs. Viņas dzīves nepieciešamie noteikumi ir dzidrs, tekošs, ar skābekli bagāts ūdens. Tāpēc tā sastopama visos kalnu ūdeņos, sevišķi upēs un strautos, bet arī ezeros, kuriem ūdeni pievada caurplūstošas straumes vai viņos izplūstoši bagātīgi avoti. Jaunākā laikā tik daudzkārt izdarītie audzēšanas mēģinājumi ir pietiekošā kārtā pierādījuši. ka skaidrs ūdens, kas atrodas pastāvīgā kustībā, forelei ir pietiekoši labs, vienalga, vai tas ņemts no svaigiem avotiem un strautiem, vai ari dīķiem.

Veiklībā un kustību ātrumā foreli pārspēj augstākais daži viņas radinieki, bet laikam gan neviena no pārējām upju zivīm. Foreli laikam jāpieskaita tām zivīm, kas darbojas naktīs; vismaz visi novērojumi runā par to, ka tā tikai pret vakaru attīsta visu savu mundrumu, un savu galveno darbu, barības meklēšanu, paveic vislabprātāk naktīs. Pa dienu tā labprāt noslēpjas zem krasta akmeņiem vai vispār alās un tumšos kaktiņos, kādus izveido viņas mītņu ūdeņos atrodošies akmeņi; bet ja apkārt viss ir gluži mierīgi, tā arī pa šo laiku kustās apkārt pa brīvo ūdeni, sevišķi ar galvu pret straumi pagriezusies, un te vai nu ceturtdaļstundām ilgi un vel ilgāk šķietami turas vienā vietā, patiesībā tomēr ar spuru pālī* dzību tikdaudz kustēdamās, cik vajadzīgs, lai noturētos straumē uz vietas, vai'arī tā kā bulta dodas pa ūdeni, ar apbrīnojamu veiksmi sekodama ūdens galvenai strāvai, tā atrazdama ceļu arī vēl seklos strautos, kur peldēšanu uz priekšu varētu jau turēt par neiespējamu. Izbiedēta tā mēdz, ja vien iespējams, tūliņ piegriezties kādam slepenam kaktiņam un tur noslēpties, jo tā pieder pie biklākām un uzmanīgākām zivīm. Kamēr tā jauna, viņa medī galvenā kārtā kukaiņus, tārpus, dēles, gliemjus, zivju mazuļus, mazas zivis un vardes, bet kad tā sasniegusi vienu vai pusotra kilogramma svaru, tad tā sacenšas rijībā ar katru viņas lieluma plēsējzivi, vismaz tikko paliek pakaļā līdakai, un uzdrošinās uzbrukt visam, kas dzīvs un ko tā var cerēt pārspēt, savus pēcnācējus neizslēdzot, Bet arī tagad vēl kāpuri vai pieaugušā veidā ūdenī dzīvojošie kukaiņi un mazie vēžveidīgie sastāda viņas maltītes galveno daļu.

Foreles nārsta laiks sākas oktobra vidū un pie apstākļiem turpinās līdz pat decembrim. Pirms ikru laišanas mātīte ar sparīgām astes kustībām izrok lielāku vai mazāku paseklu bedri, ļauj tanī iekrist ikriem un tad tūliņ dod vietu tēviņam, kurš tai pašā laikā vai tūliņ pēc uzlaiž ikriem zināmu daudzumu pieņu. Ar tālākām astes kustībām ikri tiek viegli pārsegti un tad atstāti savam liktenim, Nekad mātīte neizlaiž visus ikrus uzreiz; ik"u laišana turpinās ar starpbrīžiem astoņu dienu laikā un, kā no iepriekšējā saprotams, arvien naktī un visbiežāk mēneša gaismā.

Dibinātā žēlošanās par mūsu saldūdeņu zivju daudzuma samazināšanos, diemžēl, attiecas arī uz foreli; tomēr taisni viņu vēl vispirmā kārtā ir iespējams ieaudzēt piemērotos ūdeņos, kā arī to attiecīgi saudzēt un audzināt. Neviena cita lašu suga nav tādā mērā noderīga audzēšanai kā viņa, jo avotiem bagātos dīķos tā attīstas tikpat labi kā strautos, pieaug ātri un dod garšīgu gaļu.

*

Pie lašu zivīm pieder arī salaka (Osmerus eperlanus), kuru pieskaita salaku lašu (Osmerus) ģintai. No pārējām dzimtas sugām šī ģinta atšķiras ar savu priekšstāvju zobiem un zvīņām. Zvīņas ir vidēji lielas, maigas un vaļīgi piestiprinātas. Vidukļa un galvas formā, lielumā un krāsā salaka uzrāda stipras svārstības. Mugura ir parasti pelēka sāni sudraba krāsā ar zilganu vai zaļganu zaigojumu, vēders iesarkans. Garums svārstās starp 13 un 20 centimetriem;. izņēmuma gadījumos atrod arī salakas, kas ir 25 līdz 30 cm. garas.

Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā šī zivs liekas sastopama visbiežāk, bet arī Lamanšā tā vēl ne visai reti sastopama un arī jomās un lielākos ezeros apmetusies lielākā vai mazākā skaitā. Aprīļa sākumā salakas izlaiž savas mazās dzeltenās oliņas smiltainēs vietās un atgriežas atpakaļ uz jūru vai uz ezeriem.

Pa to laiku, kad salakas paceļas pa upēm uz augšu, tās izzvejo neticamos daudzumos un lielos daudzumos piegādā tirgiem, kur pircēju netrūkst, jo salaku gaļai ir lieliska garša. Salakas zvejo ļoti dažādā kārtā, un zveja arvien ir sekmiga, jo, pateicoties šo zivju neaptveramam daudzumam, var ar panākumiem pielietot ikvienu smalku tīklu.

*

Zem r e p š u (Coregonus) nosaukuma mēs saprotam vidēji lielas un mazas lašu zivis ar sānos drusku saspiestu ķermeni, mazu, šauru muti, vidēji lielām, viegli nokrītošām zvīņām, mazu tauku spuru un augstu muguras spuru, kura sākas tūliņ aiz vēdera spuras augstuma. Pie šīs ģintas piederošās lašu zivis, kuras lielā sugu un īpatņu daudzumā apdzīvo ziemeļu puslodes ūdeņus, ķermeņa izskatā un dzīves veidā līdzinās savā starpā tik ārkārtēji, ka viņas, neskatoties uz rūpīgiem pētījumiem, vēl arvien nav izdevies ar pietiekošu drošību nošķirot pēc sugām un pasugām. Šo zivju apslēptais dzīves veids, — tās tikai zināmos laikos paceļas no dzelmēm, kur norit viņu dzīve, lai laistu ikrus, - grūtības, ar kādām saistīta nepieaugušu mazuļu iegūšana, un par dažādām uzskatīto sugu savstarpējā līdzība izskaidro to uzmanīgo atturību, pie kādas mūsu laikos pieturas zinātnieki, kad tie runā par repšiem..

Parasto repsi jeb pundurmarenu (Coregonus al- bula) atšķir no visiem pārējiem viņa Viduseiropas radiniekiem pēc apakšžokļa, kurš stāv uz priekšu un tādēji smakru izveido par purna galu. Krāsa ir tāda pat kā citām sugām: mugura ir zilipe- lēka, sāni un vēders spīdoši sudrabbalti; muguras un astes spuras izskatās pelēkas, pārējās bālganas. Garums parasti ir tikai 15 līdz 20 centimetru, bet izņēmuma gadījumos var sasniegt 25 cm un vēl vairāk.

Savās ierašās un dzīves veidā parastais repsis līdzinās saviem radiniekiem. Ārpus nārsta laika tas uzturas tikai ezeru dzelmēs; novembrī un decembrī tas cieši saspiestiem bariem parādas pie ūdens virsmas, kuras ar tālu sadzirdamu čabēšanu, pa laikiem ari izceļo uz citiem.ezeriem, pievilkts no pēdējo lielākās ūdensplatības. Ikrus tas izlaiž tieši ūdenī. Nelabvēlīgi laika apstākļi maina ari viņa izturēšanos pa vairošanās laiku.

Parasto repsi ar tiesību ieskata par visai garšīgu zivi, kura attaisno zvejai pieliktās pūles.

Pie tiem repšiem, kas dzīvo jūrās un no tejienes pa nārsta laiku kārtīgi ieiet upēs, pieder sīga jeb jūras repsis (Coregonus oxyrhynchus), kuru var viegli pazīt pēc augšžokļa, kas tālu pārsniedz apakšžokli un izveido mikstu, koniski pagarinātu purnu. Sīga sasniedz garumā 40 līdz 50, augstākais 60 cm, svarā trīsceturtdaļas līdz vienu kilogrammu, un tās krāsa nārsta laikā ir zilganmelna.

Ziemeļjūra un Baltijas jūra jāuzskata par sīgas dzimteni.'No šīm jūrām tā jau maijā, tā tad vēl ilgi pirms nārsta laika, kas iekrīt no septembra līdz decembrim, ieiet lielākiem vai mazākiem bariem ar jūru savienotās jomās un upēs, lai pa tām dotos augšup.

Muguras spura, kas sākas tālu pinns vēdera spurām un ir ļoti liela, augsta un gara, vidēji lielas, stīvas un stingri sēdošas zvīņas un maza mutes sprauga raksturo alatas (Thymallus), kuru mūsu ūdeņos reprezentā plaši izplatītā alata (Thymallus vulgaris). Viņas galva ir maza, augšžoklis stāv pār apakšžokli, muguras spura divreiz pārsniedz garumā tūpļa spuru. Krāsa ievērojami mainās atkarībā no uzturēšanās vietas, gada laika un vecuma. Garums parasti maz pārsniedz 30 centimetrus, bet var sasniegt arī 60 cm. Svars svārstās starp trīsceturtdaļām un pusotra kilogramma.

Starp Eiropas lašu zivīm alata pieder pie izplatītākām sugām, jo tā sastopama visā Vidus- un Austrumeiropā.

Alata ir īsta upes zivs, kura izvairas no ezeriem un lieliem dīkiem, stāvošos ūdeņos pat, kā to rāda Anglijā izdarītie mēģinājumi, nemaz neaug, vismaz nenonāk līdz vairošanās iespējamībai. Kalnu ūdeņos tā iztrūkst reti, līdzenumos tā turpretim sastopama tikai tur, kur ir dzidras, ne sevišķi dziļas upes un strauti ar akmeņainu dibenu. Tā mīl upes, kuru dibens nav ne par aukstu, ne par siltu, kurās straujas vietas mainās ar rāmām un kuru dibens sastāv no granta, merģeļa, vai māla, nebaidas arī no neskaidriem ūdeņiem, bet pa upēm nepaceļas tik tālu uz augšu kā sīga. Viņas ierašām ir daudz līdzības ar strautu foreles paradumiem.

Tāpat kā forele, tā lec pēc garām skrejošiem kukaiņiem, tāpēc arī viegli ķeras makšķerē. Pa nārsta laiku tā greznojas kāzu tērpā, kas atšķiras ar krāsu pastiprinātu krāšņumu un zaļganzeltaini zaigojošu, pār visu ķermeņa virspusi izplatītu spīdumu, kas laikam izskaidrojams galvenā kārtā, gluži kā pie citām lašu zivīm, ar šinī laikā pastiprinātu ādas darbību. Labvēlīgos pavasaros alata jau martā sāk ikru laišanu; nelabvēlīgā laikā šis darbs aizkavējas līdz aprīļa beigām.

Visas līdaku (Esocidae) dzimtā piederošās sugas apdzīvo saldūdeņus, un lielākā tiesa šo sugu dzīvo apmēram tāpat kā mūsu līdaka (Esox lucius), Eiropas ezeru un upju bīstamākā plēsēj- zivs, ,.saldūdeņu haizivs". Gintu, pie kuras līdaka pieder, raksturo pilnīga zobu sistēma un mazas, cieši sēdošas zvīņas; blakus žaunas nav redzamas, vēdera spuras piestiprinātas vēdera viducī, muguras un tūpļa spuras — ķermeņa pakaļgalā, netāl no ļoti lielās, vidū drusku izgrieztās astes spuras. Līdaku sevišķi raksturo bez tam vēl no augšas saspiestā galva un platam knābim līdzīgais purns ar platu muti. Krāsā un zīmējumā mūsu zivs ļoti stipri mainas, un vispār var tikai norādīt, ka mugura ir melnīgsnēja, sāni pelēki un vēders balts; mugura ir vairāk vai mazāk vienkrāsaina, bet sāni apklāti marmora plankumiem un šķērslaukumiem, kamēr uz vēdera ir melni punkti.

Garumā lidaka nepaliek pakaļa nevienai no lašu zivīm, svarā — augstākais lasim un Donavas lasim; viņas garums var sniegties līdz 2 metriem un svars līdz 35 kilogrammiem, kautgan jau 130 centimetrus garas un 25 kilogrammus smagas līdakas jāapzīmē par retu parādību.

Līdaka sastopama visos Eiropas saldūdeņos, šur un tur laikam arī jūrās, tāpat Kaspijas kā Ledusjūļā, pēc mūsu novērojumiem vismaz Obas upes platajā lejgalā.

Spēks un veiklība peldēšanā, ievērojams maņu asums un neparasta laupīšanas kāie ir viņas uzkrītošākās īpašības. Dzīta no spēcīgās airēs, kuru sastāda muguras un tūpļa spuras, tā peld kā bulta cauri ūdeņiem, skatas asu skatu uz visām pusēm un metas uz medījumu ar gandrīz nemaldīgu noteiktību: viņas rijīgums pārspēj visu citu saldūdens zivju ēdelību. Tai nekas nav par sliktu. Viņa rij visu sugu zivis, sev līdzīgas neizņemot, bez tam vardes, putnus un zīdītājus, kurus vien tā ar savu plaši ieplesto muti var aptvert, saķer pie reizes, kā to pierāda kāds Anglijā izdarīts novērojums, ūdenī iebāzto gulbja galvu un nelaiž to vaļā, kā šis lepnais un spēcīgais putns arī neturētos pretim, un nožņaudz to. cīhas ar ūdri, ķer pēc ūdenī stāvošas vai veļu mazgājošas sievietes kājas vai rokas, uzbrūk aklā rijībā pat lielākiem zīdītājiem. „Kādreiz notika," stāsta Gesners, „ka kādu mūli kopā ar citiem dzina dzirdināt; kad mūlis jeb zirgēzelis sāka dzert, viņam apakšlūpā iekodās kāda li- daka, tā kā mūlis sabijies aizbēga no ūdens un izrāva pie lūpas karājošos līdaku līdz; mūļu dzinējs līdaku noķēra dzīvu un pārnesa mājā." Jaunas zosis, piles, ūdens/īstas un līdzīgi putni ir bieži atrasti līdakas vēderā, arī čūskas, bet nekad ne krupji. Zivis ar dzeloņainām muguras spurām, kā asarus, līdaka nenorij tūliņ, bet tur tās starp zobiem, līdz tās nobeidzas; stagaram turpretim tā ļauj mierīgi spēlēties savā tuvumā un neuzdrošinās tam uzbrukt; tādai uzmanībai ir savi iemesli: B 1 o c h s atrada kādu jaunu, nepiedzīvojušu līdaku ar stagaru mutē, pie kam stagara muguras dzelonis bij izurbies cauri augšlejām un rēgojās ārā pie nāsīm.

Līdaku nārsta laiks iekrīt pirmajos pavasara mēnešos, sākas bieži jau marta sākumā, bet var novilcināties ari līdz maijam. Pārņemta no vairošanās dziņas, citādi diezgan uzmanīgā līdaka ir kurla un akla un ļaujas noķerties rokām. Vienas 4 kilogrammu smagas mātītes ikros izskaitītas ap 150,000 oliņas. Ikrus līdaka izlaiž seklās, niedrām un citiem ūdensaugiem aizaugušās vietās, un no oliņām jau pēc nedaudz dienām izlobās mazuļi. No jaunajām zivtiņām laba daļa atrod sev kapu veco līdaku kuņģos, otra daļa, varbūt ne mazāka, krīt par upuri saviem, pašu brāļiem un māsām, kuri pieaug jo ātrāk, jo vairāk baribas atrod. Saka, ka līdaka varot sasniegt ļoti lielu vecumu: agrākie autori runā par līdakām, kuras esot nodzīvojušas pāri par simts gadu.

Pie J. M i ll e r a uzstādītās māni ī d aku dzimtas (Scom- beresocidae) pieder vēja zivs (Belone vulgaris), kura ir savā ģintā pazīstamākā, jo izplatīta visās Eiropas jūrās un vēl tālāk. Vēja zivs sasniedz līdz vienu metru un vēl lielāku garumu, bet reti kad vairāk kā kilogrammu svarā; virspusē tās ķermenis ir zilganzaļš, apakšpusē sudrabbalts. Viduklis ir izstiepts līdzīgi zutim, starpžokļi pagarināti garā, asiem zobiem apbruņotā knābī.

Eiropas krastos vēja zivs parādās parasti kopā ar makrelēm, kāpēc to ari uzskata par makreļu vadoni. Skatoties pēc vietas, tā sastopama lielākā vai mazākā daudzumā. Vidusjūrā tā ir parasta, Ziemeļjūrā un Baltijas jūrā bieža parādība.

Lidotājas zivis, kuras ceļotājs dabū redzēt atklātās jūrās, gandrīz visas pieder vienai ģintai, kura nosaukta par lidzivīm (Exocoetus). Viņu galvenās iezīmes ir ārkārtēji attīstītās spuras, sevišķi paasinātās krūšu spuras, kuļu garums sastāda divas trešdaļas un platums apmēram vienu trešdaļu no visa ķermeņa garuma; šīs spuras piestiprinātas pie ļoti stipras kaula jostas, kas atrodas zem muskuļiem, un var kustēties brīvāk nekā citām zivīm. Pretim platajai muguras spurai atrodas tūpļa spura; vēdera spujas piestiprinātas zem krūšu SpUiFčl m, astes spura ir dziļi šķelta un apakšējā daļa ir lielākā par augšējo. Arējā veidā lidzivīm, atskaitot spujas, ir zināma lidzība ar siļķēm, un nosaukums „lidotāja siļķe" tā tad nav slikti izvēlēts.

Dažādās lidzivju sugas, cik liekas, visas dzīvo apmēram vienādu dzīvi. Viņas apdzīvo starp saulgriežu lokiem vai arī mērenajā joslā esošās jūras, sevišķi okeānus, neskaitamā daudzumā, un ne tikai krastu ūdeņus, bet burtiski visas jūi-as daļas; tālu no krasta tās pat sastopamas lielākā daudzumā nekā viņa tuvumā. Retumis tās iemaldas arī mūsu ūdeņos.

Viņu parādīšanās virs ūdens ir ļoti īpatnēja. Ja nokļūst viņu apdzīvotos apgabalos, tad redz kuģus no viņām ielenktus no visām pusēm, tas ir, ciktāl acs redz, bez pārtraukuma atsevišķas vai vairākas zivis, paceļas gaisā un atkal nogrimst jūrā. Humboldts saka, ka viņu kustības gluži pareizi salīdzinātas ar plakana akmeņa kustībām, kurš, nokrizdams uz ūdens un atkal atsizdamies, lec vairāk metru augstu pār viļņiem. Lidzivis tā tad īstenībā parasti lec, Un, kamēr tām nav kāds sevišķs iemesls kustību pastiprināšanai, izlec pusotra līdz divus metrus pār ūdens līmeni, vienā paņēmienā arī neaizlec tālu, bet tūliņ atkal iekrīt ūdenī; bet viena zivs seko otrai tik ātri, ka izskatās, it kā pirmā arvien tikai aizskartu ūdeni, no jauna atsistos un izdarītu otru lēcienu, kamēr patiesībā lec viena zivs aiz otras. Nereti gadas arī, ka no ūdens paceļas reizē liels daudzums zivju, simtiem vai pat tūkstošiem. Tad var redzēt, ka laba daļa gaisā pacēlušos zivju pēc īsa lēciena krīt atkal ūdenī, kamēr pārējās savu skrējienu turpina un tikai daudz lielākā atstatumā atkal skar viļņus. Atstatums, kuru tādā kārtā zivs nolido, var būt ļoti dažāds. Mierīgi laižoties zivis paceļas apmēram metru pār ūdeni, tā kā tās slīd pār viļņu šķautnēm, un, noskrējušas ap 6 metrus, atkal iekrīt ūdenī. Pielietojot vairāk spēka, tās paceļas līdz 6 metru augstumā un slīpā lokā nolido 100 līdz 200 metru lielu gabalu. Gandrīz arvien lēciens notiek taisnā līnijā uz priekšu, bet zivis tomēr spēj izdarīt arī pagriezienus. Lecot tās krūšu un vēdera spuras tur taisni izplestas, tomēr nesit ar viņām pa gaisu, kā to dara putni.

B e n n e t s tomēr ceļ ierunas pret Humboldta un K i t- 1 i c a, kā arī visu to ieskatiem, kas runā par šīm vajāšanām. „Es no savas puses," viņš tieši saka, „gribu šo lietu apšaubīt; jo ja arī šādas medības uz lidzivīm var dažreiz būt novērotas, tad tomēr es esmu redzējis lielus viņu barus paceļamies pār ūdeni, bez kā tās būtu vajājusi kāda zivs vai kāds putns gaisā, kamēr viņas pašas gan bij nodarbinātas ar medībām, bij tā tad uzbrucēji un nevis upuri."

Uz lielā kuģu vairuma nejausi sagūstītas, tas ir, uz klāja uzlēkušas lidzivis neēd; bet pie Vidus- un Dienvidamerikas krastiem viņu gaļu visur, un, protams, ar pamatu, uzskata par lielisku ēdienu.

Dzimtas pazīstamākā suga ir bezdelīgu zivs (Exocoetus volitans), kupa dzīvo Vidusjūrā. Viņas garums ir augstākais 50 centimetru. Virspuses krāsa ir debesszila, apakšpuse ir sudrabbalta; krūšu spuru ādai ir skaista, caurspīdīgi zila nokrāsa.

Lielākā tiesa Dienvideiropas un tāpat laba daļa Āzijas, dažu Āfrikas apgabalu un Ziemeļamerikas cietzemes ūdeņos mājojošo saldūdeņu zivju pieder dzimtai, kuru mēs, par godu dzimtas svarīgākajam loceklim, sauksim par karpu dzimtu (Cyprinidae). Tās ir iegareni olveidīgi veidotas zivis ar mazu muti, lielām apaļām zvīņām klātas. Muti vai nu apņem biezas gaļīgas lūpas, vai arī smalkas, griezīgas, bieži skrimšļa pārklātas žokļu malas.

Karpu zivis, kuru ir aprakstīts ap tūkstots sugu, mīl stāvošus ūdeņus ar mīkstu, dūņainu vai smiltaiņu dibenu, kurš tām dod viņu iecienīto barību, kā tārpus, kukaiņu kāpurus un trūdošas augu vielas. Rāmi tekošos ūdeņos tās arī sastopamas; no kalnu ūdeņiem turpretim tās vairāk vai mazāk izvairās. Tās dzīvo pa lielākai tiesai sabiedrībām un labprāt savienojas lielos baros, kuri, kā liekas, ilgāku laiku peld un medī kopā, aukstajos gada laikos arī cieši kopā nogulstas dūņās un te zināmā mērā guļ ziemas miegu. Viņu barības meklēšanas apstākļi prasa, lai tās bieži un ilgi uzturētos tieši pār ūdenskrājuma dibenu. Lielāko tiesu no sava medījuma tās izvelk no dūņām, pēdējās izrakņādamas un pārmeklēdamas, vismaz bieži ar galvām ieurbjas dūņās un paliek šādā Stāvoklī ilgāku laiku. Pret nārsta laiku bari sadalās mazākās grupās; mātītes iet pa priekšu un tēviņi uzticīgi tām seko, parasti lielākā skaitā, apmēram tā, ka vienu mātīti pavada divi vai trīs tēviņi. Ja viens dzimums skaitā pārsniedz otru, tad var gadīties, ka pievienojas radniecīgu sugu zivis, un visi tad laiž ikrus kopīgi; vismaz tagad pieņem, un laikam ar pamatu, ka vairākās zinātnieku grāmatās pievestas karpu zivju sugas nav nekas cits kā bastardi. Dažādu karpu sugu tieksme savstarpēji pāroties laikam izskaidrojama ar stipro vaislošanās dziņu, kura izpaužas pie šīm zivīm. Jau no seniem laikiem dzimtas tipu, karpu, ar pilnu pamatu uzskata par auglības simbolu. Kā tāda šī zivs bij svētīta dievietei Venerai; uz šo auglību attiecas ari šīs sugas latīniskais vārds, kurš pārgājis arī citās valodās. Jau trīs mārciņu smagas mātītes ikros ir saskaitīts 337,000 oliņu, bet pieaugušu mātīšu ikros pat 700,000 oliņu.

Izņemot nedaudzas šīs grupas sugas, kuras mūsu zvejniekiem un nama mātēm labi pazīstamas, karpu zivīm ir mīksta, sulīga un augstākā mērā garšīga gaļa.

Karpas šaurākā nozīmē (Cyprinus) raksturo pašā purna galā novietotā mute un 4 ūsinas pie augšējā žok]a; kaula stari, ar kuriem sākas muguras un tūpļa spuras, ir pakaļpusē ļoti stipri zāģzobaini.

No vissenākiem laikiem pazīstamais un audzinātais šīs grupas priekšstāvis, mūsu karpa (Cyprinus carpio), sasniedz garumā ap vienu metru un svarā 15 līdz 20 kilogrammus, kaut gan ir novēroti atsevišķi milži, kuri bijuši pusotra metra gari, 60 cm plati un 35 klgr. smagi. Mute tai ir plata, ar biezām lūpām un garām, resnām ūsiņām, astes spura dziļi pusmēnessveidīgi izgriezta, resnākais muguras un tūpļa spuras kaula stars zāģzobains; krāsa ir tikpat dažāda, kā ārējais veids, atvizuļodama no zelta dzeltenas līdz zili zaļai nokrāsai. Mugura un spuras parasti izskatās pelēki, lūpas un vēders iedzelteni; spurām ir iesarkans atsitums; zvīņām vidū bieži ir tumšs plankums, tāpat nereti gar pakaļpusi melnīgsnēja apmale.

Sekli, dūņaini, cik iespējams maz apēnoti, šur un tur ūdensaugiem biezi aizauguši dīķi un ezeri karpai patīk vislabāk; ne sliktāk tā dzīvo upju ietekās vai arī pašās upēs, kad tās plūst rāmi un tām ir dūņains dibens; no ātri plūstošiem dzidriem ūdeņiem tā izvairās pilnīgi. Savām ganībām tā prasa dūņainu dibenu un dzīvo tikai tad, kad viņas mītnes ūdens atrodas pēc iespējas ilgi saules staros un kad tanī ieplūst upītes ar mīkstu ūdeni. Pa vasaru un pēc nārsta laika tā barojas priekš ziemas, un šinī nolūkā, pa lielākai tiesai ciešos baros, pārstaigā savas mītnes ūdeņu seklākās vietas, meklēdama starp ūdensaugiem kukaiņus un tārpus, lūkodamās pēc dažādām augu vielām vai arī, līdzīgas lietas meklējot pārrakņā- dama dūņas. Viņas galvenā barība gan laikam ir sīki dzīvnieki, sevišķi tārpi, kukaiņu kāpuri vai ari pat abinieki un līdzīgi ūdeņu apdzīvotāji; tomēr tā nekādā ziņā neierobežojas ar šo barību vien, bet ēd ari labprāt augu vielas, satrūdējušas ūdensaugu daļas, iepu- vušus augļus, ceptus kartupeļus, maizi un tā tālāk.

Ezeros un 'upēs karpas zvejo ar tinēm, tīkliem un murdiem, iepriekš arī dažās vietās noliek par ēsmu vārītus zirņus, vai ari ķer karpas uz makšķeres ar tārpu, mazil gaļas gabaliņu vai sausu augļu palīdzību. Tomēr šāda veida zvejai brīvā ūdenī nekur nav sevišķas nozīmes, jo mazāk taisni Vācijā, kur karpa jāuzskata par dīķsaimniecības svarīgāko zivi.

*

Purna galā novietota mute bez ūsiņām un pa vienam pakaļpusē zāģzobainam kaula staram muguras un tūpļa spurā ir karūsas (Carassius) ģintes iezīmes; mūsu ūdeņos pie šīs ģints pieder parastā karūsa (Carassius vulgaris). Pēdējai ir ļoti strups, šaurmutains, šaurām lūpām apņemts purns, ļoti plata piere un viegli izgriezta astes spura. Krāsa, kura bieži ir mainīga, ir vairāk vai mazāk tumši misiņa dzeltena, kas uz muguras pāriet tēraudzilā krāsā un uz spurām uzrāda iesarkanu atsitumu. Ievērojamus apmērus karūsa nesasniedz; tikai retumis tā top garāka par 20 cm un smagāka par 700 grammiem.

Karūsas izplatības apgabals sniedzas pār Vidus-, Ziemeļ- un Austrumeiropu. Tā mīl stāvošus ūdeņus, sevišķi ezerus ar purvainiem krastiem vai lielāku upju neplūstošās attekas, bet dzīvo ari mazos dīķos, dūkstīs, bedrēs un purvos, vispār spēj apdzīvot vis

dažādāko un visnetīrāko ūdeni un apmierināties ar netīrāko dūņu barību. Arī karūsa pārtiek galvena kārtā no tārpiem, kāpuriem, trūdošām augu vielām un dūņām, sakarā ar ko lielāko tiesu no savas dzīves pavada pie ūdeņu dibena, kur tā paliek arī auksto gada laiku.

Tikai nārsta laikā, kas Dienvideiropā iekrīt jūnijā, bet Ziemeļei- ropā jūlijā, tā bieži parādās pie ūdens virspuses, sevišķi seklās, augiem aizaugušās vietās, klejo te bariem apkārt, ķep, 1 ūpām čāpstinot, pēc ūdens virsmas, joņo un spēlējas, līdz sākas ikru' laišana.

Pēc izdarītiem novērojumiem, mātīte laiž līdz 200,000 oliņu, rada kārtēji bastardus ar karpām, ķep arī karpu mazuļus, kāpēc to no seniem laikiem necieš karpu dīķos. Mazuļi pieaug lēni, tomēr jau otrā gadā ir spējīgi vairoties un sasniedz no 6 -10 gadu lielu vecumu.

King-jo, mūsu zelta zivtiņa, no Ķīnas laikam vispirms nonāca Portugālē un, še ieviesusies, vēlāk pamazām izplatījās pa visu Eiropu. Mūsu laikos šī zivtiņa izplatījusies pa visu zemeslodi, ciktāl to apdzīvo kultūras cilvēki, un mērenās joslas siltākos apgabalos pārgājusi savvaļā. Mauricija salā, kur to ieveda franči, viņa tagad apdzīvo visas upes, ezerus un dīķus, un tāpat to sastopot savvaļā Portugālē. Zelta zivtiņu arī audzē lielā daudzumā, sevišķi dienvidus un rietumu Francijā. Šo zivtiņu audzē tāpat kā karpu, tikai tai nepieciešami mazāki dīķi un stingrāka uzraudzība.

Zelta zivtiņai (Carassius auratus) ir galvenos vilcienos karpas ķermeņa veids; tā sasniedz 25 līdz 30, augstākais 40 cm garumu un uz cinobersarkanās pamata krāsas uzrāda krāšņu zelta spīdumu.

Līņi (Tinca) ir mazas karj)u zivis sīkām zvīņām, purna galā novietotu muti un divām ūsiņām, kūpas novietotas mutes kaktiņos; viņus raksturo arī ļoti bieza, caurspīdīga, gļotaina virsādas kārta.

Vienīgais Eiropā sastopamais šīs ģintas priekšstāvis, līnis (Tinca vulgaris), garumā sasniedz augstākais 70 cm un svarā no 3—5, retos gadījumos arī no 5—6 klgr. Krāsa mainās vairāk kā pie citām karpu zivīm, sevišķi pēc uzturēšanās vietas. Parasti līņa tērps ir tumši eļļas zaļš ar mirdzošu zelta'spožu zaigojumu; šī krāsa sānos pāriet gaiši vai iesarkani pelēkā ar violetu atzaigojumu.

Līnis (Tinca vulgaris)

Starp Eiropas karpu zivīm līņi pieder pie visizplatitākiem. Viņi apdzīvo lielāko Eiropas daļu no Dienviditalijas līdz Dienvid- un Viduszviedrijai un arī Krievijā pieder pie parastākajām dīķu zivīm. Līņi mīl upes mazāk, nekā stāvošus ūdeņus; starp tiem tic vairāk cicnī ezerus, dīķus un purvus ar dūņām vai mālainu pamatu, kur aug arī niedras, ja vien tās nav valdošais augs. Upēs viņi vienmēr apmetas tādās vietās, kur ūdens tek lēni un dūņas nosēstas pakāpeniski, jo no tām tas ņem sev barību. Sevišķi labprāt tie dzīvo mākslīgi ierīkotās un ar ūdeni piepildītās mālu bedrēs. Līnis ir slinka un garlaicīga zivs, kura gandrīz vienmēr uzturās dibena tuvumā; ziemā tas ierokas te dūņās, un tikai ļoti labā laikā vai arī vairošanās laikā uzpeld arī uz ūdens virsmas. Tāpat kā pīkste, līnis jūtas labi vēl ūdeņos, kur citas zivis un pat karpas vairs nedzīvo, jo viņa elpošanas vajadzība un vajadzīgā skābekļa patēriņš ir ļoti mazi.

Pa ziemu līņi, līdzīgi citiem savas dzimtas radiniekiem, ierokas dūņās un te pussamaņas stāvoklī pavada auksto gada laiku. Līdzīgi tie izturas arī dažreiz vasarā.

Grundulis (Gobio fluviatilis) sasniedz 12 līdz 15, augstākais 18 cm lielu garumu un virspusē uz melnīgsnēja pamata ir apklāts tumšzaļiem vai melnziliem plankumiem, sevišķi skaidri gar sānu līniju; apakšpusē tas ir sudrabspīdošs ar vairāk vai mazāk skaidru iesarkanu atspīdumu; muguras un astes spuras uz dzeltenīgā pamata uzrāda melnbrūnus plankumus, kamēr pārējās spuras ir vienkrāsaini bāli dzeltenas vai sarkanas.

Būdams izplatīts pa Eiropas lielāko daļu un Rietumāziju, grundulis dzīvo galvenokārt ezeros, upēs un strautos, atrodams tomēr arī purvos un pat pazemes ūdeņos, kā piemēram Adclsbe; gas g otē. Tīru ūdeni ar smilšu vai oļu dibenu tas mīl vairāk par citu. Gandrīz arvien to redz lielos ciešos baros. Viņa barību sastāda zivju mazuļi, tārpi, trūdoša gaļa un augu vielas.

Pempiņu (Rhodeus) ķermenis ir drukns, ar augstu muguru, mute pa pusei apakšā novietota bez ūsiņām; virs vēdera spurām stāvošā un garumā tūpļa spurai līdzīgā muguras spura iesākas ar gludiem kaula stariem.

Tikai nedaudzas mūsu upju zivis var ķermeņa būves graciozumā un krāsu skaistumā sacensties ar pempiņu jeb s p i d i ļ ķ i (Rhodeus amarus); laikam pat nebūs par daudz teikts, ja apgalvo, ka šī ap 5 cm garā pundurainā karpu zivtiņa krāšņumā pārsniedz pat slaveno zelta zivtiņu. Pēc izskata pempiņš atgādina karūsu. Krāsa ir dažāda, skatoties pēc dzimuma un gada laika. „Arpus nārsta laika," saka Z i b o l d s, kuiš jaunākos laikos šo zivtiņu visvairāk aprakstījis, „abu dzimumu.īpatņi ir vienādā krāsā, proti, ar pe- lēkzaļu muguru un sudrabā spīdošiem sāniem. Ļoti raksturīga ir zaļa, mirdzoša gareniska svītra, kura velkas gar abiem ķermeņa sāniem no viduča līdz astei. Spuras ir bālgansarkanā krāsā, muguras spura viscaur, bet astes spura pie pamata apklāta melnīgsnēju krāsu. Šī vienkāršā krāsa pa nārsta laiku pempiņu tēviņiem izzūd pilnīgi un dod vietu greznam kāzu uzvalkam, kura krāsu krāšņums ir grūti pareizi aprakstāms. Nārstojošiem tēviņiem ķermeņa virsma vizuļo visās varavīksnas krāsās, pie kam sevišķi atdalās tēraudzilā un violētā krāsa, un smaragdzaļā sānu svītra izceļas vēl spilgtāk, kamēr krūšu un vēdera puse pieņēmusi skaistu oranždzeltenu krāsu; ari muguras un tūpļa spura ir spilgti sarkanā krāsā ar melnu apmali.

Kautgan pempiņu mātītes ari pa nārsta laiku uzglabā savu bezkrāsaino ģērbu un tādēji uzkrītoši atšķiras no saviem krāšņi izrotātajiem tēviņiem, tomēr arī tās šinī laikā raksturo kāda īpatnēja ārēja iezīme. Tas ir garš iesarkans dējamais stobrs, kurš mātītei attīstas nārstam sākoties; kolīdz oliņas olnīcās ir nogatavojušās, šis stobrs nokarājas no 5 centimetru garu pempiņu pavēderes kā līdz 19 milimetru garš tārpveidīgs piedēklis, kurš piestiprināts pirms tūpļa spuras. Lielākiem pempiņiem es šo dējamo stobru esmu redzējis 40 līdz 50 milimetru garu. Šis orgāns tad bieži ar savu galu stiepjas tālāk par astes spuru un, zivtiņai peldot, piešķir tai neparastu izskatu. Šī stobra īpatnējo uzdevumu kā pirmais izprata Nolls. Vairāki novērotāji 18. gadusimteņa pēdējos gadu desmitos un pagājušā gadusimteņa pirmajā pusē lielo upes gliemežu žaunu krokās atrada vairāk vai mazāk, dažos gadījumos līdz 40 zivju oliņu un no tām ārā lienošus embrijus dažādās attīstības stadijās, nevarēdami tomēr tikt skaidrībā, kādā kārtā šīs oliņas nokļuvušas mīkstmieša žaunās. Mēģinājumi, kurus izdarīja šis pētnieks, apstiprināja šo apgalvojumu, kā arī tai pašā laikā izteiktās domas, ka aprakstītais dējamais stobrs ir tā ierīce, ar kuras palīdzību nārstojošā zivs spēj novadīt savas oliņas lidz gliemeža žaunu krokām. Gliemežus ar iedētām zivju oliņām ielika sevišķos novērošanas rezervuāros, un pēc kāda laika ūdens rezervuāru piepildīja jaunās, gliemežu žaunās izšķīlušās un līdz tam tur no visām briesmām pasargātās zivtiņas; tāpat sagūstītiem nārstspējīgiem pempiņiem īstajā bridi nodeva upes gliemežus, pie kam novēroja zivju parašas un darbību līdz pat ikru ielaišanai gliemezi, līdz katras šaubas bij izgaisinātas un jautājums pilnīgi atrisināts.

*

*

Viena no daudzajām karpu dzimtas ģintām ir brekši (Abra- mis). Viņu ķermenis ir augsts, no sāniem saspiests, šķībi novietotā mute ir bez ūsiņām; muguras spura krīt ļoti stāvu no priekšas uz pakaļpusi, tūpļa spura to ievērojami pārsniedz garumā, astes spura ir nevienādām daļām un dziļi dakšveidīgi iešķelta.

Par šīs ģintas tipu uzskata tās izplatītāko un pazīstamāko sugu, plaudi jeb breksi (Abramis brama), dižu karpu zivi no 60 cm līdz vienu metru garumā un no 4 lidz 10 kilogrammu svarā: zivs viegli pazīstama pēc sava stipri no sāniem saspiestā, ķermeņa un ievērojamā augstuma. Mugura tai ir melnīgsnēja, sāni dzeltenbalti ar sudraba spīdumu, kakls iesarkans, vēders balts, sānos ar melniem punktiem, ar melnzilām spurām.

Visa Vidus-, Ziemeļ- un Austrumeiropa ir plauža dzimtene. Pa vasaras laiku zivs pavada dzelmēs, sevišķi starp tā saucamo plaužu zāli, rakņājas te dūņās un tā sadunglo lielus ūdens apgabalus. Šī rakņāšanās dūņās laikam notiek ar nolūku sameklēt pārtiku, kura sastāv no tārpiem, kukaiņu kāpuriem, ūdensaugiem un pašām dūņām.

Jūras adata», jūras zirdziņi un lēveru zivis

Dzeloņroja

Šis zivis gandrīz arvien sastop lielām sabiedrībām; ar nārsta laiku, kas turpinās no aprīļa līdz jūnijam, sabiedrības savienojas nepārredzamos baros. Ikru laišana parasti notiek naktīs un to pavada tālu sadzirdama čaloņa, jo tagad ļoti uzbudinātās zivis dzīvi kustas, sit ar astēm un čāpstina lūpām, kamēr mātītes izlaiž uz ūdensaugiem savas mazās dzeltenās oliņas; katra mātīte izlaiž ap 140,000 oliņu. Labā laikā ikru laišana nobeidzas trijās vai četrās dienās, bet ja pēkšņi iestājas slikts laiks, tad plauži atgriežas atpakaļ dzelmēs, ikrus neizlaiduši. Nedaudzas dienas pēc nārstojošo zivju aiziešanas seklās krastu vietas mudž no miljoniem izšķīlušos mazuļu, kuļ-i vēl kādu laiku pavada savās dzimšanas vietās un tad seko vecajām zivīm dzelmē. Laikam arī plauži daļu no ziemas pavada dūņās miera stāvoklī.

Plaužu gaļu daži ārkārtēji slavē, citi atkal maz ciena. Pirmie saka, ka plaudis blakus karpai ir mūsu labākā saldūdeņu zivs, otri turpretim izsakas, ka to gaļa daudzo asaku dēļ esot tikko baudāma. Laikam gan spriedums atkarājas no nomēģināto zivju lieluma un no vietas apstākļiem, kādos zivis dzīvojušas, jo lielāku plaužu gaļa ir labāka nekā mazāku, un bez tam gaļa dabū zemes garšu, kad zivis pirms izzvejošanas ilgāku laiku uzturējušās purvainos vai ļoti dungainos ūdeņos.

Par vimbu (Abramis vimba) zvejnieki sauc kādu breksi, kuiš izplatīts plašos Eiropas apgabalos, bet galvenā kārtā pieder ziemeļiem, un sastopams netikai saldos, bet arī pussāļos un sāļos ūdeņos. Kamēr dažos saldūdeņu krājumos vimbas, kā liekas, neceļo, no jūras tās pavasaros paceļas pa upēm uz augšu, lai laistu ikrus, pavada upēs vasaru un tad atgriežas dziļākos ūdeņos, lai te nodzīvotu ziemas laiku. Ezeros vimba parasti uzturas 10 līdz 20 asu lielos dziļumos, arvien kārtēji tur, kur dibens ir dūņains, jo arī tā, līdzīgi savam radiniekam, rakņājas, barību meklēdāma, dūņās, un tā sadungo ūdeni, ka nodod pati sevi ar to. Pa nārsta laiku vimbas savienojas ļoti lielos baros un tad dod izdevību sekmīgai zvejai.

Vimba viegli pazīstama pēc pagarinātā un paresninātā, tālu uz priekšu izvirzītā purna, apakšā novietotās mutes un tālu ķermeņa pakaļgalā novietotās tūpļa spuras. Galvas virsus un muguras krāsa ir netīri brūna vai zila, sāni ir gaišāki, apakšpuse sudrabā spīdoša, muguras un astes spuras zilganas, vēdera un tūpļa spuras dzeltenbaltas, krūšu spuras pie pamata sarkandzeltenas.

*

Par k a z ē m (Pelecus) apzīmē kādu pie apskatamās dzimtas piederošu, tomēr no pārējām stipri atšķirīgu zivju ģintu, kuru raksturo taisna mugura un stipri izliekts vēders.

Kaze (Pelecus cultratus), vienīgā šīs ģintas suga, uzrāda stieptu, no sāniem saspiestu ķermeni; pakausis tai ir tēraudzils vai zilganzaļš, mugura pelēkbrūna, sāni ar sudraba spožumu, muguras un astes spuras pelēcīgas, pārējās spuras iesarkanas. Kazes garums ir 40 cm, svars sasniedz vienu kilogramu.

Kazes izplatības apgabals ir savā ziņā visai īpatnējs. Vidus- eiropas ziemeļos tā apdzīvo tikai Baltijas jūļ*u un ar to savienotos lielos saldūdens krājumus un no šejienes paceļas pa upēm uz augšu, bet bez tam dzīvo arī Melnajā jūra un sastopama kārtēji visās šinī jūļ-ā ieplūstošās upēs- Par īstu jūras apdzīvotāju kazi nevar saukt, bet tikpat maz arī par upes zivi; liekas, ka tai patīk dzīvot tikpat labi sāļā kā saldā ūdenī. Savai uzturēšanās vietai tā izvēlas tīru, kūstošu ūdeni un krastu tuvumu. Savā labā un barošanās veidā tā pielīdzināma citām karpu zivīm.

J u g l i ņ i e m (Alburno) izliektā muguras līnija neuzrāda tik stipru izliekumu kā šķautnainā vēdera līnija; īsā muguras spura stāv aiz vēdera spurām, garā tūpļa spura aiz va.i zem muguras spuras; stipri sudrabspīdošās, ātri nokrītošās zvīņas uzrāda pār virsmu paceltus, no viduspunkta izejošus starus; mute ir pavērsta uz augšu. -

Svarīgāks par citām šīs ģintas sugām ir j u g l i ņ š jeb baltene (Albumus lucidus). Ķermeņa virspuses tēraudzilā krāsa uz sāniem un uz vēdera pāriet sudrabspīdošā krāsā; muguras un astes spuras ir pelēcīgas, pārējās spuras iedzeltenas. Garums svārstās starp 10 un 12 centimetriem.

•Jugliņi, būdami sabiedriskāki par daudzām citām zivīm, izveido ļoti lielas, dažreiz nepārredzamas sabiedrības, un siltā bezvēja laikā mundri peld apkārt pa ūdeni tuvu virsmai, ķerot kukaiņus vai līdzīgu medījumu. Tie nav bikli, bet gan ziņkārīgi un ēdelīgi, tāpēc, kad viņu tuvumā kaut ko iemet ūdenī, pēc acumirklīgas bēgšanas atgriežas atpakaļ, lai redzētu, kas tas bija, ker iesviesto priekšmetu ar muti un laiž to atkal vaļā, ja tas nav Mētājams» Makšķerētāji, kam no galvenā svara ir tikai iegūt pēc iespējas daudz zivju, tos tāpēc ieskata par pateicīgākām no visām zivīm, jo tie kožas makšķerē ikvienos apstākļos un ņem par labu ikkatru ēsmu. Viņu vairošanās laiks iekrīt maijā un jūnijā, var tomēr sākties arī martā un tāpat arī turpināties vēl lidz augustam. Nārsta laikā jugliņi sapulcējas lielos baros un paceļas pa upēm uz augšu, lai izvēlētos piemērotas vietas ikru laišanai.

Jugliņus izlieto arī par makšķeres ēsmu citām zivīm un no 18. gadusimteņa pielieto arī austrumu esences (Essence d'Orient) pagatavošanai. Ar šīs esences palīdzību izgatavo neīstās pērles, kui as, kā zināms, pēc izskata tikpat kā nav atšķiramas no īstajām pērlēm un pēdējo cenu ir ievērojami nospiedušas uz leju. Pēc Z ī b o 1 d a Reinas vidienē ievāktām ziņām, 50 kilogrami jugliņu dodot 2 kilogrami zvīņu; 500 gramu sudrabspīduma iegūšanai vajadzīgs 18.000 līdz 20.000 zivtiņu.

*

Gandrīz visās Eiropas zemēs dzīvo rūdulis (Scardinius erythrophtalmus), kurš pieder pie sarkano karpir ģintas (Scardinius). Tā ir no 25 līdz 30 cm gara zivs, no 500 līdz 800 gramu smagumā, un viņas krāsa ir ļoti dažāda. Parasti mugura ir brūngan- zaļa, sāni spīdoši misiņa dzelteni, vēders, sudrabbalts, kamēr vēdera un tūpļa spuras, retāk arī muguras spura, bet parasti astes spuras gali asinssarkani.

Lēni tekošos ūdeņos vai ezeros un dīķos līdz 1600 metru virs jūras līmeņa rudulis mājo labprātāk par citiem ūdeņiem, jo viņš dzīvo tāpat kā karūsa un lītnis, un bieži pat šo zivju sabiedrībā. Rūd'ulis ir ātrs savās kustībās, uzmanīgs un bikls, pārtiek no ūdensaugiem, kukaiņiem un tārpiem un uzmeklē tos galvenā kārtā dūņās. Pa nārsta laiku krāsas top tumšākas un apklāj tēviņa gaW vas virsu un muguras zvīņas ar lielu daudzumu sīku, cieši kopā sēdošu graudiņu. Ikrus rudulis laiž aprīli maijā un jūnijā zālēm aizaugušās vietās, vairākos paņēmienos; mazuļi izšķiļas pēc nedaudzām dienām.

Līdz pat jaunākam laikam raudu mēdza sajaukt ar rūduli. Patiesībā arī tiešām abām zivīm ir liela līdzība savā starpā, un mazāk ievingrinājusies acs atšķir tās droši tikai pēc rīkles zobiem, kuli raudai sēž vienkāršā rindā, pie tam uz kreisā rīkleskaula pa 6 vai 5, uz labā pa 5.

Raudai (Leuciscus rutilus) ir no sāniem saspiests, vairāk vai mazāk izstiepts ķermenis ar purna galā novietotu muti un ar lielām zvīņām; pēc uzturēšanās vietas un barības apstākļiem tā tomēr var mainīties kā ķermeņa kontūru tā krāsas ziņā un izveido pasugas, kuras ir vairāk vai mazāk pastāvīgas. Mugura ir parasti zilgan- vai zaļganmelna sāni gaišāki, pret vēderu sudrabspīdīgi; vēdera un tūpļa spuras bieži ir tikpat sarkanas kā rūdulim; krūšu spuras pelēkas ar iesarkanu atsitumu. Garums reti kad pārsniedz 50 cm, svars mēdz būt līdz pusotra kilograma

Rauda pieder pie izplatītākām un parastākām karpu zivīm. Visa Viduiseiropa, ieskaitot Lielbritāniju, un laba daļa mūsu zemes- daļas austrumu, tāpat kā Ziemeļrietumāzija ir viņas dzimtene, un ezeri, dīķi, lielākas un mazākas upes, kā arī vāji sāļas jūras ir viņas uzturēšanās vietas. Ziemeļjūrā tā sastopama reti, Baltijas jūrā turpretim neparasti bieži. Raudas dzīves veids ir gandrīz tāds pat kā rūdulim. Tā turas kopā bariem, pārtiek no tārpiem, kukaiņiem, zivju ikriem, mazām zivtiņām un ūdensaugiem, rakņājas pa dibena dūņām, peld ātri, ir dzīva, bikla, bet ne sevišķi gudra, un jaucās, ne katrreiz sev par labumu, labprāt citu zivju baros, tā kā tā devusi pamatu pat sakāmvārdiem. Līdaku, savu niknāko ienaidnieku, tā pazīst ļoti labi, jo cik omulīgi tā jūtas citu zivju sabiedrībā, tikpat nemierīga tā top, kad pamana šo mūsu saldūdeņu bīstamāko laupītāju. Rauda nārsto maijā un jūnijā, dažreiz arī jau martā un aprīlī, tāpat arī vēl jūlijā, un šinī laikā ciešos baros atstāj dziļākos ezerus, kuros tā pārziemojusi, paceļas pa upēm uz augšu un zālēm aizaugušās vietās izlaiž savus ikrus, dzīvi šurp un turp peldot plikšķinot pa ūdeni un izlēcot pār tā virsmu.

Mūsu sapals (Squalius cephalus) bija pazīstams jau senajiem autoriem. Sapals ir parastākais no visā Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā izplatītās sapalu ģintas (Squalius) priekšstāvjiem un pazīstams pēc apaļīgā ķermeņa, samērā lielās galvas, īsās muguras un tūpļa spuras un diezgan lielajām zvīņām. Pie sapala sevišķi uzkrīt nesamērīgi lielā galva. Purns ir nospiests uz leju, platumā izvilktā, purna galā novietotā mute ir iegriezta ļoti dziļu uz pakaļpusi, viducis ir gandrīz apaļš, mugura melni zaļa sāni zelta dzelteni vai sudrabbalti, bāli sarkani zaigojošais vēders balts. Sapala garums var sniegties līdz 60 cm. svars līdz 4 kilogramiem un vēl vairāk.

Viciuseiropas upēs un ezeros sapals pieder pie parastākām zivīm. Kamēr tas jauns, viņš pa lielākai tiesai uzturas mazākos strautos vai upītēs ar oļainu un smilšainu dibenu, lēnās vietās simtiem apkārtpeldot un pie katra trokšņa zibeņātrumā aizbēgot; vecumā tas apdzīvo upes un ezerus, kā līdzenumos tā neaugstos kalnos. No sākuma viņa barība pastāv no tārpiem un kukaiņiem, kas sastopami ūdenī peldam vai lido zemu pār ūdens virsmu; vēlāk, kad sapals vairāk pieaug un uzmeklē lielākus dziļumus vai izceļo uz lielākām upēm un ezeriem, tas top par plēsīgu zivi šī vārda pilnā nozīmē un uzbrūk mazākām zivīm, vēžiem, vardēm un pat pelēm, kāpēc to šur un tur dēvē par „peļu ēdāju", un salīdzina ar kaķi. Pie bagātīgas barības tas pieaug ļoti ātri, pēc piedzīvojušu zvejnieku datiem, ikgadus vismaz par 500 gramiem. Nārsta laiks iekrīt maijā un jūnijā un ilgst gandrīz 4 nedēļas.

Pie mūsu saldūdeņu mazākām karpu zivīm pieder mailītes (Phoxinus). Viņu viduklis ir apaļš, purns strups, ar mazu muti, zvīņas sīkas, muguras un tūpļa spuras īsas, pie kam tūpļa spura sākas stateniski tūliņ aiz vēdera spurām. Pie šīs ģintas piederošā zivju suga ir plaši izplatīta un visur labi pazīstama.

Mūsu akmeņu mailīte (Phoxinus laevis) ir tiešām pelnījusi to, ka viņu tik plaši pazīst, jo tā ir viena no mūsu jaukākām un pievilcīgākām zivtiņām. Viņas krāsa ir ārkārtīgi dažāda. Muguras pamattonis dažreiz ir olīvzaļš, dažreiz netīri pelēks, kuru mazi tumši plankumi padara vēl tumšāku. Zaļgandzelteniem sāniem ir stiprs metalla spīdums; mutes kaktiņi ir karminsarkani, pakakle melna, krūtis šarlaksarkanas, bez tam var redzēt zeltā spīdošu garenisku svītru, kuļ-a sākas aiz acīm, tek gar abām pusēm mugurai un stiepjas līdz astes pamatam. Atsevišķas zivtiņas sasniedz garumā līdz 12 cm. lielākais vairums tikai 9 cm.

Mailītes uzturas dzidrās upēs ar smilšainu vai oļainu dibenu, sākot ar šo upju augšgalu kalnos un līdz pat grīvai, vienalga, vai upes ir lielas vai mazas; dažos strautos sastopamas tikai mailītes, jo viņas kārtēji uzturas ari vēl tādās vietās, no kurām citas zivis izvairas vai kuras tām nav pieietamas; mailīte ari te vēl jūtas, acīmredzot, gluži labi. Atsevišķi peldam to redz visai reti, bet pa- ras-ti gan lielos baros, kup klīst pa ūdeni tuvu viņa virsmai, ārkārtēji veikli lēkā uz augšu un leju un bikli bēg no katra trokšņa.

Mailīšu barību sastāda augu vielas, tārpi un kukaiņi, gan ari citas dzīvnieku vielas.

Pīks te i (Cobitis fossiļis) pie mutes ir 10 ūsiņas, no kurām četras atrodas uz augšlūpas, sešas uz apakšlūpas; ķermenis ir melnganā pamatkrāsā ar piecām dzeltenām un brūnām garenšvītrām, vēderu uz gaišā pamata raibo sīki melni plankumiņi. Garumā zivs sasniedz ap 30 centimetri.

Pīkstēs izplatītas lielā Ziemeļeiropas un Austrumeiropas daļā, bet sastopamas vienīgi upēs un ezeros ar dūņainu dibenu, īsti sakot, peld šurp un turp, pastāvīgi ierijot gaisu. Šādā veidā viņa sāk darboties jau divdesmit četras stundas pirms negaisa, tā tad pilnīgi pareizi nes savu vārdu Jaika zivs".

Viņas barība ir visāda veida mazi tārpiņi, citi ūdens dzīvnieciņi un zivju ikri, arī trūdošas augu atliekas; tā tad zināmā mērā tiešām dūņas, kādēļ viņas vācu nosaukums „dūņu rijējs" kļūst saprotams.

Šmerliņš jeb ūsainais grundulis (Cobitis barbatula) sasniedz garumā desmit, augstākais piecpadsmit centimetrus; mugura viņam ir tumši zaļa, sāni iedzelteni, ķermeņa apakšpuse gaiši pelēka, galvu, muguru un sānus raibo nevienādi punkti, plankumiņi un švītras; muguras spura, astes spura un krūšu spūras ir plankumotas, tūpļa un vēdera spuras iedzelteni baltas, bez plankumiem. Pie mutes ir sešas ūsiņas.

Šmerliņš, tāpat kā viņa radinieki, izplatīts lielā Eiropas daļā. Atšķirībā no pīkstēm šmerliņš dzīvo, ja ne vienīgi, tad tomēr pa lielākai daļai tikai upēs, vismīļāk nelielās seklās upītēs ar akmeņainu vai smilšainu dibenu un ātru straumi. Še viņš visu dienu mierīgi guļ paslēpies zem vaļējiem akmeņiem; tikai izņēmuma gadījumos viņš labprātīgi uzdrošinās atstāt drošo paslēptuvi, lai saķertu pamanīto laupījumu'. Ap saules rietu sākas viņa medību laiks, un tagad, kā liekas, viņš visu nakti klejo apkārt.

Mazākā no visām mūsu smerlēm ir a k m e ņ g r a u z i s (Cobitis taenia), kas sasniedz garumā augstākais 10 cm un ir ārkārtīgi piemīlīgi izraibots.

Viņa uzturēšanās vietas ir upes, strauti, ūdens bedres, dīķi un ezeri, viņa atpūtas vietas — alas starp akmeņiem, viņa barība — kukaiņi, tārpi un līdzīgi dzīvnieciņi. Nārsta laiks ir no aprīļa līdz jūnijam.

Zivju nozīmi mājsaimniecībā var pietiekoši saprotami izteikt ar vienu pašu vārdu siļķe. Bez žāvētām mencām cilvēks var dzīvot, butes un vairums citu jūras zivju atnes kādu labumu vai peļņu galvenā kārtā tikai piekrastes iedzīvotājiem, saldūdeņu zivis pieder pie sauszemes iedzīvotāja retākām maltītēm; bet siļķe un viņas radinieki aiznes jūras ražas svētību līdz pašai attāļākai būdiņai. Ja kāda zivs ir pelnījusi, ka to sauc par nabadzīgo ļaužu zivi, tad tā ir viņa, kas pat vistrūcīgākiem vēl ir pieietama un ļoti daudzās mājās vai pilnīgi aizpilda gaļas vietu. Nav citas zivs, kas būtu mums tikpat nepieciešama, kā viņa.

Par godu siļķei nosauktās siļķu zivis (Clupeidae), dzimta ar vairāk kā 200 sugām, ir zvīņām pārklātas zivis, bez tauku spurām; mutes vidu veido starpžokiis, mutes sānus augšžoklis; viņām ir visai labi attīstītas žaunas, pie kam acīs krīt nevien platie žaunu caurumi, bet ari žaunu stari, kas, cieši piegulēdami un sānos sazarodamies zobiem līdzīgos izaugumos, izveido priekšzīmīgu sietu. Zobu veidojums mainās atkarībā no ģints. Parasti atrodamais peldpūslis dažām sugām ar pašu gaisa vadu savienots ar labirintu.

Ne visas siļķu sugas dzīvo jūrās; daži dzimtas locekļi ceļojot pret straumi uz augšu, pastāvīgi iepeld upēs un še laiž ikrus. Sakarā ar to mainās arī viņu dzīves veids. Par dzimtas svarīgākiem locekļiem visumā tomēr var teikt, ka savā būtībā viņi atgādina rep- šus, viņi ir jūrai tas pats, kas repsi iekšzemes ezeriem. Liekas, visi bez izņēmuma ir plēsīgas zivis, kas uzbrūk netikvien maziem ūdens- dzīvnieciņiem, bet arī citām zivīm.

Siļķe (Clupea harengus), kas pieder pie līdzīga nosaukuma ģints (Clupea), reti kad ir lielāka par 30 centimetriem, viņai ir mazas, šauras krūšu un vēdera spuras, vidēji gara muguras spura, stipri atpakaļ aizbīdīta, šaura tūp|a spura, dziļi ierobota astes spura un lielas, viegli nokrītošas zvīņas; muguras virspuse ir skaistā jūpas zaļā vai zaļi zilā krāsā, ķermeņa apakšpuse un vēders sudraboti baitā krāsā, ar dažādām nokrāsām, tūpļa spura tumša, pārējās gaišas.

Atlantijas okeana ziemeļdaļa, ieskaitot Ziemeļjūru un Baltijas jūru, un Ledus okeāns, ir siļķu dzimtene.

Nav taisnība, ka siļķes dzīvotu galvenā kārtā polārās jūrās, tāpat ari tas, ka viņas tālu ceļotu. Viņas dzīvo to pašu jūru dziļumos, kuru piekrastēs tās nārsto, pa retai viņas tur saķer visos gada laikos, īpaši ar tādiem zvejas rikiem, kas aizsniedz dziļākus ūdeņus. un uzpeld augšā tikai nārsta laikā, meklējot piekrastes vietas, kur varētu atstāt savas oliņas. Nārsta laiks, kad zveja notiek vislielākos apmēros, iekrīt ziemas mēnešos, tomēr, kā liekas, atkarībā no laba vai slikta laika un citiem vēl maz izpētītiem apstākļiem, bieži vien iestājas dažas nedējas un pat mēnešus agrāk vai vēlāk. Par siļķu baru tuvošanos zvejnieki spriež pēc daudzām pazīmēm; tās visas tomēr ir ļoti nenoteiktas, un holandieši saka, ka viņi ar prieku dotu veselu mucu zelta tam, kas droši uzrādītu laiku un vietu, kad un kur siļķes ieradīsies. Ir ari viņai dažādi gadi. Dažā ziemā viņas parādās zināmās vietās milzīgā daudzumā, kamēr nākošā ziemā tikai nedaudzas zivis ieiet tīklos.

Starp siļķēm izšķir arī daudzas pasugas, lai gan atsevišķu sugu pazīmes tomēr nav nosakāmas. Baltijas jūras siļķes ir mazākās un vājākās, Holandes un Anglijas siļķes ir vislielākās un vistreknākās.

Vairums siļķu, kuras gadās novērot ūdens virsējos slāņos, vai tur saķer, neapšaubāmi ierodas tur nolūkā laist ikrus. Nārstojošie dzīvnieki uzpeld augšā milzīgām masām, darbojas jūras virspusē kādas 2—3 dienas, spiezdamies kopā ciešā barā, it īpaši, ja laiks ir vētrains, un, izmetuši savus ikrus un pieņus, dodas tālāk.

lekšzemju iedzīvotājiem būs grūti iedomāties šos ceļojošos siļķu barus, jo aculiecinieku ziņojumi viņiem izliksies pārspīlēti un neticami. Bet visu aculiecinieku ziņojumi ir savā starpā tik saskanīgi, ka mums nav iemesla šaubīties. «Piedzīvojuši zvejnieki," saka š i ll i n g s (Schilling), „kurus es pavadīju jūrā, rādīja man krēslai metoties jūdzēm garus un platus ceļojošu siļķu barus, kas tomēr neatradās pašā ūdens virspusē, bet par kuriem liecināja atspoguļotais mirdzums gaisā. Zivis kustas tik cieši saspiedušās kopā, ka var būt bīstami nokļūt ar laivu viņu barā, un izslienot šai dzīvajā masā garu airi, tas paliek tur stāvus karājamies." Līdzīgi izsakās arī citi novērotāji, daži pat apgalvo, ka laivas, peldot šādam ņudzeklim pāri, tiekot paceltas uz augšu.

Atkarībā no tā, cik silts ir ūdens, jaunās siļķītes izšķiļas agrāk vai vēlāk; maijā varbūt pēc kādām 14—18 dienām, augustā pēc 6—8 dienām. Caurspīdīgie un tādēļ tikko saredzamie mazuļi, atstājot oliņu, ir kādus 7 milimetrus gari; olu apvalka saturu tie izēd 8—10 dienās, tad sāk darboties, un viņu miriadiem lielie basi vēl ilgi pilda dzimto vietu ūdeņus.

Cik milzīgi ir siļķu bari, tikpat neskaitāmi ir ienaidnieki, kas viņas vajā. Kamēr viņas darbojas ūdens virsējos slāņos, visas plēsīgās zivis un gandrīz visi jūras zīdītāji pārtiek vai vienīgi no tām. Norvēģi iepriekš nosaka siļķu ierašanos, spriežot pēc uzklīdušiem vaļu bariem, un ne mazums turienes zvejnieku domā, ka vaļi ir tie, kas zivis atdzen. Cik lieli ir zaudējumi, ko jūras plēsēji nodara siļķu bariem, nav pat aptuvēm novērtējami; mēs tomēr varam droši apgalvot, ka viņi nav nemaz salīdzināmi ar tiem postījumiem, kādus siļķu bariem nodara cilvēks.

Trvākais siļķes radinieks, kurš dzīvo mūsu jūrās, ir b r ē ll i ņ š (Clucea sprattus), apmēram 15 cm gara zivs. Tā šķautnē saspiestais vēders ir zobains, mugura tumšzila ar zaļu vizumu, pārējais ķermenis sudrabbaltā krāsā; muguras un astes spuras izskatās tumšas, krūšu, vēdera un tūpļa spuras ir baltas.

Kaut gan brētliņām cilvēka mājturībā ir daudz niecīgāka nozīme, nekā siļķei, tomēr tas pieder pie svarīgākām Ziemeļu un Baltijas jūru zivīm un šo jūru piekrastes tas apdzīvo milzīgā skaitā. Viņa dzīves veids līdzinās siļķes dzīves veidam, viņš mitinās tāpat kā tā ievērojamā dziļumā un ikgadus parādās neskaitāmos pulkos piekrastes tuvumā vai arī seklākā ūdenī.

No Eiropas jūrās dzīvojošām siļķēm lapreņģes ierodas nārstot upēs. Maijlapreņģe (Alausa vulgaris) izliekas nezinātājam par tuvāko siļķes radinieci. Muguras krāsa tai ir skaisti metallspī- doši olīvzaļa; sāni spīd zeltaini; gaļās žaunu spraugas augšējā stūrī ir liels, tumšs, izplūdis plankums olīvzaļā krāsā, tāpat kā trīs līdz pieci mazāki plankumi; spuras no tumši graudainas krāsvielas ir vairāk vai mazāk melnganas. Garums sniedzas līdz sešdesmit un vairāk centimetriem, svars no pusotra līdz trīs ar pus kilogram- miem. Ievērojami mazāka ir pirmai radniecīgā 1 ap reņģe (Alausa finta), kura no maijlapreņģes atšķiras ar nedaudziem atsevišķi stāvošiem īsiem un resniem piedēkļiem uz žaunu loka izdobtās puses, bet krāsā viņai gandrīz pilnīgi līdzīga.

Dzīves veids abām 1 ap reņģēm ir līdzīgs. Viņas apdzīvo visas Eiropas krastus apskalojošās jūras, turās šeit puslīdz lielā dziļumā, pēc tam, kad upes vairāk vai mazāk skaidras, ierodas tanīs un dodas uz augšu, lai nārstotu. Šinī ceļojumā viņas apmeklē bieži visu upes apgabalu, jo tās iet arī pa mazākām upēm uz augšu cik vien var. Savu nosaukumu maijlapreņģes dabūjušas no viņu kārtējās ierašanās.

Bagāto zušu zivju dzimtu (Anguillidae) raksturo garš, čūskai līdzīgs, vairāk vai mazāk apaļīgs, astes galā pa lielākai daļai plakans ķermenis, kas pārklāts mīkstām, viena otru nesedzošām, robainam zvīņām vai ir kails. Šīs zivis mīt siltā, un mērenās joslās, Dažas sugas gan izplatās aiz polārā loka, tomēr viņu skaits tur strauji krīt, un vēl dažus platuma grādus tālāk uz ziemeļiem tās pilnīgi izzūd. Viņas dzīvo kā jūrā, tā saldūdeņos. Par savām uzturēšanās vietām viņas pa lielākai daļai izraugās ūdeņus ar dūņainu dibenu, jo še tās atrod sev visvairāk barības un var paslēpties no lielākām plēsēju zivīm. Visas viņas bez izņēmuma arī pašas pieskaitāmas plēsoņiem, daudzas pie izveicīgākiem un rijīgākiem, iai gan viņu vairums apmierinājās ar mazākiem dzīvnieciņiem. Mājsaimniecībā viņām jau no seniem laikiem ir nozīme, kuru nedrīkst vērtēt pārāk zemu, tādēļ ari viņu ::veju visur cītīgi piekopj. Viņu gaļu visur uzskata par teicamu barības vielu; šo zivju vērtību vēl paceļ viņu vaislība, plašā izplatība, sīkstā dzīvība un tas, cik viegli tās pārvadājamas kā svaigas, tā kaut kādā veidā ietaisītas.

Upes zušu (Anguilla) priekšstāvis zuti (Ang'uilla. vulgaris), raksturo ļoti' šauras žaunu spraugas pie krūšu spurām un tieši astes spurā pārejošās muguras un tūpļa spuras. Galva aizņem apmēram astoto daļu no visa ķermeņa garuma; acis ir mazas un pārvilktas ar ādu, lūpas biezas un gaļīgas, nāšu caurums tikai viens; žaunu caurumi izskatās kā pusmēness veidā uz priekšu izliektas spraugas, žaunu stari, skaitā desmit, saistīti ar galvas ādu. Muguras spura aizņem gandrīz divas trešdaļas no ķermeņa garuma, sākumā tā ir zema, bet astes virzienā kļūst arvien augstāka un tad, savienodamās ar astes spuru nepārtraukti pāriet tūpļa spurā; ol- veidīgi iegarenās krūšu spuras ir īsas. Zvīņu klājs veidots no ārkārtīgi mīkstām, plānām, caurspīdīgām, garām un šaurām raga plāt- nitēm. Ķermeņa virspusē krāsa ir tumši zaļgana, vistumšākā, ar brūnganu nokrāsu, tā ir uz galvas, apakšpuse izskatās balta ar nespodru sudraba mirdzumu. Garumā zutis reti kad sasniedz vairāk par 130 centimetriem, un tikai izņēmuma gadījumos sver kādus 6 kilogrammus. Ziemu zutis pavada paslēpies dūņās un iekrīt ziemas guļā, vismaz nenodarbojas ar barības medīšanu; siltam gada laikam iestājoties, viņš sāk savu vasaras dzīvi, ļoti ātri peld šurp un turp dažādos ūdens dziļumos, atgādinādams ar savām kustībām čūsku, ar apbrīnojamu izveicību lien pa alām un stobriem, piemēram, pastāvīgi iekļūst tādu lielpilsētu ūdensvados, kur ūdens netiek pietiekoši labi filtrēts.

Barībai zutis galvenām kārtām izvēlas zemākos dzīvniekus, kā tārpus un čaulaiņus; bet ari viņš uzbrūk vardēm, mazākām zivīm un tamlīdzīgiem dzīvniekiem un labprāt ēdot pat maitu. Viņa rijība ir liela.

Pateicoties itāļu un dāņu dabaspētniekiem, mīklainais jautājums par zušu vairošanos tagad ir daudzmaz atrisināts. Visi Eiropas zuši, kas kļuvuši vairošanās spējīgi — viņi tad ir 7—11 gadus veci — atsakoties no turpmākas barības uzņemšanas un ar zināmām pārmaiņām krāsā un acīs ceļo uz jūru, tāļu Atlantijas okeānā, kur pusceļā lidz Amerikai, uz rietumiem no Acoru salām, pazūd jūras dziļumos un tur, mums arvien vēl nezināmā veidā pabeidz savas nārsta gaitas. Turpat divu gadu laikā attīstās arī zušu kāpuri; un vēl pusgadu vēlāk tie parādās mūsu piekrastē kā tā sauktie stikla zuši. Caurspīdīgos, vītola lapai līdzīgos jaunos zušu kāpurus agrāk uzskatīja kā īpašu zivju sugu (Leptoeephalus brevirostris). Jaunie zuši ierodas pie mums milzīgiem bariem, — viņu skaits vērtējams miljonos — ieceļo upēs un pamazām pieaug par īstiem zušiem.

Visi lielākie zivju ēdēji dzīvnieki zušus cītīgi vajā, lai gan pēdējie bieži vien sagādā viņiem nepatīkamus pārsteigumus. Visai dīvains ir izskats, kad izsalkušam, gūstā turētam ūdrim iemet viņa dīķī kādu duci nelielu zušu. Viņš tūliņ metas ūdeni, izvelk vienu zuti, pārkož tam galvu un atstāj to ūdens malā, tad no jauna metas ūdenī, noķer otru zuti, ierodas ar to vecajā, vietā un ne bez pārsteiguma redz, ka iedomātais mironis jau sen ir aizrāpies un dzīvo pa ūdeni it kā nekas nebūtu noticis. Saniknotais plēsējs ta- gad dusmās iekož otram zutim vairākas reizes un atkal metas viļņos, lai saķertu pirmo; bet pa to laiku ari otrs ir aizbēdzis, un tā šī spēle velkās tik ilgi, kamēr ūdris nenāk pie slēdziena, labi ātri pāris šo tārpiem līdzīgo, grūti nobeidzamo zivju apēst.

Zušu zveju visur cītīgi piekopj. Viņu gaļa skaitas par vienu no vislabākām, ko mūsu upju zivis sniedz, un tādēļ tai ir daudz noņēmēju. Mūsu piekrastes zemēs zuši, tiklab svaigi, kā žāvēti vai iesālīti, ir svarīgs tirdzniecības priekšmets.

Piektā šķira Pušķžaunu zivis (Lophobranchu)

Pušķžaunu zivis ir dīvaini veidoti radījumi, kam žaunas sastāv nevis no ķemmveidīgām lapiņām, bet gan no maziem, pie žaunas loka pa pāriem novietotiem pušķiem. Purns viņām cauruļveidīgi pagarināts, ģindenis no īstiem kauliem, pūslis samērā ar ķermeni izliekas sevišķi liels. Pušķžaunu zivis apdzīvo vienīgi jūras, vairāk uz dienvidiem stāvošās, kā viegli saprotams, lielākā dažādībā un skaitā nekā ziemeļu jūras, uzturās parasti krasta tuvumā, visvairāk starp jūras augiem, un pārtiek no maziem čaulasdzīvniekiem, tārpiem un varbūt ari no citu zivju oliņām. Par viņu vaisļošanos tiepās ilgu laiku. Tagad mēs zinām, ka oliņas tiek piestiprinātas pie tēviņa ārpusē un šeit atīstas.

Jūras adatu dzimta (Syngnathidae) ir visievērojamākā šinī šķirā- Pirmā vietā mēdz stādīt jūras adatas (Syngna- thus), jo viņas izveido pārmaiņām un sugām visbagātāko grupu un apdzīvo visplašāko apgabalu. Viņu iezīmes meklējamas neparasti stieptā viduklī, kam ar to vienā plāksnē gulošā galva ir tiešs turpinājums. Muguras spuras pamats arī nepaceļas augstāk par muguru; astes spura attīstīta skaidri atšķirami un olu maiss apakšā ir vaļā.

Viena no parastākām un visplašāk izplatītām šīs ģints sugām ir divās pasugās sastopamā jūras adata (Syngnathus acus un tvphle), visai tieva zivtiņa, kas garumā var sasniegt līdz 16 cm un izskatās uz bāli brūna pamata izraibota tumšbrūnām joslām. Jūras adatas izplatības apgabals ietver visu Atlantijas okeana austrumdaļu, sākot no Ziemeļeiropas līdz Labās Cerības ragam, un arī vēl citus ar to sakarā stāvošus ūdeņus, it īpaši Vidus un Melno jūru, Ziemeļu un Baltijas jūru. Viņas iemīļotākās uzturēšanās vietas ir zemūdens pļavas, tie lēzenie, seklie jūrmalas purvi, kur teicami aug garlapaina jūras zāle zostera. Seit viņas redzamas starp minētiem jūras augiem, bieži sabiedrojušās lielos baros un visdažādākos stāvokļos, dažas ar galvu uz augšu, citas uz leju, pirmās slīpi, otrās līmeniski, un visas lēnām peld uz priekšu.

❖

Jūras zirdziņš (Hippocampus brevirostris), tā paša nosaukuma ģints (Hippocampus) priekšstāvis, ar savu galvu, kas stāv zem leņķa pret stipri plakano vidukli, un ar bezspuraino tin asti iezīmējas tik raksturīgi, ka viņu grūti samainīt ar kādu citu. Purns samērā īss, mazā mute atvērta puslīdz vidū, galva izgreznota bārd- veidīgiem un skrimstalainiem izaugumiem, bet astei sānos novietoti dzeloņi; uz ķermeņa atrodas plati vairogi, uz astes četri plakani gredzeni ar ciļņiem un bieziem pavedieniem. Vispārīgā krāsa bāli pelēkbrūna un, gaismas stariem zināmā virzienā krītot, zalgo zilā un zaļā atspulgā. Garums svārstās no 15—18 cm.

Sākot no Vidus jūras, ko uzskata par jūras zirdziņa īsteno dzimteni, viņš ir izplatīts pa Atlantijas okeānu līdz Biskajas jūras līcim un vēl tālāk uz ziemeļiem, pa vienam sastopams arī Lielbritānijas ūdeņos un Ziemeļjūrā. Līdzīgi kā radniecīgā jūras adata, viņš uz- turās tikai tur, kur jūras dibenu apklāj bagātīga stādu valsts; jo starp čiem augiem viņš meklē un atrod sev barību. Šeit viņš redzams gandrīz nekustīgi sēžam pie augiem vai lēnām peldam apkārt. Viņu barība ir galvenā kārtā ļoti sīki, ar neapbruņotu aci nesaredzami vēzīši un mīkstmieši, ko viņi lasa no jūras zāļu un aļģu lapām. Vaislošanās norit tāpat kā jūļ as adatām. Mātīte dēj oliņas tēviņam uz vēdera; šeit tās pielīp stipri klāt, tēviņš tās apaugļo, un tagad, ādai apaugot, izveidojas kabata, kurā tās attīstas un paliek, līdz kamēr izšķiļas mazuļi.

Otrā rinda: Ganoīdzivis (Ganoidei).

Sestā šķira Emaljzvīņu skrimšļu zivis (Chondrostei)

Pa daļai skrimšļains ģindenis un mīksta muguras daļa no skriemeļiem izveidotam mugurkaulam iezīmē emaljzvīņu skrimšļu zivis. Senākos laikmetos ari viņas bija sastopamas daudz dažādās sugās; tagad viņu ir tikai nedaudz veidi. Storēm (Acipenseridae) ir stiepts viduklis, snuķveidīgs, vairāk vai mazāk noasināts purns ar muti apakšā un tērps no piecās gareniskās rindās savirknētiem kaula vairogiem. Ģindeņa plecu daļas paliek skrimšļainas; mugurkauls turpinās līdz astes spuras augšējā, pag'arinātā lēvera galam.

Stores apdzīvo zemes lodes mēreno ziemeļjoslu un no tās uz ziemeļiem un dienvidiem nav izplatītas tālu. Viņas mājo atklātās jūrās vai plašos cietzemes ūdeņos, bet noteiktā gada laikā tās tos atstāj un iet uz tanīs ietekošām upēm, un uzturas te mēnešiem ilgi. Viņas visas pieder pie plēsīgām zivīm un ir ļoti rijīgas, tomēr tikai nedaudzas uzbrūk puspieaugušiem lielākiem dzīvniekiem, kamēr mazākās apm-erinas ar tārpiem, mīkstmiešiem, zivju oliņām un tamlīdzīgām vielām. Viņas vaisļojas ļoti stipri, tomēr gadu no gada maziņas skaitā, jo viņu zveja tiek piekopta ar visu zvejniekiem piemītošo neprātīgo nesaudzību.

No septiņām storu (Acipenser) sugām, kas sastopamas Eiropas lielajās un vidējās upēs, pirmā vietā es stādu visplašāk pazīstamo. St orei (Acipenser sturio) ir mēreni stiepts purns, šaura virslūpa, uzpūsta, vidū dalīta apakšlūpa, vienkārši bārdas pavedieni, cieši cits pie cita sarindoti lieli sānu vairogi un priekšā un pakaļā zemi, bet vidū augsti muguras vairogi. Virspusei krāsa vairāk vai mazāk tumši brūna, brūnpelēka vai brūn dzeltena, apakšpusei spīdīgi sudrabbalta; vairogi izskatās neskaidri balti. Garumā store var sasniegt līdz 6 metri, parasti tomēr sasniedz ne vairāk kā 2 meita i.

Atlantijas okeāns no vienas puses, Vidus, Ziemeļu un Baltijas jūra no otras puses ir stores dzimtene.

Sterletu (Acipenser ruthenus) Dienvidvācijas pētnieki samainījuši ar nupat kā aprakstīto radinieci, lai gan viņu viegli var pazīt pēc garā, tievā purna. Garumā sterlets sasniedz reti kad vairāk par metru, svarā daudz ja 12 kilogrammi. Sterlets apdzīvo Melno jūru un no tās dodas uz augšu pa visām tanī ietekošām upēm, tā tad ari pa Donavu, un apmeklē gandrīz visas to pietekas. Bez Melnās jūras viņš dzīvo vēl Kaspijas jūrā un tāpēc atrodams arī tanī ietekošās upēs, bez tam ari Sibīrijas lielajās upēs, it īpaši Obe.

Svarīgākā par iepriekšminētām ir baltzivs jeb liela store (Acipenser hu- so), milzenis pārējo dzimtas un ģints priekšstāvju starpā, zivs* kas garumā var sasniegt, senāk vismaz ir sasniegusi, 8 metri un svarā 1600 ki- logrammu un ko var pazīt pēc viņas īsā, trīsstūrainā purna, plakanajiem bārdas pavedieniem, vidū dalītās apakšlūpas, priekšā un pakaļā zemiem, vidū augstākiem muguras vairogiem un mazajiem, cits no cita šķirti stāvošiem sānu vairogiem. Virspuse parasti izskatās tumši pelēka, vēders neskaidri balts; vairogiem krāsa tāda pati kā vēderam. Dzimtene lielajai storei ir vienīgi Melnā jūrā. no kuras viņa ierodas dažādās tanī ietekošās upēs.

Mūsu pašreizējās zināšanas par šo zivju dzīvi atļauj pieņemt, ka dažādās stores vispārīgi dzivo vienādi. Viņas ir, kā jau minēts, īstenībā jūras iemītnieces un upēs ierodas tikai uz kādu laiku vaislošanās nolūkos vai nogulēt savu ziemas miegu. Kā viņas dzīvo jūrā pašā, cik dziļi viņas šeit nolaižas lejā un kādu barību meklē sāļos ūdeņos, to mēs nezinām; bet tikdaudz var skaitīt par droši zināmu, ka arī jūrā mīkstu, smilšainu vai dūņainu dibenu viņas cieni vairāk nekā katru citu un šeit, tāpat kā upēs, līdz pusei iegulušās dibenā, lēnām, dlrizāk līzdamas nekā peldēdamas, kustas uz priekšu, ar smailo pumu uzvandīdamas dūņas un smiltis un uz priekšu izstieptām lūpām pārmeklēdamas dibenu un lasīdamas attiecīgo barību. To storu kuņģos, kas bija jau ienākušas upēs, blakus minētai dzīvnieku barībai i!r atrastas arī pa daļai sadalījušās augu atliekas; tomēr tās varēja būt tiklab nejauši iekļuvušas kuņģī, kā arī ieņemtas ar nodomu. Katrā, ziņā mums visas stores jāuzskata par plēsīgām zivīm; par dažām no pazīstamākām mēs noteikti zinām, ka nārsta laikā viņas medīdamas seko pakaļ upēs pret straumi ejošām karpu dzimtas sugām un pārtiek gandrīz vienīgi no tām. Savos ceļojumos viņas tomēr paceļas tuvāk virspusei stāvošos ūdens slāņos un tanīs tad kustas samērā ātri.

Store (Accipenser sturio)

stores visas pieder visauglīgākām zivīm, kādas vien zināmas.

ir noķertas lielajo storu mātītes, kam pie 1400 kilogrammu kopsvarā bija 400 kilogrammi smagas olnīcas. Iedamas pret straumi, zivis oliņas izlaiž uz dibena un pēc tanī diezgan ātri atgriežas atpakaļ uz jūru; turpretī mazuļi paliek šeit lielajās un vidējās upēs, kā liekas, vēl ilgu laiku un šeit pavada varbūt savu pirmo un otro dzīvības gadu.

Gala visām storu sugām ir garda, dažām pat pilnīgi līdzvērtīga visgardāko zivju gaļai; tāpēc arī storu gaļu visur pieprasa un ēd pa daļai svaigu, pa daļai sālītu un dūmos žāvētu.

Vislielākā mērogā storu zveju jau no seniem laikiem piekopa Krievijā, it īpaši tanīs lielupēs, kas ietek Melnajā un Kaspijas jūrā.

Trešā rinda: Skrimšļu zivis (Selachii).

Septītā šķira Haizivis (Plagiostomata)

Nevar sacīt, ka skrimšļu zivis attīstībā stāvētu iepakaļ kaulu zivīm. Viņām patiesi ģindenis g*an nesasniedz to kaula izturību, kāda ir kaulu zivju ģindenim, tas paliek vienmēr skrimšļains, tomēr smadzeņu un iekšu uzbūve, vaislošanās un mazuļu attīstība stāv uz tikpat augstas, pakāpes kā pārējām zivīm. Vaislošanās ziņā skrimšļu zivis atšķiras no visām pārējām. Notiek īsta apvaisļoša- nās, un tikai nedaudzas dēj oliņas: savādas, plakanas, četrstērbelainas kapsulas, kas aptvertas cietām raga čaulām un stūros apbalvotas vītveidīgi sagriestiem pavedieniem; turpretī lielākā daļa dzemdē dzīvus mazuļus, kas attīstas olvadā īpašā paplašinājumā.

Saskaņā ar ārējo izskatu izšķir haizivis un rajas. Pirmās (Selachoidei) ir skrimšļu zivis ar vārpstveidligu, resnastainu vidukli, žaunu spraugām kakla sānos un no galvas pakaļdaļas šķirtām krūšu spurām, dzīvo tikai jūrā, izplatītas pa visām zemes lodes joslām, pārtiek vienīgi no citiem dzīvniekiem un pa lielākai tiesai dzemdē dzīvus bērnus. Mēs viņas dibināti skaitam par kaitīgiem un arī briesmīgiem dzīvniekiem. Blakus nedaudziem galv- kājiem, viņas ir vienīgie plēsīgie tie jūras dzīvnieki, kas patiesi uzbrūk cilvēkam nolūkā to iegūt par laupījumu. Šādi plēsīgi radījumi visās iļialās ir sacēluši mūsos atriebības jūtas padarījuši mūs par saviefn nepielūdzamiem ienaidniekiem. Citas zivis ķer labuma dēj., ko no viņām iegūst; bet, lielākās haizivis ķerot, vērību griež ne tikdaudz uz iegūstamo labumu, cik uz to, lai šos dzīvniekus pēc iespējas vairāk iznīdētu.

Bīstamākas par visām citām ir cilvēku haizivis (Car- chariidae), vareni un pārdroši, plēsīgi un briesmīgi rijīgi radījumi, kas iedveš bailes kuģniekiem un visu siltāko jūru krastmalu iedzīvotājiem. Galva viņām plakana, purna priekšdaļa izstiepta tālu uz priekšu; nāsis stipri attSstītas. Lieli, trīsstūļaini, smaili un griezīgi, malā pa lielākai tiesai zāģveidīgi, ierobīti zobi sakārtoti vairāk rindās un apbruņo plato rīkli.

No cilvēku haizivīm šaurākā nozīmē viena no visvairāk pazīstamam ir zilā haizivs (Carcharias glaucus). Garumā viņa sasniedz 5 līdz 6 metri, varbūt arī vēl vairāk. Galvas, muguras un muguras spuru virspuse, lielāka daļa astes, kā ari krūšu spuru un vēdera spuru virsējā daļa skaistā zilā šifera krāsā, kurpretī vidukļa un apakšējo spuru apakšējā daļa izskatās balta. Sākot no Vidusjūras, ko uzskata par šīs cilvēku haizivs īsto dzimteni, viņa izplatīta pa lielu Atlantijas okeana daļu, uz ziemeļiem līdz Lielbritānijas un Skandinavijas piekrastēm.

Visas lielākās cilvēku haizivis dzīvo vienādi. Viņas uzturās visvairāk, lai gan ne vienīgi, krasta tuvumā un blandās apkāri: parasti pa augšējiem ūdens slāņiem. Parasti viņas ierauga jau pa diezgan lielu gabalu, jo viņas mēdz peldēt tik tuvu līmenim, ka vēl laba daļa muguras spuras rēgojas ārā no ūdens un uz viņām, kā es to bieži esmu darījis, ar panākumiem var izšaut lodi no šautnes.

Kamēr viņām acu priekšā nav noteikta laupījuma, tikmēr viņas peld vienādi un puslīdz ātri; bet, vajādamas kādu dzīvnieku, viņas attīsta tādu ātrumu, ka gandrīz neko nepaliek iepakaļ delfīniem. Lunkanībā viņas patiesi gan slāv stipri iepakaļ citām zivīm, piemēram, nespēj izdarīt straujus pagriezienus, tomēr ir daudz veiklākas nekā parasti pieņem un ar uzbrukuma lielo ātrumu atsver to, kas viņām patiesi trūkst lunkanībā. Maņas viņām attīstītas, kā liekas, labi; vismaz tikdaudz ir droši zināms, ka viņas ļoti labi redz, un ar diezgan lielu drošību var pieņemt, ka ari osme viņām smalkāka nekā citām zivīm.

No haizivju izturēšanās noteikti redzams, ka spējas viņām neapšaubāmi lielākas nekā visām pārējām zivīm, lai gan bieži vien izliekas, ka viņu nesavaldītā laupīšanas kāre un neapdomība, kas parādās laupījumu ieraugot, runā tam pretī. Uz viņu spējām norāda pēc plāna izdarītās medības, noteiktā kārtība, ar kādu viņas apmeklē zināmas vietas, atmiņa, ko tādos gadījumos viņas pierāda, dažā ziņā arī viņu jau pieminētās attiecības pret loču zivīm, kuru pakalpojumus viņas prot izmantot sev par labu, neatlaidība, ar kādu viņas pavada kuģus, no kuriem viņām vienmēr kas atkrīt, mīlestība, ko viņas izrādot pret saviem mazuļiem, un ari vēl cits. Zināms gan, viņu neapmierināmais badīgums un neticamais rijī- gums, bieži vien stipri aizēno minētās īpašības un liek viņām rīkoties taisni neprātīgi. Ēdehbu, kā tas pietiekoši pārliecinoši bija redzams no iepriekšminētā, varam apzīmēt par vienu no tādām īpašībām, kas piemīt visām zivīm; bet šīs ēdelīgās tautas starpā haizivis visādā ziņā ir visēdelīgākās. Kad runājam par viņu ne- piepildamību, tad tā jāsaprot burtiski. Viņas moca patiesi nekad neapmierināms, liels izsalkums. Visas barības vielas, ko tās aprij, iziet atkal ārā tikai pussagremotas, un tāpēc viņas ir spiestas ātri iztukšojošos kuņģi pildīt arvienu no jauna. Viņas ēd visu, kas ēdams, pat visu, kas tikai liekas ēdams; jo no viņām izņemti ari nesagremojami priekšmeti. Kādas baltās haizivs kuņģī atrada pusi no šķiņķa, dažas aitu kājas, cūkas pakaļdalu, vēršu suņa galvu un priekškājas, daudz zirgu gaļas, gabalu maisu drēbes un vienu kuģa skrāpi. Citas haizivis ir redzētas aprijam visdažādākos priekšmetus, kurus viņām nosvieda no kuģa, tiklab apģērba gabalus kā speķi vai rotšķēres un tamlīdzīgas vielas, augu vielas ar tādu pašu kāri kā dzīvnieku vielas, *as patiesi derīgas uzturam.

Tāda laime kā citkārt pravietim Jonam, mūsu dienās cilvēkiem tiks piešķirta gan visai reti un tad ari ne tādā apmērā. Turpretim varētu skaitīt par pamatotu, ka saķertu cilvēku haizivs reizēm palaiž atkal vaļā, un arī, ka vīri, peldēdami pa ūdeni, ar sekmēm ir izturējuši cīņu ar šo zivi. Vēl tagad apgalvo, ka pie Āfrikas rietumpiekrastcs esot nēģeri, kas ar nazi rokā uzbrūkot jūrā haizivij un uzšķēržot tai vēderu, un D i k s o n s (Dixon) sakās pats redzējis, ka Šandviču salinieki cīnījušies ar haizivīm dēļ cūku iekšām, ko matroži iemetuši ūdenī. Cilvēks, kas karstā joslā vai pat vēl Vidusjūrā iekrīt no kuģa jūrā, gandrīz vienmēr atrod sev kapu haizivju vēderā, un ja pēdējās reiz ir dabūjušas norīt cilvēku, tad viņas paliek neticāmi pārdrošas. Kamēr es biju Aleksan- drijā, nebija iespējams iet jūrā peldēties, jo kāda haizivs turpat pie pilsētas namiem īsā laikā citu pēc cita bija aiznesusi vairāk cilvēkus. Sarkanās jūras dienviddaļā uzskrēja uz sēkļa viens no šiem nezvēriem vajādams kādu peldētāju, kas vēl laikā ieraudzīja ienaidnieku un cik ātri vien spēdams izlēca uz sauszemes, vajāts līdz turienei. Kuģim sekojošās haizivis garākos jūras ceļojumos novērotājam patīkami pakavē laiku; bet kad uz kuģa plosās dzeltenais drudzis un pēc īsiem starpbrīžiem viens pakaļ otram ir jāmet jūrā līķi. tad viņas ir spējīgas arī drošu sirdi pildīt ar bailēm un šaušalām. Jūras kaujā pie Abukires starp abu tlotu kuģiem bija redzamas haizivis, peldam apkārt un glūnam uz karotājiem, kas krita jūrā pār kuģu malu; viņas tā tad nav aizbaidamas pat ne ar briesmīgu lielgabalu dunoņu.

Par vaisļošanos vēl arvien nekas noteikts nav zināms. Par apiešanos pašu zinas diezgan saskanīgas. Proti, tā jatiesi notiekot, haizivis tuvojoties krastam, vairāki tēviņi cīnoties dēļ mātītes un abi dzimumi pa pašu apiešanās laiku peldot tuvu ūdens virspusei. Oliņas, skaitā 30 līdz 50, attīstās mātes klēpī; mazuļi dzimst tiktāļ attīstījušies, kas spēj pārtikt paši, tomēr tos vēl ilgu laiku vadājot un aizsargājot.

Haizivju iznīcināšanā rokas šautenēm nav gandrīz nekādas nozīmes. Ja kādu no viņām ievaino ar šautenes lodi, tad tā ar milzīgu ātrumu aizskrien prom, un šāvējs paliek neziņā, vai šāviens bijis nāvīgs vai nē. Tīkli arī nav tik derīgi, jo viņas tos parasti sarauj vai sagiež ar saviem šausmīgiem zobiem un tādā kārtā atkal atsvabinājās; tomēr gadās arī, ka viena vai otra šādā kārtā tiek saķerta. Visnoderīgākā ir stipra makšķere, kam jābūt piestiprinātai pie ķēdes. Ēsmai var ņemt kādu zivi vai speķa gabalu, vajadzības gadījumā arī pakulu kušķi; jo nezvērs kampj visu, ko viņām no kuģa nosviež.

Nomanījusi, ka ierīta makšķere, haizivs tūliņ paliek kā negudra. Reizēm viņa ar apbrīnojamu ātrumu griežas ap savu asi, kamēr pārgriež tauvu pušu vai pati tanī tā sapinas, ka bez virves pušu griešanas viņu nevar izraisīt ārā. No mazām laivām lielākas haizivis nedrīkst makšķerēt, jo nedaudz vīri tādā laiviņā nespēj pārvarēt zivi.

Gludajām haizivīm (Galeus) ir divas bezdzeloņainas muguras spuras, pirmā starp krūšu un vēderu spurām un viena tūpļa spura.

Šīs ģints priekšstāvis ir cūku haizivs (Galeus canis), vienu līdz divi metri gara un augšpusē puspelēka, apakšpusē bālgana zivs, kas Vidusjūrā dzīvo ļoti lielā skaitā, sastopama arī Atlantijas okeānā un pie Britānijas krastiem ir parasta parādība.

*

īpatnēji zivs formas pārveidojumi, kas mums izliekas pēc izķē- mojumiem, pie haizivīm nav nemaz tik reti; bet tāda savādība, kāda novērojama pie āmura haizivīm (Zvgaena), visā mu- gurkaulaino dzīvnieku tipā otrreiz vairs nav sastopama. Šīs dīvainās zivis, kas jau no senseniem laikiem ir vērsušas uz sevi visplašāko uzmanību, spuru skaita un stāvokļa, mirkšķināmās plēves un šļācamo caurumu trūkuma ziņā, līdzinās cilvēku haizivīm, bet atšķiras no tām un, kā nupat pieminēts, arī no visiem pārējiem mugurkaulniekiem ar galvas kausa, it īpaši acu gredzena kaula un skrimšļu izplešanos uz sāniem, caur ko galva iegūst āmura veidu, kam abos galos novietotas acis, kamēr nāsis atrodas tālu no tām galvas apakšgalā, pakavveidīgā, trim līdz četrām zobu rindām apbruņotā purna priekšā.

No šīs grupas sugām mums visvairāk krīt svarā āmura haizivs jeb āmura zivs (Zygaena malleus), jo viņa sastopama ne tikai Vidusjūrā, bet reizēm iemaldās arī Ziemeļeiropas piekrastu ūdeņos. Garumā vioa sasniedz 2 līdz 4 metri un svarā 200 līdz 300 kilogramu un pat vēl vairāk. Ķermenis ietērpts vāji graudotā ādā, kurai krāsa virspusē iepelēki brūna, bet apakšā pāriet neskaidri baltā; lielās, plakstiņiem aizsargātās acis izskatās dzeltenas kā zelts. Zobi gari, asi, gandrīz trisstūraini un malās robaini kā zāģis.

Izturēšanās ziņā āmura haizivs, šķiet, maz ko atšķiras no pārējiem lieliem apakššķiras priekšstāvjiem; ja daudz, tad tanī ziņā domā atraduši starpību dzīves veidā, ka dūņainu jūras dibenu viņas cienī vairāk nekā citādu, kā spriež, tad tādēļ, ka viņas medī visvairāk rajas un butes. Tomēr viņas neapmierinās tikai ar šīm un citām dibena zivīm vien, bet uznāk arī seklākos ūdens slāņos, glūnēdamas dauzās ap kuģiem reidā un ir bīstamas pat cilvēkam.

Tālo ziemeļu jūru dziļumos dzīvo haizivs, kas lielumā pārspēj visas pazīstamās un tāpēc ar pilnu tiesību tiek saukta par milzu haizivi. Viņa pieder pie vaļu haizivju dzimtas (Lamnidae) un īpaša ģints (Selache), kas iezīmējas ar īsu, strupu purnu, maziem ."•ļācamiem caurumiem, ļoti .lielām žaunu šķirbām, gandrīz visapkārt kaklam, maziem, samērā ar zivs augumu ļoti maziem, drusku uz iekšu izliektiem zobiem šaura smaila veidā un ari ar ādas zvīņām, k,as apklātas daudzām smailēm. Garumā milzu haizivs (Selache maxima) varot sasniegt 12 metru, bet svarā līdz 8000 kilogramu. Krāsa uz brūngani melna pamata atsitas zilā, apakšā tā bālgana.

Milzu haizivs (Selache maxima)

No Ziemeļu Ledus jūras nākdama, šī haizivs reizēm ierodas Ziemeļjūrā un Atlantijas okeānā, it īpaši ja ilgāku laiku ir pieturējušies vakaru vēji. Norvēģu bīskaps G u n n e r s sniedz dažas ziņas par viņas dzīves veidu, kas Līdz šim vēl nav atspēkotas. Pēc viņa apgalvojuma milzu haizivij nepiemīt itin nekas no radinieču mežonības, turpretim tā ir pilnīgi nekaitīga zivs, kas izrāda apbrīnojamu kūtrību, vienaldzību un muļķību. Ja viņu vajā kāda laiva, tad viņa nemaz nesteidzas no tās bēgt; viņa to pielaiž klāt pat tik tuvu, ka līdz viņai var aizsviest metamo šķēpu, un omulīgi saulītē gozēdamās un pa ūdens virspusi apkārtpeldēdama, ļaujot pat sevi aizskart. Tikai sajusdama ķermenī metamo šķēpu, viņa uzmet asti gaisā un ar visu sparu ienirst zem ūdens. Nomanījusi, ka visas pūles izbēgt paliek bez panākumiem, viņa ar apbrīnojamu ātrumu šaujas prom un pie tam izrāda tādu spēku, ka 70 tonnu kuģi velk prom pat pi'et vēju. Reizēm viņa zvejniekiem liek nopūlēties veselas 20 līdz 24 stundas, iekam tie dabūn viņu pievarēt. Šo haizivi medī tikai viņas aknu dēļ, kas, kā Gunners apgalvo, svarā sasniedzot 1000 kilogramu un dodot loti labu trānu. Gaļa ir līdzīga miecētai ādai un nepatīkamas garšas, tomēr neraugoties uz to, viņu ziemeļos reizēm ēd vai vismaz sagriež strēmelēs, kaltē un izlieto kā ēsmu citu zivju ķeršanai.

Skrimšļu zivīm, kas dēj olas, pieder suņa haizivis (Scvl- liidae), mazas haizivis ar divām tālu atpakaļ novietotām muguras spurām un attīstītu tūpļa spuru.

Pie suņa haizivīm šaurākā nozīme (Scyllium), kam pirmā muguras spura novietota starp vēdera un tūpļa spuru, bet otrā starp tūpļa un astes spuru, pieder divas Eiropas jūrās plaši izplatītas un bieži sastopamas, viena otrai ļoti līdzīgas zivis: suņa haizivs un kaķa haizivs. Pirmā (Scyllium canicula) garumā sasniedz 50, ja daudz 70 cm un augšpusē uz iesarkana pamata izraibota daudz maziem brūniem plankumiem, bet apakšpusē balta; otrā (Scyllium catulus) garumā sasniedz vienu metri un no pirmās atšķiras ar ievērojami lielākiem plankumiem, kuru daudz mazāk.

Dzīves veids abām sugām vienāds. Viņas apdzīvo siltās un mērenās joslas jūras, Eiropas tuvum"., galvenā kārtā Vidusjūru, tomēr sastopamas arī Atlantijas okeānā un Ziemeļu jūrā, uzturās mērenos dziļumos, parasti tuvu dibenam un šeit uzbrūk visām zivīm, ko vien viņas spēj aprīt, pārtiek turklāt arī no dažādu sugu vēžiem rn varbūt ari mīkstmiešiem. Kā viena, tā otra pieskaitāmas v! "ļaunākiem siļķu ienaidniekiem, seko to bariem un, kur tās ierodas kārtēji, tur drīz vien ārkārtēji savairojas zvejniekam par postu un dusmām. Jo nav tas vien, ka viņas kaitē siļķu zvejai, bet ar zobiem vai savu neganto ārdīšanos viņas saplēš arī daudz tīklus.

Otrā apakš kārtā (Batoidei) mēs apvienojam rajr. s, haizivis ar plakanu ķermeni, pateicoties pārlieku attīstītam, pie pašas galvas novietotām krūšu spurām, apakšējiem, t. i. ķermeņa apakšpusē novietotām žaunu plaisām, un aizvien garu, tievu, apaļu, pātagai līdzīgu asti, pie kuras parasti atrodas abas muguras spuras.

Cik tuvu radniecīgas ir haizivis un rajas, redzams pie zāģa zivs (Pristis antiquorum), rajas haizivs izskatā, kas ir līdzīgi nosauktas ģints (Pristis) un dzimtas (Pristidae) pārstāvis. Garais, priekšā plakanais ķermenis, garais snuķis un spuru novietojums atgādina haizivi, bet platā, šķērsā mute un plakanie zobi liecina par radniecību ar rajām. Zāģa zivi raksturo garie augšžokļi, kas izstiepusies garā, šaurā, sānos ķīlveidīgiem zobiem apbruņotā plātnē vai zāģī un salīdzinot ar pārējām šķērs- mutes zivīm, ir tā sakot visā pilnībā attīstīts snuķa skrimslis. Garums svārstās starp 4—5 metriem, no kā apmēram

vienu trešdaļu ieņem zāģis; rupjā āda ir vienādā brūni pelēkā krāsā, un ķermeņa apakšpusē kļūst gaišāka. Zāģa zivis ir ļoti plaši izplatītas, viņas esot atrastas visās abu pusložu jūrās, no ekvatora līdz polu apgabaliem. Sevišķi lielā daudzumā tās mīt Vidusjūrā.

Zāģa zivs (Pristis antiquorum)

Par viņu dzīves veidu mums vēl līdz šim ir tikai trūcīgas ziņas; jo daudzi nostāsti par zāģu zivs mežonību un viņas lielo asinskāri jāuzņem uzmanīgi. Tās esot viens no visniknākiem vaļu ienaidniekiem, uzbrūkot viņiem no apakšas un ar saviem vareniem ieročiem uzšķēržot vēderu, neganti'sizdamas un trakodamas cīnoties stundām ilgi un atstājot kaujas lauku tikai tad, kacl ienaidnieks pieveikts, vai ari pašas pazaudējušas cīņā savas bruņas.

Zāģa zivs, tāpat kā vairums pārējo šķiras radnieku, laiž pasaulē jau pilnīgi attīstītus mazuļus.

Rajām bez kādiem citiem apzīmējumiem (Rajidae) plakanais ķermenis ir rombisks, purns garš un smails, aste tieva un gara, ar divām muguras spurām tuvāk pie gala un astes spuru pazīmēm galā, bet vēdera spuras dziļi lēverotas, āda vairāk vai mazāk rupja, ar smalkiem ērkšķiem, bet tēviņiem, it īpaši nārsta laikā, uz krūšu spurām tā ar asiem dzeloņiem.

šī dzimta izplatīta pa visām jūrām. Dzīves veidā tā diezgan ievērojami atšķiras no elektriskām rajām, jo tām jāiztiek tikai ar savu izveicību. Arī vairojas viņas citādi, proti, izšķiļas mazuļi. Dažām sugām, neraugoties uz cieto gaļu, zvejniecībā ir diezgan liela nozīme.

Gludā raja (Raja batis), viena no nedaudzām sugām Ziemeļjūrā, sasniedz garumā vairāk kā metru un sver ap 50 kilogramu; ir ar puslīdz smailu snuķi, 52—56 zobu rindām augšējā žoklī, ir ievērojami platāka nekā gara, gludu vai tikai mazliet asu ādu ar dzeloņiem priekš- un aiz acīm, kā arī uz astes, no citām sugām atšķiras ar vienmērīgi tumšu olīv- brūnu ķermeņa virspusi, kas retākos gadījumos izraibota daudziem baltiem plankumiņiem, un ar tumši pelēku, sīkiem melnganiem punktiņiem izraibotu apakšu. Daudz plašāk izplātītā dzel oņ raja (Raja clavata), kas dzīvo visās Eiropas piekrastēs un arī Baltijas jūrā, Ziemeļu jūrā ir reti kad garāka par pusotra metra un ap vienu metru plata, bet dienvidos tā sasniedzot garumā 3—4 metri, platumā 2—3 metri un sverot līdz 200 kilogramu. Ķermeņa virspusē pamata krāsa ir patīkami brūna, zīmējumu dod neskaitāmi gaišākas krāsas plankumiņi, kas uz krūšu spurām dažreiz saplūst kopā; apakšā izskatās tīri balta. Visas rajas uzturas īpaši uz smilšainā vai dūņainā jūras dibena, se pa lielākai daļai ierokas smiltī, novēro ūdeni sev apkārt, un ja tuvojas kāds laupījums, negaidot metas tam virsū. Zobu uzbūve tām neļauj izdarīt uzbrukumus lielākām zivīm, tamdēļ viņas apmierinājās ar visāda veida sīkiem vēžiem, it īpaši ar jaunām butēm un ar krevetēm. Nārsts iekrīt pavasara sākumā, varbūt ari nedaudz agrāk; pavasara beigās vai vasarā viņas dēj olas, skaitā sešas vai astoņas un vēl vairāk. Tās ir līdzīgas suņu haizivs olām, bet tām tikai skaidrāka četrstūra forma un īsākas bārkstiņas stūros. Jaunie attīstās olā tik ilgi, kamēr viņas satura lielākā daļa ir apēsta, un tad izšķiļas. Kad tas ir noticis, viņi uzsāk savu vecāku dzīvi.

Chimēra (Chimaera monstrosa)

Pie astotās šķiras pieder jūras drakoni (Holocephali). Minēsim te chimēru (Chimaera manstrosa).

Ceturtā rinda: Apaļmutainās zivis (Cyclostomata).

Devītā šķira Nēģi (Hvperoartia)

Salīdzinot īstās skrimšļu zivis ar kaulu zivīm būs grūti pateikt, kura no šīm abām galvenam klases daļām stāv augstāk. Citādi ir ar apaļmutēm (Cyclostomata). Gan ari viņas ir skrimšļu zivis; bet tās atrodas uz tik zemas attīstības pakāpes, ka pieskaitāmas viszemākāzn zivīm un zemākiem mugurkaula- dzīvniekiem vispār. Viņu ārējās pazīmes ir tārpam līdzīgs, gandrīz visgarām vienādi resns ķermenis, mīksta gļotaina āda, visu pāra spuru trūkums, tīra skrimšļa skelēts bez ribām, kas stingri ņemot sastāv tikai no mugurkaula stīgas un galvas. Platajā, piltuvei līdzīgā mutē, ko apņem gredzenveidīgas lūpas, iekšā ir mazi smaili zobiņi, vai pareizāk ragam līdzīgi gļotādas sacietējumi, kas atvieto zobus. Tam apstāklim, ka pie še piederošām zivīm var tiešām novērot pārvēršanos, iir liela nozīme viņu stāvokļa noteikšanai šinī šķirā ir tikai viena vienīga, līdzīgi nosaukta, visās jūrās izplatīta dzimta (Petromyzontidae), par kuras pazīmēm runājot vēl varētu minēt, ka stāvās spuras balstas uz daudziem skrimšļa stariem un ir septiņi apaļi žaunu caurumi.

Nēģi (Petromyzon) ir dzimtas svarīgākā ģints. No visām trim mūsu ūdeņos sastopamām sugām, pirmā vieta pieder jūras nēģi m (Petromyzon marinus), jo viņa garums sniedzas līdz vienam metram, svars līdz 3 kg.

Jūras nēģi dzīvo visās Eiropas jūrās, izņemot Melno jūru, un bez tam sastopami Rietumāfrikas un Ziemeļamerikas piekrastēs. Lielāko dzīves daļu tie pavada jūras ūdeņos, bet pavasaros nērst iepeld upēs pret straumi uz augšu.

Upes nēģis (Petromyzon fluviatilis) reti kad ir garāks par 40 cm, izņēmuma gadījumos tomēr sasniedz ap 50 cm. garumā un apmēram 100 gr. svarā. Starp abām muguras spurām ir starpa; pirmā ir īsa, ieapaļa un nedaudz zemāka par otro, kas, tāpat kā jūras nēģim, saplūst kopā ar astes spuru un tāļāk ar šauro, dažreiz tikai mazas maliņas veidā iezīmēto tūpļa spuru. Ķermeņa virsa ir spīdīgā zaļgani zilā krāsā, sānos krāsa pāriet iedzelteni baltā, uz vēdera sudraboti baltā; spuras izskatās violetas. Arī upes nēģi dzīvo sāļos ūdeņos, turklāt visās jūrās gar Eiropas, Ziemeļamerikas un •Japānas krastiem, un nērst arī viņi iepeld no jūrām upēs pret straumi, tomēr dažreiz, kā liekas, ezeros un upēs uzturas ari pastāvīgi.

Līdz tam laikam, kamēr Millers nebin'a nācis klajā ar saviem pētījumiem, nēģu nārsta vietās bija novērota kāda tārpam līdzīga zivs, ko sauca par p ī k s t u l i jeb ņ u r ņ i k u (Ammocoetes branchialis), kuru Aldrovandi jau agrāk bija aprakstījis. Šis dzīvnieks, būdams ap 18 cm garš, parasti nav resnāks par spalvas kātu, ar ļoti mazu galvu, ar tikko saredzamām acīm, dziļās gareniskās rievās gulošiem žaunu caurumiem, skaidri saredzamiem posmiem ādā un nespodrā sudraba, bet uz spurām iedzelteni baltā krāsā. Pīkstuļi sastopami visur diezgan lielā skaitā, uzturās tiklab ūdeņofi ar dūņainu, kā ari smilšainu dibenu, un pēc dzīves veida vairāk atgādina tārpus nekā zivis, kurām tos pieskaitīja tikai pēc tam, kad tie bija rūpīgi izpētīti anatomiski Pīkstulis tāpat kā tārps ieurbjas dūņās un no laba prāta neatstāj tās gandrīz nekad; savas spuras viņš lieto tikai tad, ja vajadzīgs no jauna ielīst dūņās vai kādā citā līdzīgā paslēptuvē.

Visi dabas pētnieki uzskatīja pīkstuļus par nēģiem stipri līdzīgu zivi; bet nevienam no viņiem neienāca prātā, ka tie varētu būt tiem vēl kas vairāk, nekā tuvi radnieki.

No ikriem vispirms attīstas ņurņiki, kas 3—4 gadu laikā izaug 18—20 cm gari un pēc tam ļoti īsā laikā, proti dažās dienās, pārvēršas par pilnīgi gatavu nēģi. Pati zivs pēc nārsta nobeidzas.

Līdz ar to iznāk, ka šie tik zemu stāvošie mugurkaula dzīvnieki, līdzīgi daudziem bezmugurkaulainiem, lielāko dzīves daļu pavada kāpura stāvoklī un tikai nedaudzaf dienas dzīvo kā pieaugušas jeb pārveidotas zivis.

Nēģu zveju piekopj pa lielākai daļai ar doņu murdiem ar vairākām nodaļām, izliekot tos upē īsti straujās vietās, bez tam vietvietām lieto arī tīklus un beidzot āķus tiem, kas piezīdušies pie dibena. Pa lielākai daļai nēģus zvejo pavasarī, kad tie iepeld upēs no jūras; upes nēģus zvejo arī rudenī, jo tad viņi atstāj upes un ceļo uz jūru.

Piektā rinda: Lancetnieki (Leptocardii).

Vienpadsmitā šķira Lancetnieki (Cirrostomi)

Mēs esam nonākuši pie viszemākās mugurkaulaino dzīvnieku pakāpes, pie tām būtnēm, kuras saucas par zivīm tikai tāpēc, ka viņas var pieskaitīt piektai dzīvnieku klasei, bet kurām tomēr ar visiem pārējiem klases radniekiem ir tik maz līdzības, ka viņas uzlūkojamas par īpašas ģints, dzimtas, šķiras un rindas pārstāvjiem. Lancetniekus var uzskatīt par vidēju formu starp zivīm un mīikst- miešiem, un liekas, ka ar pēdējiem viņam ir daudz vairāk līdzības, nekā ar pirmajām.

īsi kopā saņemot, lancetnieku (Amphioxus lanceolatus), vienīgo pazīstamo ģints (Amphioxus) un dzimtas (Amphioxidae) locekli, raksturo sekošas pazīmes: viņa apmēram 5 centimetri garais ķermenis ir stiepts, šaurs, šķautņains un abos galos diezgan vienmērīgi sašaurināts, ķermeņa pakaļgalā ar vienu mīkstu, stāvu spuru, kas kā šaura ādas vīle virspusē aizņem lielu daļu muguras, apakšā sniedzas līdz tūplim un uz astes lancetveidīgi paplašinājas. Ap muti ķermeņa priekšgalā pie apakšmēles skrimšļaini izaugumi, kurus kopā sabīdot zivs var noslēgt muti.

Līdz šim lancetnieka apraksti nav daudz nekas vairāk, kā anatomisko pētījumu rezultāti. Par šī, starp pārējiem mugurkaula dzīvniekiem viszemāk stāvošā radījuma dzīves veidu mēs zinām vēl ļoti maz. Lancetnieka izplatības apgabals aptver visas karstās un abu mēreno joslu jūras; viņa uzturēšanās vietas ir smalkas smiltis, kur tas ierokas un, pateicoties savai krāsai, kas līdzīga smilšu krāsai, tik labi paslēpjas, ka lai to ieraudzītu, tad vajag izskalot smiltis caur smalku sietu. Jādomā, ka visur, kur lancetnieks sastopams, tas dzīvo daudz lielākā skaitā, nekā parasti pieņem; vismaz izdevīgās vietās nav grūti nedaudz stundās saķert daudz. Ja viņš spiests atstāt smiltis, tas sīki locīdamies bultas ātrumā nopeld kādu gabaliņu ūdenī un nākošā acumirklī atkal ierokas smiltīs. K a u č s (Couch) ļoti pareizi saka, ka peldot viņam galva ne ar ko neatšķi- roties no astes, Vilde (Wilde), ka gūstā lancetnieks stikla traukā kustoties līdzīgi zutim un neraugoties uz vāji attīstīto redzi, ja vien par tādu vispār var runāt, izvairījies no priekšā turētā pirksta vai cita kāda šķēršļa un atdūries pret to, griežoties atpakaļ.

„Šiem ,sīkiem dzīvnieciņiem," aizrādu pēdīgi minētais autors, vēl ,.piemīt savādas spējas visai īpatnējā veidā pieķerties vienam pie otra. Da/.reiz tie salīp pikā, citreiz atkal 15—20 cm garā virkriē. Visa sabiedrība kustas kopīgi, pēdējā gadījumā locīdamies līdzīgi čūskai. Peldot rindā tie vienmēr pielīp viens otram ar sāniem, tā galvas gals sniedzas līdz trešdaļai ķermeņa iepriekšējam peldētājam". Šis savādais J'adījums mūsu priekšā ir visu mugurkaulaino beigu loceklis.

Saturs

Priekšvārds …

Zīdītāji

Skats uz zīdītāju dzīvi viņas visumā 6

Pirmā šķira. Pērtiķi 27

Cilvēkveidīgie pērtiķi 34-.

Suņu pērtiķi 58.

Jaunās pasaules pērtiķi 84.

Otrā šķira. Puspērtiķi 97

Trešā šķira. Rokspārņi " . . .15

Ceturtā šķira. Plēsēji.

Kaķveidīgie plēsēji 126.

Suņu dzimta 173.

Viverras jeb Iīdēj- kaķi 218.

Cauņu dzimta 224.

Lāču dzimta 252.

Piektā šķira. Kukaiņēdēji

Sestā šķira. Grauzēji 279

Peles un žurkas 302.

Adatcūkas 322.

Nagķepainie 326

Zaķi 329.

Septītā šķira. Bezzobji

Astotā šķira. Somainie dzīvnieki

Devītā šķira. Kloākas dzīvnieki

Desmitā šķira. Viennadži

Vienpadsmitā šķira. Gremotāji "71

Kamēļi 372.

Brieži 382.

Žirafes 395.

Antilopes 398.

Aitas un kazas 413.

Mošusvērši.

Bifeļi. Gaurs. Gajals. Bantengs 422.

Māju ragu lopi 428.

Divpadsmitā šķira. Daudznadži 4~4

Cūkas 434.

Ziloņi 439.

Degunradži 450.

Nīlzirgi un tapiri 455.

'trīspadsmitā šķira. Airkāji

Četrpadsmitā šķira. Sirēnes 471

Piecpadsmitā šķira. Vaļi 474

Delfini un delfiuveidīgie 479.

Bārdainie vaļi 490.

Putni. Vispārējs skats uz putnu dzīvi 496

Pirmā šķira. Papagaiļi 505

Otrā šķira. Vieglknābji 525

Dzegužu putni 528.

Ragu putni 533.

Zivju dzeņi 535.

Bišu dzeņi.

Zilās vārnas.

Lēļi. Svīres 539.

Trešā šķira. Kolibri 555

Ceturtā šķira. Dzeņi . 565

Piektā šķira. Plēsīgie purfaii 582

Vanagi 585.

Grifi 605.

Pūces 612.

Sestā šķira. Zvirbuļputni

Lakstīgala un tās radinieki 625.

Čakstītes 634.

Strazdu radi 636.

Krusu putni un ceplīši 638.

Ķauķi 641.

Cielavas un cīruļi 649.

Žubes 656.

Audēju puini 675.

Strazdi 676.

Paradīzes putni.

Kraukļi 678.

Čakstes 692.

Bezdelīgas 695.

Vālodzes. Zīles. Dzilnīši. Mizu ložņas 702.

Bada dzeguzes. Līrastes 710.

Septītā šķira. Dūdotāji

Astotā šķira. Kašņātāji 720

Mežu vistas 721.

Fazāni. Vistas. Pāvi. Tītari 735.

Devītā šķira. īsspāiņi 745

Desmitā šķira. Braduļi ibisi Flamingo. Stārķi. Gārņi. Dzērvēs. Ralles. Udens- vistas 767.

Vienpadsmitā šķira. Zobknābji 79:)

Gulbji. Zozis. Pīles. Gauras 790.

Divpadsmitā šķira. Gajspārņi 803

Zīriņi 804. Kaijas 807. Vētras putni 809.

Trīspadsmitā šķira. Airkāji 811

Pelikāni 816.

Četrpadsmitā šķira. Nirēji 818

Alki. Lummes 821. Pingvini S25.

Rāpuļi 829

Pirmā šķira. Bruņu rupuči 85?

Otrā šķira. Bruņu ķirzakas Ј44

Trešā šķira. Zvīņu ķirzakas 855

Ceturtā šķira. Čūskas Ј68

Abinieki 899

Pirmā šķira. Bezastainie abinieki 903

Otrā šķira. Astainie abinieki 916

Zivis 920

Pirinā rinda:

Pirmā šķira. Cietspura zivis 925

Otrā šķira. Rīkles žokļu zivis

Trešā šķira. Mīkstspuru zivis 957

Ceturtā šķira. Cēlās '.Ivis 94 >

Piektā šķira. Pušķ" . au zivis 970

Otrā rinda:

Sestā šķira. Em īņui skrimšļu zivis 9.2

Trešā rinda.

Septītā šķira. Tiizivis 95

Astotā šķira, jūras drakoni 982

Ceturtā rinda.

Devītā šķira. Nēģi 985

Piektā rinda:

Vienpadsmitā šķira. Lanc-etnieki . 985

Šī ir ari latvija visbiežāk sastopamā pūce.

red.

Content

Brēms Alfrēds Dzīvnieku valsts

Priekšvārds

Skats uz zīdītāju dzīvi viņas visumā

Pirmā šķira Pērtiķi (Primates)

Cilvēkveidīgie pērtiķi

Suņu pērtiķi

Jaunās Pasaules pērtiķi

Otra šķira Puspērtiķi (Hemipitheci jeb Prosimii)

Treša šķira Rokspārņi (Chiroplera)

Ceturta šķira Plēsēji (Carnivora)

Kaķveidīgie plēsēji

Suņu dzimta

hiēnas.

Viverras jeb līdejkaķi

Caunu dzimta

Āmrija jeb tinis (Mustela Gulo)

ūdrs (Lutrinae).

smirdoņi.

āpšu apakšdzimta (Melinae)

Lāči (Ursidae)

mazlāči (Subursina),

Piektā šķira Kukaiņēdēji (Insectivora)

cirslīši (Sorecidae)

Eži (Erinacei),

Kurmis (Talpa europaea),

Sestā šķira Grauzēji (Rodentia)

vāveres (Sciurina),

lidvāvere (Pteromys).

Murkšķi (Arctomina)

Susliki (Spermophilus)

Miega peļu jeb miega žurku dzimta (Myoxina)

Bebrs

Peles un žurkas

Racējpeļu (Arvicolina)dzimta

Adatcūkas

Nagķepainie jeb sivēnzaķi (Subungulata Cariina)

Zaķi

Septītā šķira Bezzobji (Edentata)

Astotā šķira Somainie dzīvnieki (Marsupialia)

Devita šķira Kloākas dzīvnieki (Monotremata)

Desmita šķira Viennadži (Solidungula)

Zirgi (Equidae)

Stepju ēzelis (Equus taeniopus)

Vienpadsmitā šķira Gremotāji (Ruminantia)

Kamēļi

Lamas

Brieži

Žirafes

Antilopes

Aitas un kazas

Turi (Turus apakšģinta)

Mošusvērši. Bifeļi. Gaurs. Gajals. Bantengs.

Māju ragu lopi

Divpadsmitā šķira Daudznadži (Multungula)

Cūkas

Ziloni

Degunradži

Nīlzirgi un tapiri

Trīspadsmitā šķira Airkāji (Pinnipedia)

Četrpadsmita šķira Sirēnes (Sirenia) Kas tanīs sirēnēs

Piecpadsmita šķira Vaļi (Cetacea)

Delfīni un delfīnveidīgie

Bārdainie vaļi

Putni Vispārējs skats uz putnu dzīvi

Pirmā šķira Papagaiļi (Psittacini)

Otrā šķira Vieglknābji (Levirostres)

Dzegužu putni

Ragu putni

Zivju dzeņi

Bišu dzeņi. Zilās vārnas. Lēļi. Svīres

Trešā šķira Kolibri (Stridores)

Ceturta šķira Dzeņi (Pici)

Piektā šķira Plesīgie putni (Accipitres)

Vanagi

Ērgļi

Lījas. Klijāni

Grifi

Pūces

Sestā šķira Zvirbuļputni (Passerinae)

Lakstīgala un tās radinieki

Čakstītes

Strazdu radi

Krūšu putni un ceplīši

Ķauķi

Cielavas un cīruļi

Žubes

krustknābji (Loxia).

Audēju putni

Strazdi

Paradīzes putni. Kraukļi

Garastainie kraukļu putni  žagatas (Pica)

Čakstes

Bezdelīgas

Vālodzes. Zīles. Dzilnīši. Mizu ložņas

Bada dzeguzes. Līrastes

Septītā šķira Dūdotaji (Gvratores)

Astotā šķira Kašņātāji (Rasores)

Teteris jeb rubenis (Tetrao tetrix)

meža irbe (Tertrastes bonasia),

Fazāni. Vistas. Pāvi. Tītari

pāvs (Pavoninae).

Tītari (Meleagrinae)

Devītā šķira Īsspārņi (Brevipennes)

Desmitā šķira Braduļi (Grallatores)

Ibisi. Flamingo. Stārķi. Gārņi. Dzērves. Ralles. ūdensvistas

Gārņi

Dzērves

Ralles

Vienpadsmitā šķira Zobknābji (Lamellirostres)

Gulbji, Zosis. Piles. Gauras

Divpadsmitā šķira Garspārņi (Longipennes)

Zīriņi

Kaijas

Vētras putni

Trīspadsmitā šķira Airkāji (Steganopodes)

Pelikāni

Četrpadsmitā šķira Nirēji (Urinatores)

Alki. Lummes

Pingvīni

Rāpuļi

Pirmā šķira Bruņu rupuči (Chelonia)

Otrā šķira Bruņu ķirzakas (Loricata)

Trešā šķira Zvīņu ķirzakas (Sauria)

Ceturtā šķira Čūskas (Ophidia)

Neindīgās čūskas

Zalkši

Indīgās čūskas

Abinieki

Pirmā šķira Bezastainie abinieki (Anura)

K r u p j i (Bufonidae)

Otra šķira Astainie abinieki (Urodela)

Zivis

Pirmā rinda. Kaula zivis (Teleostei).

Pirmā šķira Cietspuru zivis (Acanthopteri)

Treša šķira Mīkstspuru zivis (Anacanthini)

Ceturtā šķira Cēlās zivis (PhYsostomi)

Piektā šķira Pušķžaunu zivis (Lophobranchu)

Otrā rinda: Ganoīdzivis (Ganoidei).

Sestā šķira Emaljzvīņu skrimšļu zivis (Chondrostei)

Trešā rinda: Skrimšļu zivis (Selachii).

Septītā šķira Haizivis (Plagiostomata)

Ceturtā rinda: Apaļmutainās zivis (Cyclostomata).

Devītā šķira Nēģi (Hvperoartia)

Piektā rinda: Lancetnieki (Leptocardii).

Vienpadsmitā šķira Lancetnieki (Cirrostomi)

Saturs