Darels Džeralds

Dievu dārzs

Džeralds Darels

Dievu dārzs

SUŅI, SUSURI UN NEGAIDĪTI VIESI

Šausmīgais turks ir nekavējoties jāizslēdz.

Kārlails[1]

Tā vasara bija sevišķi bagāta; šķita, ka saule bija izvilinājusi no salas īpašu pārpilnību, jo mums nekad nebija ticis tāds daudzums augļu un ziedu, jūra nekad nebija bijusi tik silta un zivju pārpilna, putni nebija izaudzējuši tik daudz mazuļu, un nekad nebija izkūņojies tik daudz tauriņu un kukaiņu, kas mirgojot laidelējās pār laukiem. Arbūzi, kuru mīkstums bija stingrs un vēss kā sārts sniegs, atgādināja briesmīgas augu valsts lielgabalu lodes, katra tik liela un smaga, ka varētu iznīcināt veselu pilsētu; milzīgi persiki, oranži vai iesārti kā mēness ražas novākšanas laikā, neskaidri vīdēja kokos, to biezo, samtaino mizu izspīlēja salda sula; zaļās un melnās vīģes vai plīsa aiz sulas pārpilnības, un sārtenajās plaisās tupēja zeltaini zaļās rožu vaboles, apdullušas no bagātīgā, nebeidzamā cienasta. Ķiršu koki vai lūza no augļu svara; izskatījās, it kā dārzos starp kokiem būtu nonāvēts liels pūķis, un koku lapas apšļakstītas ar vīnsarkanām asins lāsēm. Kukurūzas vālītes bija tik garas kā roka, un, iekožot kanārij dzeltenajā sēklu mozaīkā, mutē iešļācās balta, pienaina sula; kokos brieda un pret rudeni ienācās nefrītzaļas mandeles un valrieksti, un starp lapām virknējās olīvas, gludas, spilgtas un spīdīgas kā putnu olas.

Dabiski, ka salā, kur kūsāja tāda dzīvība, mani kolekcionēšanas darbi pieauga divkārt. Līdztekus iknedēļas pēcpusdienai, ko pavadīju kopā ar Teodoru, es tagad devos daudz pārdrošākās un plašākās ekspedīcijās, nekā biju varējis agrāk, jo tagad biju ticis pie ēzeļa. Šis lopiņš, vārdā Sallija, bija dzimšanas dienas dāvana un kā līdzeklis, lai pārvarētu lielus attālumus un pārnēsātu daudz piederumu, man tā bija nenovērtējama, kaut arī stūrgalvīga ceļabiedre. Lai kompensētu ietiepību, Sallijai piemita viena lieliska īpašība - kā jau visi ēzeļi, viņa bija bezgala pacietīga. Viņa mēdza laimīgi blenzt tukšumā, kamēr es vēroju kādu radījumu, vai vienkārši iegrima snaudā - laimes pilnā, transam līdzīgā stāvoklī, kādā ēzeļi spēj nonākt, kad pievērtām acīm šķiet sapņojam par kaut ko nirvānai līdzīgu, tie kļūst kurli pret kliedzieniem un draudiem un pat izliekas nemanām belzienus ar nūju. Suņi pēc īsa pacietības brīža sāka žāvāties, izdvest nopūtas un kasīties, ar dažādām sīkām zīmēm izrādīdami, ka, viņuprāt, esam veltījuši pietiekami daudz laika zirneklim vai kam citam un vajadzētu doties tālāk. Toties Sallija, kad bija iesnaudusies, atstāja iespaidu, ka labprāt paliktu turpat vairākas dienas, ja rastos vajadzība.

Kādu dienu mans draugs zemnieks, kas man bija sagādājis diezgan daudz paraugu un bija rūpīgs novērotājs, informēja mani, ka apmēram piecas jūdzes uz ziemeļiem no villas akmeņainā ielejā uzturas divi milzīgi putni. Viņš domāja, ka putniem tur droši vien ir ligzda. Spriežot pēc viņa apraksta, tie varēja būt vienīgi ērgļi vai maitu lijas, un es ļoti gribēju dabūt šo putnu mazuļus. Manā plēsīgo putnu kolekcijā tagad ietilpa triju sugu pūces, zvirbuļu vanags, medību piekūns un lauka piekūns, tā nu man šķita, ka papildinājums ērgļa vai maitu lijas veidolā to darīs pilnīgāku. Lieki teikt, ka es ar savu plānu nepagodināju ģimeni, jo rēķins par gaļu maniem dzīvniekiem jau tāpat bija astronomisks. Turklāt varēju iedomāties Larija reakciju uz ierosinājumu iemitināt mājā maitu liju. Apgādājoties ar jauniem mīluļiem, es vienmēr uzskatīju, ka gudrāk ir nostādīt viņu fait accompli[2] priekšā, jo tad, kad dzīvnieki jau atradās villā, es varēju rēķināties ar mātes un Margo atbalstu.

Ar lielu rūpību sagatavojos ekspedīcijai, sagādājot sev un suņiem labi daudz pārtikas, krietnu gazoza krājumu, kā arī parasto aprīkojumu - kolekcionēšanas kārbas un kastes, tauriņu ķeramo tīkliņu un lielu maisu, kur ievietot ērgli vai maitu liju. Paņēmu arī Leslija binokli - tam bija spēcīgāks palielinājums nekā manējam. Par laimi, tuvumā viņa nebija, tā ka es nevarēju binokli palūgt, tomēr biju pārliecināts, ka brālis man to labprāt aizdotu, ja būtu mājās. Pēdējo reizi pārbaudījis līdzņemamās mantas, lai pārliecinātos, ka nekā netrūkst, ņēmos izrotāt Salliju ar dažādajām lietām. Viņa pat pēc ēzeļu standartiem bija sevišķi īgnā un nepakļāvīgā noskaņojumā un nokaitināja mani, tīšām uzkāpjot man uz kājas un pēc tam neganti iekožot dibenā, kad biju noliecies pacelt nokritušu tauriņu ķeramo. Viņa nopietni apvainojās par belzienu, ko iedevu par slikto uzvedību, un mēs sākām ekspedīciju, gandrīz vai nesarunājoties. Es atturīgi uzmaucu salmu cepuri pār Sallijas pūkainajām, kallām līdzīgajām ausīm, uzsvilpu suņiem, un mēs devāmies ceļā.

Kaut gan vēl bija agrs, saule jau karsēja un skaidrās debesis liesmoja versmainā zilumā, kam līdzīgu iegūst, ieberot ugunī sāli - karstu migliņu ar izplūdušām aprisēm. Sākumā mēs devāmies pa ceļu, virs kura kūpēja biezi balti putekļi, lipīgi kā ziedputekšņi, un pagājām garām daudziem draugiem zemniekiem, kas ēzeļa mugurā jāja uz tirgu vai lauku darbiem. Tikšanās neizbēgami aizkavēja ekspedīcijas norisi, jo laba uzvedība prasīja ar katru no viņiem pavadīt laiciņu. Korfu salā vienmēr jāpatērzē ar kādu tieši tik ilgi, cik vajadzīgs, un varbūt jāpieņem maizes doniņa, kaltētas arbūza sēklas vai vīnogu ķekars kā mīlestības un patikas zīme. Tā nu, kad pienāca laiks nogriezties no piekarsušā putekļainā ceļa un doties caur vēsajām olīvu audzēm, biju apkrauts ar dažādām ēdamlietām, no kurām vislielākā bija arbūzs - dāsna velte, ko man uzspieda māte Agati, kuru nebiju saticis nedēļu, ārkārtīgi ilgu laika posmu, jo viņa acīmredzami iedomājās, ka es visu šo laiku esmu bijis bez pārtikas.

Ēnainās olīvu birzis pēc ceļa tveices likās tumšas, un tur bija vēss kā akā. Suņi kā parasti aizskrēja pa priekšu, izošņādami lielos dobumainos olīvkoku stumbrus, un, putnu drosmes satracināti, skaļi riedami, trenkāja bezdelīgas, kas laidelējās apkārt. Kā allaž, nenoķēruši nevienu pašu, viņi mēģināja izgāzt dusmas uz kādu nevainīgu aitu vai izklaidīgu cāli, un nācās viņus bargi apsaukt. Sallija, aizmirsusi agrāko īgnumu, gāja naskā solī, vienu ausi paslē- jusi uz priekšu, otru - atpakaļ, lai varētu klausīties manu dziedāšanu un piezīmes par garāmslīdošo ainavu.

Drīz pametām olīvkoku ēnu un kāpām augšup saules nokveldē- tajos kalnos, laužot ceļu caur miršu biezokņiem, nelielām akmeņ- ozolu audzēm un vareniem irbuleņu krūmiem. Sallija šķaidīja augus zem kājām, un siltajā gaisā izplatījās aromātiska salvijas un timiāna smarža. Dienas vidū smagi elsojošie suņi un mēs ar Salliju, sviedriem līstot, bijām uzrāpušies galvenās grēdas zeltaini rūsgan- sarkanajās klintīs, un lejā pletās jūra, zila kā linu zieds.

Ap pustrijiem, apstājoties atpūsties masīvu klintsbluķu ēnā, es jutu, ka manas cerības sagrūst. Sekojot drauga norādījumiem, mēs patiesi bijām atraduši ligzdu, kas, izrādījās, man par lielu satraukumu, piederēja baltgalvas grifam, turklāt ligzdā uz klints malas tupēja divi tukli, gandrīz pilnīgi apspalvojušies jaunuļi, kuriem bija pienācis īstais adopcijas vecums. Nelaime tikai tā, ka nekādi nevarēju aizsniegt ligzdu - ne no augšas, ne no apakšas. Pēc neauglīgi pavadītas stundas, mēģinot nolaupīt mazuļus, biju spiests gaužām negribīgi atmest domu par baltgalvas grifu pievienošanu manai plēsīgo putnu kolekcijai. Mēs nokāpām lejāk pa kalna nogāzi un apstājāmies ēnā atpūsties un paēst. Kamēr es tiesāju sviestmaizes un cieti vārītas olas, Sallija ieturēja vieglu lenču no kaltētām kukurūzas vālītēm un arbūza, bet suņi remdēja slāpes ar vīnogu un arbūzu maisījumu, kāri vicojot sulīgos augļus, un laiku pa laikam, aizrijušies ar sēklām, rīstījās un klepoja. Sava kārīguma un pilnīga labas audzināšanas trūkuma dēļ tie bija pabeiguši maltīti krietni pirms Sallijas un manis, un, diemžēl nonākuši pie secinājuma, ka negrasos tiem vēl ko dot, pameta mūs un aizļepatoja lejup pa nogāzi, lai sarīkotu sev mazas privātas medības.

Es gulēju uz vēdera un ēdu kraukšķīgu, vēsu arbūzu, sārtu kā koralli, un aplūkoju kalna nogāzi. Apmēram piecdesmit pēdu no manis vīdēja mazas zemnieku mājas drupas. Šur un tur kalnā varēja manīt līdzenus pusmēness formas laukumiņus, kur reiz bijuši zemnieku saimniecības mazie lauciņi. Galu galā laikam kļuvis skaidrs, ka mutautiņa lieluma lauciņu noplicinātajā zemē vairs neizdosies izaudzēt ne kukurūzu, ne dārzeņus, un tā nu īpašnieks pārcēlies uz citurieni. Māja sabrukusi, un lauki aizauguši ar nezālēm un mirtēm. Es raudzījos uz namiņa paliekām, prātodams, kas gan tur dzīvojis, kad pamanīju kaut ko sarkanīgu caur timiāna ceru virzāmies gar sienas pamatiem.

Es lēni pasniedzos pēc lauka binokļa un pieliku to pie acīm. Sa- kritušo akmeņu jūklis pie sienas pamatnes tapa skaidri saskatāms, tomēr kādu brīdi nevarēju ieraudzīt, kas bija piesaistījis manu uzmanību. Tad, man par pārsteigumu, no timiāna cera pašāvās izveicīgs, sīks dzīvnieciņš, sarkans kā rudens lapa. Tā izrādījās zebiekste, spriežot pēc izturēšanās, jauna un visai vientiesīga. Tā bija pirmā zebiekste, ko redzēju Korfu, un tā apbūra mani. Zvēriņš ar mazliet izbrīnītu izskatu raudzījās apkārt, tad saslējās uz pakaļkājām un sparīgi ošņāja gaisu. Acīmredzot nesaodis nekā ēdama, tas apsēdās un ņēmās intensīvi un, šķiet, apmierināti kasīties. Tad zebiekste pēkšņi pārtrauca tualeti, uzmanīgi pielavījās spilgti dzeltenam citrontauriņam un mēģināja to notvert. Tomēr kukainis izvairījās no zvēriņa žokļiem un aizlidoja, pametot zebieksti kampjam tukšu gaisu, kas izskatījās mazliet muļķīgi. Tā atkal aptupās uz pakaļkājām, lai redzētu, kur palicis medījums, un sazvārojusies gandrīz novēlās no akmens.

Es vēroju zebieksti, sajūsmināts par tās miniatūro augumu, bagātīgo krāsojumu un vientiesīgo izskatu. Par visu vairāk man gribējās to noķert un aiznest uz mājām, lai papildinātu savu zvērnīcu, tomēr apzinājos, ka tas būs grūti. Kamēr es apdomāju vislabāko metodi, kā sasniegt šādu rezultātu, lejā mājeles drupās brieda drāma. Es ieraudzīju Maltas krustam līdzīgu ēnu pārslīdam pār zemo krūmāju, un parādījās zvirbuļu vanags, kas zemu un strauji lidoja uz zebiekstes pusi, kura sēdēja uz akmens, ošņāja gaisu un acīmredzami nenojauta briesmas. Es prātoju, vai kliegt vai sasist plaukstas, lai brīdinātu zebieksti, kad tā ieraudzīja vanagu. Zvēriņš neticami ātri pagriezās, veikli uzlēca uz sagruvušās sienas un nozuda spraugā starp diviem akmeņiem - es nebūtu iedomājies, ka tajā spētu ielīst pat glodene, kur nu vēl zebiekstes lieluma zīdītājs. Tas bija kā burvju triks: vienubrīd zvēriņš sēdēja uz akmens, nākamajā tas nozuda sienā kā lietus lāse. Zvirbuļu vanags uz mirkli ar izplestu asti sastinga gaisā un laidelējās uz vietas, acīmredzot cerēdams, ka zebiekste atkal parādīsies. Pēc kāda laiciņa vanagam apnika gaidīt, un tas aizslīdēja lejup gar kalna nogāzi meklēt mazāk piesardzīgu medījumu. Vēl pēc brītiņa zebiekste izbāza purniņu no spraugas. Redzot, ka gaiss tīrs, zvēriņš piesardzīgi izlīda ārā. Tad devās gar sienu un, it kā nesenā bēgšana būtu devusi ideju, zebiekste ņēmās līšus izpētīt katru stūrīti un plaisu starp akmeņiem. Vērojot dzīvnieciņa izdarības, es gudroju, kā nokāpt no kalna un uzmest tai virsū savu kreklu, iekams viņa pamanīs manu klātbūtni. Ņemot vērā veiklo pazušanas triku, sastopoties ar vanagu, bija skaidrs, ka tas nebūs viegli.

Tajā mirklī zebiekste vijīgi kā čūska ieslīdēja sienas pamatnes caurumā. Citā caurumā, kas atradās mazliet augstāk, parādījās vēl viens pagalam satraukts dzīvnieciņš, aizskrēja pa mūra augšmalu un nozuda kādā plaisā. Jutos ļoti uzbudināts, jo pat īsajā mirklī, kad ieraudzīju dzīvnieciņu, es pazinu radījumu, ko jau daudzus mēnešus biju mēģinājis izsekot un notvert, - dārza susuri, iespējams, vienu no vispievilcīgākajiem Eiropas grauzējiem. Tas bija apmēram uz pusi mazāks par pieaugušu žurku, ar kanēļkrāsas kažociņu, koši baltām apakšbiksēm, garu, pūkainu asti ar melnbaltu spalvu slotiņu galā, melniem laukumiem zem ausīm un ap acīm, smieklīgi līdzīgiem vecmodīgai maskai, kādas esot lietojuši kramplauži.

Nu es jutos galīgi apmulsis, jo tur, lejā, bija divi dzīvnieki, ko dedzīgi vēlējos iegūt, viens aizgūtnēm vajāja otru, turklāt abi ārkārtīgi piesardzīgi. Ja mans uzbrukums nebūs labi izplānots, bija krietnas izredzes zaudēt abus zvēriņus. Nolēmu vispirms ķerties pie zebiekstes, jo tā bija kustīgākā no abiem, un nojautu, ka susuris nelīdīs ārā no jaunā patvēruma, ja to neiztraucēšu. Pārdomājis nospriedu, ka tauriņu ķeramais tīkliņš ir piemērotāks instruments par kreklu, tā nu, bruņojies ar to, ar vislielāko piesardzību devos lejup pa nogāzi, nekustīgi sastingstot ikreiz, kad zebiekste paslējās ārā no cauruma un paraudzījās apkārt. Beidzot nepamanīts nonācu dažu pēdu attālumā no sienas. Es stingrāk satvēru tīkliņa garo rokturi un gaidīju, kad zebiekste iznāks no alas dziļumiem, ko tā patlaban pētīja. Zebiekste parādījās tik pēkšņi, ka pārsteidza mani nesagatavotu. Dzīvnieciņš atsēdās uz pakaļkājām un bez mazākā satraukuma ar interesi raudzījās manī. Es patlaban grasījos sagūstīt viņu tīklā, kad no krūmiem, brīkšķinādami un luncinā- damies, izkārtām mēlēm izskrēja visi trīs suņi un dedzīgi pauda prieku, it kā mēs nebūtu redzējušies mēnešiem ilgi. Zebiekste nozuda. Vienubrīd tā sēdēja, sastingusi aiz šausmām, redzot šo suņu lavīnu, nākamajā brīdī jau bija prom. Es sašutis lādēju suņus un aiztriecu augstāk kalnā, kur tie apgūlās ēnā, aizvainoti un apmulsuši par manu slikto noskaņojumu. Tad mēģināju sagūstīt susuri.

Gadu gaitā java starp akmeņiem bija izdrupusi, un ziemas lietavas bija to aizskalojušas, tā ka tagad visādā ziņā mājas paliekas sastāvēja no sausu akmeņu sienām. Savstarpēji savienotu eju un alu labirints bija ideāla slēptuve ikvienam mazam dzīvnieciņam. Bija tikai viens veids, kā nomedīt dzīvnieku šādā apkārtnē, proti, izjaukt sienu pa gabalam, un tieši to es cītīgi sāku darīt. Izārdījis krietnu gabalu sienas, neatradu neko interesantu, tikai pāris niknu skorpionu, dažas mitrenes un jauniņu gekonu, kurš aizmuka, nometis asti, kas joprojām locījās. Darbs karstumā izraisīja slāpes, un pēc kādas stundas es apsēdos atpūsties ēnā pie vēl nenojauktās sienas.

Patlaban prātoju, cik ilgu laiku vēl vajadzēs, lai nojauktu atlikušo sienu, kad susuris parādījās kādā caurumā apmēram trīs pēdas no manis. Tas rāpās augšup kā pārlieku smags alpīnists, nonācis augšā, apsēdās uz resnās pēcpuses un ar lielu rūpību sāka mazgāt ģīmīti, pilnīgi nelikdamies zinis par manu klātbūtni. Gandrīz vai nespēju noticēt savai veiksmei. Lēni un piesardzīgi virzīju tauriņu ķeramo uz susura pusi, pavērsu vajadzīgajā stāvoklī un tad spēji nolaidu lejup. Šāds manevrs būtu lieliski izdevies, ja sienas augšmala būtu līdzena, bet tā nebija. Es nevarēju piespiest tīkliņa malu pietiekami stingri, lai nepaliktu sprauga. Man par lielu satraukumu un vilšanos, susuris, atguvies no acumirkļa panikas, izspraucās ārā pa tīkliņa apakšu, aizjoņoja pa sienu un nozuda citā plaisā. Tomēr tas izrādījās kļūmīgs solis, jo susuris bija izvēlējies strupceļu, un, iekams tas bija apjautis savu kļūdu, es aizliku tīkliņu ieejai priekšā.

Nākamais uzdevums bija izvilkt susuri laukā un iedabūt maisā tā, lai es netiktu sakosts. Tas nebija viegli, un, iekams biju paveicis darāmo, zvēriņš iecirta ārkārtīgi asos zobus mana īkšķa mīkstumā, tā ka es, mans mutautiņš un susuris bijām bagātīgi nošķiedušies ar asinīm. Tomēr beidzot es iestūķēju susuri maisā. Panākumu sajūsmināts, kāpu Sallijai mugurā un jāju uz mājām, triumfēdams par jauno ieguvumu.

Ieradies villā, uznesu susuri savā istabā un ielaidu sprostā, kas līdz pat nesenam laikam bija kalpojis par mitekli melnās žurkas mazulim. Žurkulēns bija ņēmis nelaimīgu galu manas ausainās pūces Ulisa nagos, kurš bija pārliecībā, ka labvēlīgais liktenis visus grauzējus radījis tālab, lai viņš varētu piepildīt vēderu. Tādēļ es vienmēr gādāju, lai būtu drošs, ka mans vērtīgais susuris nevarēs izbēgt un to nepiemeklēs tāds pats liktenis. Kad dzīvnieciņš nu atradās sprostā, varēju to aplūkot tuvāk. Atklāju, ka tā bija mātīte ar aizdomīgi lielu vēderu, kas vedināja domāt, ka viņa varētu būt grūsna. Pēc nelielām pārdomām nosaucu viņu par Esmeraldu (nesen biju izlasījis "Parīzes Dievmātes katedrāli" un dziļi iemīlējis šo varoni) un sarūpēju tai kartona kārbu ar kokvilnas lupatiņām un sausu zāli ģimenes ligzdas ierīkošanai.

Dažas pirmās dienas Esmeralda uzklupa manai rokai kā buldogs, kad grasījos tīrīt sprostu vai barot viņu, bet pēc nedēļas bija kļuvusi rāma un pacieta mani, kaut gan joprojām uzlūkoja ar nelielu piesardzību. Katru vakaru Uliss pamodās uz savas īpašās laktas virs loga, es atvēru slēģus, viņš aizlidoja uz mēness apspīdētajām olīvu audzēm medībās un tikai apmēram divos naktī atgriezās pie šķīvja ar malto gaļu. Kad biju drošs, ka Uliss ir prom, varēju izlaist Esmeraldu no sprosta pāris stundu izvingrināt locekļus. Izrādījās, ka viņa ir apburošs, ar grāciju apveltīts radījums, par spīti apaļīgumam, un mēdza izdarīt apbrīnojamus, elpu aizraujošus lēcienus no bufetes uz gultu (tur viņa lēkāja kā uz batuta) un no gultas uz grāmatu skapi vai galdu, garo asti ar pušķi galā izmantojot par līdzsvara kārti. Viņa bija ļoti ziņkārīga un ik nakti ļoti rūpīgi izpētīja istabu ui īdamās caur melno masku un ūsas raustīdama. Atklāju, ka Esmeraldai piemīt kaislība uz lieliem, brūniem sienāžiem. Viņa bieži atnāca un apsēdās man uz krūtīm, kad gulēju gultā, un kraukšķinādama notiesāja šos gardumus. Iznākums bija tāds, ka manā gultā allaž bija durstīgs slānis, ko veidoja spārni, kāju daļas un cietie vēdera apvalki, jo Esmeralda bija badīga ēdāja, kam nepiemita sevišķi labas manieres.

Tad pienāca satraucošais vakars, kad Uliss klusām spārnu vēdām bija aizlidojis uz olīvu birzīm un sācis tur savai sugai raksturīgos saucienus. Es atvēru sprosta durtiņas un konstatēju, ka Esmeralda nenāk ārā, bet slēpjas kartona kārbā un raida uz manu pusi dusmu pilnas skaņas. Kad mēģināju aplūkot tās guļamistabu, viņa ieķērās manā rādītājpirkstā kā tīģeriene, un man nenācās viegli atbrīvoties. Beidzot man izdevās dabūt Esmeraldu nost, un, stingri turēdams viņu aiz skausta, es apskatīju kasti. Sev par bezgalīgu prieku, atradu tajā astoņus mazuļus, katru no tiem lazdu rieksta lielumā un sārtu kā ciklamenas pumpuru. Sajūsmināts par Esmeraldas priecīgo notikumu, es viņu apbēru ar sienāžiem, meloņu sēkliņām, vīnogām un citiem gardumiem, par kuriem zināju, ka tie viņai sevišķi garšo, un ar neatslābstošu interesi sekoju mazuļu augšanai.

Mazuļi pakāpeniski attīstījās. Viņiem atvērās actiņas un uzauga kažociņš. Pēc neilga laika paši spēcīgākie un avantūristiskākie cītīgi rāpās ārā no savas bērnistabas - kartona kārbas - un gāzelēdamies staigāja pa sprosta grīdu, kad Esmeralda neredzēja. Šāda pārdrošība Esmeraldu gaužām satrauca, viņa satvēra noklīdušo mazuli mutē un, īdzīgi rūkdama, novietoja to guļamistabas drošībā. Ar vienu vai diviem mazuļiem varēja ļoti labi tikt galā, bet, tiklīdz visi astoņi sasniedza ziņkāres stadiju, mātei kļuva neiespējami viņus valdīt, un tā nu viņa ļāva tiem klaiņot pēc patikas. Mazuļi pasāka doties viņai līdzi ārpus sprosta, un tieši tad es atklāju, ka susuri tāpat kā ciršļi mēdz pārvietoties cits aiz cita karavānā. Tas nozīmēja, ka Esmeralda gāja pirmā; mātei pie astes turēdamies, sekoja pirmais mazulis, kuram pie astes pieķēries otrais mazulis, tam savukārt sekoja trešais, un tā tālāk. Bija burvīgi vērot, kā deviņi miniatūri radījumi, katrs ar mazu melnu masku, devās pa istabu kā dzīva pūkaina kažokādas šalle, kas šķērsoja gultu vai rāpās augšup pa galda kāju. Pietika izbārstīt sienāžus uz gultas vai grīdas, un mazuļi, satraukti pīkstēdami, saskrēja pie barības, izskatīdamies pēc smieklīgiem bandītiem, kas sapulcējušies uz sanāksmi.

Beigās, kad mazuļi bija pilnībā pieauguši, man nācās aiznest viņus uz olīvu birzi un palaist brīvībā. Izrādījās, ka uzdevums sagādāt pietiekami daudz barības deviņiem ēdelīgiem susuriem prasīja pārāk daudz laika. Es viņus izlaidu olīvu audzes malā pie akmeņozola biezokņa, un dzīvnieciņi to veiksmīgi kolonizēja. Vakaros, kad rietēja saule un debesis, ko izraiboja saulrieta mākoņu svēdras, kļuva zaļas kā lapa, es mēdzu turp aiziet un pavērot, kā mazie maskotie radījumi lodāja pa zariem graciozi kā balerīnas, pīkstēdami un savā starpā sasaukdamies medīja naktstauriņus, jāņtārpiņus vai citus gardumus ēnainajos kokos.

Viens no maniem daudzajiem sirojumiem ēzeļa mugurā noveda pie tā, ka kļuvām suņu apsēsti. Bijām uzkāpuši kalnos, kur uz vizuļojošām ģipša klintīm mēģināju noķert dažas agāmas. Mājup devāmies vakarpusē, kad visur gulēja ogļmelnas ēnas un visu apspīdēja slīpi rietošās saules maigie zeltainie stari. Mēs bijām nokarsuši un noguruši, izsalkuši un izslāpuši, jo visu līdzatnesto jau sen bijām apēduši un izdzēruši. Pēdējais vīnadārzs, kam tikām pagājuši garām, bija sniedzis vien dažus ķekarus ļoti melnu, vīnam audzētu ogu, no kuru asā skābuma suņi atieza lūpas un izbolīja acis, bet es jutos vēl vairāk izsalcis un izslāpis kā jebkad.

Es nolēmu, ka mans ekspedīcijas vadītāja pienākums ir sagādāt pārtiku pārējai komandai. Apturēju Salliju un pārdomāju šo jautājumu. Mēs atradāmies vienā attālumā līdz trim dažādiem pārtikas avotiem. Bija aitu gans vecais Jani, kurš, es zināju, iedos mums sieru un maizi, taču viņa sieva, iespējams, vēl arvien bija tīrumā, bet pats Jani ar kazu pulku vēl nebūs atgriezies no ganībām. Vēl bija Agati, kura viena dzīvoja mazā pussabrukušā būdelē, bet viņa bija tik nabadzīga, ka es jutos vainīgs, jebko pieņemot no viņas, un patiesībā vienmēr centos dalīties savā pārtikā ar viņu, kad gāju uz to pusi. Visbeidzot, bija mīļā un maigā mamma Kon- dosa, atraitne, kam aiz muguras savas astoņdesmit vasaras un kas dzīvoja kopā ar savām trim neprecētajām un, cik nopratu, neiz- precināmajām meitām nekārtīgā, bet pārticīgā saimniecībā dienvidu puses ielejā. Pēc zemnieku standartiem, visām klājās labi, jo viņām piederēja pieci vai seši akri lauksaimniecības zemes un olīvkoki, kā arī divi ēzeļi, četras aitas un govs. Viņas varēja saukt par šā apvidus zemes īpašniecēm sīkmuižniecēm, un tā nu es nospriedu, ka viņām pienākas gods manu ekspedīciju no jauna apgādāt ar pārtiku.

Visas trīs pārmērīgi aptaukojušās, neglītās, bet labsirdīgās meitas bija nupat pārnākušas no lauku darbiem un sapulcējušās ap mazo aku, spilgtas un spalgām balsīm kā papagaiļi, patlaban mazgāja brūnās, resnās, spalvainās kājas. Pati mamma Kondosa kā miniatūra uzvelkamā rotaļlieta tekalēja šurpu turpu un bārstīja kukurūzu klaigājošam izspūrušu cāļu baram. Mammā Kondosā nebija nekā taisna: viņas mazais augums bija līks kā sirpja asmens, kājas bija ieliekušās, jo viņa ilgus gadus nēsājusi uz galvas smagas nastas, rokas bija pastāvīgi saliektas, jo nemitīgi vajadzēja kaut ko pacelt vai uzlasīt; pat lūpas bija ieliekušās uz iekšu ap bezzobainajām smaganām, un sniegbaltām pieneņu pūkām līdzīgās uzacis liecās virs melnajām acīm, ko savukārt ieskāva sazarotu grumbiņu tīkls ādā, kas bija maiga kā jauna sēne.

Meitas, ieraudzījušas mani, izgrūda spalgus prieka saucienus un sanāca ap mani kā labsirdīgi smagnēji vezumnieku zirgi, spieda mani pie milzīgajām krūtīm un bučoja, vienādos daudzumos izdalot pieķērību un sviedru un ķiploku smaku. Mamma Kondosa kā mazs, salīcis Dāvids starp šiem aromātiskajiem Goliātiem aiztrenca meitas sānis, spalgi saukdama: - Dodiet viņu man, dodiet viņu man! Manu zelta gabaliņ, manu sirsniņ, manu mīlulīt! Dodiet viņu man! - Viņa piespieda mani sev klāt un noklāja manu seju ar sāpīgiem skūpstiem, jo viņas smaganas bija cietas kā bruņurupuča mute.

Beidzot, kad biju kārtīgi no visām pusēm apbučots, apglaudīts un saknaibīts, lai pārliecinātos, ka esmu īsts, man tika ļauts apsēsties un sniegt kādu paskaidrojumu, kādēļ es viņas biju tik ilgi pametis. Vai tad es nesapratu, ka pagājusi veselā nedēļa, kopš biju viņas apciemojis? Kā mana mīlestība varēja būt tik cietsirdīga, tik gausa, tik ātri gaistoša? Un tomēr, tā kā es beidzot biju šeit, varbūt es vēlētos ko ieēst? Jā, es teicu, labprāt, un kaut ko arī Sallijai. Suņi, kas nebija tik labi audzināti, jau cienājās paši: Čurulis un Vemsis bija norāvuši saldās baltās vīnogas no vīnogulāja, kas vijās ap māju, un badīgi rija ogas, kamēr Rodžers, kurš laikam bija vairāk izslāpis nekā izsalcis, bija aizgājis zem vīģes un mandeļkokiem un tur uzšķērdis arbūzu. Viņš gulēja, degunu iebāzis arbūza sārtajā iekšienē, un, ekstāzē aizvēris acis, caur zobiem sūca saldo, ledus- auksto sulu. Sallijai nekavējoties tika iedotas trīs gatavas kukurūzas vālītes un sagādāts spainis ūdens, ar ko remdēt slāpes, kamēr man piedāvāja milzīgu saldo kartupeli ar burvīgu, melnu ugunī pār- ogļojušos miziņu un skaistu, veldzējošu mīkstumu, šķīvi mandeļu, dažas vīģes, divus milzīgus persikus, dzeltenas maizes ņuku, olīvu eļļu un ķiplokus.

Kad biju aprijis šo ēdamo un mazinājis izsalkumu, spēju apmainīties tenkām. Pepi bija nokritis no olīvkoka un salauzis roku, muļķa puika; Leonorai būs vēl viens bērns - nomirušā vietā; Jani - nē, ne tas Jani, bet Jani, kas dzīvo kalna otrā pusē, - sastrīdējies ar Taki par ēzeļa cenu, un Taki bijis tik gauži noskaities, ka šāvis ar bisi uz Jani māju, bet, tā kā bijusi ļoti tumša nakts un Taki bijis piedzēries, izrādījās, ka viņš apšaudījis Spiro māju, un nu viņi savā starpā vairs nesarunājās. Kādu laiciņu mēs ar vislielāko prieku apspriedām līdzcilvēku dīvainības un raksturus, un tad es ievēroju, ka ainavā trūkst Lulu. Lulu bija mammas Kondosas suns, izdēdējusi un garkājaina kuce ar milzīgām dvēseliskām acīm un garām mīkstām ausīm kā spanielam. Tāpat kā visi zemnieku suņi, viņa bija vāja un kreveļaina, ribas izspiedušās kā arfas stīgas, bet Lulu bija mīļš radījums un man patika. Parasti viņa viena no pirmajām sveicināja mani, taču šoreiz nekur nebija redzama. Vai kaut kas atgadījies, es vaicāju.

-    Kucēni! - atteica mamma Kondosa. - Po, po, po, po. Vienpadsmit gabali! Vai tu tam ticētu?

Kad dzemdības bija pavisam tuvu, Lulu tika piesieta pie olīvkoka, un kuce bija ielīdusi stumbra dobumā apbērnoties. Jūsmīgi apsveicinājusies ar mani, Lulu ar interesi vēroja, kā es četrrāpus ielīdu olīvkoka dobumā un izvilku laukā kucēnus, lai tos apskatītu. Kā vienmēr, biju pārsteigts, ka šādas kaulainas, badā pamirušas mātes spēja radīt tik apaļīgus, spēcīgus kucēnus ar it kā saspiestiem, kareivīgiem ģīmīšiem un skaļām kaiju balsīm. Tie kā allaž krāsu ziņā bija ļoti atšķirīgi - melnbalti, baltbrūni, sudrabaini zilgani pelēki, viscaur melni un viscaur balti. Ikviens kucēnu metiens Korfu salā uzrāda tik lielu krāsu kombināciju dažādību, ka atrisināt paternitātes jautājumu praktiski nav iespējams. Es apsēdos ar raibo kucēnu ņudzekli klēpī un uzslavēju Lulu par gudrību. Viņa sparīgi paluncināja asti.

-    Kas nu tā par gudrību? - saīgusi atteica mamma Kondosa. - Vienpadsmit kucēni nav vis nekāda gudrība, tā ir izlaidība. Mums nāksies tikt vaļā no visiem, izņemot vienu.

Es ļoti labi apzinājos, ka nebūs iespējams ļaut Lulu paturēt visus kucēnus, un patiesībā viņai palaimējies, ka tiks atstāts viens. Es jutu, ka varētu būt noderīgs. Sacīju, ka, manuprāt, māte ne tikai būs sajūsmināta par domu tikt pie kucēna, bet arī pārpilna pateicības pret Kondosu ģimeni un Lulu, kura sagādājusi šādu iespēju. Tādējādi es pēc ilgām pārdomām izvēlējos kucēnu, kurš man patika vislabāk, - tuklu, spiedzīgu mazu puiku melnā, baltā un pelēkā krāsā ar gaišām labības krāsas uzacīm un ķepām. Palūdzu saglabāt šo mazuli man, līdz tas būs pietiekami vecs, lai to varētu atšķirt no Lulu; pa to laiku informēšu māti par aizraujošo faktu, ka esam ieguvuši vēl vienu suni, tādējādi palielinot to pulku līdz pieciem - manuprāt, jaukam, apaļam skaitlim.

Man par brīnumu, māte it nemaz nepriecājās par mūsu suņu cilts varbūtējo pieaugumu.

- Nē, dārgais, - viņa stingri teica, - mēs neņemsim vēl vienu suni. Ar četriem pilnīgi pietiek. Kopā ar pūcēm un pārējiem tie gaļas izteiksmē tik un tā izmaksā veselu bagātību. Nē, baidos, ka jautājums par vēl vienu suni vispār nav apspriežams.

Velti es iebildu, ka kucēns tiks nogalināts, ja neiejauksimies. Māte palika nelokāma. Atlika tikai viens ceļš. Jau agrāk biju ievērojis, ka māte, ja viņai uzdeva hipotētisku jautājumu, piemēram, "Vai tu gribētu ligzdu ar erickiņu mazuļiem?", automātiski atbildētu ar stingru "nē". Tomēr, ieraugot veselu erickiņu perējumu, viņa neizbēgami sāktu šaubīties un pēc tam sacītu "jā". Man acīmredzot bija jāizdara viens, un tas bija - parādīt mātei kucēnu. Biju pārliecināts, ka viņa nemūžam nespēs pretoties tā zeltainajām uzacīm un zeķītēm. Aizsūtīju ziņu Kondosu ģimenei ar jautājumu, vai drīkstu aizņemties kucēnu, lai parādītu mātei, un nākamajā dienā viena no resnajām meitām man to laipni atgādāja. Bet, iztinis atnesto kucēnu no lupatas, es sapīcis atklāju, ka mamma Kondosa atsūtījusi nepareizo mazuli. Paskaidroju šo misēkli meitai, kura atteica, ka nekādi nevarot līdzēt, jo esot ceļā uz ciemu. Labāk lai ejot pats un satiekot viņas māti. Viņa vēl piebilda, ka man jāpasteidzas, jo māte minējusi, ka domājot torīt nomaitāt kucēnus. Es steigšus kāpu Sallijai mugurā un aizaulekšoju caur olīvu audzēm.

Kad sasniedzu saimniecību, es atradu mammu Kondosu sēžam saulītē un sienam ķiplokus baltās, bumbuļainās pīnēs, kamēr apkārt kašņājās un apmierināti klukstēja cāļi. Pēc tam kad viņa bija mani apkampusi, apvaicājusies par manu un ģimenes veselību un iedevusi šķīvi ar zaļām vīģēm, es parādīju kucēnu un paskaidroju savas ierašanās iemeslu.

-    Nepareizais? - viņa iesaucās, blenzdama uz ķilkstošo kucēnu un pabikstīdama to ar rādītājpirkstu. - Nepareizais? Cik muļķīgi no manas puses. Po, po, po, po, es jau domāju, ka tu gribēji to ar baltajām uzacīm.

Vai viņa, es uztraukts apvaicājos, jau likvidējusi pārējos kucēnus?

-   Ak, jā, - viņa izklaidīgi teica, joprojām blenzdama uz kucēnu. - Jā, šorīt, agri no rīta.

Labi, es samierinājies teicu, tā kā nevarēju dabūt to, kurš man bija iepaticies, labāk ņemšu to, kuru viņa saglabājusi.

-   Nē, domāju, ka varu tev sagādāt to, kuru gribi, - viņa atbildēja, pieceldamās kājās un paņemdama kapli ar platu asmeni.

Es prātoju, kā gan viņa varēja dabūt man kucēnu, ja tos nomaitājusi? Varbūt viņa grasījās man izrakt līķīti. To es nevēlējos. Gribēju jau to pateikt, bet mamma Kondosa, pie sevis kaut ko murminādama, aizskrēja uz tīrumu turpat pie mājas, kur virs karstajā saulē saplaisājušās zemes slējās dzelteni un trausli kukurūzas stublāji no pirmās ražas. Tur viņa kādu brīdi kaut ko izmisīgi meklēja un tad sāka rakt. Ar otro kapļa vēzienu viņa izraka trīs brēcošus kucēnus, kuri neprātīgi ķepurojās kājām, to acis, ausis un sārtās mutītes bija piebirušas ar zemi.

Biju sastindzis aiz šausmām. Viņa aplūkoja izraktos kucēnus, konstatēja, ka neviens no tiem nebija tas, ko gribēju es, nosvieda malā un atsāka rakšanu. Tikai tad es pilnībā apjautu, ko bija izdarījusi mamma Kondosa. Es jutu, it kā man krūtīs būtu pārplīsis liels sarkans naida burbulis, un pār vaigiem aiz niknuma plūda asaras. No savām nebūt ne mazajām grieķu apvainojumu zināšanām es izvilku visnegantākos, kādi bija manā vārdu krājumā. Izkliegdams tos, es tik spēcīgi pagrūdu mammu Kondosu nost no ceļa, ka viņa samulsusi atkrita sēdus starp kukurūzas stublājiem. Vēl arvien piesaukdams ikviena svētā un dievības lāstus, kādus vien spēju iedomāties, es pagrābu kapli un ātri, tomēr uzmanīgi izraku pārējos aizslāpušos kucēnus. Mammu Kondosu bija pārāk pārsteigusi mana pēkšņā pārvērtība no miera uz niknumu, lai spētu ko pasacīt; viņa tikai sēdēja, muti iepletusi. Es vienkārši sastūķēju kucēnus aiz krekla, savācu Lulu un tai atstāto kucēnu un aizjāju ar Salliju, pār plecu izkliegdams lāstus mammai Kondosai, kura bija piecēlusies kājās un skrēja man nopakaļ, saukdama: - Bet, zelta gabaliņ, kas noticis? Kāpēc tu raudi? Tu vari ņemt visus kucēnus. Kas noticis?

Es iebrāžos mājā sakarsis, noraudājies, notriepies ar dubļiem, kucēniem pilnu kreklu, man pa pēdām tecēja Lulu, iepriecināta par pēkšņo un negaidīto pastaigu pašai un bērniem. Māte, kā parasti, bija aizņemta virtuvē, gatavojot dažādus gardumus Margo, kura bija apceļojusi kontinentālo Grieķiju, lai atgūtos pēc kārtējās nelaimīgās sirdslietas. Māte noklausījās manu nesakarīgo sašutuma pilno stāstījumu par kucēnu priekšlaicīgo apglabāšanu un bija pamatīgi satriekta.

-    Nudien! - viņa sašutumā iesaucās. - Šie zemnieki! Nevaru saprast, kā viņi spēj būt tik cietsirdīgi. Aprakt kucēnus dzīvus! Nekad neesmu dzirdējusi par kaut ko tik barbarisku. Tu rīkojies gluži pareizi, tos izglābdams, dārgais. Kur viņi ir?

Es atrāvu vaļā kreklu, it kā izdarot harakiri, un kustīgu kucēnu straume izlija uz virtuves galda, kur tie pīkstēdami sāka akli taustīties apkārt.

-    Džerij, mīļais, ne jau uz galda, kur es rullēju mīklu, - iebilda māte. - Esat gan jūs, bērni! Jā, labi, pat tādā gadījumā, ja dubļi ir tīri, mēs negribam, lai tie būtu pīrāgos. Sadabū grozu!

Es salūkoju grozu, un mēs salikām kucēnus tajā. Māte aplūkoja kucēnus.

-   Mazie nabadziņi, - viņa teica. - Nudien šķiet, ka viņu ir šausmīgi daudz. Cik tieši? Vienpadsmit! Mjā, nezinu gan, ko mēs ar tiem iesāksim. Mēs nevaram pievienot vienpadsmit suņus jau esošajiem.

Es steigšus atbildēju, ka esmu jau visu izdomājis: tiklīdz kucēni būs pietiekami veci, mēs tiem sameklēsim mājas. Piebildu, ka Margo līdz tam laikam būs atgriezusies mājās un varēs man palīdzēt - viņai būs nodarbošanās, kas novērsīs domas no seksa.

-    Džerij, mīļumiņ! - māte šausmās iesaucās. - Nerunā tā. Kas tev to sastāstījis?

Es paskaidroju, ka Larijs bija teicis - vajagot novirzīt viņas prātu no seksa -, un tā nu es domāju, ka kucēnu ierašanās panāktu šo vēlamo rezultātu.

-    Nē, tu nedrīksti tā runāt, - sacīja māte. - Larijam tur nav nekādas daļas, lai šādi izrunātos. Margo tikai… viņa ir tikai… mazliet emocionāla, tas ir viss. Ar seksu tam nav nekāda sakara, tas ir kaut kas pavisam cits. Ko gan cilvēki nodomātu, dzirdot tevi tā runājam? Tagad ej un novieto kucēnus kaut kur drošībā.

Tā nu es aiznesu kucēnus zem ērta olīvkoka pie verandas, piesēju Lulu pie koka un ar mitru lupatu notīrīju mazuļus. Lulu, nospriedusi, ka grozi ir gaužām nepiemērota vieta kucēnu audzināšanai, nekavējoties izraka alu starp draudzīgajām koka saknēm un rūpīgi pa vienam pārnesa bērnus uz turieni. Savam īpašajam kucēnam par nepatiku, es viņu tīrīju ilgāk nekā pārējos un pūlējos izdomāt viņam vārdu. Beigās nolēmu saukt viņu par Lācaru, īsāk - par Lāci. Uzmanīgi ieliku mazuli pie brāļiem un māsām un devos uzģērbt tīru kreklu ar dubļiem un urīnu nošķiestā vietā.

Pie pusdienu galda ierados brīdī, kad māte stāstīja Leslijam un Larijam par kucēniem.

-    Tas ir neparasti, - atzina Leslijs. - Nedomāju, ka viņi grib būt cietsirdīgi, viņi vienkārši nepadomā. Paskatieties, kā viņi sastūķē ievainotos putnus medību somā. Kas īsti notika? Vai Džerijs noslīcināja kucēnus?

-    Nē, to viņš nedarīja vis, - māte sašutusi atbildēja. - Viņš tos, protams, atnesa šurp.

-    Mīļais Dievs! - iesaucās Larijs. - Taču ne vairāk suņu! Mums jau četri ir.

-    Tie ir tikai kucēni, - bilda māte, - mazi nabadziņi.

-    Cik viņu ir? - jautāja Leslijs.

-    Vienpadsmit, - māte negribīgi atteica.

Larijs nolika nazi un dakšiņu un pavērās viņā. - Vienpadsmit? - viņš atkārtoja. - Vienpadsmit? Vienpadsmit kucēnu! Tu noteikti esi jukusi.

-   Es jau jums sacīju, viņi ir tikai kucēni, pavisam maziņi, - māte satraukta paskaidroja. - Un Lulu ir ļoti mīļa pret viņiem.

-    Kas, pie velna, ir Lulu? - noprasīja Larijs.

-    Kucēnu mamma - viņa ir mīlīga, - teica māte.

-    Tātad kopā divpadsmit sasodītu suņu.

-     Nu jā, laikam gan, - piekrita māte. - Īstenībā netiku skaitījusi.

-   Tā šeit ir vispārēja nelaime! - atcirta Larijs. - Neviens neskaita! Un, iekams atjēdzies, jau esi līdz ceļiem dzīvnieku jūklī. Tā vien šķiet, ka atkal notiek pasaules radīšana, tikai vēl sliktāk. Viena pūce pārtop veselā bataljonā, pirms saproti, kas un kā; visās nama telpās seksa pārņemti baloži izaicina Mēriju Stoupsu [3] ; māja ir pilna ar putniem, it kā te būtu mājputnu tirgotava; nerunājot nemaz par čūskām un krupjiem, un citiem sīkiem mošķiem, no kuriem Mak- beta raganas varētu pārtikt gadiem ilgi. Un kronis visam - tu aizej un sarūpē vēl divpadsmit suņu. Šis piemērs lieliski rāda, ka plānprātība mūsu ģimenē ir pārmantota paaudžu paaudzēs.

-    Muļķības, Larij, tu pārspīlē, - teica māte. - Tik liela brēka par dažiem kucēniem.

-   Vienpadsmit kucēnus tu sauc par dažiem? Visā mājā izskatīsies kā Krafta suņu šovs grieķu variantā, un varbūt izrādīsies, ka tie visi ir kuces, kurām vienlaikus uznāks suņu laiks. Dzīve pārtaps vienā vienīgā ilgstošā suņu seksuālā orģijā.

-     Ak, jā, - sacīja māte, mainot tematu. - Nestāsti visiem, ka Margo ir apsēsta ar seksu. Cilvēkiem radīsies aplams priekšstats.

-     Ir jau arī apsēsta, - atteica Larijs. - Neredzu iemesla slēpt patiesību.

-    Tu ļoti labi zini, ko es gribu teikt, - māte stingri noteica, - es nepieļaušu, ka tu runā tādas lietas. Margo ir tikai romantiķe. Tā ir liela starpība.

-    Labi, varu sacīt vienīgi to, - rezumēja Larijs, - kad visas uz šo māju atnestās kuces reizē sāks meklēties, Margo draudēs liela konkurence.

-    Tā, Larij, nu gan pietiek, - teica māte. - Lai kā arī būtu, nedomāju, ka mums pie pusdienām vajadzētu spriest par seksu.

Dažas dienas vēlāk Margo atgriezās no saviem ceļojumiem iedegusi, sveika un vesela un ar acīm redzami sadziedētu sirdi. Viņa bez mitas runāja par savu braucienu un īsi aprakstīja sastaptos cilvēkus, nemainīgi nobeidzot ar vārdiem, - un tā nu es viņiem teicu, lai apciemo mūs, ja iznāk atbraukt uz Korfu.

-    Es patiesi ceru, mīļā Margo, ka tu neielūdzi visus, ko satiki, - mazliet satraukta sacīja māte.

-     Ak, protams, nē, māt, - Margo nepacietīgi attrauca, tikko mums izstāstījusi par simpātisku grieķu jūrnieku un viņa astoņiem brāļiem, kuriem bija izteikusi šo vēlīgo uzaicinājumu. - Es ielūdzu tikai interesantos. Es domāju, ka jūs būtu priecīgi baudīt interesantu ļaužu sabiedrību.

-    Paldies, es jau satieku pietiekami daudz interesantu cilvēku, ko uzaicina Larijs, - māte dzēlīgi atcirta, - nesāc nu tu arī.

-   Šis brauciens ir atvēris man acis, - Margo dramatiski secināja.

-    Esmu sapratusi, ka jūs visi šeit vienkārši kļūstat kūtri. Jūs topat aprobežoti… un… izolēti.

-    Nesaprotu, kāpēc iebildumi pret negaidītiem viesiem liecina par aprobežotību, mīļā, - atbildēja māte. - Galu galā es esmu tā, kurai jāgatavo ēdiens.

-    Viņi tomēr nav negaidīti, - Margo vīzdegunīgi paskaidroja,

-    es viņus ielūdzu.

-    Nu jā, - sacīja māte, acīmredzot juzdama, ka viņai šajā diskusijā diez ko neveicas. - Es domāju, ja viņi atrakstītu un paziņotu par ierašanos, mums izdotos viesus pienācīgi uzņemt.

-     Protams, ka paziņos, - Margo salti atteica. - Viņi ir mani draugi un nav tik slikti audzināti, lai mums iepriekš neatrakstītu.

Kā izrādījās, viņai nebija taisnība.

Atgriezos villā pēc ļoti patīkamas pēcpusdienas, ko biju pavadījis, laivā braucot gar krastu un meklējot roņus, un saulē sakarsis un izsalcis iebrāžos viesistabā, meklēdams tēju un milzīgu šokolādes kūku, kuru, cik zināju, māte bija izcepusi, taču ieraudzīju tik dīvainu ainu, ka apstājos durvīs, izbrīnā pavēris muti, bet suņi spiezdamies man pie kājām, pārsteigumā bozās un ņurdēja. Māte sēdēja uz grīdas, neērti uztupusies uz dīvānspilvena, vienā rokā piesardzīgi turot auklu, pie kuras bija piesiets mazs, melns un pārmēru dedzīgs auniņš. Uz spilveniem ap māti sakrustotām kājām sēdēja nikna izskata vecis feskā un trīs biezi aizplīvurotas sievietes. Uz grīdas atradās arī limonāde, tēja un šķīvji ar cepumiem, sviestmaizēm un šokolādes kūku. Kad es iegāju istabā, vecis bija izvilcis aiz jostas aizbāztu milzīgu, bagātīgi izrotātu dunci un nošņāpa lielu kūkas gabalu, ko ar acīmredzamu apmierinātību iestūķēja sev mutē. Redzētais atgādināja ainu no Tūkstots un vienas nakts pasakām. Māte uzmeta man ciešanu pilnu skatienu.

-    Paldies Dievam, ka atnāci, mīļais, - viņa sacīja, cīkstēdamās ar aunu, kurš pārpratuma pēc bija ielēcis viņai klēpī. - Šie ļaudis nerunā angliski.

Es apvaicājos, kas viņi ir.

- Nezinu, - māte izmisusi atbildēja. - Viņi vienkārši uzradās, kad es gatavoju tēju; viņi šeit jau ir stundām ilgi. Nesaprotu ne vārda, ko viņi saka. Viņi gribēja sēdēt uz grīdas. Domāju, ka viņi ir Margo draugi; protams, tie var būt arī Larija draugi, tomēr neizskatās pietiekami intelektuāli.

Pamēģināju runāt ar veco grieķiski, un viņš pielēca kājās aiz sajūsmas, ka viņu kāds saprot. Viņam bija ērgļa deguns, milzīgas baltas ūsas kā apsarmojis labības kūlis un melnas acis, kas spridzēja un dzirkstīja atkarībā no garastāvokļa. Viņš bija tērpies baltā tu- nikā ar sarkanu auduma jostu, aiz kuras bija aizbāzts duncis, kājās milzīgas platas bikses, garas baltas kokvilnas zeķes un sarkanas charukias ar lieliem pušķiem uzliektajos purngalos. Tātad es biju burvīgās sinjoritas brālis, vai ne, viņš uzbudināti ieaurojās, un, viņam runājot, šokolādes kūkas drupačas trīsēja ūsās. Kāds gods iepazīties ar mani. Viņš piespieda mani sev klāt un nobučoja tik kvēli, ka visi suņi, baidoties par manu dzīvību, sāka riet. Auns, sadūries aci pret aci ar četriem trokšņainiem suņiem, krita panikā; tas nemitīgi skrēja apkārt mātei, aptīdams viņu ar auklu. Tad pēc sevišķi neganta Rodžera rējiena auns izmisīgi ieblējās un metās bēgt uz franču logu pusi - pretim drošībai, vilkdams nopakaļ uz muguras pakritušo māti pa izlietu limonādi un šokolādes kūku. Izcēlās juceklis.

Rodžers, kuram šķita, ka vecais turks uzbrūk man un mātei, klupa virsū turka apaviem un stingri sagrāba vienu pušķi. Vecais ar brīvo kāju mēģināja iespert Rodžeram un tūdaļ pakrita uz grīdas. Trīs sievietes sēdēja uz spilveniem pilnīgi nekustīgi, sakrustotām kājām, un skaļi spiedza aiz saviem jašmaniem [4] . mātes su- nene Dodo, kura jau sen bija nospriedusi, ka viss, kas atgādina kautiņu, ir ārkārtīgi mokošs Dendija Dinmonta suņiem, no kuriem bija cēlusies, tādēļ nicīgi sēdēja kaktā un gaudoja. Vecais turks, kas saviem gadiem bija pārsteidzoši lokans, izvilka dunci un mežonīgi, taču veltīgi vicināja to pret Rodžeru, kurš, nikni rūkdams, uzbruka te vienam, te otram kurpes pušķim, viegli izvairoties no asmeņa. Čurulis un Vemsis mēģināja aplenkt aunu, un māte, izmisīgi raisīdamās vaļā no auklas cilpām, izkliedza man domātas nesakarīgas pavēles.

-    Noķer jēru! Džerij, noķer jēru! Viņi to nogalēs… - spiedza māte, notašķījusies ar limonādi un notriepusies ar šokolādes kūku.

-     Melnais sātana dēls! Raganas bandubērns! Manas kurpes! Laid vaļā manas kurpes! Es tevi nogalināšu… iznīcināšu tevi! - elsoja vecais turks, vicinādams dunci pret Rodžeru.

-    Ai! Ai! Ai! Viņa kurpes! Viņa kurpes! - korī vaimanāja sievietes, nekustīgi sēžot uz spilveniem.

Ar grūtībām izvairoties no dūriena, man izdevās atraut saniknoto Rodžeru no turka pušķiem un kopā ar Čuruli un Vemsi izstumt verandā. Tad es atvēru bīdāmās durvis un ieslodzīju jēru ēdamistabā, pagaidām, kamēr nomierināju vecā turka aizvainotās jūtas. Māte, nervozi smaidīdama un sparīgi mādama ar galvu par apstiprinājumu visam, ko sacīju, lai gan ne nieka nesaprata, mēģināja notīrīties, taču bez lielām sekmēm, jo šokolādes kūka bija viens no viņas lielākajiem un lipīgākajiem darinājumiem, no kura sūcās krēms, turklāt, nokrītot uz muguras, viņa bija iegrūdusi elkoni pašā kūkas vidū. Man izdevās nomierināt veco, un, kamēr māte uzkāpa augšstāvā pārģērbties, es pacienāju turku un viņa trīs sievas ar brendiju. Biju visai devīgs, tādēļ, kad māte atgriezās, no vismaz viena plīvura apakšas skanēja klusas žagas, un turka deguns bija kļuvis ugunssarkans.

-    Tava māsa ir… kā lai tev to pasaku?… maģiska… Dievišķīga. Nekad neesmu redzējis tādu meiteni kā viņa, - vecais sacīja, pastiepis glāzi gatavībā. - Es, kuram, kā redzi, ir trīs sievas, nekad neesmu sastapis tādu meiteni kā tava māsa.

-    Ko viņš saka? - jautāja māte, nervozi uzlūkodama turka dunci. Es atkārtoju, ko turks bija teicis.

-    Riebīgs vecis, - sacīja māte. - Margo patiesi vajadzētu būt piesardzīgākai.

Turks iztukšoja glāzi un atkal pastiepa man pretī, līksmi uzsmaidot mums.

-    Šī jūsu kalpone, - viņš izmeta, ar īkšķi norādot uz mātes pusi, - viņa ir mazliet padumja, vai ne? Viņa nerunā grieķiski.

-    Ko viņš teica? - gribēja zināt māte.

Es cītīgi pārtulkoju sacīto.

-      Bezkauņa! - māte sašutusi iesaucās. - Nudien, es varētu iepļaukāt Margo. Džerij, pasaki viņam, kas es esmu.

Es pateicu turkam, un manu vārdu iedarbība uz viņu bija spēcīgāka, nekā māte varētu vēlēties. Viņš ierēkdamies pielēca kājās, metās pie mātes, sagrāba viņas plaukstas un apklāja tās ar skūpstiem. Tad, vēl arvien turēdams mātes rokas kā iespiestas skrūvspīlēs, ielūkojās viņai sejā, tā ka ūsas trīcēja.

-    Māte, - viņš izdvesa, - mana Mandeļziediņa māte.

-    Ko viņš saka? - māte bikli vaicāja.

Taču, iekams paguvu pārtulkot, turks izkliedza pavēli sievām, kuras izrādīja pirmo dzīvības pazīmi. Viņas pielēca no saviem spilveniem, metās pie mātes, pacēla jašmanus un ar lielu godbijību ņēmās skūpstīt viņai rokas.

-     Kaut viņas tā neskūpstītu mani, - izdvesa māte. - Džerij, pasaki viņām, ka tas ir pilnīgi lieki.

Bet turks, atkal nosēdinājis sievas uz spilveniem, vēlreiz pievērsās mātei. Viņš aplika spēcīgu roku viņai ap pleciem, tā ka māte iespiedzās, un izslēja otru augšup kā orators.

-    Tiešām neiedomājos, - viņš noducināja, raudzīdamies mātes sejā, - tiešām neiedomājos, ka pieredzēšu godu satikt sava Mandeļziediņa māti.

-    Ko viņš saka? - māte satraukti vaicāja, atrazdamās turka lācīgajā tvērienā kā slazdā.

Es atkal pārtulkoju sacīto.

-    Mandeļziediņš? Par ko viņš runā? Tas cilvēks ir jucis, - viņa sacīja.

Es paskaidroju, ka Margo acīmredzot pamatīgi apbūrusi turku un ka viņš šādi dēvē manu māsu. Šie vārdi apstiprināja mātes ļaunākās bažas par turka nodomiem.

-    Mandeļziediņš, ko tu neteiksi! - viņa sašutusi iesaucās. - Pagaidi tikai, kad viņa pārnāks mājās, es viņai parādīšu Mandeļ- ziediņu!

Tieši tajā brīdī vēsa un svaiga pēc peldes parādījās Margo visai atsedzošā peldkostīmā.

-   Oooo! - viņa sajūsmā iespiedzās. - Mustafa! Un Lena, Marija un Teliņa! Cik jauki!

Turks metās pie Margo un godbijīgi skūpstīja viņai rokas, bet viņa sievas sapulcējās apkārt, ar apslāpētiem trokšņiem pauzda- mas prieku.

-    Māt, šis ir Mustafa, - starodama pavēstīja Margo.

-    Mēs jau iepazināmies, - māte drūmi atbildēja, - un viņš sagandēja manu jauno kleitu vai patiesībā to izdarīja viņa jērs. Ej un uzģērb kaut ko.

-    Viņa jērs? - Margo samulsusi pārjautāja. - Kāds jērs?

-     Jērs, ko viņš atveda savam Mandeļziediņam - tā viņš dēvē tevi, - apsūdzošā tonī atbildēja māte.

-    Ak, tā ir tikai iesauka, - Margo pietvīkdama attrauca, - viņš neko ļaunu nedomā.

-    Es zinu, kādi ir šie vecie neķītreļi, - māte sacīja ļaunu vēstošā balsī. - Nudien, Margo, tev to vajadzētu vairāk saprast.

Vecais turks klausījās šajā vārdu pārmaiņā ar šaudīgiem spožo acu skatieniem un svētlaimīgu smaidu sejā, taču, saprazdams, ka manas tulkošanas spējas izsīks, ja māte uzsāks strīdu ar Margo, es atbīdīju durvis un ielaidu jēru istabā. Tas dižmanīgi iedrasēja, melns un sprogains kā negaisa mākonis.

-     Kā tu iedrošinies! - iesaucās Margo. - Kā tu uzdrīksties apvainot manus draugus! Viņš nav vecs neķītrelis, viņš ir viens no kārtīgākajiem vecajiem vīriem, kādus pazīstu.

-    Man vienalga, vai viņš ir kārtīgs vai nav, - atcirta māte, pacietībai izbeidzoties. - Viņš nevar šeit palikt ar visām… savām… sievietēm. Es netaisos gatavot ēdienu harēmam.

-     Cik brīnišķīgi dzirdēt māti un meitu sarunājamies, - turks man atzinās. - Izklausās gluži kā aitu zvaniņu skaņas.

-   Tu esi briesmīga, - teica Margo, - tu esi briesmīga! Tu negribi, ka man būtu draugi. Tu esi aprobežota un provinciāla!

-    Iebildumu pret trim sievām nevar saukt par provinciālismu, - māte sašutusi atcirta.

-     Tas man atgādina, - bolīdams valgās acis, turpināja turks, - lakstīgalu dziesmas manā ielejā.

-    Viņš nav vainīgs, ka ir turks, - spiedza Margo. - Viņš neko nevar līdzēt, ja viņam vajag trīs sievas.

-    Ikviens vīrietis var neapņemt trīs sievas, ja liek lietā prātu, - māte nelokāmi atteica.

-     Mandeļziediņš, - turks paļāvīgi sacīja, - droši vien stāsta mātei, cik jauki mēs pavadījām laiku manā ielejā, vai ne?

-    Tu vienmēr mēģini apspiest mani, - Margo protestēja. - Lai ko es darītu, viss ir nepareizi.

-     Nelaime tā, ka es tev dodu pārāk lielu vaļu. Es tevi palaižu prom uz dažām dienām, un tu atgriezies ar šo… šo… veco slīpēto blēdi un viņa dejojošajām meitenēm, - pārmeta māte.

-    Nu, lūk, tieši to jau es saku - tu mani apspied, - Margo uzvaroši iesaucās. - Tagad tu domā, ka es atļaušos vaļību ar turku.

-     Kā man patiktu aizvest viņas uz savu ciemu, - sacīja turks, mīļi nolūkodamies uz māti un meitu. - Mēs tik brīnišķīgi pavadītu laiku… dejas, dziesmas, vīns…

Jērs šķita vīlies, ka neviens nepievērsa tam uzmanību; tas mazliet padraiskojās, izrotāja grīdu un izpildīja pāris jauku piruešu, tomēr juta, ka neviens tam nevelta pelnīto uzmanību, tādēļ nolieca galvu un uzbruka mātei. Tas bija skaisti izdarīts trieciens. Es par to varēju pamatoti spriest, jo savās ekspedīcijās pa apkārtnes olīvu birzīm tiku bieži sastapis dedzīgus un pārdrošus jaunus aunus un, abām pusēm par apmierinājumu, cīnījies ar tiem kā matadors, izmantojot kreklu par apmetni. Lai arī nožēloju rezultātu, man bija jāatzīst, ka trieciens bija nevainojams, labi pārdomāts, kad auna muskuļotais augums un cietā galva no visa spēka precīzi no mugurpuses trāpīja mātei pa ceļgalu locītavām. Māte uzkrita uz mūsu ārkārtīgi neērtā, zirgu astriem pildītā dīvāna, it kā būtu izšauta no lielgabala, un palika tur guļam un elsojam. Turks, šausmās par savas dāvanas pastrādāto, izstieptām rokām pielēca mātes priekšā, lai pasargātu viņu no vēl viena uzbrukuma, kas likās neizbēgams, jo auns, apmierināts ar sevi, bija ielīdis istabas kaktā un lēkāja, un dīdījās kā bokseris, kas iesildās ringa stūrī.

-    Māt, māt, vai tev nekas nekaiš? - iespiedzās Margo.

Mātei bija aizsitusies elpa, tā ka viņa nespēja atbildēt.

-    Aha! Redzi, Mandeļziediņ, viņam ir tāds pats spars kā man, - iesaucās turks. - Nāc šurp, drošuli, nāc šurp!

Auns pieņēma uzaicinājumu tik strauji un pēkšņi, ka pārsteidza turku nesagatavotu. Tas kā melns zibens šķērsoja istabu, kā ar ložmetēja kārtu aizdipinot pa tīri noberzto grīdu, iebelza turkam pa apakšstilbiem tā, ka nokrakšķēja, un aizraidīja viņu uz dīvāna pie mātes, kur vecais palika guļam, skaļi kliegdams aiz niknuma un sāpēm. Es arī kādreiz biju saņēmis belzienu pa stilbiem, tā ka varēju just viņam līdzi.

Turka trīs sievas, šausmās par sava kunga kritienu, nekustīgi stāvēja un vaimanāja kā trīs minareti saulrietā. Tieši šajā interesantajā situācijā iejaucās Larijs un Leslijs. Viņi stāvēja durvīs kā iemieti, ar neticības pilnām acīm uzlūkodami šo ainu. Tajā es trenkāju nepaklausīgo jēru pa istabu, Margo mierināja trīs aizplīvurotas gaudojošas sievietes, un māte nepārprotami vārtījās pa dīvānu ar pavecu turku.

-     Māt, vai tev nešķiet, ka tu esi mazliet par vecu šādām izklaidēm? - Larijs ar interesi vaicāja.

-    Nudien, paskat, cik brīnišķīgs duncis! - iesaucās Leslijs, ar interesi aplūkodams turku, kurš vēl arvien locījās sāpēs.

-    Nerunā muļķības, Larij, - māte dusmīgi atcirta, masēdama kājas. - Pie visa vainīgs Margo turks.

-    Turkiem nevar uzticēties, - piebalsoja Leslijs, joprojām apbrīnodams dunci. - Spiro tā saka.

-   Bet ko tu dari, vārtīdamās ar turku šajā dienas stundā? - Larijs apvaicājās. Praktizējies, lai kļūtu par lēdiju Hesteri Stenhoupu? [5]

-    Tā, Larij, man šopēcpusdien pietiek. Beidz aizdot man dusmas. Jo drīzāk šis cilvēks būs prom no šejienes, jo priecīgāka es būšu, - teica māte. - Esi tik laipns un palūdz, lai viņš iet prom.

-    Tā nevar, tā nevar. Viņš ir mans turks, - asarām acīs spiedza Margo. - Jūs nedrīkstat tā izturēties pret manu turku.

-      Kāpšu augšstāvā, lai apsmērētu sasitumus ar burvjlazdas ziedi, - teica māte, klibodama uz durvīm, - un es gribu, lai šis cilvēks būtu prom, kad atkal nokāpšu lejā.

Kad māte atgriezās, Larijs un Leslijs jau bija cieši sadraudzējušies ar turku, un, mātei par nepatiku, viesis ar sievām ciemojās vēl vairākas stundas, patērējot galoniem saldas tējas ar cepumiem, iekams mums beidzot izdevās viņus iedabūt ratos un aizgādāt atpakaļ uz pilsētu.

-    Paldies Dievam, tas nu ir beidzies, - sacīja māte, pirms vakariņām klibodama uz ēdamistabu. - Vismaz šeit viņi neapmetīsies, un tā jau ir laime. Tomēr tev, Margo, patiesi vajadzētu uzmanīties, ko tu ielūdz ciemos.

-   Man metas nelabi no tā, kā tu kritizē manus draugus, - atteica Margo. - Viņš bija gluži parasts, nekaitīgs turks.

-     No viņa būtu iznācis burvīgs znots, vai tev tā neliekas? - jautāja Larijs. - Margo nosauktu pirmo dēlu par Ali Babu un meitu - par Sezami.

-    Nejoko tā, Larij, dārgais, - māte iebilda.

-    Es nejokoju, - atteica Larijs. - Vecais zēns mans stāstīja, ka sievas kļūstot drusku pavecas un viņam tīri labi patiktu iegūt Margo par ceturto.

-    Larij! Kas vēl nebūs! Vecais, riebīgais lops! - māte iesaucās. - Labi, ka viņš to nepateica man. Es būtu viņam kārtīgi sadevusi. Ko tu viņam teici?

-     Viņa dedzība apsīka, kad es viņam pateicu, kas būs Margo pūrā, - atbildēja Larijs.

-    Pūrs? Kāds pūrs? - neizpratnē vaicāja māte.

-     Vienpadsmit kucēni, kas vēl nav atšķirti no mātes, - paskaidroja Larijs.

SPOKI UN ZIRNEKĻI

Uzmanies no ļaundara neganta.

V: Šekspirs. Karalis Lirs

Man visu gadu ceturtdiena bija vissvarīgākā nedēļas diena, jo tajā mūs apciemoja Teodors. Reizēm tā bija gara ģimenes diena - brauciens uz dienvidiem un pikniks tālā liedagā vai kaut kas tamlīdzīgs; tomēr parasti mēs ar Teo devāmies kādā no ekskursijām, kā Teodors tās mēdza dēvēt. Apkrāvušies ar kolekcionāru ekipējumu - somām, tīkliņiem, pudelēm un mēģenēm, suņu pavadīti, mēs devāmies izpētīt salu - gandrīz tāda paša piedzīvojumu gara pārņemti, kāds pildīja to Viktorijas laika pētnieku sirdis, kuri bezbailīgi devās vistumšākajā Āfrikā.

Tomēr Viktorijas laika pētnieki nebaudīja priekšrocību - Teodoru par ceļabiedru; viņš bija nepārspējams - kā parocīga enciklopēdija, ko paņemt līdzi ceļojumā. Man viņš bija viszinošs kā dievs, toties daudz jaukāks, jo bija taustāms. Visus, kuri sastapa Teodoru, pārsteidza ne vien viņa neticamā erudīcija, bet arī pieticība. Atceros, kā mēdzām sēdēt verandā, visapkārt paliekas no mātes krāšņajām tējas dzeršanas maltītēm, klausījāmies, kā nogurušas cikādes iečirpstināja vakaru, un apbērām Teodoru ar jautājumiem. Ģērbies pedantiski kārtīgā tvīda uzvalkā, gaišie mati un bārda nevainojami kopti, acis aiz intereses dzirkstīja, kad tika aizsākts jauns temats.

-     Teodor, - Larijs vaicāja, - Paleokastricas klosterī ir glezna, kuras autors, kā apgalvo mūki, ir Panioti Dokseras. Vai jūs domājat, ka tā ir taisnība?

-    Mjā, - Teodors piesardzīgi atbildēja, - baidos, ka par šo tematu zinu pavisam maz. Tomēr domāju, ka nemaldos, apgalvodams, ka šis drīzāk ir Tsadzanis darbs… ē… viņš uzgleznoja ārkārtīgi interesantu mazu darbiņu… Patera klosterī… ziniet, tas atrodas pie augšējā ceļa, kas ved uz Korfu ziemeļiem. Tagad viņš, protams…

Turpmākajā pusstundā Teodors nolasīja visaptverošu un kodolīgu lekciju par glezniecību Jonijas jūras salās kopš aptuveni 1242. gada un nobeidza to ar vārdiem: - Bet, ja gribat dzirdēt lietpratēja viedokli, doktors Paramitiotis jums sniegs daudz vairāk informācijas nekā es.

Kāds tur brīnums, ja mēs viņu godājām kā orākulu. Frāze "Teo tā teica" uzspieda autentiskuma zīmogu jebkādai informācijai, ko viņš pagodināja; tas bija kritērijs, lai saņemtu mātes piekrišanu visam, sākot ar jautājumu, vai ir ieteicams pilnībā pārtikt no augļiem, un beidzot ar to, vai nav kaitīgi turēt skorpionus guļamistabā. Teodors bija viss ikvienam. Ar māti viņš varēja runāt par augiem, it sevišķi par ārstniecības augiem un ēdienu receptēm, tajā pašā laikā apgādājot viņu ar lasāmvielu no savas plašās detektīvromānu bibliotēkas. Ar Margo viņš pārsprieda diētas, vingrojumus un dažādas ziedes, kas it kā darīja brīnumus ar ādas plankumiem, pūtītēm un pinnēm. Teodors bez pūlēm spēja turēt līdzi ikvienai idejai, kas iešāvās mana brāļa Larija darbīgajā prātā, - no Freida līdz zemnieku ticībai vampīriem, toties Lesliju viņš varēja apgaismot attiecībā uz šaujamieroču vēsturi Grieķijā vai zaķu paradumiem ziemā. Manam alkstošajam, meklējošajam un nezinošajam prātam Teodors simbolizēja zināšanu avotu ikvienā jautājumā, un es aizgūtnēm dzēru no šā avota.

Ceturtdienā Teodors parasti ieradās ap desmitiem, mierīgi sēžot zirgu vilktos ratos, galvā sudrabaina katliņcepure, uz ceļiem kolekcionāra kaste, pie sāna pastaigu spieķis, kam galā mazs ķeramais tīkliņš no marles. Es, kas biju augšā no sešiem un lūkojos caur olīvkoku birzīm, lai redzētu, vai viņš nebrauc, šobrīd izmisumā jau biju nospriedis, ka Teodors aizmirsis, kas šodien par dienu, pakritis un salauzis kāju, vai arī viņu piemeklējusi kāda cita katastrofa. Mani pārņēma ievērojams atvieglojums, ieraugot draugu nopietnu, mierīgu un sveiku un veselu sēžam ormaņa ratos. Saule, kas līdz šim brīdim draudēja aptumšoties, atkal uzspīdēja spožāk. Pieklājīgi paspiedis manu roku, Teodors samaksāja ormanim un piekodināja atgriezties noliktajā vakara stundā. Tad, uzcēlis kolekcionāra somu plecos, viņš aplūkoja zemi, pašūpodamies uz pirkstgaliem labi nospodrinātajos apavos.

-   Es domāju… ē… zini… - viņš sacīja, - mēs varētu izpētīt mazos dīķīšus netālu no… ē… Kontokali. Tā sacīt, ja vien nav nevienas citas vietas… ē… zini… uz kuru tu gribētu doties.

Es laimīgs atteicu, ka mazie dīķīši pie Kontokali man būtu ļoti pa prātam.

-    Labi, - Teodors turpināja. - Viens no iemesliem, kādēļ es jo sevišķi gribu… ē… turp doties… ir tāds, ka taka ved gar ļoti labu grāvi… ē… zini… tā sakot, grāvi, kurā esmu uzgājis daudz lielisku paraugu.

Līksmi sarunādamies, mēs devāmies ceļā, un suņi izkārtām mēlēm, astes luncinādami, pameta mandarīnkoku ēnu un sekoja mums. Drīz mūs panāca aizelsusies Lugarēcija, nesdama somu ar mūsu pusdienām, ko bijām aizmirsuši paņemt.

Mēs tērzēdami gājām caur olīvu birzīm, laiku pa laikam apstādamies, lai aplūkotu kādu puķi vai koku, putnu vai kāpuru; mūs interesēja it viss, un Teodors zināja kaut ko par visu.

-     Nē, es nezinu veidu, kā saglabāt sēnes kolekcijai; lai ko tu lietosi, tās… hmm… ē… zini… sačokurosies. Vislabāk būtu tās uzzīmēt vai uzgleznot, vai varbūt nofotografēt. Tomēr tu vari kolekcionēt sporu zīmējumu, un šie paraugi ir apbrīnojami skaisti.

Kā?… Tā, noņem sēnei vai suņusēnei cepurīti un… ē… zini… novieto uz baltas kartītes. Sēnei, protams, jābūt nobriedušai, citādi no tās neizbirs sporas. Pēc kāda laika uzmanīgi noņem sēnes cepurīti no kartītes… tā sacīt, uzmanies, lai neizsmērētu sporas, un uz papīra paliks pievilcīgs… ē… raksts.

Suņi, izvietojušies vēdekļveidā, skrēja mums pa priekšu, saslējušies uz pakaļkājām, izošņādami tumšos dobumus lielo, veco olīvkoku stumbros, un trokšņaini un veltīgi dzīdamies pakaļ bezdelīgām, kas dažus milimetrus virs zemes aizšāvās pa garajām, līkumotajām alejām starp kokiem. Tagad mēs nonācām klajākā vietā, kur olīvu audzes nomainīja mazi lauciņi ar augļu kokiem un kukurūzu vai vīnadārzi.

-    Aha! - Teodors iesaucās, apstājoties pie zālēm aizauguša, ar ūdeni pilna grāvja, un, ielūkojoties tajā, acis viņam zibēja un bārda spurojās aiz sajūsmas. - Lūk, te ir kaut kas interesants. Tur, vai redzi? Tieši mana spieķa galā.

Sasprindzināju acis, taču neko neredzēju. Teodors piestiprināja tīkliņu pastaigu spieķa galā, ar veiklu kustību iegremdēja ūdenī un izcēla to ārā kā cilvēks, kas izzvejo mušu no zupas.

-    Lūk, vai redzi? Hydrophilus piceus… tas ir lielā ūdensmīļa olu maiss. Kā jau zini, tieši mātīte savērpj… ē… pagatavo šo maisu. Tajā var būt līdz pat piecdesmit oliņu; interesanti ir tas… Pagaidi mirklīti, kamēr sadabūšu knaiblītes… Tā… lūk… vai redzi? Tātad šis… hm… varētu sacīt, dūmenis, kaut gan varbūt labāk būtu saukt to par "mastu", ir pildīts ar gaisu, tā ka viss veidojums atgādina mazu laiviņu, kas nevar apgāzties. Ē… ar gaisu pildītais masts neļauj… Jā, ja tu to ieliktu akvārijā, oliņas izšķiltos, tomēr man tevi jābrīdina, ka kāpuri ir ļoti… ē… zini… nikni un, iespējams, apēdīs tavus pārējos eksemplārus. Palūkosim, vai varam noķert pieaugušu vaboli.

Teodors pacietīgi kā bridējputns soļoja gar grāvi un ik pēc gabaliņa iegremdēja ūdenī tīkliņu un pavēzēja šurpu turpu.

-     Aha! Izdevās! - viņš beidzot iesaucās un uzmanīgi ielika manās dedzīgajās plaukstās lielu melnu vaboli, kas nikni kūļāja kājas.

Es apbrīnoju spēcīgos, ribotos spārnus, sarainās kājas, visu ķermeni, ko klāja viegls olīvzaļš spīdums.

-      Samērā lēna peldētāja salīdzinājumā ar citām… ē… zini… ūdensvabolēm, turklāt šī lieto gaužām dīvainu peldēšanas metodi. Hm… hm… tā nevis kustina visas kājas reizē kā jebkura cita ūdenī dzīvojoša suga, bet gan pamīšus. Tādējādi kustība izskatās… zini… pavisam raustelīga.

Suņi šādos gadījumos bija reizē sodība un svētība. Palaikam viņi novērsa mūsu uzmanību, iebrāžoties kāda zemnieka mājas pagalmā un iztrenkājot visus cāļus, un tad ar mājputnu īpašnieku sekoja vārdu pārmaiņa, kurā mēs veltīgi notērējām vismaz pusstundu; citkārt suņi varēja būt noderīgi, aplencot čūsku tā, ka tā nevarēja aizmukt, un skaļi rejot, līdz mēs nācām skatīties, kas noticis. Lai kā arī būtu, man viņu klātbūtne šķita mierinoša: Rodžers kā plecīgs, necirpts melns jērs, elegantais Čurulis lapsas sarkanā un melnā zīdainā kažokā, un Vemsis, kas atgādināja miniatūru bulterjeru ar brūniem un baltiem plankumiem. Dažkārt suņiem sametās garlaicīgi, ja kaut kur uzkavējāmies pārāk ilgi, tomēr parasti viņi pacietīgi gulēja ēnā, izkāruši sārtās mēles, un draudzīgi paluncināja asti, kad vien uztvēra mūsu skatienu.

Tieši Rodžers pirmais iepazīstināja mani ar vienu no pasaules visskaistākajiem zirnekļiem, kam bija daiļskanīgs nosaukums Eresus niger. Bijām nogājuši ievērojamu attālumu un dienas vidū, kad saule bija viskarstākā, nolēmām apstāties un ēnā ieturēt savu maltīti. Mēs apsēdāmies olīvu audzes malā un sākām mieloties ar sviestmaizēm un ingveralu. Parasti, kad mēs ar Teodoru ēdām, suņi sēdēja ap mums, elsodami un lūdzoši raudzīdamies, jo allaž uzskatīja, ka mūsu pārtika kaut kādā ziņā ir pārāka par viņējo, un tā, pieveikuši savu porciju, centās iegūt kādu velti no mums, liekot lietā visas Āzijas ubaga viltības. Šajā konkrētajā reizē Čurulis un Vemsis bolīja acis, pūta un elsa, ķeroties pie visiem iespējamiem līdzekļiem, lai parādītu, ka atrodas uz bada nāves sliekšņa. Neparasti bija tas, ka Rodžers viņiem nepiebiedrojās. Toties viņš sēdēja saulē kazenāju krūma priekšā un ārkārtīgi uzmanīgi kaut ko vēroja. Gāju lūkoties, kas tik ļoti ieintriģējis Rodžeru, ka tas nelikās zinis par manu sviestmaižu garozām. Sākumā nevarēju saskatīt, kas tas bija; tad piepeši ieraudzīju kaut ko tik pārsteidzoši skaistu, ka gandrīz nespēju ticēt savām acīm. Tas bija mazs zirneklītis, apmēram zirņa lielumā, un pirmajā acu uzmetienā izskatījās pēc dzīva rubīna vai kustīgas asins lāses. Izgrūdis jūsmīgu prieka saucienu, es metos pie kolekcionāra somas un sadabūju zāļu kārbiņu ar stikla vāciņu, kur ievietot košo radījumu. Tomēr zirneklis nebija vis tik viegli noķerams, jo veica savam augumam apbrīnojamus lēcienus, un man nācās kādu laiku dzīties tam pakaļ ap kazenāju biezokni, iekams izdevās zirnekli droši ieslodzīt zāļu kārbiņā. Uzvaroši nesu krāšņo zirnekli Teodoram.

- Aha! - iesaucās Teodors, iedzēra malku ingveralus, tad izvilka palielināmo stiklu, lai labāk aplūkotu manu guvumu. - Jā, Eresus niger… hm… jā… šis, protams, ir tēviņš, ļoti skaists, mātīte ir… ē… zini… viscaur melna, turpretim tēviņš ir ļoti košs.

Rūpīgāk apskatot zirnekli caur palielināmo stiklu, tas izrādījās vēl skaistāks, nekā biju domājis. Zirnekļa priekšējā daļa jeb galv- krūtis bija samtaini melnas ar sīkiem spilgti sarkaniem plankumiņiem gar malām. Druknās kājas ieskāva baltas gredzenveida joslas, tā ka zirneklis izskatījās ieģērbts smieklīgās svītrainās biksēs. Taču visuzkrītošākais bija vēders - koši sarkans kā mednieka tērps, ar četriem apaļiem melniem punktiem, ko ieskāva balti sariņi. Šis bija visiespaidīgākais zirneklis, kādu jebkad biju redzējis, un es apņēmos sadabūt tam partneri un pamēģināt zirnekļus pavairot. Es sīki jo sīki izpētīju kazenāju krūmu un tā apkārtni, taču bez panākumiem. Teodors man paskaidroja, ka zirnekļu mātīte izrok apmēram trīs collu garu aliņu un izoderē ar izturīgu zīdu. - To var atšķirt no citu zirnekļu alām, - viņš sacīja, - jo zīds stiepjas ārā no alas kā pārklājs un veido kaut ko līdzīgu jumtam ejas galā. Turklāt ārpusē atrodami pārpalikumi no zirneklienes agrākajām maltītēm - sienāžu kājas un spārni, un vaboļu atliekas.

Bruņojies ar šīm zināšanām, es nākamajā dienā vēlreiz rūpīgi izķemmēju kazenāju krūma apkārtni. Šim darbam veltīju visu pēcpusdienu, tomēr veiksme man joprojām neuzsmaidīja. Sapīcis devos mājup dzert tēju. Izvēlējos īsāko ceļu, kas veda pār vairākiem nelieliem uzkalniem, apaugušiem ar milzīgiem Vidusjūras reģiona viršiem, - šķita, ka tie auga jo sevišķi labi šajā smilšainajā un izkaltušajā apvidū. Tā bija visai mežonīga, sausa vieta, ko bija iecienījuši skudrulauvas, raibeņi un citi sauli mīloši taureņi, ķirzakas un čūskas. Tā iedams, pēkšņi uzgāju vecu aitas galvaskausu. Vienā no tukšajiem acu dobumiem Dievlūdzējs bija sadējis savas īpatnējās oliņas, kas man allaž atgādināja ovālu pudiņu no rievota biskvīta. Notupies aplūkoju atradumu un prātoju, vai neaiznest to uz villu un nepievienot savai kolekcijai, kad piepeši ieraudzīju zirnekļu mātītes alu - tieši tādu, kā bija aprakstījis Teodors.

Es izvilku nazi un ļoti rūpīgi izraku lielu ķīļveida zemes pikuci, kurā atradās ne vien zirnekliene, bet arī tās ala. Sajūsmināts par veiksmi, uzmanīgi ievietoju izgriezto gabalu kolekcionāra somā un steidzos atpakaļ uz villu. Tēviņu jau biju iekārtojis mazā akvārijā, tomēr, juzdams, ka mātīte ir vairāk vērta, es vienkārši izliku divas vardes un bruņurupucēnu no sava lielākā akvārija un sagatavoju to zirneklienei. Kad darbs bija pabeigts un akvārijs izrotāts ar viršu zariņiem un interesantiem sūnu kumšķīšiem, es rūpīgi novietoju akvārija dibenā zemes "ķīli" ar visu zirneklieni un ligzdu un ļāvu jaunajai iemītniecei atjēgties pēc pēkšņās un negaidītās mājvietas nomaiņas.

Pēc trim dienām es ieliku akvārijā tēviņu. Sākums bija pagalam neinteresants, jo tas uzvedās pavisam neromantiski, tikai šaudījās apkārt kā kustīga kvēlojoša oglīte, pūlēdamies noķert dažādos kukaiņus, ko biju ielicis akvārijā pārtikai. Bet tad kādā agrā rītā, piegājis paskatīties, atklāju, ka viņš atradis mātītes alu. Zirneklis skraidelēja šurpu turpu ap midzeni dīvainā raustīgā solī, stīvi cilādams svītrainās kājas, ķermenis raustījās trīsās, ko varēja noturēt vienīgi par kaisles izpausmi. Tā viņš lielā uzbudinājumā soļoja šurpu turpu kādu minūti, tad piegāja pie alas un nozuda zem jumtiņa. Man par nepatiku, tur vairs nevarēju novērot zirnekli, taču es pieņēmu, ka viņš noteikti pārojas ar mātīti. Zirneklis alā pavadīja aptuveni stundu, tad mundri iznāca ārā un turpināja bezrūpīgi dzīties pakaļ gaļas mušām un sienāžiem, ko biju tam sagādājis. Tomēr, ievērodams piesardzību, es pārvietoju zirnekli uz citu akvāriju, jo zināju, ka dažu sugu mātītēm bija kanibālistiski ieradumi un tās nevairījās pārvērst vīru vieglā uzkodā.

Atlikušo drāmas daļu nepieredzēju pilnībā, tomēr varēju novērot atsevišķus fragmentus. Mātīte beidzot izdēja oliņas, ko rūpīgi ieauda tīklā. Šo olu balonu viņa uzglabāja tunelī, bet katru dienu iznesa ārā un pakāra zem jumtiņa. Nebiju pārliecināts, vai zirnek- liene to darīja tādēļ, lai oliņas saņemtu vairāk siltuma no saules, vai tām piekļūtu vairāk svaiga gaisa. Olu maiss tika nomaskēts ar sīkiem vaboļu un sienāžu atlieku gabaliņiem, kas piestiprināti tam ārpusē.

Dienām ritot, zirnekliene turpināja darbu, paplašinot jumtiņu virs ejas, un beigās virs zemes uzbūvēja zīda istabiņu. Es visai ilgi vēroju šo arhitektūras saniegumu un, neko neredzēdams, kļuvu nepacietīgs. Ar skalpeļa un garas lāpāmadatas palīdzību es rūpīgi atvēru zīda istabiņu. Sev par pārsteigumu, es atklāju, ka to ieskāva šūnas, kurās atradās jaunie zirneklīši, bet centrālajā telpā gulēja viņu mātes līķis. Tas bija drausmīgs, tomēr aizkustinošs skats: visi mazuļi tupēja ap mātes mirstīgajām atliekām savdabīgā zirnekļu miroņa vāķī. Taču izšķīlušos mazuļus biju spiests visus palaist brīvībā. Barības sagāde kādiem astoņdesmit sīksīkiem zirneklīšiem bija ēdināšanas problēma, ko es nespēju atrisināt, lai cik pilns apņēmības biju.

Starp daudzajiem draugiem, ko Larijs uzskatīja par piemērotiem, lai uzgrūstu mums, bija dīvains gleznotāju pāris, saukti Lūmiss Bīns un Harijs Banijs. Abi bija amerikāņi un dziļi uzticīgi viens otram, tā ka pēc divdesmit četrām stundām ģimenē tika slepus dēvēti par Lamiju Labuli un Hariju Haniju. Viņi bija jauni, ļoti izskatīgi, ar kustībām piemītošu vijīgu, plūstošu grāciju, kas ir pašsaprotama krāsainajiem ļaudīm, bet ko reti gadās novērot eiropiešiem. Iespējams, viņi nēsāja mazliet par daudz zelta aproču un lietoja drusciņ par daudz smaržu un matu krēma, tomēr bija ļoti jauki un - pagalam neraksturīgi gleznotājiem, kuri pie mums apmetās, - strādīgi. Tāpat kā daudziem amerikāņiem, viņiem piemita apburošs naivums un dedzība, un šīs īpašības, vismaz no Les- lija viedokļa, darīja viņus par ideāliem parupjas izjokošanas objektiem. Es mēdzu piedalīties šajā āzēšanā un vēlāk atstāstīju rezultātu Teodoram, kurš beigās guva tikpat daudz nevainīga prieka kā mēs ar Lesliju. Katru ceturtdienu man bija jāvēsta par jaunākajiem notikumiem, un reizēm radās sajūta, ka Teodors gaida joku ar lielāku nepacietību un interesi nekā jaunumus par manu zvērnīcu.

Leslijam bija talants uz parupjiem jokiem, un abu viesu bērnišķīgā vientiesība iedvesmoja viņu jaunām virsotnēm. Neilgi pēc ciemiņu atbraukšanas Leslijs pierunāja viņus sirsnīgi apsveikt Spiro sakarā ar turka naturalizācijas dokumentu saņemšanu. Spiro, kurš, tāpat kā vairākums grieķu, uzskatīja, ka turki ir tikai mazliet labāki par pašu sātanu, un vairākus gadus bija karojis pret tiem, eksplodēja kā vulkāns. Par laimi, tuvumā bija māte un aši iespraucās starp nobālušajiem un apjukušajiem Lamiju un Hariju, un Spiro mucveidīgo, muskuļoto augumu. Viņa izskatījās visai līdzīga miniatūrai Viktorijas laika misionārei, kas stājas pretim uzbrūkošam degunradzim.

-    Nudiens, misis Darels, - Spiro auroja, viņa gargoilas seja bija tumšsarkana aiz niknuma, šķiņķiem līdzīgās plaukstas sažņaugtas dūrēs. - Ļaujiets, es viņiems parādīs.

-    Mierīgi, mierīgi, Spiro, - labināja māte, - esmu pārliecināta, ka tas viss ir pārpratums. Tam noteikti ir kāds izskaidrojums.

-    Viņis mani sauc par bandubērns turks! - brēca Spiro. - Esmu grieķis. Es neesmu bandubērns turks.

-     Protams, neesat, - izlīdzinoši piebalsoja māte. - Esmu pārliecināta, ka tas bija tikai pārpratums.

-    Pārpratums! - ārdījās Spiro, niknumā biezi bārstīdams vārdu galotnes. - Pārpratumss! Es nejaušus, ka šities plānprātīgies pajo- liņis mani saucs par bandubērns turks - piedodiet manu valodu, misis Darels.

Pagāja krietns brīdis, iekams mātei izdevās nomierināt Spiro un izdabūt sakarīgu stāstījumu no pārbiedētā Lamija Labuļa un Harija Hanija. Pēc šā atgadījuma mātei uznāca stipras galvassāpes un viņa bija stipri pikta uz Lesliju.

Pēc kāda laika māte bija spiesta izlikt viesus no guļamistabas, ko bijām viņiem ierādījuši, jo istabu vajadzēja remontēt. Viņa uz laiku iemitināja ciemiņus vienā no lielajām, drūmajām bēniņu telpām. Tādējādi Leslijam radās izdevība izstāstīt viesiem leģendu par Kontokali bezgalvaino zvaniķi, kurš nomiris bēniņos. Viņš bijis ļaundaris, kas 1604. gadā vai ap to laiku bijis galvenais bende un spīdzinātājs Korfu salā. Vispirms viņš spīdzinājis savus upurus un tad skandinājis zvanu, iekams upuriem nocirsta galva. Kontokali ciema iedzīvotājiem beidzot bijis gana bendes izdarību, kādu nakti viņi ielauzušies tā villā un nocirtuši ļaundarim galvu. Tagad, par zīmi, ka parādīsies viņa bezgalvainais rēgs ar asiņainu kakla stumbeni, vispirms varēja dzirdēt, kā viņš neganti šķindināja savu zvanu.

Pārliecinājis mūsu nopietno pāri par šā stāsta autentiskumu, jo to apstiprināja Teodors, Leslijs pilsētā no drauga pulksteņmeistara aizņēmās piecdesmit divus modinātājpulksteņus, izcēla bēniņos divus grīdas dēļus un rūpīgi ielika starp sijām pulksteņus, un tie visi bija noregulēti, lai sāktu zvanīt trijos naktī.

Efekts, piecdesmit diviem modinātājpulksteņiem reizē iezvanoties, bija visnotaļ iepriecinošs. Lamijs un Harijs ne tikai ar pilnu ātrumu atstāja bēniņus, izgrūzdami šausmu kliedzienus, bet steigā paklupa viens pār otru un, cieši apskāvušies, smagi novēlās lejup pa bēniņu kāpnēm. Izcēlās tracis, kas pamodināja visu māju, un pagāja krietns laiciņš, līdz mums izdevās abus pārliecināt, ka tas bijis tikai joks, un nomierināt ar brendiju. Mātei, kā arī mūsu viesiem, atkal uznāca spēcīgas galvassāpes, un viņa vispār pārstāja runāt ar Lesliju.

Atgadījums ar neredzamajiem flamingiem pavisam nejauši aizsākās kādu dienu, kad mēs verandā dzērām tēju. Teodors bija apvaicājies mūsu amerikāņu pārim, kā sokas darbs.

-    Dārgais Teo, - atbildēja Harijs Hanijs, - mums klājas dievīgi, vienkārši dievīgi, vai ne, mīļais?

-     Noteikti, - apstiprināja Lamijs Labulis, - pilnīgi noteikti. Gaisma šeit ir fantastiska, vienkārši fantastiska. Ziniet, it kā saule sazin kādēļ atrastos tuvāk zemei.

-    Tā patiesi šķiet, - Harijs Hanijs piekrita. - Tā vien liekas, kā Lamijs teica, ka saule ir pavisam zemu un spīd tieši pār mums, vecajiem niekkalbjiem.

-     Es tev to šorīt jau teicu, vai ne, Harij, mīļais? - pārjautāja Lamijs Labulis.

-     Teici gan, Lamij, teici gan. Taisni pie tā mazā šķūnīša, vai atceries, tu man sacīji…

-    Iedzeriet vēl tasi tējas, - māte viņus pārtrauca, jo no pieredzes zināja, ka šīs autopsijas analīzes, lai pierādītu abu kopību, varēja turpināties bezgalīgi.

Saruna ievirzījās par mākslu, un es gandrīz vairs neklausījos, kad piepeši manu uzmanību piesaistīja Lamija Labuļa vārdi.

-    Flamingi! Ak, Harij Hanij, flamingi! Mani mīļākie putni. Kur, Les, kur tie ir?

-     Ak, tur, - atteica Leslijs, ar rokas vēzienu aptverot Korfu, Albāniju un gandrīz visu Grieķiju. - Lieliem bariem.

Redzēju, kā Teodors aiztur elpu, tāpat kā es, gadījumā, ja māte, Margo vai Larijs kaut ko teiktu, lai atspēkotu šos briesmīgos melus.

-     Flamingi? - māte ar interesi vaicāja. - Nezināju, ka šeit ir flamingi.

-    Jā, - Leslijs svinīgi apstiprināja, - veseliem simtiem.

-    Vai zinājāt, ka šeit ir flamingi, Teodor? - jautāja māte.

-    Es… ē… ziniet… redzēju tos uz Hakiopulosa ezera, - atteica Teodors, nenovirzoties no patiesības, taču arī nepieminot, ka tas noticis pirms trim gadiem, turklāt tā bijusi vienīgā reize, kad flamingi jebkad ieklīduši Korfu. Man par piemiņu bija palikusi sauja sārtu spalvu.

-    Jēziņ! - noelsās Lamijs Labulis. - Les, dārgais, vai mēs varētu paskatīties uz tiem? Kā tu domā, Vai mēs varētu pielavīties tiem klāt?

-      Protams, - bezrūpīgi attrauca Leslijs, - tas ir vieglāk par vieglu. Viņi katru dienu pārvietojas pa vienu un to pašu maršrutu.

Nākamajā rītā Leslijs ienesa manā istabā priekšmetu, kas izskatījās pēc neparastas formas taures, kas izgatavota no govs raga. Es vaicāju, kas tas ir, un viņš pasmaidīja.

-    Tas ir flamingu pievilināšanai, - viņš apmierināts paskaidroja.

Izjutu dziļu interesi un sacīju, ka nekad neesmu dzirdējis par flamingu pievilināšanu.

-    Es arī ne, - Leslijs atzinās. - Zini, tas ir no veca govs raga izgatavots pulvera rags, domāts ieročiem, kas lādējami pa stobru. Taču gals ir nolūzis, tā ka ragā var pūst.

Lai pierādītu teikto, viņš pielika govs raga tievgali pie lūpām un iepūta. Rags izdeva ilgu, skanīgu skaņu, kaut ko vidēju starp miglas tauri un nicīgu sprauslāšanu, ar stipri rezonējošiem virstoņiem. Es kritiski novērtēju un atzinu, ka skaņa itin nemaz neizklausījās pēc flamingiem.

-    Jā, taču varu saderēt, ka Lamijs Labulis un Harijs Hanijs to nezina, - atbildēja Leslijs. - Nu man vēl tikai jāaizņemas tavas flamingu spalvas.

Man diez kā negribējās šķirties no tik retiem savas kolekcijas paraugiem, pirms Leslijs paskaidroja, kādēļ viņam vajadzīgas spalvas, un apsolīja, ka tām netiks nodarīts nekāds kaitējums.

Pulksten desmitos parādījās Lamijs un Harijs - Leslijs bija saģērbis viņus flamingu medībām. Katram galvā bija liela salmu cepure un kājās - gumijas zābaki, jo, kā brīdināja Leslijs, iespējams, mums būs jādodas pakaļ flamingiem purvos. Lamijs un Harijs bija pietvīkuši un satraukti piedzīvojuma gaidās, un, kad Leslijs nodemonstrēja flamingu pievilinātāju, viņu sajūsmai nebija robežu. Viņi izpūta no tā tik skanīgus pūtienus, ka suņi satrakojās - gaudoja un rēja - un Larijs nikns izliecās pa guļamistabas logu un paziņoja: ja mēs uzvedīšoties kā Kvornas mednieku biedrības [6] saietā, viņš pārvākšoties uz citurieni.

-     Un tu esi pietiekami veca, lai šo to apjēgtu! - bija Larija atvadvārdi, aizcērtot logu, adresēti mātei, kas bija iznākusi ārā paskatīties, kāpēc tāds troksnis.

Beidzot mēs izvedām drosmīgos medniekus uz lauka un gājām apmēram divas jūdzes, un pa šo laiku viņu sajūsma par flamingu medībām sadila. Tad mēs likām viņiem uzrāpties gandrīz nepieejama kalna galā, nosēdinājām abus kazenāju krūmā un likām pūst ragā, lai pievilinātu flamingus. Viņi ar lielu cītību pusstundu pārmaiņus viens pēc otra pūta ragā, tad spars sāka apsīkt. Uz beigām viņu radītais troksnis atgādināja drīzāk nāvīgi ievainota ziloņa brēcienus, nevis jebkādas putnu izdotas skaņas.

Tad bija mana kārta. Satraukts un aizelsies es uzbrāzos pakalnā un pavēstīju mūsu medniekiem, ka viņu pūles nav bijušas veltas. Flamingi tiešām atsaukušies uz pievilinātāju, taču nelaimīgā kārtā nolaidušies ielejā pusjūdzi uz austrumiem. Ja viņi steigtos turp, tad atrastu Lesliju gaidām. Biju apbrīna pilns par amerikāņu izturību un sīkstumu. Klumburodami nepiemērotajos gumijas zābakos, viņi aizlēkšoja uz tālāko kalnu, laiku pa laikam apstādamies, lai, pēc mana norādījuma, ar pēdējiem spēkiem iepūstu flamingu pievilinātājā. Tad, sviedriem noplūduši, viņi sasniedza uzkalna virsotni un tur sastapa Lesliju. Viņš sacīja, ja abi palikšot turpat un pūtīšot pievilinātāju, viņš došoties apkārt pa ieleju un dzīšot fla- mingus šurp. Leslijs iedeva viņiem savu ieroci un medījumu somu, lai, kā pats paskaidroja, būtu vieglāk iet. Tad viņš pakāpeniski izzuda tālumā.

Šajā mirklī darbībā iesaistījās mūsu iecienītais policists Fili- mona Kontakosa. Filimona neapšaubāmi bija visresnākais un vis- mēnessērdzīgākais no visiem Korfu policistiem. Viņš dienēja policijā vairāk nekā trīsdesmit gadu un nebija ne reizes paaugstināts tā fakta dēļ, ka nekad nebija veicis nevienu arestu. Viņš mums sīki jo sīki tika stāstījis, ka īstenībā neesot fiziski spējīgs uz kaut ko tādu; jau doma vien par skarbu izturēšanos pret noziedznieku lika sa- riesties asarām viņa tumšajās atraitnīšu krāsas acīs, un svētku dienās, kad vien bija manāma kaut mazākā nesaprašanās pazīme vīnā apskurbušo ciema iedzīvotāju vidū, viņš gāzelēdamies apņēmīgi devās pretējā virzienā. Viņš deva priekšroku mierīgai dzīvei un ik pārnedēļas apciemoja mūs, lai apbrīnotu Leslija ieroču kolekciju (atļauju ieroču turēšanai mums nebija), un atnesa dāvanas - kontrabandas tabaku Larijam, ziedus mātei un Margo, un iecukurotas mandeles man. Jaunībā viņš bijis klāja matrozis uz kravas kuģa un bija apguvis niecīgas angļu valodas zināšanas. Šī īpašība apvienojumā ar faktu, ka visi Korfu iedzīvotāji dievina parupjus jokus, darīja viņu ideālu mūsu nolūkiem. Viņš brīnum labi nospēlēja savu lomu.

Filimona gāzelēdamies uzkāpa kalna virsotnē, izskatīdamies krāšņs savā formastērpā, ar katru masas kilogramu personificējot likumu un kārtību, un uzticību policijas spēkam. Viņš atrada mūsu medniekus juceklīgi pūšam pievilinātāju. Viņš abiem laipni vaicāja, ko tie dara. Reaģējot uz laipnību kā divi kucēni, Lamijs Labulis un Harijs Hanijs ar milzīgu sajūsmu uzteica Filimonas fragmentārās angļu valodas zināšanas un izskaidroja viņam situāciju. Amerikāņiem par apjukumu, viņš no laipna, dzirkstoša, resna policista acumirklī pārvērtās aukstā, nežēlīgā birokrātijas personifikācijā.

-    Jūs nezin, ka flaming nedrīkst šaut? - Viņš strupi noprasīja. - Aizliegts šaut flaming!

-     Bet, dārgais, mēs tos nešaujam, - drebošā balsī taisnojās Lamijs Labulis. - Mēs tikai gribam tos redzēt.

-    Jā. Kā tad, jūs esat visu galīgi pārpratis, - Harijs Hanijs lišķīgi piebalsoja. - Mēs negribam šaut nost tās radības; gribam tās tikai redzēt. Nevis šaut, saprotat?

-    Ja ne šaut, tad kāpēc jums ierocis? - jautāja Filimona.

-    Ak, tas, - piesarkdams novilka Lamijs Labulis. - Tas pieder mūsu draugam… ē… amigo… saprotat?

-    Jā, jā, - apstiprināja Harijs Hanijs, - mūsu draugam. Lesam Darelam. Varbūt jūs viņu pazīstat? Viņš šajā apkārtnē ir labi pazīstams.

Filimona salti un nepielūdzami raudzījās viņā.

-     Es nepazīst tāds draugs, - viņš beidzot atbildēja. - Lūdzu atvērt somu.

-    Nu, lēnāk pār tiltu, - Lamijs Labulis protestēja. - Šī soma nav mūsu, virsniek.

-    Nē, nē, - piebalsoja Harijs Hanijs. - Tā pieder mūsu draugam Darelam.

-    Jums ir ierocis. Jums ir soma, - Filimona norādīja. - Lūdzu atvērt somu.

-     Nu, man jāsaka, jūs, virsniek, mazliet pārsniedzat savu pienākumu pilnvaras, jānudien, - sacīja Lamijs Labulis, kamēr Harijs Hanijs dedzīgi māja par zīmi, ka piekrīt. - Bet, ja jums no tā kļūs labāk, droši vien, es domāju, liels ļaunums necelsies, ja ļausim jums ielūkoties somā.

Viņš mirkli cīnījās ar somas siksnām, atvēra to un sniedza Fili- monam. Policists ielūkojās somā, uzvaroši ieņurdējās un izvilka ārā noplūktu cāli bez galvas; tam bija pielipušas daudzas koši sārtas spalvas. Abi veselīgie flamingu mednieki kļuva gluži bāli.

-     Bet, klausieties… ē… pagaidiet mirklīti… - Lamijs Labulis iesāka, un viņa balss izdzisa zem Filimonas apsūdzošā skatiena.

-    Šaut flamingi aizliegts, es jums teic, - sacīja Filimona. - Es jūs abus arestē.

Viņš nogādāja abus satrauktos un protestējošos draugus ciema policijas iecirknī, kur noturēja viņus vairākas stundas, kuru laikā aizturētie gandrīz sajuka prātā, rakstīdami paskaidrojumus, aiz nervozitātes un izmisuma tik ļoti putrodamies, ka nemitīgi savos stāstos apstrīdēja viens otru. Lai viņu satraukums būtu vēl lielāks, mēs ar Lesliju bijām sapulcējuši savus ciema draugus, kuri ik pa laikam nokliedzās: "Flamingi!" un aizmeta kādu akmeni policijas iecirkņa virzienā.

Beidzot Filimona atļāva gūstekņiem aizsūtīt zīmīti Larijam, kurš atsteidzās uz ciemu, pateica Filimonam, ka lielāka jēga būtu, ja viņš notvertu kādus ļaundarus, nevis nodotos rupjai āzēšanai, un atveda mūsu flamingu medniekus atpakaļ ģimenes klēpī.

-    Tam jādara gals! - Larijs dusmīgi teica. - Es nepieļaušu, ka manus viesus āzē ar ļauniem jokiem, ko izspēlē divi plānprātīgi brāļi!

Man jāatzīst, ka Lamijs Labulis un Harijs Hanijs bija brīnišķīgi.

-    Nedusmojies, Larij, dārgais, - sacīja Lamijs Labulis. - Viņi tikai pārāk aizrāvās. Tā ir tiklab mūsu, kā Lesa vaina.

-    Jā, - piebalsoja Harijs Hanijs. - Lamijam taisnība. Tā ir mūsu vaina, ka esam tādi lētticīgi muļķi.

Lai pierādītu, ka neko nav ņēmuši ļaunā, viņi pat devās uz pilsētu un atveda kasti šampanieša viesībām, un paši aizgāja uz ciemu, lai atgādātu Filimonu ciemos. Abi sēdēja uz terases, katrs savā pusē policistam, kautrīgi teikdami tostus viņam par godu, kamēr Filimona pārsteidzoši labā tenora balsī dziedāja mīlas dziesmas, kas darīja viņa tumšās acis spožas no asarām.

-   Zini, - Lamijs Labulis pašā viesību karstumā uzticēja Larijam noslēpumu, - viņš izskatītos tiešām labi, ja sāktu ievērot diētu. Bet nestāsti Harijam, ka es tā teicu, ja?

3

DIEVU DĀRZS

Lūk, debesis atveras, un dievi noraugās uz dīvaino ainu, par ko tie smej.

V. Šekspīrs. Koriolātis

Sala, līka kā deformēts šaujamloks, kura gali gandrīz pieskārās Grieķijas un Albānijas krastiem, ieskāva Jonijas jūras ūdeņus savā līkumā kā zilu ezeru. Villas ārpusē bija plaša veranda ar akmens plākšņu grīdu, tās jumtu veidoja vecumvecs vīnakoks, un lielie zaļie ogu ķekari nokarājās kā lustras; no šejienes bija pārredzams dārzs, pilns ar mandarīnkokiem un sudrabaini zaļu olīvkoku audzēm līdz pat jūrai, zilai un gludai kā ziedlapiņa.

Kad laiks bija labs, mēs vienmēr ieturējām maltītes verandā pie ļodzīga galda ar marmora virsmu, un tieši šeit tika pieņemti visi galvenie ģimenes lēmumi. Pie brokastīm gadījās dzirdēt visvairāk dzēlību un strīdu, jo šajā laikā tika lasītas vēstules, ja tādas bija saņemtas, un tika kaldināti, pārveidoti un atmesti dienas plāni; šajās agrā rīta stundās tika organizēti ģimenes pasākumi, reizēm pavisam nejauši, tā ka vienkāršs lūgums pēc omletes varēja novest pie trīs mēnešu ekspedīcijas ar teltīm uz attālu līci, kā vienreiz notika. Tā nu, kad sanācām kopā blāvajā rīta gaismā, nekad nevarējām būt droši, kāda izvērtīsies diena. Sākumā vajadzēja laipot uzmanīgi, jo noskaņojums bija viegli aizkaitināms, bet pamazām, pateicoties tējai, kafijai, grauzdiņiem, mājās gatavotai marmelādei, olām un augļiem, iestājās jūtams agrā rīta saspringuma atslābums, un verandu piepildīja labvēlīgāka gaisotne.

Rīts, kas vēstīja grāfa ierašanos mūsu vidū, ne ar ko neatšķīrās no jebkura cita rīta. Mēs visi bijām sasnieguši pēdējo kafijas stadiju, un katrs aizņemts ar savām domām: mana māsa Margo, blondos matus apsējusi ar lakatiņu, savā nodabā līksmi, taču nepareizi dungojot, pētīja divas audumu paraugu grāmatas; Leslijs bija pabeidzis dzert kafiju un izvilka no kabatas mazu automātisko pistoli, izjauca to un izklaidīgi tīrīja ar mutautiņu; māte rūpīgi lasīja pavārgrāmatas lappuses, meklējot ēdiena recepti pusdienām, viņas lūpas kustējās bez skaņas, laiku pa laikam māte pārtrauca murmināšanu un blenza tukšumā, mēģinot atcerēties, vai viņai ir vajadzīgās sastāvdaļas; Larijs, tērpies daudzkrāsainos rītasvārkos, ar vienu roku ēda ķiršus un ar otru šķiroja saņemto pastu.

Es baroju savu jaunāko ieguvumu - jaunu kovārni, kurš bija tik neparasti lēns ēdājs, ka biju nokristījis to par Gledstonu, jo man bija stāstīts, ka šis valstsvīrs vienmēr visu sakošļājis vairākus simtus reižu. Gaidot, kamēr putns sagremos katru kumosu, es raudzījos lejup no kalna uz vilinošo jūru un plānoju savu dienu. Vai paņemt savu ēzelīti Salliju un doties olīvu birzīs augstu kalnos salas vidienē, lai mēģinātu noķert agāmas, kas dzīvoja uz vizuļojošām ģipša klintīm, kur gozējās saulē un izaicināja mani, grozīdamas dzelteno galvu un piepūzdamas oranžo pakakli? Vai arī man vajadzētu aiziet uz mazo ezeriņu ielejas dziļumā aiz villas, jo tur droši vien šķiļas spāru kāpuri? Varbūt - vislaimīgākā doma no visām - sēsties laivā, pie kuras biju ticis pavisam nesen, un doties lielā jūras- braucienā?

Pavasarī gandrīz slēgtais ūdens klajš, kas atdalīja Korfu no cietzemes, bija maigā, gaišzilā krāsā; vēlāk, kad pavasaris izvērtās karstā, izkaltušā vasarā, šķita, ka mierīgā jūra ieguva tumšāku un nedabiskāku nokrāsu, kas atkarībā no gaismas dažkārt atgādināja violeti zilo toni varavīksnē, - zilumu, kas seklākās vietās pārgāja sulīgā nefrīta zaļumā. Vakarā, kad saule rietēja, izskatījās, it kā tā ar otu krāsotu jūras virsmu, ievelkot svītras un sapludinot purpur- sarkanos laukumus ar zelta, sudraba, mandarīnkrāsas un viegli sārtiem toņiem.

Raugoties uz šo rāmo, sauszemes ieskauto jūru, tā izskatījās pēc liegas, zilas pļavas, kas viegli un ritmiski elpoja gar krasta līniju; bija grūti noticēt, ka tā varēja būt nikna; bet pat mierīgā vasaras dienā kaut kur cietzemes sadēdējušos kalnos pēkšņi piedzima karsts, spīvs vējš un, spalgi iegaudodamies, uzklupa salai, padarīja jūru pavisam tumšu, gandrīz vai melnu, sakuļot ik viļņa muguru baltās putās un skubinot, un triecot tos uz priekšu kā pārbiedētu zilu zirgu ganāmpulku, līdz, spēkus zaudējuši, tie izmetās krastā un izgaisa šņācošā putu šķidrautā. Un ziemā zem tēraudpelēkām debesīm jūra saīgusi cilāja gandrīz bezkrāsainus viļņu muskuļus, ledusauksta un nedraudzīga, šur tur kā dzīslas iezīmējās dubļu un sanesu straumes, ko ziemas lietavas no ielejām ieskaloja līcī.

Man šī zilā valstība bija dārgumu krātuve ar savādiem dzīvniekiem, ko es ilgojos savākt un novērot. Sākumā bija vilšanās, jo varēju vienīgi kaut ko uzlasīt krastmalā kā vientuļš jūras putns, noķert sīkas radības seklumā, un laiku pa laikam man nedeva mieru kaut kas noslēpumains un brīnišķīgs, kas bija izmests krastā. Bet tad es tiku pie laivas, pie labā kuģīša "Būtlas Košpakaļas", un man pavērās visa šī valstība, no zeltainsarkanajām klinšu pilīm un to dziļajiem baseiniem un zemūdens alām ziemeļos līdz garajām, vizuļojošajām smilšu kāpām, kas gulēja dienvidos kā sniega kupenas.

Es izlēmu doties jūras braucienā un tā aizrāvos ar plānošanu, ka pavisam aizmirsu Gledstonu, kurš sašutis un aizelsies sēca uz mani kā miglā nokļuvis astmatiķis.

- Ja nu tev tiešām jātur šis spalvām klātais harmonijs, - teica Larijs, sapīcis paceldams skatienu, - varēji vismaz iemācīt tam kārtīgi dziedāt.

Viņš acīm redzami nebija tādā noskaņojumā, lai noklausītos lekciju par kovārņu dziedāšanas spējām, tā nu es cietu klusu un nomierināju Gledstonu ar milzīgu barības kumosu.

-     Marko sūta šurp uz pāris dienām grāfu Rosinjolu, - Larijs nevērīgi paziņoja mātei.

-    Kas viņš ir? - jautāja māte.

-    Es nezinu, - atteica Larijs.

Māte sakārtoja brilles un paskatījās uz viņu.

-    Ko tu ar to gribi teikt - tu nezini? - viņa noprasīja.

-    To, ko es saku, - atbildēja Larijs. - Es nezinu, nekad neesmu viņu sastapis.

-    Labi, un kas ir Marko?

-    Nezinu, arī viņu nekad neesmu sastapis. Tomēr viņš ir labs mākslinieks.

-    Larij, dārgais, tu nevari aicināt šurp cilvēkus, ko nepazīsti, - sacīja māte. - Ir jau gana slikti izklaidēt tos, kurus tu pazīsti, nemaz nerunājot par tiem, kurus nepazīsti.

-      Kāds tam sakars ar pazīšanu vai nepazīšanu? - apmulsis vaicāja Larijs.

-    Nu, ja tu viņus pazīsti, cilvēki vismaz zina, ko gaidīt, - māte paskaidroja.

-    Gaidīt? - Larijs salti pārjautāja. - Pēc tevis teiktā varētu domāt, ka es viņus aicinu apmesties geto vai kādā tamlīdzīgā vietā.

-    Nē, nē, dārgais, to es negribēju sacīt, - iebilda māte, - vienīgi to, ka šī māja gaužām reti šķiet normāla. Es cenšos, bet tā vien šķiet, ka mēs nezin kādēļ neesam spējīgi dzīvot kā pārējie cilvēki.

-    Nu, ja viesi brauc šurp apmesties, viņiem ir jāsamierinās ar mums, - teica Larijs. - Lai kā arī būtu, tu nevari vainot mani; es viņu neielūdzu. Viņu sūta Marko.

-    Bet tieši to jau es saku, - turpināja māte. - Pilnīgi sveši cilvēki sūta pie mums svešiniekus, it kā mums te būtu viesnīca vai kas tamlīdzīgs.

-    Tava nelaime ir tā, ka tu esi nesabiedriska, - noteica Larijs.

-    Tu ari tāds būtu, ja tev vajadzētu gatavot ēdienu, - māte sašutusi atcirta. - Ar to pietiek, lai cilvēks vēlētos kļūt par vientuļnieku.

-     Labi, tiklīdz grāfs būs prom, varēsi kļūt par vientuļnieci, ja gribēsi. Neviens tevi neatturēs.

-    Man nudien ir daudz izdevību būt vientuļniecei, ja tu aicini šurp veselas ļaužu straumes.

-     Protams, tu to vari, ja visu pienācīgi noorganizēsi, - teica Larijs. - Leslijs tev izbūvēs alu lejā, olīvu birzī; vari pierunāt Margo, lai viņa sašuj kopā dažas ādas no mazāk smirdīgiem Džerija dzīvniekiem, salasi sev podā kazenes, un, lūk, gatavs ir. Es varu vest lejā cilvēkus, lai viņi tevi apskata. "Šī ir mana māte," es sacīšu, "viņa mūs pametusi, lai kļūtu par vientuļnieci."

Māte nikni pavērās Larijā.

-    Nudien, Larij, tu reizēm aizdod man dusmas, - viņa teica.

-     Iešu apraudzīt Leonoras bērniņu, - pavēstīja Margo. - Vai kādam nevajag, lai kaut ko atnesu no ciema?

-    Ak, jā, - sacīja Larijs, - atcerējos. Leonora lūdza mani būt par krusttēvu viņas sīkajam.

Leonora bija mūsu kalpones Lugarēcijas meita, kas reizēm atnāca uz mūsu māju palīdzēt, kad rīkojām viesības, un, pateicoties labajam, spridzīgajam izskatam, bija Larija mīlule.

-    Tevi? Par krusttēvu? - pārsteigta izdvesa Margo. - Es domāju, ka krusttēviem jābūt sirdsšķīstiem, reliģioziem un tamlīdzīgi.

-    Cik jauki no viņas puses, - māte šaubu pilna sacīja. - Bet tas ir mazliet savādi, vai ne?

-     Pat ne pustik savādi kā tad, ja viņa lūgtu Lariju būt par tēvu, - piebilda Leslijs.

-     Leslij, dārgais, nerunā tā Džerija klātbūtnē, arī pa jokam ne, - aizrādīja māte. - Vai tu domā pieņemt uzaicinājumu, Larij?

-    Jā. Kādēļ gan nabaga mazulītim liegt labumu, ko nestu mana virsvadība?

-    Ha! - Margo izsmējīgi iesaucās. - Labi, es pateikšu Leonorai, ja viņa domā, ka tu būsi sirdsšķīsts un reliģiozs, tad viņa mēģina nopirkt maisu bez kaķa.

-      Ja tu spēj šo teicienu pārtulkot grieķu valodā, tad stāsti vien, - atteica Larijs.

-    Manas grieķu valodas zināšanas nav sliktākas par tavējām, - kareivīgi atcirta Margo.

-    Nu, nu, mīļie, nestrīdieties, - labināja māte. - Es patiesi vēlos, kaut tu netīrītu šaujamieročus ar mutautiņu, Leslij; eļļu nav iespējams izmazgāt.

-     Labi, ar kaut ko man tie ir jātīra, - Leslijs apbēdināts novilka.

Tajā mirklī es paziņoju mātei, ka gatavojos pavadīt dienu, izpētot piekrasti, un vaicāju, vai varu paņemt līdzi ēdamo.

-    Jā, mīļais, - viņa izklaidīgi atbildēja. - Pasaki Lugarēcijai, lai viņa tev kaut ko salūko. Tomēr esi piesardzīgs, dārgais, un neej dziļi ūdenī. Nesaaukstējies un… uzmanies no haizivīm.

Mātei katra jūra, lai cik sekla vai labvēlīga, bija ļauns un trauksmains ūdens, pilns ar paisuma viļņiem, ūdens vērpetēm, taifūniem un virpuļiem, to apdzīvoja vienīgi milzu astoņkāji un kalmāri, un mežonīgas haizivis ar asiem zobiem, un visu šo nezvēru galvenais dzīves mērķis bija nogalināt un apēst vienu no viņas pēcnācējiem. Pārliecinājis māti, ka būšu ļoti uzmanīgs, aizsteidzos uz virtuvi, paņēmu ēdamo sev un dzīvniekiem, savācu kolekcionēšanas piederumus, uzsvilpu suņiem un devos lejup no kalna uz piestātni, kur bija piesieta mana laiva.

"Būtla Košpakaļa", Leslija pirmais mēģinājums laivu būvēšanā, bija gandrīz apaļa un ar plakanu dibenu, tā ka, nokrāsota dzīvespriecīgās oranžās un baltās svītrās, stipri vien izskatījās pēc bagātīgi izrotātas celuloīda pīlītes. Tas bija draudzīgs, uzticams peldlīdzeklis, taču savas formas un neesošā ķīļa dēļ pagalam satraucās pat tikai mazliet nemierīgā jūrā un draudēja apgāzties un šādi turpināt ceļu - tā bija manai laivai raksturīga uzvedība stresa brīžos. Dodoties tālās ekspedīcijās, es vienmēr ņēmu līdzi daudz pārtikas un ūdens - gadījumam, ja mēs tiktu aizpūsti prom no kursa un ciestu avārijā, es turējos iespējami tuvu krastam, lai varētu izpeldēt drošībā, ja "Būtlai Košpakaļai" pēkšņi uzbruktu siroko. Formas dēļ laivai nevarēja pierīkot augstu mastu tā, lai tā neapgāztos, un kabatas lakatiņa lieluma bura spēja uztvert un izmantot tikai niecīgas vēja pūsmiņas; tādējādi lielākoties tā tika pārvietota no viena punkta uz otru ar airu palīdzību. Ar pilnu komandu - trim suņiem, pūci un reizēm arī balodi - un pilnu kravu - pāris dučiem trauku, kas pilni ar jūras ūdeni un paraugiem, - uz borta, laiva bija tik smaga, ka airējot sāpēja mugura.

Rodžeru varēja ņemt līdzi jūrā, viņam brauciens no tiesas patika; turklāt viņš arī nopietni un ar izpratni interesējās par dzīvību jūrā un, ausis saslējis, mēdza stundām ilgi gulēt un vērot aizkaitinātas jūras zvaigznes locīšanos kolekcionāra pudelē. Turpretim Čurulis un Vemsis nebija nekādi jūras vilki un vislabāk jutās, miršu audzēs dzenot pēdas kādam ne pārāk niknam medījumam; dodoties jūrā, viņi centās būt noderīgi, bet viņiem tas reti izdevās; krīzes situācijā abi sāka gaudot vai lēca pār bortu, vai, būdami izslāpuši, dzēra jūras ūdeni un pēc tam apvēma kapteinim kājas tieši tad, kad viņš izpildīja kādu grūtu navigācijas manevru. Nekad netiku īsti gudrs, vai manai ausainajai pūcei Ulisam patika jūras- braucieni; putns paklausīgi sēdēja vietā, kur es to noliku, acis pievēris, spārnus sakļāvis, izskatīdamies pēc visai ļaunprātīga austrumu dieviņa statuetes. Balodis Kvilps [7] , mana pirmā baloža Kva- zimodo dēls, dievināja izbraucienus ar laivu; tas ieņēma "Būtlas Košpakaļas" mazītiņo priekšgala klāju un izturējās tā, it kā pastaigātos pa Queen Mary promenādes klāju. Kvilps soļoja šurpu turpu, laiku pa laikam uz mirkli apstājās, lai aši uzdejotu, un, krūtis izriezis, sniedza kontralta koncertu, savādā kārtā atgādinot lielu operdziedātāju jūras ceļojumā. Tikai tad, ja laiks izvērtās nelabvēlīgs, balodis sanervozējās, nolaidās kapteinim klēpī un, mierinājumu meklējot, ierīkojās tur.

Tajā konkrētajā dienā biju nolēmis apciemot mazu līcīti, kam vienā pusē bija niecīga saliņa, ko ietvēra zemūdens klintis, kurās dzīvoja milzum daudz aizraujošu radījumu. Jo sevišķi gribēju sagūstīt pāva gļotzivi, kuras, kā zināju, papilnam mitinājās seklajos ūdeņos. Gļotzivis ir dīvaina izskata, apmēram četras collas garas, garenā ķermeņa dēļ pēc formas līdzīgas zušiem; izvalbītās acis un biezās lūpas mazliet atgādina par hipopotamu. Pārošanās laikā tēviņi kļūst spilgti un krāsaini: tumšo plankumu aiz acīm ietver debesszila maliņa, blāvi oranža, kuprim līdzīga sekste uz galvas un tumšs ķermenis, klāts ar ultramarīna ziliem vai violetiem plankumiem. Kakls tam ir jūras zaļš ar tumšākām svītrām. Turpretim mātītes ir gaišzaļā olīvkrāsā ar gaišziliem plankumiem, spuras zaļas kā koku lapas. Man gribējās sagūstīt dažas krāsainās zivtiņas, jo patlaban bija pārošanās laiks, un es cerēju tās iemitināt vienā no saviem akvārijiem, lai varētu novērot, kā tās izrāda uzmanību cita citai.

Pēc pusstundu ilgas cītīgas airēšanas mēs sasniedzām līci, ko ieskāva sudrabainu olīvkoku birzis un lieli zeltaini irbuleņu biezokņi, kas raidīja spēcīgu muskusa smaržu pār mierīgajiem, dzidrajiem ūdeņiem. Es noenkuroju "Būtlu Košpakaļu" divas pēdas dziļā ūdenī netālu no zemūdens klints un, novilcis drēbes un bruņojies ar tauriņu ķeramo tīklu un platu burku, iekāpu kristālskaidrajā jūrā, kas bija silta kā vanna.

Visur murdēja tāda dzīvības pārpilnība, ka vajadzēja stingri koncentrēties, lai nenovērstos no sava uzdevuma. Lūk, jūras gliemji kā milzīgas kārpainas, brūnas desas pulkiem vien zvilnēja starp daudzkrāsainajām ūdenszālēm. Uz akmeņiem slējās tumš- sārti, melniem adatu spilventiņiem līdzīgi jūras eži, adatas grozījās šurpu turpu kā kompasiem. Šur tur, pieķērušies pie klintīm kā prāvas mitrenes, gozējās hitoni [8] , un pārvietojās gaišās raibās smailes gliemežnīcas, katrā no tām atradās vai nu likumīgais iemītnieks, vai arī patvaļīgs ienācējs - sārtsejaina un spilgti sarkanām spīlēm bruņota krabja vientuļnieka izskatā. Mazs jūraszālēm klāts akmentiņš pēkšņi aizsoļo tev no kājapakšas, izrādās, tas ir zirnekļkrabis, kam uz muguras rūpīgi sastādīts augu dārzs, kas tam palīdz maskēties no ienaidniekiem.

Beidzot es nonācu tajā līča daļā, kuru, kā zināju, bija iecienījušas gļotzivis. Drīz vien ieraudzīju skaistu tēviņu, krāšņu un gandrīz varavīkšņaini zaigojošu daudzkrāsainajā kāzu tērpā. Es piesardzīgi virzīju tīkliņu uz zivs pusi, un tā aizdomu pilna atkāpās, plātīdama muti un uzmezdama lūpu. Es strauji pavēzēju tīkliņu, taču tēviņš bija pārāk uzmanīgs un bez pūlēm izvairījās. Vairākkārt nesekmīgi mēģināju viņu noķert, un pēc katra mēģinājuma viņš atkāpās mazliet tālāk. Beidzot, manas uzmācības nogurdināts, tas aizpeldēja un paglābās savā miteklī, ko veidoja saplēsta terakotas poda puse, kādus reizēm lietoja zvejnieki, lai noķertu vieglprātīgus astoņkājus. Lai gan gļotzivs tēviņam radās iespaids, ka tas nonācis drošībā, patiesībā rīcība bija kļūmīga, jo es savā tīklā izcēlu zivtiņu ar visu podu un pēc tam novietoju zivi un tās māju vienā no lielākajiem traukiem laivā.

Panākumu apskurbināts, es turpināju medības un līdz pusdienlaikam biju noķēris divas sievas savam gļotzivs tēviņam, kā arī mazu tinteszivi un interesantas sugas jūraszvaigzni, kādu iepriekš nebiju redzējis. Saule tagad karsēja bez žēlastības, un lielākā daļa dzīvo būtņu jūrā bija paslēpušās zem akmeņiem, lai patvertos ēnā. Es izkāpu krastā, apsēdos zem olīvkokiem un ieturēju pusdienas.

Gaiss bija pilns tvanīgas irbuleņu smaržas un cikādu "zāģa" dziesmu. Ēzdams vēroju, kā milzīga zaļa ķirzaka ar spilgti ziliem plankumiem kā acīm uz ķermeņa uzmanīgi rāpās un noķēra melnbalti svītrotu dižtauriņu. Veikums nebija mazais, jo dižtauriņi reti pakavējas vienā vietā un to lidojums ir saraustīts un neparedzams. Turklāt ķirzaka satvēra tauriņu aiz spārna, un, lai to izdarītu, palēcās kādas sešpadsmit collas virs zemes.

Drīz vien biju paēdis. Piekrāvu laivu un, uzdabūjis savu suņu komandu uz borta, sāku airēt uz māju pusi, lai varētu iekārtot gļotzivis akvārijos. Atgriezies villā, es ieliku gļotzivs tēviņu ar visu podu lielākā akvārija vidū un tad piesardzīgi stādīju tam priekšā abas mātītes. Kaut gan visu atlikušo pēcpusdienu vēroju zivtiņas, neko aizraujošu tās nedarīja. Tēviņš, muti plātīdams un bozdamies, kluknēja pie ieejas podā, kamēr mātītes tikpat dedzīgi plātīja muti un bozās katra savā akvārija galā.

Nākamajā rītā piecēlies, sev par lielu satraukumu, atklāju, ka gļotzivis bijušas aktīvas rītausmā, jo poda iekšpusē zem jumta bija ikri. Nezināju, kura mātīte bija to paveikusi, bet tēviņš ļoti sargāja ikrus, sirdīgi uzbrūkot manam pirkstam, kad pacēlu podu, lai ikrus aplūkotu.

Apņēmies nepalaist garām nevienu norisi, aizjozu pēc brokastīm un ēdu, notupies akvārija priekšā, nenovērsdams skatienu no gļot- zivīm. Ģimene līdz šim bija uzskatījusi zivis par potenciāli vismazāko nepatikšanu avotu no maniem dzīvniekiem, bet tagad attiecībā uz gļotzivīm sāka šaubīties, jo rīta cēlienā es katram garāmejošam ģimenes loceklim uzmācos ar lūgumiem atnest apelsīnu vai ūdeni, ko padzerties, vai uzasināt man zīmuli, jo es īsināju laiku, zīmējot savā dienasgrāmatā gļotzivis. Pusdienas man tika pasniegtas pie akvārija, un garās, karstās pēcpusdienas gaitā es sāku justies miegains. Suņi, kurus neizprotamā uzraudzība jau sen bija nogarlaikojusi, bija devušies uz olīvkoku birzīm un atstājuši mani un gļotzivis likteņa ziņā.

Gļotzivs tēviņš, ielīdis dziļi podā, bija tikko saredzams. Viena no mātītēm bija ieķīlējusies aiz maziem akmentiņiem, kamēr otra, muti plātīdama, čurnēja smiltīs. Kopā ar zivīm akvārijā bija arī divi mazi zirnekļkrabīši, klāti ar jūraszāļu kārtu, un viens nēsāja uz galvas mazu sārtu aktīniju kā švītīgu cepurīti. Tieši šis krabis pasteidzināja gļotzivju mīlas dēku. Tas klīda pa akvārija grunti, ar spīlēm vieglītēm likdams sev mutē dažādas sīkas drusciņas kā klīrīga vecmeita, kas mielojas ar gurķmaizītēm, līdz nejauši nonāca pie ieejas podā. Nekavējoties parādījās gļotzivs tēviņš, varavīksnes krāsās zaigojošs, gatavs cīņai. Tas metās virsū zirnekļkrabim un ik pa brīdim neganti koda. Krabis pēc dažiem veltīgiem mēģinājumiem ar spīlēm atgaiņāt zivi lēnprātīgi pagriezās un steigšus manījās prom. Tādējādi gļotzivs tēviņš, vārda tiešā nozīmē starodams, palika uzvarētājs un ar apmierinātu izskatu kavējās poda ārpusē.

Tad notika kaut kas pavisam negaidīts. Cīņa ar krabi bija piesaistījusi tās mātītes uzmanību, kurakvernēja smiltīs; tagad zivtiņa piepeldēja tuvāk un apstājās kādas četras vai piecas collas atstatu no tēviņa. Ieraudzījis mātīti, tēviņš ļoti uzbudinājās, un šķita, ka tā krāsas iezaigojās vēl košāk. Tad viņš piepeši uzbruka mātītei. Viņš klupa virsū un koda tai galvā, vienlaikus izlocīdams ķermeni kā šaujamloku un sizdams tai ar asti. Es pārsteigts vēroju šo uzvedību, līdz aptvēru, ka visas šīs grūstīšanās un stīvēšanās laikā mātīte izturējās pavisam pasīvi un necentās atdarīt. Tas, ko es redzēju, bija nevis neprovocēts uzbrukums, bet gan kareivīga uzmanības izpausme. Vērodams redzēju, ka gļotzivs tēviņš, sitot ar asti un kožot mātītei galvā, dzina to savā mītnē tāpat kā ganu suns sadzen aitas barā.

Sapratis, ka vairs neredzēšu zivtiņas, kad tās būs iepeldējušas podā, es iesteidzos mājā un atgriezos ar instrumentu, ko parasti lietoju, pārbaudot putnu ligzdas. Tā bija bambusa nūjiņa, kam galā noteiktā leņķī piestiprināts spogulītis. Ja nevarēju aizsniegt kādu putna ligzdu, izmantoju spogulīti kā periskopu, lai aplūkotu olas vai apspalvojušos putnēnus. Šoreiz to lietoju līdzīgam mērķim, tikai otrādi. Kad atgriezos, gļotzivis patlaban nozuda podā. Piesardzīgi, lai neiztraucētu zivtiņas, es ielaidu ūdenī spogulīti bambusa nūjiņas galā un virzīju līdz ieejai podā. Sasvēris to vajadzīgajā leņķī, es atklāju, ka poda iekšpuse ir labi pārredzama, turklāt saules stari atspīd spogulītī un skaisti izgaismo telpu.

Sākumā abas zivtiņas palika tuvu kopā, enerģiski plivinādamas spuras, taču vairāk nekas nenotika. Tagad, kad mātīte bija droši nogādāta podā, tēviņa uzbrukumi bija mitējušies un viņš izturējās samiernieciskāk. Pēc kādām desmit minūtēm mātīte pievirzījās viņam blakus un iznērsa mazu kaudzīti caurspīdīgu ikru, kas pielipa gludajai poda virsmai kā varžu ikri. To izdarījusi, viņa atkāpās, un tēviņš ieņēma vietu virs ikriem. Kā par nelaimi, mātīte atradās viņam priekšā, tā ka es neredzēju tēviņu apaugļojam ikrus, bet viņš to nepārprotami darīja. Tad mātīte, juzdama, ka savu uzdevumu šajā procedūrā izpildījusi, izpeldēja ārā no poda uz otru akvārija galu, vairs neizrādot nekādu interesi par ikriem. Toties tēviņš vēl laiciņu rosījās ap tiem un novietojās sargpostenī pie ieejas podā.

Ar nepacietību gaidīju, kad izšķilsies gļotzivju mazuļi, bet acīmredzot ūdens aerācija nebija pietiekama un izšķīlās tikai divi mazuļi. Man par šausmām, vienu no tiem apēda paša māte. Tā kā nevēlējos divkāršu jaundzimušo slepkavību uz savas sirdsapziņas un man nebija lieka akvārija, es ieliku otru mazuli burkā un aiz- airēju gar krastu līdz līcim, kur biju noķēris tā vecākus. Tur es, dodot līdzi savu svētību, palaidu mazuli zeltaino irbuleņu ieskautajā dzidrajā remdenajā ūdenī, kur, kā cerēju, tas izaudzinās daudz košu un krāsainu pēcnācēju.

Trīs dienas vēlāk ieradās grāfs. Viņš bija gara auguma, slaids, ar rūpīgi sasprogotiem, spīdīgi saeļļotiem matiem, zeltainiem kā zīd- tārpiņu kokoni, viegli uzskrullētām ūsām līdzīgā tonī un mazliet izvalbītām bālām acīm nepatīkamā zaļā krāsā. Viņš satrauca māti, atvezdams līdzi milzīgu čemodānu - garderobi, un viņa bija pārliecināta, ka viesis atbraucis šeit pavadīt visu vasaru. Bet drīz vien mēs atklājām - grāfs sev šķita tik pievilcīgs, ka uzskatīja par nepieciešamu pārģērbties apmēram astoņas reizes dienā, lai izrādītu sev pienācīgu godu. Viņa apģērbi bija elegants roku darbs, tik skaisti izstrādājumi no smalkiem audumiem, ka Margo plosīja skaudība par viesa garderobi un riebums pret viņa sievišķību. Reizē ar narcistisko tīksmināšanos par sevi grāfam piemita vēl citas tikpat netīkamas īpašības. Viņš ietērpās tik blīvā smaržu mākonī, ka tas bija gandrīz saskatāms, un viņam vajadzēja uzturēties istabā tikai sekundi, lai piesātinātu tās gaisotni, bet spilveni, kuros viņš atlaidās, un krēsli, uz kuriem apsēdās, oda vēl dienām ilgi. Viņa angļu valodas zināšanas bija ierobežotas, tomēr tas nekavēja grāfu izklāstīt savu viedokli par jebkuru tematu tik ņirdzīgi un dogmatiski, ka saniknoja ikvienu. Viņa filosofīju, ja tāda pastāvēja, varēja izteikt ar vienu frāzi: "Mēs Francijā to darām labāk," un to viņš nemitīgi atkārtoja attiecībā uz visu. Grāfam piemita dziļi galliska interese noskaidrot, vai viss, ar ko viņš saskārās, ir ēdams, tā ka būtu piedodams, ja cilvēki nodomātu, ka grāfs ir kazas reinkarnācija.

Nelaimīgā kārtā viņš ieradās pusdienlaikā, un līdz maltītes beigām viņam bez piepūles bija izdevies noskaņot pret sevi visus, ieskaitot suņus. Savā ziņā tas bija veikls triks - divu stundu laikā pēc atbraukšanas spēt nokaitināt piecus dažāda rakstura cilvēkus, acīm redzami pat neapzinoties šādu rīcību. Pusdienu laikā, iebaudījis suflē, maigu kā mākonīti, kas ietvēra gaiši sārtas svaigi ķertas garneles, viņš pavēstīja - esot nepārprotami skaidrs, ka mātes pavārs nav francūzis. Uzzinājis, ka pavārs ir māte, grāfs neizrādīja samulsumu, tikai pasacīja, ka viņai būtu jāpriecājas par tā klātbūtni, jo tādējādi spēšot sniegt padomus kulinārijas mākslā. Saniknojis māti, tā ka viņa zaudēja runasspējas par šādu nekaunību, grāfs pievērsa uzmanību Larijam, kuru pagodināja ar informāciju, ka vienīgie labie rakstnieki ir francūži. Kad tika pieminēts Šekspīrs, grāfs tikai paraustīja plecus, sacīdams: - Le petit poseur[9] - lesliju viesis aplaimoja ar spriedumu, ka ikviens, kas interesējas par medībām, noteikti ir apveltīts ar kriminālnoziedznieka instinktiem; bija taču vispārzināms, ka franči ražoja vislabākās šautenes, zobenus un citus uzbrukumam domātus ieročus. Grāfs deva Margo padomu, ka sievietes uzdevums ir būt skaistai, lai patiktu vīriešiem, un, jo sevišķi, nebūt badīgai un neēst pārāk daudz, lai nesabojātu augumu. Tā kā tolaik Margo mocījās ar bērnišķīgu tuklumu un līdz ar to stingri ievēroja diētu, šī informācija nepavisam netika uzņemta atsaucīgi. Manās acīs viņš sev pasludināja spriedumu, nosaukdams suņus par "lauku krančiem" un atzīdams tos par sliktākiem salīdzinājumā ar saviem izcilajiem labradoriem, sete- riem, retrīveriem un spanieliem - visi, protams, bija audzēti Francijā. Turklāt grāfs nesaprata, kālab es turēju tik daudz dzīvnieku, no kuriem neviens nebija ēdams. - Francijā mēs šaujam tikai tādus, - viņš paskaidroja.

Vai gan kāds brīnums, ja pēc pusdienām, kad viesis uzkāpa augšstāvā pārģērbties, ģimene mutuļoja kā vulkāns, kas gatavs uzsprāgt. Mūs atturēja vienīgi mātes zelta likums, ka viesi nedrīkst apvainot pirmajā dienā. Taču mūsu nervi bija tādā stāvoklī, ka pietiktu vienam sākt svilpot "Marseljēzu", lai pārējie viņu saraustītu gabalos.

-     Redzi, - māte pārmeta Larijam, - lūk, kas notiek, kad ļauj svešiem sūtīt pie mums cilvēkus, ko tu nepazīsti. Tas cilvēks nav paciešams!

-   Nu… tik slikts viņš nav, - vārgi iebilda Larijs, mēģinot apstrīdēt viedokli, kuram piekrita. - Manuprāt, daži viņa apgalvojumi bija patiesi.

-    Kuri? - māte draudīgi noprasīja.

-    Jā, kuri? - trīcēdama piebalsoja Margo.

-    Nu, - nenoteikti novilka Larijs, - man likās, suflē bija mazdrusciņ tā kā par treknu, un Margo sāk izskatīties pārlieku apaļīga.

-    Briesmonis! - iebrēcās Margo un izplūda asarās.

-    Nu jau ir gana, Larij, - sacīja māte. - Kā mēs izturēsim šo… šo… iesmaržināto augstākās sabiedrības dīkdieni vēl vienu nedēļu, es patiesi nezinu.

-     Jā, neaizmirsti, ka arī man jāsamierinās ar viņu, - Larijs aizkaitināts piebilda.

-    Nu, viņš ir tavs draugs… es gribēju teikt, tava drauga draugs… labi, es gribēju sacīt, lai kas viņš būtu, viņš ir tavs, - nobeidza māte,

-     un tavs pienākums ir gādāt, lai viņš rādās mums acīs, cik reti vien iespējams.

-    Vai arī es viņam iešaušu piparus dibenā, - piebilda Leslijs,

-    mazais smirdīgais…

-    Leslij, - māte viņu apsauca, - nu gan pietiek.

-    Bet viņš tiešām tāds ir, - Leslijs tiepīgi atkārtoja.

-    Zinu, ka ir, mīļais, tomēr tev tā nevajadzētu sacīt, - māte paskaidroja.

-    Labi, es mēģināšu, - apsolīja Larijs, - tomēr nevainojiet mani, ja viņš nokāps lejā uz virtuvi, lai sniegtu tev pavārmākslas stundu.

-    Es tevi brīdinu, - māte dumpīgi paziņoja, - ja tas cilvēks spers kāju manā virtuvē, es iziešu ārā… es aiziešu… es aiziešu un…

-    Kļūsi par vientuļnieci? - ierosināja Larijs.

-     Nē, es došos prom un apmetīšos viesnīcā līdz brīdim, kad viņš aizbrauks, - sacīja māte, izteikdama savus iemīļotos draudus.

-    Un šoreiz es tiešām tā izdarīšu.

Larijam par godu jāteic, ka vairākas nākamās dienas viņš vīrišķīgi nodarbojās ar grāfu Rosinjolu. Viņš to aizveda uz bibliotēku un muzeju pilsētā, parādīja Ķeizara vasaras pili ar visām tās pretīgajām skulptūrām, viņš pat aizveda viesi uz augstāko Korfu salas punktu - Pantokratora kalnu - un parādīja skatu no turienes. Bibliotēku grāfs salīdzināja ar Bibliotheque Nationale, pateica, ka muzejs nav pat ielāps no Luvras, kā arī to, ka Ķeizara pils izmēru, dizaina un iekārtojuma ziņā bija necilāka par namiņu, kurā dzīvoja viņa galvenais dārznieks, un beigās atzīmēja, ka skats no Pantokratora virsotnes nevarot mēroties ne ar vienu skatu, kāds paveras no jebkuras augstas vietas Francijā.

-   Tas cilvēks nav paciešams, - konstatēja Larijs, spirdzinādamies ar brendiju mātes guļamistabā, kur mēs visi bijām sanākuši, lai paglābtos no grāfa sabiedrības. - Viņš ir apsēsts ar Franciju; nesaprotu, kādēļ viņš no turienes vispār braucis prom. Viņš pat iedomājies, ka viņu telefona sakari ir vislabākie pasaulē! Un viņam pilnīgi trūkst jebkādas humora izjūtas par visu - varētu domāt, ka viņš ir zviedrs.

-    Nekas, mīļais, - mierināja māte. - Nu jau vairs nebūs ilgi.

-    Neesmu pārliecināts, ka man izdosies izturēt, - šaubījās Larijs. - Līdz šim vienīgais, ko viņš nav piedēvējis Francijai, ir Dievs.

-    Ā, bet varbūt Francijā Viņam labāk tic, - Leslijs sacīja.

-    Vai nebūtu brīnišķīgi, ja mēs varētu viņam nodarīt kaut ko nejauku? - sapņaini jautāja Margo. - Kaut ko tiešām briesmīgu.

-    Nē, Margo, - stingri atbildēja māte, - mēs nekad neesam nodarījuši neko nejauku nevienam, kas pie mums apmeties - es gribēju teikt, ja nu vienīgi pa jokam vai nejaušības pēc -, un mēs neko tādu neuzsāksim. Mums vienkārši jāsamierinās ar viņu; galu galā atlikušas vēl tikai dažas dienas. Drīz tās būs pagājušas.

-    Mīļais Dievs! - pēkšņi iesaucās Larijs. - Es tikai nupat atcerējos. Pirmdien taču būs tās sasodītās kristības!

-    Es tiešām vēlos, kaut tu tik daudz nelādētos, - māte iebilda. - Kāds tām sakars ar visu pārējo?

-     Vai tu spēj iedomāties, ka viņš dotos mums līdzi uz kristībām? - jautāja Larijs. - Nē, viņam būs jāpadzīvojas savā nodabā.

-    Es nedomāju, ka mums vajadzētu ļaut, lai viņš kaut kur klīst savā nodabā, - iebilda māte, it kā runātu par bīstamu zvēru. - Es gribēju teikt, ka viņš varētu sastapt kādu no mūsu draugiem.

Mēs visi sēdējām un pārdomājām šo problēmu.

-    Kāpēc Džerijam viņu kaut kur neaizvest? - pēkšņi ierosināja Leslijs. - Viņš galu galā negrib iet uz garlaicīgām kristībām.

-     Spoža ideja! - māte sajūsmināta iesaucās. - Tieši tas, kas vajadzīgs!

Visi mani pašsaglabāšanās instinkti acumirklī atmodās. Es sacīju, ka gribu gan iet uz kristībām, biju tās nepacietīgi gaidījis, tā bija vienīgā izdevība jebkad redzēt Lariju krusttēva lomā, turklāt viņš varbūt nejauši nometīs zemē bērnu vai pastrādās kaut ko tamlīdzīgu, un es to nedabūšu redzēt; un grāfam tik un tā nepatika ne čūskas, ne bruņurupuči, ne putni, ne arī kas cits, tad ko gan es varēju darīt ar viņu? Kādu brīdi valdīja klusums, kamēr ģimene kā zvērināto tiesa novērtēja manis teiktā patiesīgumu.

-     Es zinu, paņem viņu līdzi izbraucienā ar laivu, - priecīgi ierosināja Margo.

-      Lieliski! - piebalsoja Larijs, - esmu pārliecināts, ka viņa drēbju krājumos ir salmu cepure un svītraina vējjaka. Varbūt varam aizņemties arī bandžo.

-    Tā ir ļoti laba ideja, - atzinīgi teica māte. - Galu galā tas būs tikai uz pāris stundām, mīļais. Tev taču nebūs iebildumu.

Es visai nepārprotami liku saprast, ka man būs patiešām lieli iebildumi.

-    Lūk, ko es tev teikšu, - sacīja Leslijs. - Pirmdien pie ezera būs lielā zivju zveja. Ja es sarunāšu ar atbildīgo, lai tev atļauj piedalīties, vai paņemsi līdzi grāfu?

Es brīdi svārstījos, jo jau sen gribēju redzēt lielo zveju. Zināju, ka visu pēcpusdienu vajadzēs nodarboties ar grāfu, tā ka jautājums bija vienkāršs - kādu labumu es sev varēju iegūt.

-     Un tad mēs varēsim padomāt par tauriņu vitrīnu, kuru tu gribi, - teica māte.

-    Un mēs ar Margo iedosim tev naudu grāmatām, - piebalsoja Larijs, vēlīgi paredzot Margo piedalīšanos manis piekukuļošanā.

-    Un es tev uzdāvāšu saliekamo nazi, ko tu gribēji, - apsolīja Leslijs.

Es piekritu. Ja man nāksies samierināties ar grāfa sabiedrību veselu pēcpusdienu, manas pūles vismaz taps taisnīgi atalgotas. Tajā pašā dienā vakariņu laikā māte izskaidroja situāciju un nodevās tik pamatīgiem zivju zvejas slavinājumiem, ka varētu nodomāt - viņa personiski tās izgudrojusi.

-    Cepinās? - vaicāja grāfs.

-    Jā, jā, - atbildēja māte. - Zivis sauc kefalias, un tās ir gardas.

-    Nē, vai uz ezera cepina? - grāfs jautāja. - Vai saule karsēs?

-    Ā… ak tā, saprotu, - atsaucās māte. - Jā, ļoti karsts. Noteikti uzlieciet cepuri.

-    Mēs brauks ar bērna jahtu? - gribēja zināt grāfs, kuram patika visu noskaidrot.

-    Jā, - apstiprināja māte.

Grāfs saposās ekspedīcijai bāli zilās lina biksēs, elegantās kastaņ- brūnās kurpēs, baltā zīda kreklā ar zilu un zelta krāsas kravati, nevērīgi apsietu ap kaklu, un elegantu cepuri, paredzētu izbraukumam ar jahtu. Kaut gan "Būtla Košpakaļa" ideāli derēja maniem nolūkiem, es pirmais atzītu, ka tai trūka jebkādu ērtību, kādas mēdz būt okeāna jahtām, un grāfs ātri vien aptvēra šo faktu, kad novedu viņu lejā pie kanāla, kur venēciešu sāls smeltņu labirintā bija piesieta mana laiva.

-    Tā… ir jahta? - viņš pārsteigts un tāds kā satraukts jautāja.

Es apliecināju, ka šis nudien ir mūsu peldlīdzeklis, uzticams un

drošs, un, kā viņš ievēros, ar plakanu dibenu, lai būtu vieglāk staigāt laivā. Nezinu, vai viņš saprata manis teikto; varbūt viņš nodomāja, ka "Būtla Košpakaļa" ir tikai laiviņa, ar kuru es viņu nogādāšu uz jahtas, tomēr viņš piesardzīgi iekāpa, izsmalcināti uzklāja sēdeklim kabatas lakatiņu un uzmanīgi apsēdās. Es ielēcu laivā un sāku ar kārti stumt laivu pa kanālu, kas šajā vietā bija apmēram divdesmit pēdu plats un divas pēdas dziļš. Apsveicu sevi ar faktu, ka tikai dienu iepriekš biju nospriedis - laiva ož gandrīz tikpat spēcīgi kā grāfs, jo laika gaitā zem dēļiem bija sakrājies daudz beigtu garneļu, jūraszāļu un citas drazas. Biju iegremdējis laivu jūras ūdenī apmēram divu pēdu dziļumā un kārtīgi iztīrījis sateces, tā ka mans kuģis tagad spīdēja un laistījās, un jauki smaržoja pēc saulē sakarsušas darvas, krāsas un sālsūdens.

Vecās senās sāls smeltnes atradās iesāļajam ezeram gar malu, veidojot gigantisku šaha galdiņu ar šķērssvītrojumu, ko veidoja rāmie kanāli - daži tik šauri kā krēsls, daži trīsdesmit pēdu plati. Lielākoties šie ūdensceļi bija tikai pāris pēdu dziļi, taču zem ūdens atradās gandrīz nenosakāma biezuma smalku melnu sanesu slānis. Pateicoties laivas formai un plakanajam dibenam, ar "Būtlu Koš- pakaļu" varēja samērā viegli kuģot pa šiem iekšzemes ūdensceļiem, jo nevajadzēja raizēties par vēja brāzmām vai pēkšņiem vilnīšu vāliem - diviem apstākļiem, kas to allaž sašūpoja. Taču kanālu trūkums bija tāds, ka to krasti bija apauguši ar garām, čabošām bambusniedrēm, kas reizē deva ēnu un sargāja no vēja, tā ka gaiss bija mierīgs, tumšs, karsts un spīvi oda kā kūtsmēslu kaudze. Grāfa mākslīgās smaržas sacentās ar dabas smakām, līdz beidzot daba uzvarēja.

-    Nelabi ož, - grāfs piezīmēja. - Francijā ūdens higēnisks.

Es atteicu, ka drīz vien izbrauksim no kanāla ezerā, kur smakas nebūs.

-    Cepina, - bija grāfa nākamais atklājums, kad viņš slaucīja seju un ūsas smaržu piesātinātajā mutautā. - Stipri karsē.

Patiesībā viņa seja bija ieguvusi gaišu heliotropa nokrāsu. Jau grasījos sacīt, ka arī šī problēma būs atrisināta, kad sasniegsim ezera ūdens klaju, kad, satraukuma pārņemts pamanīju, ka ar "Būtlu Košpakaļu" kaut kas nav kārtībā. Tā šķita iegrimusi brūnajā ūdenī un gandrīz nekustējās uz priekšu, kaut gan stūmu to ar kārti.

Kādu mirkli nespēju iedomāties, kas noticis, jo mēs nebijām uzskrējuši sēklī un es zināju, ka šajā kanālā nav smilšu sēkļu. Tad piepeši ieraudzīju ūdens virpuli uz dēļiem laivas dibenā. Nevar taču būt, es nodomāju, ka laivai radusies sūce.

Es aizgrābts vēroju, kā ūdens cēlās, kā apņēma izklaidīgā grāfa kurpes. Pēkšņi sapratu, kas noticis. Tīrot sateces, es, protams, biju izvilcis tapu Košpakaļas apakšā, lai ļautu ieplūst svaigam jūras ūdenim; acīmredzot nebiju pietiekami rūpīgi atlicis tapu vietā, un tagad satecēs ieplūda kanāla ūdens. Mana pirmā domā bija pacelt dēļus, sameklēt tapu un iespraust to stingrāk, bet ap grāfa pēdām jau skalojās apmēram divas collas dziļš ūdens, un man šķita neatliekami svarīgi griezt "Būtlu Košpakaļu" uz krastu, kamēr vēl kaut mazliet spēju to vadīt, un izlaist savu izsmalcināto pasažieri sausumā. Man nebija iebildumu, ka "Būtla Košpakaļa" iegremdētu mani kanālā - galu galā es allaž dzīvojos pa kanāliem kā ūdensžurka, medījot ūdensčūskis, bruņurupučus, vardes un citus sīkus dzīvniekus -, taču es zināju, ka grāfs skatīsies greizi, ja nāksies lēkāt divas pēdas dziļā ūdenī un nenoteiktā daudzumā dūņu. Mani pūliņi pagriezt svina smago, ar ūdeni piesmēlušos laivu bija pārcilvēciski. Tad es jutu, ka laiva pamazām sāk kustēties un vārgi pavēršas pret krastu. Collu pa collai es to virzīju uz bambusu pusi, un mēs atradāmies desmit pēdu no malas, kad grāfs pamanīja notiekošo.

-   Mon Dieu! - viņš spalgi iebrēcās. - Mēs slīkstam! Mana kurpe zem ūdens. Laiva, viņa nogrimusi.

Es uz brīdi pārstāju stumt laivu, lai nomierinātu grāfu. Teicu viņam, ka briesmas nedraud; viņam tikai mierīgi jāsēž, līdz es viņu nogādāšu krastā.

-    Mana kurpe! Regardez[10] mana kurpe! - viņš vaimanāja, rādīdams uz nu jau pilošo, krāsu zaudējušo apavu ar tik izteiksmīgu niknumu, ka vienīgais, ko varēju darīt, bija novaldīties un nesākt ķiķināt.

Vēl mirklis, es teicu, un viņš tiks uz sauszemes. Patiesi, ja viņš būtu darījis tā, kā liku, manis sacītais būtu piepildījies, jo man bija izdevies pievirzīt laivu sešu pēdu attālumā no bambusiem. Taču grāfs bija pārāk noraizējies par savu kurpju stāvokli, un tas viņu pamudināja uz ļoti muļķīgu rīcību. Par spīti manam brīdinājuma saucienam, viņš palūkojās pār plecu, pavisam tuvu ieraudzīja zemi, piecēlās kājās un uzlēca uz "Būtlas Košpakaļas" mazītiņā priekšgala klāja. Viņš bija nodomājis no turienes izlēkt krastā, drošībā, kad būšu piestūmis laivu mazliet tuvāk, taču nebija rēķinājies ar "Būtlas Košpakaļas" temperamentu. Kaut arī laiva bija miermīlīga, tai piemita dažas dīvainības - tai pilnīgi noteikti nepatika, ka uz priekšgala klāja kāds stāv; laiva vienkārši sasvērās, kā zirgs saslienas kājās kovboju filmā un pārmet tevi sev pār plecu. Šoreiz viņa tā izrīkojās ar grāfu.

Viņš brēkdams ievēlās ūdenī, iepletis kājas kā lempīga varde, lepnā burātāja cepure peldēja uz bambusu saknēm, kamēr viņš pats pērās ūdens un dubļu putrā. Biju pārpilns ar pretrunīgām jūtām - satraukumu un sajūsmu; biju sajūsmā par to, ka grāfs iekritis kanālā, kaut gan apzinājos - ģimene nemūžam neticēs, ka es to nebiju tīšām sarīkojis, - tomēr mani uztrauca, kā viņš kūlās pa ūdeni. Atrodoties seklā ūdenī, instinktīva reakcija ir piecelties kājās, bet šajā gadījumā tā varēja tikai vēl dziļāk iegrimt lipīgajos dubļos. Reiz medību laikā Larijs bija iekritis vienā no šiem kanāliem un iestidzis tik dziļi, ka tikai ar Margo, Leslija un manis apvienotām pūlēm izdevās izvilkt viņu laukā. Ja grāfs iestigs kanāla gruntī, man nepietiks spēka vienam, bez citu palīdzības izdabūt viņu ārā, un pa to laiku, kamēr sadabūšu palīdzību, grāfs jau būs pazudis spīdīgajos dubļos. Es pametu kuģi un ielēcu kanālā, lai palīdzētu viņam. Es pratu staigāt pa dubļiem, turklāt biju četras reizes vieglāks par grāfu, tāpēc tik dziļi neiegrimu. Es uzsaucu, lai paliek mierā, kamēr aizkļūšu līdz viņam.

-    Merdel[11] - atsaucās grāfs, pierādot, ka vismaz tur muti virs ūdens.

Viņš vēlreiz mēģināja piecelties kājās, bet, sajuzdams šausmīgo, neatvairāmo dubļu skāvienu, izgrūda izmisīgu kliedzienu kā pēdējo cerību zaudējusi kaija un aprima. Grāfam patiesi bija ļoti bail no dubļiem. Kad es nokļuvu līdz viņam un mēģināju vilkt uz krastu, viņš spiedza un kliedza, un apvainoja mani, ka es cenšos viņu iegrūst vēl dziļāk. Viņš uzvedās tik absurdi bērnišķīgi, ka man uznāca smieklu lēkme, un tā viņu sadusmoja vēl vairāk. Grāfs pārgāja uz franču valodu, kurā viņš runāja ar ložmetēja ātrumu, tā ka es ar savām trūcīgajām valodas zināšanām neko nesapratu. Beidzot es apvaldīju nepieklājīgos smieklus, vēlreiz satvēru viņu pie padusēm un sāku vilkt uz krasta pusi. Tad man pēkšņi ienāca prātā, cik smieklīgs mūsu grūtais stāvoklis izskatītos no malas, kā divpadsmit gadu vecs zēns mēģina glābt sešas pēdas garu vīrieti, un man atkal uznāca smieklu lēkme, es apsēdos dubļos un tikām smējos, kamēr no acīm izsprāga asaras.

-     Ko tu smējās? Ko tu smējās? - brēca grāfs, cenzdamies pār plecu paskatīties uz mani. - Nekādu smiešanos, velc mani ārā, vite, vite!**

Beidzot, rīstīdamies un žagodamies aiz smiekliem, es atkal ķēros pie grāfa vilkšanas un galu galā dabūju viņu diezgan tuvu pie krasta. Tad es viņu atstāju un izkāpu krastā. Šī rīcība izraisīja vēl vienu histērijas izvirdumu.

-   Neej prom, neej prom! - viņš kliedza, panikas pārņemts. - Es noslīcis. Neej prom!

Nelikos zinis par viņu. Izvēlējies tuvumā septiņus garākos bambusa stiebrus, es tos pa vienam noliecu lejup, tā ka stublāji gareniski sašķēlās, tomēr nenolūza, tad pavērsu tā, ka tie sniedzās līdz grāfam un veidoja kaut ko līdzīgu zaļam tiltiņam starp viņu un krastu. Atbilstoši maniem norādījumiem viņš pagriezās uz vēdera un vilkās, turoties pie bambusiem, līdz beidzot sasniedza sauszemi. Kad grāfs grīļīgi pieslējās kājās, viņa ķermeņa apakšdaļa izskatījās kā iemērkta izkusušā šokolādē. Zinādams, ka lipīgie dubļi sacietēja rekordīsā laikā, piedāvājos kādu daļu no tiem notīrīt ar bambusa nūjiņu. Grāfs uzmeta man iznīcinošu skatienu.

-    Espece de conl* - viņš kaismīgi atcirta.

Manas nedrošās grāfa dzimtās valodas zināšanas neļāva pārtulkot šo teicienu, taču dedzība, ar kādu tas tika izsacīts, lika domāt, ka ir vērts to paturēt atmiņā. Mēs devāmies mājup, un grāfs dusmās mētājās ar dzēlībām. Kā jau biju paredzējis, dubļi uz viņa kājām sakalta gandrīz vai maģiskā ātrumā, un pēc neilga laiciņa viņa bikses izskatījās pēc gaišbrūnas mozaīkveida puzles. Viņš no mugurpuses tik ļoti atgādināja bruņām klātu Indijas degunradzi, ka es gandrīz atkal sāku smieties.

Varbūt tā bija nelaimīga sagadīšanās, ka mēs ar grāfu nonācām pie villas ieejas durvīm tieši tajā mirklī, kad piebrauca milzīgais dodžs, ko vadīja mūsu pašieceltais sargeņģelis Spiro Hakio- pulos - ar drūmu skatienu un mucveidīgu ķermeni, bet aizmugurē sēdēja ģimenes locekļi ar vīnā sasārtušām sejām. Automobilis apstājās, un ģimene neticīgām acīm vērās uz grāfu. Pirmais atguvās Spiro.

-     Nudiens, misis Darels, - viņš sacīja, pagriezdams masīvo galvu un uzsmaidīdams mātei. - Māsters Džerijs visus suņabērns nolieks pie vietas.

Tāpat nepārprotami jutās visa ģimene, taču māte ņēmās apliecināt pretējo.

-    Vai dieniņ, grāf, - viņa izdvesa labi tēlotās šausmās, - ko jūs ar manu dēlu esat darījuši?

Šī nekaunīgā piezīme tā apstulbināja grāfu, ka viņš tik vien spēja kā atplestu muti raudzīties mātē.

-     Džerij, dārgais, - māte turpināja, - aizej un noģērb slapjās drēbes, pirms esi saaukstējies, esi nu labs zēns.

-    Labs zēns! - atkārtoja grāfs spalgā, neticības pilnā balsī. - Cest un assasin! Cest une espece de…[12]

-      Mierīgi, mierīgi, dārgais draugs, - teica Larijs, aplikdams roku ap grāfa dubļainajiem pleciem, - esmu pārliecināts, ka noticis misēklis. Nāciet, iedzeriet brendiju un pārģērbieties. Jā, jā, esiet mierīgs, mans brālis dabūs trūkties par šo atgadījumu. Protams, viņš saņems sodu.

Larijs ieveda brēcošo grāfu mājā, un pārējie ģimenes locekļi sapulcējās ap mani.

-    Ko tu izdarīji ar viņu? - gribēja zināt māte.

Atbildēju, ka neko nebiju darījis; grāfs un vienīgi grāfs pats bija atbildīgs par savu stāvokli.

-    Es tev neticu, - sacīja Margo. - Tu vienmēr tā saki.

Es iebildu, ka ar lepnumu atzītos, ja patiesi būtu atbildīgs par šādu nodarījumu. Mana apgalvojuma loģika pārliecināja ģimeni.

-      Tam nav itin nekādas nozīmes, vai Džerijs to izdarīja, - secināja Leslijs. - Svarīgs ir gala iznākums.

-    Labi, ej un pārģērbies, mīļais, - teica māte, - pēc tam atnāc uz manu istabu un izstāsti mums visiem, kā tu to paveici.

Taču notikums ar "Būtlu Košpakaļu" nenesa rezultātu, uz ko visi cerēja; grāfs drūmi turpināja ciemoties, it kā gribētu mūs visus sodīt, un izturējās divtik pretīgi kā iepriekš. Tomēr es vairs nejutos atriebīgs pret grāfu; kad vien iedomājos, kā viņš pērās kanālā, man uznāca nevaldāmi smiekli, kas atsvēra jebkādu apvainojumu devu. Turklāt grāfs neviļus bija pievienojis manam franču valodas vārdu krājumam jaunu, brīnišķīgu frāzi. Kādu dienu es to izmēģināju, kad biju ielaidis kļūdu franču valodas domrakstā, man izspruka šis teiciens. Taču iespaids uz manu skolotāju Kralevska kungu bija pavisam citāds. Viņš mēroja soļiem istabu šurpu turpu, rokas salicis aiz muguras, izskatīdamies kā uzkumpis rūķis transā. Izdzirdis manus vārdus, viņš piepeši apstājās, iepletis acis, un izskatījās pēc rūķa, kas nupat saņēmis elektrības triecienu no suņusēnes.

-    Ko tu teici? - viņš jautāja aizsmakušā balsī.

Es atkārtoju aizskarošo frāzi. Kralevska kungs aizvēra acis un, nāsīm iedreboties, noskurinājās.

-    Kur tu to dzirdēji? - viņš vaicāja.

Es atbildēju, ka iemācījos no grāfa, kas bija apmeties pie mums.

-    Ak tā. Tu nekad nedrīksti vairs tā runāt, vai saproti, - Kralevska kungs piekodināja, - nekad vairs! Tev… tev jāzina, ka reizēm šajā dzīvē saspringtos mirkļos pat aristokrātam gadās izmest kļūmīgu teicienu. Mums neklājas atdarināt viņus.

Sapratu, ko Kralevska kungs gribēja sacīt. Droši vien grāfam iekrišana kanālā varēja nozīmēt saspringtu mirkli.

Bet sāga ar grāfu vēl nebija galā. Kad bija pagājusi apmēram nedēļa pēc viņa aizbraukšanas, kādu rītu pie brokastīm Larijs atzinās, ka nejūtas labi. Māte uzlika brilles un kritiski viņu nopētīja.

-    Ko tu ar to gribi teikt - nejūties labi? - viņa noprasīja.

-    Nejūtos tik vīrišķīgs un enerģisks kā parasti.

-    Vai tev kaut kas sāp?

-   Nē, - Larijs atzina, - nekādu sāpju nav. Tikai tāds kā gurdums, apnikums, vājuma un iztukšotības sajūta, it kā es būtu pavadījis nakti ar grāfu Drakulu, tomēr es domāju, ka mūsu viesis, par spīti visiem trūkumiem, nebija vampīrs.

-     Tu izskaties labi, - sacīja māte, - kaut gan labāk būtu tevi izmeklēt. Doktors Andročelli ir atvaļinājumā, tā ka būs jāpalūdz Spiro, lai atved Teodoru.

-     Labs ir, - apātiski izdvesa Larijs, - un pasakiet Spiro, lai rīkojas un brīdina Britu kapsētu.

-     Larij, nerunā tā, - iebilda māte, kļūdama tramīga. - Tagad kāp augšā un liecies gultā, un, Dieva dēļ, arī paliec tur.

Spiro bija uzskatāms par mūsu sargeņģeli, kuram ikviens lūgums šķita īstenojams, bet doktors Teodors Stefanidis bija mūsu orākuls un padomdevējs visās jomās. Viņš ieradās, mierīgi sēžot Spiro dodža aizmugures sēdeklī, nevainojami tērpies tvīda uzvalkā, katliņcepure uz galvas pareizajā leņķī, bārda vizēja saulē.

-     Jā, tas patiesi bija… hm… ļoti savādi, - sacīja Teodors, apsveicinājies ar mums visiem, - es tobrīd pie sevis nodomāju, cik jauks laiks braucienam… ē… sevišķi skaista diena… ē… ne pārāk karsts un tamlīdzīgi, ziniet… ē… un pēkšņi pie laboratorijas uzradās Spiro. Augstākā mērā nejauši.

-    Es ļoti priecājos, ka no manām mokām kādam tiek labums, - teica Larijs.

-    Aha! Kāda… ē… ziniet… varētu būt kaite? - vaicāja Teodors, ar interesi aplūkodams Lariju.

-     Nekā konkrēta, - Larijs atzina. - Tikai vispārīga sajūta, ka nāve ir nenovēršama. Šķiet, ka visi spēki aizplūduši prom. Varbūt es, kā parasti, pārāk daudz no sevis esmu atdevis ģimenei.

-    Nedomāju gan, ka tā būs īstā vaina, - māte noteikti iebilda.

-   Manuprāt, tu pārāk daudz ēd, - iejaucās Margo, - tev vajadzīga laba diēta.

-     Viņam vajag mazliet svaiga gaisa un fiziskas nodarbības, - piebilda Leslijs. - Ja viņš dotos nelielā izbraucienā ar laivu…

-    Jā, labi, Teodors mums pateiks, kas par vainu, - teica māte.

Teodors izmeklēja Lariju un atgriezās pēc pusstundas.

-   Nevaru atrast nekādu… ē… ziniet… organisku kaiti, - apdomīgi teica Teodors, šūpodamies pirkstgalos, - ja nu vienīgi to, ka viņam ir neliels liekais svars.

-    Tā gan! Es jau teicu, ka viņam vajadzīga diēta, - triumfējoši iesaucās Margo.

-    Kuš, mīļā, - viņu apsauca māte. - Tātad ko jūs iesakāt darīt, Teodor?

-     Es viņu paturētu gultā kādas dienas, - atbildēja Teodors.

-    Dodiet viņam vieglu ēdienu, ziniet, neko pārāk eļļainu, un es atsūtīšu viņam kādas zāles… ē… tā sacīt… toniku. Atbraukšu parīt un apraudzīšu, kā viņam klājas.

Spiro aizveda Teodoru atpakaļ uz pilsētu un, kā solīts, drīz vien atgriezās ar zālēm.

-     Es tās nedzeršu, - teica Larijs, šķībi lūkodamies uz pudeli.

-    Tas izskatās pēc sikspārņa olnīcu esences.

-    Nerunā muļķības, dārgais, - atbildēja māte, ieliedama zāles karotē, - tās tev nāks par labu.

-     Nenāks vis. To pašu iedzēra mans draugs dr. Džekils, un redzi nu, kas notika ar viņu.

-    Kas notika ar viņu? - nedomājot vaicāja māte.

-    Viņu atrada pieķērušos pie lustras, kasāmies un apgalvojam, ka viņš esot misters Haids.

-    Klausies, Larij, beidz muļķoties, - stingri noteica māte.

Ar lielu pierunāšanu izdevās Lariju iedzert zāles un likties gultā.

Nākamajā rītā pārmēru agri mūs visus pamodināja nikni brēcieni no Larija istabas.

-     Māt! Māt! - viņš kliedza. - Nāc, paskaties, ko tu esi izdarījusi!

Mēs atradām Lariju kailu drasējam pa istabu ar lielu spoguli rokā. Viņš kareivīgi pagriezās pret māti, un viņai aizrāvās elpa no redzētā. Viņa seja bija pietūkuši divtik liela kā parasti un bija gandrīz vai tomāta krāsā.

-    Mīļais, ko tu esi izdarījis? - māte vārgi izdvesa.

-    Es izdarījis? Tu to izdarīji, - viņš iekliedzās, ar grūtībām veldams vārdus. - Tu un Teodors, un tās sasodītās zāles, kas sabeigušas manu hipofizi. Paskaties uz mani! Es izskatos sliktāk nekā Džekils un Haids.

Māte uzlika brilles un aplūkoja Lariju.

-     Manuprāt, izskatās, ka tu esi saslimis ar cūciņu, - viņa samulsusi teica.

-     Muļķības! Tā ir bērnu slimība, - Larijs nepacietīgi atcirta. - Nē, vainīgas tās sasodītās Teodora zāles. Es tev saku, tās sagandējušas manu hipofizi. Ja tūlīt pat nesagādāsi pretlīdzekli, es izaugšu par milzi.

-     Blēņas, dārgais, esmu pārliecināta, ka tā ir cūciņa, - teica māte. - Tomēr ļoti jocīgi, jo es droši zinu, ka tu esi izslimojis cūciņu. Pamēģināšu atminēties - Margo pārslimoja masalas Dar- dželingā 1920. gadā… Leslijam bija hroniska caureja Rangunā - nē, es kļūdījos, tas notika 1900. gadā Rangunā, un hroniskā caureja bija tev, bet Leslijam bija vējbakas Bombejā 1911. gadā… vai tomēr 1912. gadā? Nevaru īsti atminēties, un tad tev Radžaputanā 1922. gadā izoperēja mandeles, varbūt tas bija 1923. gadā, nevaru precīzi atcerēties, un pēc tam Margo saķēra…

-    Man ļoti negribas pārtraukt šo Veco Mora ģimenes slimību almanahu, - Larijs salti izmeta, - bet vai kāds tomēr nesagādātu pretlīdzekli, iekams pietūkšu tik liels, ka vairs nespēšu atstāt šo istabu?

Teodors, no jauna ieradies, apstiprināja mātes noteikto diagnozi.

-    Jā… ē… hm… nepārprotami cūciņa, - viņš teica.

-     Ko tu gribi teikt - nepārprotami, tu, šarlatān? - noprasīja Larijs, nikni blenzdams ar asarojošām, aiztūkušām acīm. - Kāpēc tu vakar nezināji, kas tas ir? Lai kā arī būtu, es nevaru saslimt ar cūciņu, jo tā ir bērnu slimība.

-    Nē, nē, - iebilda Teodors. - Parasti ar to slimo bērni, bet itin bieži saķer arī pieaugušie.

-    Kāpēc tu nepazini parastu slimību, kad to redzēji? - nerimās Larijs. - Vai tu nevari konstatēt pat cūciņu? Par nepareizu ārstēšanu tevi vajadzētu izlidināt no mediķu padomes vai ko nu tādos gadījumos mēdz darīt.

-    Cūciņu ir ļoti grūti diagnosticēt… ē… agrīnā stadijā, - sacīja Teodors, - pirms parādās pietūkums.

-    Cik tipiski mediķa profesijai, - rūgti novilka Larijs. - Viņi pat nespēj pamanīt slimību, kamēr pacients nav piepampis divtik liels kā parasti. Kāds negods!

-    Ja vien slimība neiespaidos tavu… hm… zini… hm… ē… ķermeņa lejasdaļu, - domīgi teica Teodors, - tu pēc dažām dienām droši vien būsi vesels.

-     Ķermeņa lejasdaļu? - Larijs apmulsis vaicāja, - kādu lejasdaļu? '

-    Nu…ē… zini… cūciņa rada kakla dziedzeru pietūkumu, - paskaidroja Teodors, - un, ja tas ķermenī pāriet uz… dziedzeriem… lejasdaļā, var izraisīt tiešām pamatīgas sāpes.

-    Tu gribi sacīt - es tā piepampšu, ka izskatīšos pēc ziloņu tēviņa? - šausmās iebrēcās Larijs.

-    Hm… ē… jā, - apstiprināja Teodors, sapratis, ka nevar uzlabot šo raksturojumu.

-    Tā ir sazvērestība, lai padarītu mani sterilu! - kliedza Larijs. - Tu ar savu sasodīto tinktūru no sikspārņa asinīm! Tev skauž mana vīrišķība!

Apgalvojums, ka Larijs bija slikts pacients, bija maigi teikts. Viņam pie gultas bija pamatīgs zvans, ko viņš skandināja nepārtraukti, un mātei bija vai divdesmit reižu dienā jāapskata viņa ķermeņa lejasdaļa un jāpārliecina, ka tai nekas slikts nav noticis. Kad atklājās, ka cūciņa pielipusi no Leonoras mazuļa, viņš draudēja to izslēgt no baznīcas!

-    Es esmu krusttēvs, - viņš teica. - Kāpēc es nevaru izslēgt no baznīcas to nepateicīgo knēveli?

Ceturtajā dienā mēs visi jau sākām izjust spriedzi. Tad ieradās kapteinis Krīčs apraudzīt Lariju. Kapteinis Krīčs, izbijis jūrnieks ar baudkāriem ieradumiem, bija mātes bete noire[13]. Tas, ka viņš apņēmīgi vajāja ikvienu sievieškārtas būtni, kaut arī pašam bija pāri septiņdesmit, mātei sagādāja pastāvīgus uztraukumus, tāpat arī kapteiņa pilnīgi brīvā uzvedība un aprobežotais prāts.

-    Ahoi! - viņš uzsauca, ielīgodams guļamistabā, šķībais žoklis vārstījās, bārdas kušķi un mati saslējušies gaisā, iekaisušās acis asaroja. - Ahoi! Iznesiet mirušos!

Māte, kura todien jau ceturto reizi apskatīja Lariju, izslējās taisni un nikni pavērās kapteinī.

-    Vai neiebilstat, kaptein? - viņa salti izmeta. - Te ir slimnieka istaba, nevis dzertuve.

-    Beidzot sastopu tevi guļamistabā! - starodams iesaucās kapteinis, neievērojot mātes izteiksmi. - Tā, ja puika pavirzīsies nostāk, mēs varēsim drusku pameņģēties.

-    Esmu pārāk aizņemta, lai meņģētos, paldies, - māte ledaini atbildēja.

-    Labi, labi, - teica kapteinis, apsēžoties uz gultas, - kas tās par cūciņām kūciņām, ko tu tur esi saķēris, puis? Bērnu spēles! Ja gribi būt slims, tad slimo, kā pienākas vīrietim. Jā, kad es biju tavā vecumā, mani varēja nogāzt tikai kārtīga gonoreja.

-     Kaptein, es priecātos, ja jūs neklāstītu atmiņas Džerija klātbūtnē, - apņēmīgi teica māte.

-      Slimība tak nav kritusi uz vīrietību, ko? - bažīgi vaicāja kapteinis. - Briesmīgi, ja tā ieperinās šekumā. Tā var izpostīt vīra seksuālo dzīvi, cūciņa kājstarpē.

-    Paldies, Larijam itin nekas nekaiš, - māte ar cieņu atbildēja.

-    Runājot par kājstarpēm, - turpināja kapteinis, - vai esat dzirdējuši par hindu jaunavu no Kučas, kam kājstarpē bij divas čūskas, viņa teica - kad tās locījās, bij viņai jāsmejas, bet puišiem nepatīk tās čūskas. Ha, ha, ha!

-    Nudien, kaptein! - rupji apvainota, māte iesaucās, - kaut jūs nedeklamētu dzeju Džerija klātbūtnē.

-   Garāmejot pastā paņēmu jums domātos sūtījumus, - kapteinis turpināja, nelikdamies zinis par mātes bargajiem vārdiem, izvilka no kabatas dažas vēstules un pastkartes un nosvieda uz gultas. - Mīlīši, pastā pie apkalpošanas tagad strādā tāda maza jauka dūdiņa. Viņa jebkurā lauksaimniecības izstādē dabūtu balvu par vislabākajiem kabačiem.

Taču Larijs neklausījās; viņš bija paņēmis pastkarti no kapteiņa atnestajiem pasta sūtījumiem. To izlasījis, viņš dārdoši iesmējās.

-    Kas tur ir, mīļais? - jautāja māte.

-    Pastkarte no grāfa, - atbildēja Larijs, slaucīdams acis.

-   Ak no viņa, - pavīpsnāja māte, - par viņu gan es neko negribu zināt.

-    Un kā vēl gribēsi, - atteica Larijs. - Ir vērts būt slimam kaut vai tādēļ vien, lai saņemtu šo te. Es jau sāku justies labāk.

Viņš paņēma pastkarti un nolasīja mums priekšā. Grāfs acīmredzot bija lūdzis uzrakstīt kartīti cilvēkam, kura angļu valodas zināšanas bija vājas, bet kuram piemita atjautība.

"Esu sasniedzis Romu," iesākās vēstījums. "Esu klīnikā, slimības ķerts, to slimību sauc par cūkiņu. Esu viscaur slims. Nevaru nokārtoties. Neesu badā un nav iespējams sēdēt. Sargieties no cū- kiņas. Grāfs Rosinjols."

-    Nabaga cilvēks, - māte nepārliecinoši teica, kad bijām pārstājuši smieties. - Mums tiešām nevajadzētu smieties.

-     Nē, - teica Larijs. - Es viņam aizrakstīšu - pavaicāšu, vai grieķu cūkiņa ir vājāka par franču cūkiņu.

PAVASARA SPĒKI

Tie būs mājokļi šakāļiem un strausiem.

Jesaja, 34, 13

Pavasaris savā laikā uznāca kā drudzis; sala it kā sakustējās un neveikli pagriezās siltajā, miklajā ziemas gultā, un tad piepeši bija pamodusies, pilna pulsējošas dzīvības zem debesīm, kas bija tik zilas kā hiacintes pumpurs un kurās uzausa saule, ietinusies dūmakā, plānā un maigi dzeltenā kā tikko darināts zīdtārpiņa kokons. Man pavasaris bija viens no labākajiem laikiem, jo visa dzīvā radība uz salas sarosījās un gaiss bija cerību pilns. Varbūt šodien es noķeršu vislielāko bruņurupuci, kādu jebkad esmu redzējis, vai arī izdibināšu noslēpumu, kā bruņurupuča mazulis, kas, izlienot no olas čaumalas, izskatās saspiests un krokains kā valrieksts, stundas laikā piepūšas divtik liels un tādējādi izlīdzina lielāko daļu kroku. Visā salā murdēja un skanēja dzīvība. Es pamodos agri, steigšus pabrokastoju zem mandarīnkokiem, no kuriem siltajā rīta saulē vēdīja aromāts, savācu tīklus un kolekcionēšanas kastītes, uzsvilpu Rodžeram, Čurulim un Vemsim un devos izpētīt savu valstību.

Augšā, kalnos, viršu un irbuleņu miniatūrajos mežos, kur saules sasildītajos akmeņos ieauguši savādi ķērpji kā seni zīmogi, no ziemas miega modās bruņurupuči, pastumjot nost augsni, zem kuras gulējuši, un palēnām izlīda laukā, saulē, mirkšķinādami acis un kampdami gaisu. Viņi atpūtās, līdz sasila, tad lēnām devās iebaudīt pirmo maltīti - āboliņu vai pienenes, vai ari tuklu, baltu pūpēdi. Tāpat kā citi apgabali manā teritorijā, bruņurupuču pakalni bija labi organizēti: katram bruņurupucim bija vairākas pazīšanas zīmes, tā ka es varēju sekot viņa gaitām. Ikviena tumšās čakstītes vai melngalvas ķauķa ligzda bija rūpīgi iezīmēta, tā ka es varēju novērot attīstību, tāpat kā katru papīram līdzīgo dievlūdzēja oliņu kaudzīti, katru zirnekļtīklu un akmeni, zem kura slēpās kāds man mīļš dzīvnieks.

Bet tieši bruņurupuču smagnējā parādīšanās man pavēstīja, ka pavasaris tiešām sācies, jo tikai tad, kad ziema noteikti bija beigusies, tie lumpačoja, meklējot sev partneri, neveikli un smagi bruņoti kā viduslaiku bruņinieki, kas lūkojas pēc jaunavas, kurai palīdzēt. Remdējuši izsalkumu, bruņurupuči kļuva možāki - ja vien šo vārdu iespējams lietot, lai raksturotu bruņurupuci. Tēviņi staigāja uz pirkstgaliem, kaklu izstiepuši līdz pēdējai iespējai, un palaikam apstājās, lai izgrūstu pārsteidzoši skaļu un uzstājīgu kvekšķi. Nekad netiku dzirdējis mātīti atbildam uz šo skaņo saucienu, kas atgādināja pekinieša rejas, tomēr ar kādiem sev vien zināmiem līdzekļiem tēviņš atrada mātīti un, vēl arvien kvekšķē- dams, uzsāka cīniņu, ar bruņām triekdamies pret viņas bruņām, pūloties iedzīt tai paklausību, kamēr mātīte pastarpām belzieniem centās netraucēti baroties. Tā nu pakalnos atbalsojās rējieni un bruņu krakšķi, bruņurupučiem pārojoties, un tumšās čakstītes nerimtīgais "tak-tak", kā strādājot mazā akmeņlauztuvē, sārtkrū- taino žubīšu saucieni kā sīkas ūdens lāses, kas ritmiski krīt dīķī, un līksmā, aizsmakusi cigļu dziesma, kad tie kūleņoja dzeltenajās irbulenēs kā daudzkrāsaini klauni.

Lejpus bruņurupuču pakalniem, lejpus vecajām olīvkoku audzēm, kur kuploja vīnsarkanas anemones, asfodeli un sārtas cik- lamenas, kur žagatas vija sev ligzdas un sīļi biedēja ar pēkšņu, aizsmakušu, izmisīgu brēcienu, atradās senās venēciešu sāls smeltnes, kas pletās kā šaha galdiņš. Katru lauciņu, no kuriem daži bija nelielas istabas izmērā, ieskāva plati, sekli, dubļu pilni kanāli ar iesālu ūdeni. Tur bija mazi džungļi, kuros auga vīnogulāji, kukurūza, vīģeskoki, tomāti, kas oda sīvi kā dārza blaktis, arbūzi kā milzīgas, zaļas mītiska putna olas, ķiršu, plūmju, aprikožu un mespila koki, zemenes un saldie kartupeļi, visi kopā veidojot salas pārtikas krātuvi. Jūras pusē katru iesāļo kanālu norobežoja niedru audzes kā armija ar augšup saslietiem pīķiem, bet iekšzemē, kur urdziņas no olīvkoku birzīm ietecēja kanālos un ūdens bija salds, zēla lekna augu valsts un rāmie kanāli bija rotāti ar ūdensrozēm, gar krastiem auga zeltainas gundegas.

Tieši šeit pavasarī divu sugu bruņurupuči - viens melns ar zeltainiem plankumiem un otrs - ar smalkām pelēkām svītriņām - spalgi svilpoja gandrīz kā putni, dzīdamies pakaļ izredzētajai. Zaļi brūnas vardes ar leoparda ādas rakstu uz augšstilbiem izskatījās kā nule nolakotas. Tās apskāva viena otru aizrautīgā kaislē, tā ka acis izspiedās uz āru, vai arī kurkstēja nebeidzamā korī un nērsa ūdenī pelēkus ikrus, kas atgādināja gubu mākoņus. Vietās, kur gar kanāliem auga niedres, vīģes un citi augļu koki, kas deva ēnu, mazītiņās, spilgti zaļās kokuvardes, maigas kā zamšāda, piepūta dzelteno pakakli līdz valrieksta lielumam un kurkstēja monotonā tenora balsī. Ūdenī, kur ūdenszāļu kumšķi locījās un vilnīja vārajā straumē, bija izvietoti kokuvaržu ikru dzeltenīgie kunkuļi kā nelielas plūmes.

Vienā pusē lauciņiem pletās līdzens, ar zāli apaudzis klajums, kas pavasara lietavās applūda un pārvērtās apmēram četras collas dziļā ezerā ar zāļainu dibenu. Šajā siltajā ūdenī sapulcējās riekstu brūni tritoni ar dzeltenu vēderu. Tēviņš ieņēma pozīciju iepretim mātītei, asti izliecis līkumā, un tad ar gandrīz smieklīgu koncentrētu izteiksmi sejā nikni savicināja asti, izšļākdams sēklu un virzīdams to uz mātītes pusi. Viņa savukārt apaugļotos ikrus, baltus un gandrīz tikpat caurspīdīgus kā ūdens, ar melniem "dzeltenumiem", spožiem kā skudras, novietoja uz lapas un ar pakaļkājām salieca un nostiprināja lapiņu tā, ka oliņa bija "iesaiņota".

Pavasarī uzradās dīvainu lopu pulki, lai ganītos šajā uzplūdušajā ezerā. Milzīgie šokolādes krāsas dzīvnieki ar masīviem, uz aizmuguri vērstiem ragiem, kas bija balti kā sēnes, izskatījās pēc Ankolas liellopiem no Āfrikas vidienes, taču drīzāk bija atgādāti šurp no kādas tuvākas vietas, iespējams, Persijas vai Ēģiptes. Dzīvniekus kopa svešādi, mežonīgi, čigāniem līdzīgu cilvēku bari, kas garās, zirgu vilktās orēs apmetās pie ganību vietas: skarba izskata vīrieši, melnīgsnēji kā vārnas, un skaistas sievietes un meitenes ar samtainām melnām acīm un matiem kā kurmjādu sēdēja ap ugunskuru vai pina grozus, runājot valodā, kuru es nesapratu, bet skrandās tērpti puikas, tievi un brūni, spalgām balsīm kā sīļiem un aizdomu pilni kā šakāļi, pildīja ganu pienākumus. Lielie ragi saskaroties klikstēja un klakstēja ar šāvieniem līdzīgu troksni, kad dzīvnieki dedzībā tikt pie barības stūma cits citu nost no ceļa. Brūno kažoku saldenais aromāts aiz viņiem bija jūtams kā puķu smarža gaisā. Vienudien ganību vieta bija tukša, nākamajā dienā, it kā vienmēr te bijusi, slējās juceklīga apmetne, kuru kā pastāvīgs zirnekļtīkls apņēma dūmu šķidrauts no sārtiem, sprakstošiem ugunskuriem, un lopu ganāmpulki lēnām virzījās seklajā ūdenī, ar mutēm, kas taustīdamās plūca zāli, un kājām, kas sacēla šļakatas, izbiedējot tritonus un liekot vardēm un bruņurupuču mazuļiem panikā bēgt no šā mamutu iebrukuma.

Es ļoti kāroju iegūt vienu no šiem milzīgajiem, brūnajiem lopiem, tomēr zināju, ka ģimene nekādos apstākļos nepieļaus, ka man piederētu kaut kas tik liels un nikns pēc izskata, lai kā es lūgtos un apgalvotu, ka šie dzīvnieki ir tik rāmi, ka tos gana sešus vai septiņus gadus veci puišeļi. Šai iespējai - iegūt vienu no dzīvniekiem - es nonācu tik tuvu, cik vien iespējams, ņemot vērā ģimenes attieksmi. Biju devies lejā, pļavās, kad čigāni tikko bija nokāvuši bulli: vēl asiņainā āda bija izklāta, un meiteņu grupa skrāpēja to ar nažiem un ierīvēja ar pelniem. Līdzās kaudze asiņainu kautķermeņa gabalu, kur zumēja un mudžēja no mušām, turpat atradās masīvā galva, spalvainās ausis atglaustas atpakaļ, acis pievērtas kā pārdomās, no vienas nāss pilēja asinis. Izliektie baltie ragi bija kādas četras pēdas gari un tik resni kā mani augšstilbi, un es ilgodamies lūkojos uz tiem, alkatīgi kā senlaiku mednieks.

Nospriedu, ka būtu nepraktiski pirkt visu galvu; kaut arī biju pārliecināts par savu prasmi taksidermijas mākslā, ģimene bija citās domās. Turklāt nesen man bija gadījušās nelielas nepatikšanas ar beigtu bruņurupuci, ko neapdomīgi secēju verandā, tā ka ikviens manu interesi par anatomiju sliecās uzlūkot ar aizspriedumiem. Patiesi žēl, jo buļļa galva, rūpīgi apstrādāta, lieliski izskatītos manā guļamistabā virs durvīm un būtu manas kolekcijas piece de resistance [14] , pārspējot pat izbāzto lidojošo zivi un gandrīz pilno kazas skeleta komplektu. Tomēr, zinādams, cik nepielūdzama varēja būt mana ģimene, es negribīgi nospriedu, ka nāksies vien samierināties ar ragiem. Pēc enerģiskas kaulēšanās - šim nolūkam čigāni pietiekami labi prata grieķu valodu - es iegādājos ragus par desmit drahmām un kreklu. Mātei krekla trūkumu izskaidroju sacīdams, ka, krītot no koka, saplēsu to tik pamatīgi, ka nebija vērts nest mājās. Tad uzvaras priekā uznesu ragus augšā uz savu istabu un visu rītu pavadīju, tos spodrinot, naglojot pie koka plāksnes un to visu ar lielu rūpību pakarinot uz āķa virs durvīm.

Atkāpos, lai patīksminātos par skatu, un tajā mirklī izdzirdēju Leslija dusmīgo balsi.

- Džerij! - viņš sauca. - Džerij! Kur tu esi?

Atcerējos, ka paņēmu viņa istabā kanniņu ar ieroču eļļu, lai nospodrinātu ragus, domādams, ka atlikšu to vietā, iekams Leslijs būs pamanījis iztrūkumu. Taču, pirms paguvu ko pasākt, durvis atsprāga vaļā, un viņš parādījās kareivīgā noskaņojumā.

-    Džerij! Vai tu esi pievācis manu ieroču eļļu? - viņš noprasīja.

Durvis, viņam ienākot, ar sparu aizcirtās. Mans brīnišķīgais

ragu pāris atrāvās no sienas, itin kā tos virzītu agrākā īpašnieka gars, un uzkrita Leslijam uz galvas; viņš saļima, it kā tam būtu trāpīts ar lopu kaujamo cirvi.

Vispirms es nobijos, ka mani skaistie ragi varētu būt salūzuši; pēc tam bažījos, ka brālis varētu būt beigts. Abi pieņēmumi izrādījās maldīgi. Ragi bija neskarti, un brālis, vēl arvien glāžainām acīm, uzslējās sēdus un blenza manī.

-    Ak jēziņ! Mana galva! - viņš vaidēja, spiezdams plaukstas pie deniņiem un šūpodamies uz priekšu un atpakaļ. - Velns un elle!

Lai kaut cik kliedētu viņa dusmas, devos meklēt māti. Atradu viņu guļamistabā pārdomās pie gultas, kas bija nokrauta, kā man izskatījās, ar adījumu paraudziņu bibliotēku. Paskaidroju, ka Lesliju, tā sakot, nejauši sabadījuši mani ragi. Māte, kā parasti, visu uztvēra no drūmās puses un bija pārliecināta, ka esmu slepus ievedis savā istabā bulli, kas izgāzis Leslijam iekšas. Viņas atvieglojums, atrodot dēlu acīm redzami sveiku un veselu sēžam uz grīdas, bija ievērojams, tomēr tajā jautās satraukums.

-    Leslij, mīļais, ko tu darīji? - viņa jautāja.

Leslijs pablenza augšup uz māti, viņa seja pamazām ieguva saulē ienākušās plūmes krāsu. Viņam nācās grūti dabūt vārdus pār lūpām.

-     Tas velna puika, - viņš beidzot izspieda tādu kā apslāpētu rēcienu. - Viņš mēģināja sašķaidīt man galvaskausu… iebelza man ar sūdīgiem lieliem brieža ragiem!

-     Kā tu runā, mīļais, - automātiski sacīja māte. - Esmu pārliecināta, ka viņš tā negribēja.

Es teicu - nē, man nebija ļaunu nodomu, tomēr precizitātes labad paskaidrošu, ka tie ir nevis brieža ragi, kam ir atšķirīga forma, bet gan tāda buļļa ragi, kura sugu vēl nebiju noteicis.

-   Man vienalga, kas tā par sugu, - atrūca Leslijs, - man vienalga, kaut vai tie būtu draņķa brontozaura ragi!

-    Leslij, mīļais, - iebilda māte, - nav pilnīgi nekādas vajadzības tik ļoti lādēties.

-     Ir gan, - atcirta Less. - Ja tev pa galvu trāpītu kaut kas vaļa krūškurvim līdzīgs, tu arī lamātos.

Es jau sāku skaidrot, ka vaļa krūškurvis patiesībā itin nemaz neatgādina manus ragus, taču mani apstādināja šausmīgs Leslija skatiens, un anatomijas lekcija izsīka rīklē.

-    Mīļais, tu nevari tos turēt virs durvīm, - teica māte, - tā ir ļoti bīstama vieta. Ragi varēja trāpīt Larijam.

Man asinis sastinga iedomājoties, ka mani buļļa ragi notriektu zemē Lariju.

-    Tev tie būs jāpiekar citā vietā, - māte turpināja.

-     Nē, - teica Leslijs. - Ja viņš katrā ziņā grib tos paturēt, lai nekur nekarina. Lai ieliek bufetē vai kur citur.

Es negribot samierinājos ar šo ierobežojumu, un tā nu mani ragi atdusējās uz palodzes, turpmāk vairs nenodarot citu postu, kā vien regulāri uzkrītot mūsu kalponei Lugarēcijai uz kājas ik vakaru, kad viņa vēra ciet slēģus, bet, tā kā viņa bija visai spējīga profesionāla hipohondriķe, tad pilnā mērā izbaudīja iegūtos zilumus. Tomēr šis atgadījums uz kādu laiku manām attiecībām ar Lesliju nodarīja kaitējumu, kas savukārt izraisīja to, ka es negribot aizdevu Larijam dusmas.

Agri pavasarī es dzirdēju, ka niedrājos ap sāls smeltnēm atbalsojās dumpja savādie brēcieni. Jutos nevaldāmi satraukts, jo nekad nebiju redzējis nevienu no šiem putniem un cerēju, ka tie ligzdos, taču noteikt precīzu vietu, kur darbojās putni, bija grūti, jo niedrāji bija plaši. Tomēr, pavadot ievērojami daudz laika visaugstākajos olīvkoku zaros, no kurienes bija pārredzams niedrājs, man izdevās samazināt meklēšanas lauku līdz vienam vai diviem akriem. Drīz vien dumpji mitējās sasaukties, un es jutos pārliecināts, ka viņi ligzdo. Kādu rītu es agri devos ceļā, atstājot suņus mājās. Es ātri sasniedzu laukus un metos iekšā niedrēs, šaudījos šurpu turpu kā medību suns un nepieļāvu, ka mani no mērķa aizvilinātu ūdens- čūskas pēkšņi saviļņotais ūdens, vardes lēcienu plakšķi vai nule izkūņojies tauriņš ar savu valdzinošo deju. Drīz vien atrados pa vidu vēsām, čabošām niedrēm un, sev par apjukumu, atklāju - platība ir tik liela un niedres tik garas, ka es biju pilnīgi apmaldījies. Mani no visām pusēm apņēma niedru žogs, un tā lapas virs manis veidoja kustīgu zaļu jumtu, caur kuru bija saskatāmas spilgti zilas debesis. Apmaldīšanās mani neuztraucamo es zināju - ja pietiekami ilgi iešu vienā virzienā, nonākšu pie jūras vai uz ceļa; mani satrauca tas, ka nevarēju būt drošs, vai meklēju īstajā apgabalā. Atradu kabatā dažas mandeles un apsēdos, lai tās apēstu un pārdomātu šo problēmu.

Biju apēdis pēdējo mandeli un nospriedis, ka vislabāk būtu doties atpakaļ pie olīvkokiem un no jauna noteikt savu atrašanās vietu, kad konstatēju, ka pēdējās piecas minūtes nezinot biju sēdējis astoņu pēdu attālumā no dumpja. Viņš tur stāvēja, sastindzis kā gvards, kaklu taisni izstiepis augšup, garais zaļganbrūnais knābis pavērsts uz debesīm, kamēr tumšās, uz āru izvelbtās acis abpus šaurajam galvaskausam modri vēroja mani. Viņa ķermenis, bāli dzeltenbrūns ar tumšbrūniem raibumiem, pilnīgi saplūda ar ņirbošo niedru ēnu rakstu, un, pastiprinot ilūziju, ka pieder pie kustīgā fona, putns šūpojās no viena sāna uz otru. Biju kā apburts un apsēdos pavērot putnu, gandrīz neuzdrīkstoties elpot. Tad niedrēs pēkšņi kaut kas sakustējās, dumpis pārstāja tēlot niedri un smagi pacēlās gaisā, un, brīkšķinādams un čaukstinādams, parādījās Rodžers, mēli izkāris, acīs viņam staroja draudzīgums.

Nezināju, vai bārt Rodžeru par to, ka aizbaidījis dumpi, vai uzslavēt par neapšaubāmo varoņdarbu, ka pēc ožas sadzinis man pēdas grūtajā, apmēram pusotru jūdzi garajā ceļā. Rodžers nepārprotami bija tik sajūsmināts par savu sasniegumu, ka man pietrūka dūšas viņu strostēt. Atradu kabatā vēl divas mandeles, ko iepriekš nebiju pamanījis, un piedāvāju viņam kā atlīdzību. Tad mēs ķērāmies pie darba - uzmeklēt dumpja ligzdu. Drīz vien mēs to atradām - kārtīgu niedru krāvumu, kura iedobumā gulēja pirmā zaļganā ola. Biju iepriecināts un apņēmos cītīgi novērot ligzdu, lai redzētu mazuļu attīstību; tad, rūpīgi pieliekdams niedres, iezīmēju taku un sekoju Rodžera astes strupulim. Viņam acīmredzami piemita daudz labāka virziena izjūta nekā man, jo pēc simt jardiem mēs sasniedzām ceļu, un Rodžers izpurināja ūdeni no vilnainā kažoka un izvārtījās sausajos, smalkajos, baltajos putekļos.

Kad bijām nogājuši no ceļa un devāmies augšup pa kalna nogāzi caur olīvu birzīm, kur rotājās gaismēnas, simtiem savvaļas puķu iekrāsotas, es apstājos salasīt anemones mātei. Plūkdams vīnsar- kanos ziedus, apdomāju dumpju jautājumu. Kad mātīte būs izaudzinājusi perējumu tiktāl, ka putnēni būs pilnībā apspalvojušies, es ļoti labprāt divus nolaupītu un pievienotu savai nebūt ne mazajai zvērnīcai. Grūtības sagādāja lielais rēķins par zivīm man jau piederošajiem radījumiem - melnspārnu kaijai, divdesmit četriem bruņurupučiem un astoņām ūdensčūskām -, un es nojautu, ka divu ēdelīgu dumpju papildinājumu māte uztvers ar, maigi izsakoties, dalītām jūtām. Apdomādams šo problēmu, atjēdzos, ka jau kādu laiciņu mani uzstājīgi sauc un aicina stabules skaņas.

Palūkojos lejup uz ceļa pusi un ieraudzīju Vīru ar rožu vabolēm. Viņš bija savāds, apkārtceļojošs pauninieks, kuru es bieži satiku savās ekspedīcijās pa olīvu birzīm. Slaids, ar lapsas purnam līdzīgu seju un mēms, viņš nēsāja pārsteidzošu ietērpu - milzīgu cepuri ar platu, nokārušos malu, pie cepures bija piestiprināti daudzi pavedieni, kas apsieti mirdzošām zeltaini zaļām rožu vabolēm, viņa apģērbs bija salāpīts ar daudzkrāsainiem auduma gabaliņiem, tā ka gandrīz vai izskatījās, it kā viņš valkātu lupatdeķi. Šo tērpa ansambli noslēdza liela spilgti zila kravate. Viņam uz muguras bija maisi un kastes, ar baložiem pilni būri, un no kabatām viņš spēja izvilkt itin visu, sākot ar koka stabulēm, izgrebtiem dzīvniekiem un ķemmēm un beidzot ar Sv. Spiridona ietērpa gabaliņiem.

Manuprāt, viena no viņa pievilcīgākajām īpašībām bija tā, ka vīram nācās paļauties uz savu atdarināšanas spēju, jo viņš bija mēms. Stabule viņam kalpoja par mēli. Ieraudzījis, ka izdevies piesaistīt manu uzmanību, viņš izņēma stabuli no mutes un pamāja. Es steidzos lejā no kalna, jo zināju, ka Vīram ar rožu vabolēm palaikam mēdza būt interesantas lietas. Piemēram, viņš bija tas, kas sagādāja vislielāko ēdamo gliemeni manā kolekcijā, turklāt tajā vēl atradās divi parazītiski zirņa lieluma krabīši.

Es apstājos viņam blakus un padevu labrītu. Viņš pasmaidīja, rādīdams nobrūnējušus zobus, un, pārspīlēti paklanīdamies, noņēma noļukušo cepuri, tā ka piesietās vaboles pavediena galā miegaini iedūcās kā sagūstītu smaragdu pulciņš. Apvaicājies par manu veselību, pieliecoties uz priekšu un jautājoši un satraukti platām acīm lūkojoties man sejā, viņš tūliņ pavēstīja, ka pats esot vesels, nospēlējot uz stabules strauju, līksmu, trīsuļojošu melodiju, un tad ievilka pilnas plaušas ar pavasara gaisu un izelpoja, acis labpatikā aizvēris. Tādējādi tikuši galā ar pieklājības formalitātēm, mēs ķērāmies pie lietas.

Es apvaicājos, ko viņš grib no manis? Viņš pacēla stabuli pie lūpām, izvilināja no tās žēlabainu un gaudulīgu brēcienu, ilgu un sērīgu, tad, atrāvis stabuli no mutes, plaši iepleta acis un šņāca, šūpodamies no viena sāna uz otru un laiku pa laikam sacirzdams zobus kopā. Dusmīgas pūces atdarinājums bija tik nevainojams, ka man gandrīz likās - Vīrs ar rožu vabolēm tūlīt aizlidos prom. Sirds satraukumā sitās, jo es jau sen gribēju sagādāt biedru savai ausainajai pūcei Ulisam, kurš vadīja savas dienas virs loga manā guļamistabā kā no olīvkoka izgrebts totēms un naktis - masveidā iznīcinot peļu populāciju villas apkārtnē. Bet, kad apvaicājos Vīram ar rožu vabolēm, viņš nicīgi smējās par kaut ko tik parastu kā ausainā pūce. Viņš noraisīja lielu auduma maisu no daudzajiem saiņiem, ar ko bija apkrāvies, atvēra to un uzmanīgi izbēra saturu man pie kājām.

Apgalvot, ka paliku bez valodas, būtu pārāk maigi teikts, jo baltajos putekļos kūņojās trīs brangi pūčulēni, šņākdami, gāzelēdamies un klikstinādami knābjus, it kā parodējot Vīru ar rožu vabolēm, zeltainās mandarīnkrāsas acis plaši ieplestas aiz niknuma un bailēm. Tie bija ūpju mazuļi - tāds retums, kas atalgoja visalkatīgākos sapņus. Zināju, ka man tie jādabū. Atgādināt, ka trīs tuklu un rijīgu putnēnu iegāde uzaudzēs rēķinu par gaļu tikpat lielā mērā, kā dumpju papildinājums manai kolekcijai iespaidotu rēķinu par zivīm, bija pilnīgi nevietā. Dumpji bija nākotnes iecere, kas varēja īstenoties vai neīstenoties, bet ūpju mazuļi kā lielas pelēkbaltas sniega pikas, klikstinot knābjus un dejojot rumbu ceļa putekļos, bija noticis fakts.

Es notupos zemē pie putnēniem un glāstīju, līdz tie kļuva pa pusei miegaini, vienlaikus kaulējoties ar Rožu vaboļu vīru. Viņš bija labs tirgotājs, tāpēc padarīja šo procesu krietni aizraujošāku, taču tirgošanās ar viņu bija arī ļoti miermīlīga, jo noritēja pilnīgā klusumā. Mēs sēdējām viens otram pretim kā divi vareni mākslas lietpratēji, kas kaulējas, teiksim, par trim Rembranta darbiem. Pietika ar mazliet paceltu zodu, vissīkāko kustību, piešķiebjot vai papurinot galvu, pa vidu vilkās ilgas pauzes, kuru laikā Vīrs ar rožu vabolēm mēģināja iedragāt manu apņēmību, ņemot talkā mūziku un dažus nesagremojamus nugas gabaliņus, kas viņam bija kabatā. Bet šajā gadījumā noteicējs bija pircējs, un viņš to apzinājās; jo kurš gan visā salā būtu tik traks, ka pirktu nevis vienu, bet veselus trīs ūpju mazuļus. Beigās darījums tika noslēgts.

Tā kā biju nonācis īslaicīgās finansiālās grūtībās, es Rožu vaboļu vīram paskaidroju, ka viņam nāksies maksājumu pagaidīt līdz nākamā mēneša sākumam, kad saņemšu kabatas naudu. Vīrs ar rožu vabolēm pats bija bieži atradies šādā grūtā stāvoklī, tādēļ lieliski izprata situāciju. Es paskaidroju, ka atstāšu naudu pie mūsu kopējā drauga Jani kafejnīcā krustcelēs un Vīrs ar rožu vabolēm to paņems kādā no saviem klejojumiem pa šo apvidu. Tādējādi pabeiguši darījuma netīro, komerciālo pusi, mēs kopīgi iztukšojām akmens pudeli ar ingveralu no Rožu vaboļu vīra ietilpīgās kravas. Tad es rūpīgi ieliku vērtīgos putnēnus maisā un turpināju mājupceļu, atstājis Rožu vaboļu vīru guļam grāvī starp savām precēm un pavasara puķēm un spēlējam stabuli.

Mazuļu spēcīgie saucieni pa ceļam uz villu man pēkšņi lika aptvert mana jaunieguvuma kulinārās sekas. Bija skaidrs, ka Vīrs ar rožu vabolēm nebija barojis savus aizbilstamos. Nezināju, cik ilgi viņš tos turējis pie sevis, taču, spriežot pēc saceltā trokšņa, putnēni bija ārkārtīgi izsalkuši. Tas bija bēdīgi. Nožēloju, ka manas attiecības ar Lesliju joprojām bija mazliet saspīlētas, citādi būtu spējis viņu pierunāt, lai nošauj dažus zvirbuļus vai varbūt vienu vai divas žurkas maniem jaunajiem mazuļiem. Pašreizējā situācijā sapratu, ka būs jāpaļaujas uz mātes neizsīkstošo sirds labestību.

Atradu māti virtuvē sparīgi maisām milzīgu, aromātisku, burbuļojošu katlu, sarauktu pieri raugāmies pavārgrāmatā, ko viņa turēja vienā rokā, brilles aizsvīdušas, lūpas, viņai lasot, klusi kustējās. Es izvilku savus putnēnus ar tāda cilvēka izskatu, kas piešķir nenovērtējami dārgu dāvanu. Māte sakārtoja brilles un uzlūkoja trīs šņācošos, gāzelīgos dūnu kamoliņus.

-    Ļoti jauki, mīļais, - viņa izklaidīgā balsī sacīja, - ļoti jauki. Noliec viņus kaut kur drošībā, ja?

Es atteicu, ka mazuļi tiks ieslodzīti manā istabā un neviens nezinās, ka man tie ir.

-     Tā ir pareizi, - atbildēja māte, nervozi aplūkodama ūpju mazuļus. - Tu taču zini, ko Larijs domā par jauniegūtiem mīļ- dzīvniekiem.

To es zināju gan un biju nodomājis par katru cenu turēt viņu ierašanos noslēpumā no Larija. Bija tikai viena mazsvarīga problēma, es paskaidroju, proti, mazuļi bija izsalkuši - īstenībā izbadējušies līdz nāvei.

-     Mazie nabadziņi, - māte bilda, un viņā tūliņ pamodās līdzjūtība. - Iedod viņiem maizi un pienu.

Es paskaidroju, ka pūces ēd gaļu un ka esmu izlietojis visu savu gaļas krājumu. Varbūt mātei bija kāds gaļas kriksītis, ko viņa varētu man aizdot, lai pūces nenomirtu badā?

-    Mjā, gaļas man ir pamaz, - atzinās māte. - Pusdienās mums būs karbonāde. Aizej un paskaties, kas atrodams leduskastē.

Devos pie masīvās leduskastes pieliekamajā, kur glabājās pārtika, kas ātri bojājās, un ielūkojos tās saltajās, dūmakainajās dzīlēs. Viss, ko es tur atradu, bija desmit karbonādes šķēles pusdienām, un pat tās nebija pietiekama maltīte trim izbadējušamies ūpju mazuļiem. Ar šo ziņu atgriezos virtuvē.

-    Ak vai, - izdvesa māte. - Vai esi drošs, ka viņi neēdīs maizi un pienu?

Es biju nelokāms. Pūces ēdīs tikai gaļu.

Tajā mirklī viens no mazuļiem sazvārojās tik spēcīgi, ka apvēlās, un es nekavējos ar šo piemēru mātei aizrādīt, cik vārgi tie kļuvuši.

-    Labi, laikam būs labāk, ja tu ņemsi karbonādes, - māte nokausēta piekrita. - Mums pusdienās vienkārši nāksies iztikt ar dārzeņu kariju.

Es uzvaras priekā aiznesu ūpju mazuļus un karbonādes uz savu guļamistabu un kārtīgi sabaroju izbadējušās radības ar gaļu.

Pūču ierašanās dēļ mēs sēdāmies pusdienot samērā vēlu.

-      Piedodiet, ka nevarēju agrāk, - sacīja māte, noņemdama terīnei vāku un izlaižot smaržīgu karija garaiņu mākonīti, - bet kartupeļi nezin kādēļ neizvārījās mīksti.

-    Biju iedomājies, ka mums būs karbonāde, - apbēdināts sūrojās Larijs. - Es visu rītu trenēju garšas kārpiņas ar domu par karbonādi. Kur tā palika?

-      Baidos, ka vainīgas pūces, mīļais, - māte atvainodamās atbildēja. - Tām nudien ir milzīga apetīte.

Larijs sastinga, karote ar kariju apstājās pusceļā līdz mutei.

-    Pūces? - viņš jautāja, blenzdams mātē. - Pūces? Ko tu ar to gribi teikt, pūces? Kādas pūces?

-    Ak! - māte satraukta iesaucās, sapratusi, ka izdarījusi taktisku kļūdu. - Vienkārši pūces… putni, tu jau zini… nekā tāda, par ko vajadzētu uztraukties.

-    Vai mūs apsēdušas pūces? - Larijs apvaicājās. - Vai tās iebrūk pieliekamajā un šaujas prom ar karbonāžu saišķiem nagos?

-    Nē, nē, mīļais, tie ir tikai mazuļi. Viņi tā nedarītu. Viņiem ir ārkārtīgi skaistas acis, turklāt nabadziņi bija vienkārši izbadējušies.

-   Varu derēt, ka tie ir kādi jauni Džerija radījumi, - īgni piebilda Leslijs. - Dzirdēju, ka viņš pirms pusdienām ar kaut ko sadu- dinājās.

-    Tādā gadījumā viņam tie jāatlaiž brīvībā, - noskaldīja Larijs.

Atteicu, ka nevaru tā rīkoties, jo tie taču ir mazuļi.

-     Tikai mazuļi, mīļais, - mierinoši teica māte. - Viņi nevar citādi.

-     Ko tu ar to gribi teikt - nevar citādi? - noprasīja Larijs. - Mazie nejaucēni, pierijušies manu karbonādi…

-   Mūsu karbonādi, - Margo viņu pārtrauca. - Nesaprotu, kāpēc tev jābūt tik savtīgam.

-     Tam jādara gals, - Larijs turpināja, nelikdamies zinis par Margo. - Tu pārāk izdabā tam puikam.

-   Tās ir tikpat lielā mērā mūsu karbonādes, cik tavas, - nerimās Margo.

-     Blēņas, mīļais, - māte sacīja Larijam, - tu nudien pārspīlē. Galu galā tie ir tikai daži pūčulēni.

-    Tikai! - dzēlīgi atsaucās Larijs. - Viņam jau ir viena pūce, un, kā mēs zinām, uz mūsu rēķina.

-      Uliss ir ļoti jauks putns un nekādas nepatikšanas nesagādā, - māte aizstāvoties piebilda.

-     Var jau būt, ka viņš ir jauks pret tevi, - atteica Larijs, - bet viņš nav atnācis pie tevis un pievēmis tavu gultu ar barības atliekām, kas viņam vairs nebija vajadzīgas.

-    Tas bija sen, mīļais, un viņš tā vairs nav darījis.

-     Galu galā, kāds tam visam sakars ar mūsu karbonādēm? - nesaprata Margo.

-    Ne jau pūces vien, - teica Larijs, - kaut gan, Dievs zina, ja tā turpināsies, mēs drīz izskatīsimies pēc Atēnas. Šķiet, ka tev nav teikšanas pār to puiku. Atceries vien notikumu ar bruņurupuci pagājušajā nedēļā.

-    Tā bija kļūda, mīļais. Viņš neko sliktu negribēja.

-    Kļūda! - iznīcinoši atkārtoja Larijs. - Viņš tam izlaida iekšas pa visu verandu. Manā istabā oda kā no kapteiņa Ahaba zābaka. Man bija vajadzīga vesela nedēļa un kādi piecsimt galoni odekolona, lai atsvaidzinātu gaisu tā, ka nenoģībstot varu ieiet istabā.

-    Mēs to visu dabūjām izbaudīt ne mazāk kā tu, - Margo sašutusi atcirta. - Varētu domāt, ka tu vienīgais saodi smaku.

-    Jā! - iesaucās Leslijs. - Manā istabā smirdēja vēl trakāk. Man vajadzēja gulēt verandā otrpus mājai. Nesaprotu, kāpēc tu iedomājies, ka esi vienīgais, kas vienmēr cieš.

-    Es tā nedomāju, - iznīcinoši atteica Larijs. - Mani tikai neinteresē zemāku radījumu ciešanas.

-    Tava nelaime ir tā, ka tu esi savtīgs, - pārmeta Margo, turēdamās pie sākotnējās diagnozes.

-    Labi, - atcirta Larijs. - Neklausieties manī. Jūs visi drīz vien vaimanāsiet, kad jūsu gultās būs pūču vēmekļi līdz jostas vietai. Es došos prom un apmetīšos viesnīcā.

-    Es domāju, ka nu jau gana esam runājuši par pūcēm, - māte stingri noteica. - Kurš no jums būs uz tēju?

Atklājās, ka mēs visi piedalīsimies tējas dzeršanā.

-   Izcepšu plāceņus, - pavēstīja māte, un galdam pāršalca apmierinājuma nopūtas, jo mātes plāceņi, tērpti mājās vārīta zemeņu džema, sviesta un krējuma mundieros, bija gardums, ko mēs visi dievinājām. - Uz tēju ieradīsies Vadrudakis kundze, tā ka es gribu, lai jūs uzvestos, kā pienākas, - māte piebilda.

Larijs novaidējās.

-    Velns parāvis, kas ir Vadrudakis kundze? - viņš jautāja. - Droši vien kāda veca, garlaicīga klukste?

-     Nē, nemaz nesāc, - bargi atbildēja māte. - Viņa šķiet ļoti patīkama sieviete. Viņa man atrakstījusi jauku vēstuli; viņai vajadzīgs mans padoms.

-    Kādā jautājumā? - gribēja zināt Larijs.

-    Viņa ir ļoti satraukta par to, kā zemnieki izturas pret saviem dzīvniekiem. Tu zini, kā klājas suņiem un kaķiem, un mēs esam redzējuši, kādi jēlumi ir ēzeļiem. Tātad viņa grib dibināt biedrību, lai izskaustu cietsirdību pret dzīvniekiem šeit, Korfu, kaut ko līdzīgu RSPCA [15] , tu jau zini.

-     Manu palīdzību viņa nesaņems, - apņēmīgi noteica Larijs. - Negrasos palīdzēt nekādai biedrībai novērst cietsirdību pret dzīvniekiem. Es drīzāk palīdzētu veicināt cietsirdību.

-    Nē, Larij, nerunā tā, - bargi teica māte. - Tu taču zini, ka tā nedomā no tiesas.

-    Protams, domāju, - apstiprināja Larijs, - un, ja šī Vadrudakis kundze pavadītu nedēļu mūsu mājā, viņa justos tāpat. Viņa staigātu apkārt un kailām rokām žņaugtu nost pūces kaut vai tādēļ, lai izdzīvotu.

-    Tā, es gribu, lai jūs visi izturētos pieklājīgi, - māte apņēmīgi sacīja, piebilstot, - un tu, Larij, nekādā ziņā nedrīksti pieminēt pūces. Viņa varētu nodomāt, ka mēs esam dīvaini.

-    Mēs tādi esam, - izjusti nobeidza Larijs.

Pēc pusdienām es konstatēju, ka Larijs, tāpat kā citkārt, bija atstūmis divus cilvēkus, kuri varēja kļūt viņa sabiedrotie pretpūču kampaņā, - Margo un Lesliju. Margo, ieraudzījusi putnēnus, bija stāvā sajūsmā. Viņa tikko bija apguvusi adīšanas māku un dāsnā augstsirdībā piedāvājās uzadīt visu, ko vien es mazuļiem sagribētu. Parotaļājos ar ideju ieģērbt viņus identiskos svītrainos puloveros, tomēr atmetu kā nepraktisku un negribīgi noraidīju laipno piedāvājumu.

Leslija palīdzības solījums bija praktiskāks. Viņš pieteicās nošaut man zvirbuļus barības krājumam. Pavaicāju, vai viņš to varētu darīt katru dienu.

-   Nu, katru dienu nē, - atbildēja Leslijs. - Var gadīties, ka manis šeit nav; varbūt es aizbraukšu uz pilsētu vai kur citur. Tomēr es to darīšu, kad varēšu.

Ierosināju, ka viņš varētu nošaut zvirbuļus vairumā, lai man pietiktu apmēram nedēļu.

-    Tā ir laba doma, - pārsteigts atzina Leslijs. - Izrēķini, cik tev nedēļā vajadzēs, un es tev tos sagādāšu.

Ar mokām, jo matemātika nebija mana stiprā puse, sarēķināju, cik zvirbuļu (kopā ar gaļas piedevu) nedēļā vajadzēs, un paziņoju rezultātu Leslijam, kurš savā istabā tīrīja pēdējo jaunieguvumu savā kolekcijā - brīnišķīgu, vecu, pa stobru lādējamu turku ieroci.

-    Jā… labi, - viņš teica, aplūkodams manus skaitļus. - Es tev tos sagādāšu. Labāk ņemšu gaisa šauteni; ja lietošu bisi, Larijs žēlosies par troksni.

Tā nu, bruņojušies ar gaisa šauteni un lielu papīra tūtu, mēs aizgājām otrā pusē villai. Leslijs pielādēja šauteni, atspiedās pret olīvkoka stumbru un sāka šaut. Tas bija tik vienkārši kā šaut mērķī, jo togad zvirbuļi mūs bija tā apsēduši, ka uz villas jumta mudžēt mudžēja. Leslija precīzo šāvienu trāpīti, tie vēlās lejup no jumta un krita zemē, kur es tos salasīju un saliku savā tūtā.

Pēc dažiem pirmajiem šāvieniem zvirbuļi kļuva mazliet nemierīgi un atkāpās augšup, līdz bija sasēduši jumta korē. Arī tur Leslijs zvirbuļus varēja nošaut, bet nu tie pārvēlās pār kori un krita verandā otrpus mājai.

-    Pagaidi, es nošaušu vēl dažus, un tad tu savāksi visus, - teica Leslijs, un es apzinīgi gaidīju.

Viņš vēl kādu laiciņu turpināja šaušanu, tikai paretam netrāpīdams, un, šautenei klusi notinkšķot, zvirbulis sabruka un pazuda no jumta kores.

-     Sasodīts, - Leslijs pēkšņi izgrūda. - Man sajuka skaits! Cik tad īsti bija?

Atzinos, ka arī es netiku skaitījis.

-     Labi, aizej, salasi zvirbuļus verandā un pagaidi turpat. Es nokniebšu vēl sešus. Tad tev vajadzētu pietikt.

Satvēris papīra tūtu, devos uz mājas priekšu un apjucis ieraudzīju, ka uz tēju ieradusies Vadrudakis kundze, par kuru bijām galīgi aizmirsuši. Viņas ar māti kā sastingušas sēdēja verandā, plaukstām aptvērušas tējas tases, un visapkārt mētājās neskaitāmi asiņaini zvirbuļu līķīši.

-   Jā, - māte patlaban teica, acīmredzot cerēdama, ka Vadrudakis kundze nav pamanījusi beigto putnu birumu, - jā, mēs visi esam lieli dzīvnieku mīļotāji.

-     Esmu dzirdējusi, - atbildēja Vadrudakis kundze, labsirdīgi smaidot. - Dzirdēju, ka mīlat dzīvniekus tāpat kā es.

-    Ak, jā, - piebalsoja māte. - Mums ir ļoti daudz mājas mīluļu. Ziniet, dzīvnieki mums ir savdabīga kaislība.

Viņa nervozi uzsmaidīja Vadrudakis kundzei, un tajā mirklī zemeņu džemā iekrita beigts zvirbulis.

Bija vienlīdz neiespējami to apsegt un tikpat neiespējami izlikties, it kā tur nekā nebūtu. Māte blenza uz līķīti kā nohipnotizēta;

beidzot viņa samitrināja lūpas un uzsmaidīja Vadrudakis kundzei, kura sēdēja, tasi turot rokā, ar šausmu izteiksmi sejā.

-      Zvirbulis, - māte vārgi izdvesa. - Viņu… ē… šķiet, šogad daudzi mirst.

Tajā brīdī Leslijs ar gaisa šauteni rokā izsoļoja no mājas.

-    Vai esmu pietiekami daudz nošāvis? - viņš apjautājās.

Turpmākās desmit minūtes bija emociju pārpilnas. Vadrudakis

kundze pavēstīja, ka nekad mūžā neesot bijusi tik satraukta un ka mēs visi esot sātani cilvēku izskatā. Māte nemitīgi atkārtoja - viņa esot pārliecināta, ka Leslijs nav gribējis aizvainot Vadrudakis kundzi un tik un tā viņa esot pārliecināta, ka zvirbuļi nav jutuši nekādas mokas. Leslijs skaļi un kareivīgi daudzināja, ka sacelta liela brēka par neko, galu galā - pūces ēd zvirbuļus, un vai Vadrudakis kundze grib, lai pūces paliktu badā? Bet Vadrudakis kundze atteicās nomierināties. Viņa ietinās apmetnī, traģiska un rupji apvainota, drebēdama meklēja ceļu starp zvirbuļu līķiem, iekāpa ratos un sparīgos rikšos tika aizvesta caur olīvu birzīm.

-    Es patiesi vēlos, kaut jūs, bērni, nedarītu tādas lietas, - sacīja māte, drebošām rokām ielejot sev tēju, kamēr es uzlasīju zvirbuļus.

-    Tas nudien bija ļoti… neuzmanīgi no tavas puses, Leslij.

-    Nu kā gan es varēju zināt, ka tur bija tā vecā muļķe? - Leslijs nicīgi atjautāja. - Nevar taču no manis gaidīt, lai es redzētu cauri mājai, vai ne?

-    Tev vajadzētu būt uzmanīgākam, mīļais, - teica māte. - Dievs vien zina, ko viņa tagad domā par mums.

-    Viņa domā, ka mēs esam mežoņi, - ķiķinot atbildēja Leslijs.

-    Tā viņa teica. Nav ko ņemt galvā vecu muļķi.

-     Tā, viss šis notikums sagādājis man galvassāpes. Džerij, esi tik labs, aizej un palūdz Lugarēcijai, lai pagatavo vēl tēju, ja?

Pēc divām tējkannām un vēlāk arī dažiem aspirīniem māte jutās labāk. Es sēdēju verandā un lasīju viņai lekciju par pūcēm, viņa klausījās ar pusausi, palaikam sacīdama, - Jā, mīļais, cik interesanti, - kad pēkšņi viņu uzbudināja nikns rēciens villā.

-   Ak vai, to es nespēju izturēt, - viņa novaidējās. - Kas nu atkal noticis?

Verandā lieliem soļiem iznāca Larijs.

-    Māt! - viņš iekliedzās. - Tam jādara gals. Es ar to negrasos samierināties.

-    Nu, nu, mīļais, nekliedz. Kas noticis? - māte vaicāja.

-    Es jūtos tā, it kā dzīvotu sasodītā dabas vēstures muzejā!

-    Kas noticis, mīļais?

-     Lūk, kas! Visa tā dzīvība. Tas nav izturams. Es ar to nesamierināšos! - brēca Larijs.

-    Bet kas noticis, mīļais? - māte samulsusi vaicāja.

-    Es eju pie leduskastes salūkot sev dzērienu, un ko es atrodu?

-    Ko tu atrodi, mīļais? - māte ar interesi jautāja.

-   Zvirbuļus! - ieaurojās Larijs. - Ellīgi lielas tūtas ar strutainiem nehigiēniskiem zvirbuļiem!

Tā nebija mana labākā diena.

FAĶlRI UN FIESTAS

Tumsas princis ir godavīrs.

V. Šekspīrs. Karalis Līrs

Pavasara beigās mana dzīvnieku kolekcija vienmēr uzblīda līdz tādiem apmēriem, ka pat māte dažbrīd kļuva satraukta, jo tieši šajā laikā visas radības dzima un izšķīlās, un dzīvnieku mazuļus galu galā bija vieglāk iegūt nekā pieaugušus eksemplārus. Tas bija arī laiks, kad putnus, kas nesen ieradušies ligzdot un audzināt mazuļus, ar ieročiem vajāja sīkmuižnieki - par spīti faktam, ka nebija medību sezona. Šie pilsētnieciskie godavīri nenoniecināja neko, jo, kamēr zemnieki turējās pie tā sauktajiem medījamiem putniem - strazdiem, melnajiem strazdiem un tamlīdzīgiem -, mednieki no pilsētas blieza virsū it visam, kas lidoja. Gadījās redzēt, kā viņi uzvaras priekā atgriezās no medībām, apkārušies ar ieročiem un patronsomām, medījumu somas pilnas ar lipīgu, asiņainu spalvu mudžekli, ko veidoja it viss, no sarkanrīklītēm līdz erickiņiem, no dzilnīšiem līdz lakstīgalām. Tā nu pavasarī manā istabā un šim nolūkam atvēlētajā verandas daļā vienmēr atradās vismaz pusducis būrīšu un kārbu, kur tupēja putnēni atplestiem knābjiem vai putni, kurus man bija izdevies paglābt no medniekiem un kuri atlaba ar pašdarinātām šinām uz spārniem vai kājām.

Vienīgais labums no šā pavasara slaktiņa bija tāds, ka man radās visai labs priekšstats par to, kādi putni atrodami salā. Saprazdams, ka nevaru apturēt slepkavošanu, es vismaz veicu pamatīgu uzskaiti. Es mēdzu izsekot bezbailīgos un cēlos Nimrodus [16] un palūdzu, lai ļauj man aplūkot medību somas saturu. Tad es ierakstīju sarakstā visus beigtos putnus un izlūdzos glābt to putnu dzīvību, kuri bija tikai ievainoti. Tieši šādā veidā es ieguvu savā īpašumā Haijavatu.

Biju pavadījis interesantu un enerģiskas darbošanās pilnu rītu kopā ar suņiem. Mēs jau agri bijām devušies olīvkoku audzēs, vēsā rītausmā, kad visu klāja rasa; tiku atklājis, ka šis bija brīnišķīgs laiks kukaiņu vākšanai, jo aukstumā tie bija letarģiski un negribēja lidot, tādējādi varēju vieglāk tos notvert. Biju sagūstījis divus tauriņus un naktstauriņu, kādu manā kolekcijā vēl nebija, divas nepazīstamas vaboles un septiņpadsmit siseņus, ko grasījos izbarot putnu mazuļiem. Līdz tam, kad saule jau bija pakāpusies debesīs krietni augstu un pieņēmusies karstumā, mēs bijām neveiksmīgi dzinušies pakaļ čūskai un zaļai ķirzakai, no Agati kazas (saimniecei nezinot) ieslaucām pienu kolekcionēšanas burkā, jo bijām izslāpuši, un iegriezušies apciemot manu veco draugu ganu Jani, kurš mums iedeva maizi un vīģu kūku, un salmu cepuri, pilnu ar meža zemenēm.

Mēs devāmies lejup uz nelielu līcīti, kur suņi apgūlās, smagi elsojot, vai seklumā medīja krabjus, kamēr es, nometies kā putns izplestiem spārniem, ar aizturētu elpu gulēju siltajā, skaidrajā ūdenī ar seju uz leju un peldēju virs jūras zemūdens ainavas. Kad tuvojās dienas vidus un vēders man vēstīja, ka pusdienas droši vien būs gatavas, es nožāvējos saulē, tā ka sāls uz ādas atstāja tādu kā zīdainu smalku mežģīņu rakstu, un devos mājup. Līkumojot caur olīvu birzīm, starp lielajiem koku stumbriem, kur bija ēnains un vēss kā akā, es izdzirdu vairākas eksplozijas miršu audzēs pa labi. Devos turp izpētīt, kas noticis, turēdams suņus savā tuvumā, jo grieķu mednieki bija nervozi un lielākoties šāva, iekams pārliecinājās, uz ko šauj. Briesmas draudēja arī man, tādēļ es piesardzības labad skaļi sarunājos ar suņiem. - Rodžer, šurp!… pie kājas! Labs puika. Vemsi, Čuruli! Nāc šurp, Čuruli! Pie kājas… malacis. Vemsi, nāc atpakaļ… - Es ieraudzīju mednieku sēžam uz milzīga olīvkoka saknes un slaukām pieri, un, tiklīdz pārliecinājos, ka viņš mūs redz, tuvojos viņam.

Tas bija tukls, balts maza auguma vīrelis, virs mazās, sakniebtās mutes ūsas slējās kā garena melna zobu birstīte, brilles aizsedza acis, kas bija apaļas un valgas kā putnam. Viņš bija ģērbies pēc jaunākās mednieku modes - nospodrinātos jātnieka zābakos, drausmīga piegriezuma sinepju krāsas un zaļa tvīda žaketē, kas bija apšūta ar neskaitāmām kabatām, kuras izskatījās pēc bezdelīgu ligzdām pie mājas dzegas. Zaļā tiroliešu cepure ar spilgti sarkanu un oranžu spalvu pušķi atstumta sprogainā pakausī, un viņš slaucīja ziloņkaula krāsas pieri lielā mutautā, kas spēcīgi oda pēc lēta odekolona.

-     Kalimera, kalimera> - viņš mani sveicināja, starodams un elsdams. - Esi sveiks! Uf! Ir nu gan karsta diena, vai ne?

Es piekritu un piedāvāju vīram cepurē atlikušās zemenes. Viņš diezgan bažīgi raudzījās uz ogām, itin kā baidoties, ka tās varētu būt saindētas, uzmanīgi paņēma vienu odziņu tuklajos pirkstos un pateicībā pasmaidīja, iemetot ogu mutē. Man radās iespaids, ka viņš nekad agrāk nebija ņēmis ogas ar pirkstiem no cepures un nebija īsti pārliecināts, kā to pareizi darīt.

-    Man šorīt bija labas medības, - viņš lepni teica, norādot uz medījumu somu, kas gulēja zemē, draudīgi uzblīdusi, asinīm notašķīta un spalvām aplipuši. No somas rēgojās cīruļa spārns un galva - tik ļoti sašauti un sakropļoti, ka tos gandrīz nevarēja pazīt.

Es apvaicājos, vai viņam nebūtu iebildumu, ja es aplūkotu somas saturu.

-    Nē, nē, protams, nē, - viņš atbildēja. - Redzēsi, ka esmu labs mērķī šāvējs.

To es redzēju gan. Somā bija četri melnie strazdi, vālodze, divi dziedātājstrazdi, astoņi cīruļi, četrpadsmit zvirbuļi, divas sarkan- rīklītes, tumšā čakstīte un paceplītis. Viņš atzina, ka pēdējais esot tāds kā pamazs, tomēr ļoti gards, ja to pagatavo ar papriku un ķiplokiem.

-    Toties šis, - mednieks lepni sacīja, - ir vislabākais. Uzmanies, jo tas vēl nav beigts.

Vīrs sniedza man asinīm notraipītu kabatlakatu, un es to rūpīgi atlocīju vaļā. Iekšā atradās aizelsies un nomocīts pupuķis ar lielu sarecējušu asins traipu uz spārna.

-    Protams, ēšanai tas nav derīgs, - mednieks man paskaidroja, - bet spalvas man pie cepures izskatīsies labi.

Jau sen biju gribējis, kaut man piederētu viens no šiem krāšņajiem heraldiska izskata putniem ar skaisto cekulu un laškrāsas ķermeni ar melnām svītrām, un visur biju meklējis to ligzdas, lai pats varētu uzaudzināt dažus mazuļus. Tagad man rokās bija dzīvs vai, precīzāk izsakoties, pusdzīvs pupuķis. Es to rūpīgi apskatīju un konstatēju, ka ievainojums izskatījās sliktāk, nekā patiesībā bija, jo putnam tikai bija lauzts spārns, turklāt, cik varēju spriest, lūzuma vieta bija līdzena. Grūtākais bija panākt, lai mans lepnais, tuklais mednieks šķirtos no pupuķa.

Piepeši man uznāca iedvesma. Iesākumā pateicu, ka jūtos vīlies un satraukts, ka šobrīd te nav manas mātes, jo, kā es paskaidroju, viņa ir pasaulslavena autoritāte putnu jautājumos. (Māte ar grūtībām spēja atšķirt zvirbuli no strausa.) Viņa patiesībā sarakstījusi Anglijas medniekiem domātu izsmeļošu grāmatu par putniem. Lai pierādītu savu apgalvojumu, es no kolekcionāra somas izvilku nodriskātu un daudz lietotu Edmunda Sendersa kabatas formāta "Putnu grāmatu", ko vienmēr ņēmu līdzi.

Uz manu tuklo draugu tā atstāja iespaidu. Viņš šķirstīja lappuses, pie sevis atzinīgi murminādams "po, po, po, po". Viņš sacīja, ka mana māte noteikti ir izcila sieviete, ja jau sarakstījusi šādu grāmatu. Iemesls, kādēļ es vēlējos, kaut viņa šobrīd būtu šeit, es turpināju, ir tāds, ka viņa nekad nav redzējusi pupuķi. Viņa redzējusi visus pārējos putnus uz salas, reti sastopamo zivju dzenīti ieskaitot; lai pierādītu savu vārdu patiesīgumu, es izņēmu no kolekcionāra somas beigta zivju dzenīša skalpu, ko biju atradis un lietoju kā talismanu, un noliku viņam priekšā. Viņu pārsteidza mazā gaišzilo spalvu micīte. Ja padomā, tā ir daudz skaistāka par pupuķa spalvām, es sacīju. Pagāja neilgs laiciņš, līdz šī doma iespiedās viņa prātā, bet drīz vien es panācu, ka viņš lūdzās mani, lai aiznesu pupuķi mātei apmaiņā pret samtaini zilo spalvu kušķīti. Es lieliski notēloju, kā pārsteiguma pilna nevēlēšanās pārauga pazemīgā pateicībā, ieliku savainoto pupuķi sev aiz krekla un steidzos mājup, atstādams savu draugu mednieku laimīgu sēžam uz olīvkoka saknes un mēģinām ar kniepadatu piespraust zivju dzenīša skalpu sev pie cepures.

Pārradies mājās, aiznesu jaunieguvumu uz savu istabu un rūpīgi apskatīju. Man par atvieglojumu, garais, izliektais, elastīgais knābis, kas atgādināja slaidu un līku austrumnieku zobenu, bija vesels, jo es zināju, ka putns nespēja izdzīvot, ja nevarēja lietot šo smalko orgānu. Ja neskaitīja spēku izsīkumu un pārbīli, šķita, ka vienīgā vaina bija lauztais spārns. Lūzums bija spārna augšdaļā, un, uzmanīgi apskatījis, es konstatēju, ka tas bija līdzens, kauls pārlūzis kā sauss zariņš, nevis sašķaidīts un gareniski sašķēlies kā zaļš koks. Es rūpīgi ar šķērītēm nogriezu spalvas, nomazgāju asiņaino kreveli un spalvas ar siltu ūdeni un dezinfekcijas līdzekli, iešinēju kaulu ar divām izliektām bambusa skaidām un visu cieši nosaitēju. Darbs bija paveikts gluži profesionāli, un es ar to lepojos. Vienīgā nelaime, ka tas viss bija par smagu, un, kad palaidu putnu vaļā, viņš no šinas svara novēlās uz sāna. Pēc dažiem eksperimentiem man izdevās izgatavot daudz vieglāku šinu no bambusa un plākstera un ar šauru marles strēmeli droši piesaitēt pie putna sāna. Tad ar pipeti iedevu viņam padzerties ūdeni un pašu ieliku atgūties kartona kārbā, kas bija pārsegta ar audumu.

Nosaucu pupuķi par Haijavatu, un ģimene viņas ierašanos mūsu vidū sveica ar bezierunu atzinību, jo visiem patika pupuķi, turklāt tā bija vienīgā eksotiskā putnu suga, ko visi pazina no divdesmit soļu attāluma. Pirmajās atveseļošanās dienās biju ļoti aizņemts ar barības meklēšanu Haijavatai, jo viņa bija ļoti izvēlīga paciente, kas ēda tikai dzīvu barību un izturējās ļoti klīrīgi. Man nācās izlaist viņu savā istabā uz grīdas un mest tai gardumus - sulīgus sienāžus, zaļus kā nefrīts, siseņus ar tukliem augšstilbiem un spārniem, kas bija kraukšķīgi kā cepumi, mazas ķirzaciņas un sīkas vardītes. Tās viņa satvēra un sparīgi dauzīja pret jebkuru piemērotu virsmu - krēsla vai gultas kāju, durvju vai galda malu -, līdz pārliecinājās, ka upuris ir beigts. Tas pāris paņēmienos viss bija norīts, un viņa bija gatava saņemt nākamo ēdienu. Kādudien, kad visa ģimene bija sapulcējusies manā istabā noskatīties Haija- vatas barošanu, es viņai iedevu astoņas collas garu glodeni. Ar maigo knābi, krāšņo cekulu un skaisto sārtmelno apspalvojumu viņa izskatījās visai atturīga, vēl jo vairāk tādēļ, ka parasti cekulu turēja pieglaustu galvai. Bet šoreiz viņa uzmeta vienu skatienu glodenei un pārvērtās plēsīgā nezvērā. Cekuls saslējās un izpletās, trīsēdams kā pāva aste, pakakle piepūtās, viņa izgrūda dziļi kaklā tādu kā murrājošu rūcienu un, strauji un mērķtiecīgi palēkdamās, devās pie glodenes, kas, nenojauzdama savu likteni, lēni virzīja uz priekšu savu itin kā nopulēto vara krāsas ķermeni. Haijavata apstājās un, iepletusi gan iešinēto, gan veselo spārnu, noliecās uz priekšu un knāba glodenei - knābja cirtiens bija žigls kā rapiera dūriens, tik straujš, ka bija grūti to pamanīt. Glodene no cirtiena salocījās astoņniekā, drudžaini raustīdamās, un es pārsteigts ieraudzīju, ka Haijavata ar pirmo triecienu bija pilnīgi sašķaidījusi rāpuļa trauslo galvaskausu kā olas čaumalu.

-    Mīļais Dievs! - iesaucās Larijs, ne mazāk pārsteigts. - Lūk, ko es sauktu par noderīgu putnu, ko turēt mājā. Ja šeit tuvumā būtu pāris duču tādu, mums nebūtu jāuztraucas par čūskām.

-     Nedomāju, ka viņi spētu tikt galā ar lielu čūsku, - prātīgi iebilda Leslijs.

-    Nu, man nebūtu iebildumu, ja viņi kaut vai aplasītu mazās, - teica Larijs. - Tas būtu iesākums.

-    Mīļais, tu runā tā, it kā māja būtu pilna ar čūskām, - iestarpināja māte.

-     Ir jau arī, - bargi atbildēja Larijs. - Kā tad bija ar Medūzas parūku, ko Leslijs atrada vannā?

-    Tās bija tikai ūdensčūskas, - atteica māte.

-     Man vienalga, kas tās bija. Ja Džerijs arī turpmāk drīkstēs piekraut vannu ar čūskām, es nēsāšu sev līdzi pārīti pupuķu.

-    Ak, paskatieties tagad! - iespiedzās Margo.

Haijavata ar ašiem cirtieniem bija apstrādājusi glodeni visā garumā un patlaban, saņēmusi knābī ķermeni, kas vēl arvien locījās, ritmiski trieca to pret grīdu, kā zvejnieki mēdz dauzīt astoņkāji pret akmeņiem, lai padarītu maigāku. Pēc kāda laika ķermenī vairs nebija manāmas dzīvības pazīmes; augšup saslietu cekulu, galvu uz vienu pusi piešķiebusi, Haijavata pablenza uz savu upuri. Viņa apmierināta sagrāba tā galvu knābī. Galvu atmetusi, palēnām, collu pa collai tā ierija glodeni. Pēc pāris minūtēm no knābja kaktiņa vairs rēgojās tikai puscollu garš astes galiņš.

Haijavata vispār netika pieradināta, viņa vienmēr bija nervoza, tomēr iemācījās paciest cilvēkus savā tuvumā. Kad Haijavata bija nomierinājusies, es mēdzu aiznest viņu uz verandu, kur turēju dažādus citus putnus, un palaidu pastaigāties vīnogulāju paēnā. Tur bija gandrīz kā slimnīcas palātā, jo tobrīd verandā seši zvirbuļi atveseļojās no kontūzijas, ko bija izraisījusi zemniekpuiku izlikto peļu slazdu atspere, četri melnie strazdi un viens dziedātāj strazds, kuri bija uzķērušies uz olīvkoku birzīs izliktiem makšķerāķiem ar ēsmu, un vēl pusducis dažādu putnu, sākot ar zīriņu un beidzot ar žagatu, kas atkopās pēc bises šāvienu ievainojumiem. Vēl tur bija ligzda ar cigļu jaunuļiem un gandrīz pilnībā apspalvojusies zaļ- žubīte, ko es pats audzināju. Haijavatai, šķita, nebija iebildumu, ka tuvumā atrodas citi putni, tomēr viņa turējās savrup, lēnām šurpu turpu staigājot pa akmens plāksnēm, pievērtām acīm kaut ko apcerot, atturīgi aristokrātiska, līdzīga pilī ieslodzītai karalienei. Protams, ieraugot tārpu, vardi vai sienāzi, viņas izturēšanās vairs nepavisam nebija karaliska.

Apmēram nedēļu pēc Haijavatas iestāšanās manā lidoņu klīnikā es kādu rītu devos sagaidīt Spiro. Tas bija savdabīgs ikdienas rituāls: nonācis pie mūsu aptuveni piecdesmit akru lielā īpašuma robežas, viņš skaļi taurēja, un es ar suņiem traucos caur olīvkoku audzēm, lai pārtvertu viņu kaut kur uz ceļa. Aizelsies izskrēju no olīvu birzs, man pa priekšu suņi, histēriski riedami, un mēs apstādinājām lielo, spīdīgo dodžu ar nolaistu jumtu, Spiro ar naģeni galvā, masīvs, brūns, ar drūmu skatienu salīcis pie stūres. Es ieņēmu vietu uz automašīnas kāpšļa, stingri turēdamies pie vējstikla, un Spiro brauca tālāk, kamēr sajūsminātie suņi tēlotā niknumā centās iekost priekšējo riteņu riepās. Arī ikrīta saruna bija rituāls bez jebkādām izmaiņām.

-    Labsrīts, māster Džerijs, - Spiro sveicināja. - Kā tevs klājas?

Pārliecinājies, ka naktī neesmu saķēris nekādu bīstamu slimību,

viņš apvaicājās par pārējiem ģimenes locekļiem.

-    Un kā klājas ģimeneis? - viņš jautāja. - Kā klājas māteis? Un māsters Larijs? Un māsters Leslijs? Un miss Margos?

Kamēr biju apliecinājis, ka visi ir pie labas veselības, mēs bijām atbraukuši pie villas, un viņš citu pēc cita apstaigāja visus ģimenes locekļus, pārbaudīdams manas informācijas pareizību. Mani mazliet garlaikoja ikdienas gandrīz vai žurnālista interese, ko Spiro izrādīja par ģimenes veselību, it kā viņi būtu karaliskas personas, tomēr viņš nerimās, jo mūs visus nakts laikā varēja piemeklēt šausmīgs liktenis. Kādu dienu palaidnības uzplūdā uz viņa nopietno apvaicāšanos atbildēju, ka visi ir nomiruši; automobilis nobrauca no ceļa un ietriecās lielā oleandru krūmā, tā ka pār mums nolija sārtu ziedu lietus un es gandrīz novēlos no kāpšļa.

-    Nudien, māster Džerijs! Tā nedrīksts runāts! - viņš ieaurojās, ar dūri bliezdams pa stūri. - Jūs mani baidīts, šitā runādams. Tā ka es nosvīsts! Nekad tā vairs nesakiets.

Torīt, personīgi pārliecinājies par katra mūsu ģimenes locekļa veselību, viņš paņēma mazu, ar vīģes lapu apsegtu zemeņu groziņu, kas atradās uz blakus sēdekļa.

-     Reku, - Spiro teica, drūmi paraudzīdamies manī. - Man ir dāvana priekš jums.

Es noņēmu lapu no groziņa. Tajā pieplakuši tupēja divi kaili, atbaidoša izskata putnēni. Biju kā apburts un aizgūtnēm pateicos Spiro, jo tie bija sīļa mazuļi, kā bija redzams no augt sākušajām spārnu spalvām, un man nekad agrāk sīļi nebija piederējuši. Jutos tik iepriecināts, ka paņēmu putnēnus līdzi, kad devos mācīties pie Kralevska kunga. Tā bija priekšrocība, ka mans skolotājs bija tikpat apsēsts ar putniem kā es. Mēs kopā pavadījām aizraujošu un interesantu rīta cēlienu, pūloties iemācīt mazuļiem atvērt muti un ēst, kaut gan patiesībā pienāktos iekalt atmiņā spožās Anglijas vēstures tukšo greznību. Taču mazuļi bija neparasti dumji un atteicās mātes vietā pieņemt kā Kralevski, tā arī mani.

Pusdienlaikā atgriezos mājās ar mazuļiem un pēcpusdienā nopūlējos iemācīt tiem saprātīgu uzvedību, taču bez panākumiem. Barību viņi pieņēma tikai tad, ja es ar varu attaisīju knābi un ar pirkstu iestūmu barību rīklē - pret šo procedūru viņi sparīgi protestēja, un nebija arī brīnums. Beigās, sastūķējis mazuļos pietiekami daudz barības, lai tos uzturētu pie dzīvības, atstāju abus verandā zemeņu groziņā un devos pēc Haijavatas, kura nepārprotami bija likusi saprast, ka vēlas, lai ēdiens tiktu pasniegts verandā, nevis manas istabas vientulībā. Noliku Haijavatu uz akmens plāksnēm un sāku mest sienāžus, ko biju viņai saķēris. Viņa mundri pielēca klāt, satvēra pirmo sienāzi, nogalināja to un norija gandrīz nepieklājīgā steigā.

Kamēr Haijavata sēdēja un rīstījās, izskatīdamās pēc pavecas lempīgas hercoga atraitnes, kas ballē neveiksmīgi aizrijusies ar šerbetu, viņas skatienu piesaistīja abi mazie sīļa bērni, kas bija pacēluši galvas ar aizmiglotām acīm pār groziņa malu. Tie nekavējoties atplestām mutēm sāka gārdzoši brēkt, galvas ļodzījās no viena sāna uz otru kā diviem pavisam veciem vecīšiem, kas raugās pār žogu. Haijavata izslēja cekulu un pavērās mazuļos. Negaidīju, ka viņa tiem pievērsīs lielu uzmanību, jo vienmēr ignorēja putnu mazuļus, kad tie sauca pēc barības, taču Haijavata pielēca tuvāk groziņam un ar interesi aplūkoja sīlēnus. Es pasviedu sienāzi, un viņa to satvēra, nogalināja un, man par milzīgu pārsteigumu, pielēkšoja pie groziņa un iebāza kukaini viena mazuļa atplestajā rīklē. Abi putnēni gārdza un spiedza, aiz sajūsmas sizdami spārnus, bet Haijavata par izdarīto izskatījās tikpat nobijusies kā es. Pasviedu vēl vienu sienāzi, viņa to nonāvēja un izbaroja otram mazulim. Pēc tās reizes es pabaroju Haijavatu savā istabā un laiku pa laikam iznesu verandā, kur viņa tēloja nepilna laika mātes lomu.

Viņa nekad neizrādīja mātišķas jūtas pret mazuļiem; piemēram, viņa nenovāca ekskrementu lodītes no mazuļu dibeniem, kad tie paslēja pēcpusi pār ligzdas malu. Šis tīrīšanas uzdevums tika atstāts manā ziņā. Pabarojusi mazuļus, tā ka tie mitējās brēkt, Haijavata zaudēja par tiem jebkādu interesi. Es secināju, ka putnēnu balss tembrā kaut kas modināja mātes instinktus, jo, kaut gan es eksperimentēju ar citiem putnēniem, kas man piederēja, un tie gandrīz vai plaušas izkliedza, viņa tos vispār neievēroja. Ar laiku sīlēni nolēma ļaut man sevi barot, un, tiklīdz mazuļi mitējās saukt Haijavatu, viņai parādoties, Haijavata par tiem vairs nelikās zinis. Nebija tā, ka viņa tos vienkārši ignorētu; šķita, ka viņa neapzinājās to esamību.

Kad spārns bija sadzijis, es noņēmu šinu un konstatēju, ka, lai gan kauls bija labi saaudzis, spārnu muskuļi no nelietošanas kļuvuši vārgi, un Haijavata labprāt saudzēja spārnu, allaž vairāk staigājot nekā lidojot. Lai piespiestu viņu to vingrināt, es mēdzu aiznest pupuķi uz olīvkoku birzīm un pasviest gaisā, tā ka viņa bija spiesta lietot spārnus, lai droši nosēstos. Pamazām, spārniem nostiprinoties, viņa atsāka īsus lidojumus, un es jau sāku domāt, ka varēšu atlaist viņu brīvībā, kad Haijavata sastapās ar nāvi. Kādudien biju iznesis viņu verandā un, kamēr baroju savus dažādos mazuļus, Haijavata aizlidoja vai drīzāk noplanēja lejā uz tuvīno olīvu birzi, lai pavingrinātos lidošanā un iebaudītu vieglu uzkodu no dažiem garkājiem, kas bija nule izšķīlušies.

Visu uzmanību veltīju mazuļu barošanai un neko daudz neievēroju, kad piepeši izdzirdēju aizsmakušus izmisīgus Haijavatas brēcienus. Es pārlēcu pār verandas margām un metos skriet starp kokiem, taču bija par vēlu. Liels, noplucis, cīņu rētām klāts mežonīgs kaķis stāvēja ar šļaugano pupuķa ķermeni mutē, lielās zaļās acis blenza uz mani pār sārto augumiņu. Es iekliedzos un skrēju uz priekšu; kaķis ar eļļaini plūstošu kustību apgriezās un ielēca miršu krūmos, aiznesdams līdzi Haijavatas līķīti. Metos pakaļ, bet, tiklīdz kaķis bija nonācis miršu biezokņa patvērumā, vairs nebija iespējams sadzīt tam pēdas. Nikns un satraukts atgriezos olīvkoku audzē, kur, atgādinot par Haijavatu, bija atlikušas tikai dažas sārtas spalviņas un asins lāses kā zālē izkaisīti rubīni. Es nozvērējos - ja vēlreiz satikšu kaķi, es to nonāvēšu, ja vien varēšu. Nemaz nerunājot par visu citu, tas apdraudēja manu pārējo putnu kolekciju.

Bet manas sēras par Haijavatu pārtrauca tādas būtnes ierašanās mūsu vidū, kas bija vēl eksotiskāka un sagādāja daudz vairāk raižu nekā pupuķis. Larijs pēkšņi paziņoja, ka dodas uz Atēnām kādu laiku padzīvot pie draugiem un veikt pētniecības darbu. Pēc viņa trauksmainās aizbraukšanas pār villu nolaidās miers. Leslijs lielāko daļu laika pavadīja, slaistoties apkārt ar šauteni, un Margo, kura tobrīd nebija aizņemta ar vētrainu sirdsdēku, mācījās veidot ziepju skulptūras. Iekārtojusies bēniņos, viņa darināja šķībus un slidenus tēlus no sīvi smaržojošām dzeltenām ziepēm un ēdienreizēs parādījās puķotā uzsvārcī, mākslinieciska transa pārņemta.

Izmantojot šo negaidīto mierīgo periodu, māte nolēma ķerties pie darba, ko jau sen gribēja paveikt. Iepriekšējā gadā bija ievākta ārkārtīgi laba augļu raža, un māte bija veltījusi daudzas stundas, gatavojot dažādus džemus un čatnijus, izmantojot dažas vecmāmiņas receptes no Indijas deviņpadsmitā gadsimta sākumā. Darbs veicās lieliski, un lielajā, vēsajā pieliekamajā mirguļoja pudeļu bataljoni. Nelaimīgā kārtā sevišķi negantā ziemas vētrā pieliekamā jumtā radās sūce, un pēc tam māte kādu rītu atklāja, ka atlīmējušās visas etiķetes. Viņai pretim raudzījās vairāki simti burku - to saturu bija grūti noteikt, ja trauku neatvēra. Tagad, kad ģimene bija atvēlējusi atelpas brīdi, māte apņēmās paveikt nepieciešamo darbu. Tā kā bija gaidāma nogaršošana, es piedāvājos palīdzēt. Mēs uz virtuves galda bijām sakrāvuši apmēram simt piecdesmit burku ar konservējumiem un, apbruņojušies ar karotēm un jaunām etiķetēm, bijām gatavi sākt milzu nogaršošanu, kad ieradās Spiro.

-     Labsdiens, misis Darels. Labsdiens, māster Džerijs, - viņš nodārdināja, ieklumpačodams virtuvē kā brūns dinozaurs. - Man ir telegramms priekš jums, misis Darels.

-    Telegramma, Spiro? - māte nodrebēja. - Interesanti, no kā? Ceru, ka tajā nav sliktu ziņu.

-    Nē, nē, neraizējas, nav sliktas ziņas, misis Darels, - viņš atbildēja, sniegdams telegrammu. - Es paprasīju vienam vīram pastā, tas izlasīja man priekšā. Telegramms ir no māsters Larijs.

-    Ak vai, - māte izdvesa, ļaunu nojauzdama.

Telegrammas saturs bija vienkāršs: "Aizmirsu pateikt, ka vienpadsmitajā uz neilgu laiku ieradīsies Princis Džīdžībojs. Atēnās ir brīnišķīgi. Visu mīļu. Larijs."

-      Larijs nudien prot sagādāt nepatikšanas! - māte dusmīgi iesaucās. - Kālab viņš aizbrauc un uzaicina ciemos princi? Viņš zina, ka mums nav piemērotu telpu karaliskas personas uzņemšanai. Un viņa paša te nebūs, lai izklaidētu viesi. Ko lai es iesāku ar princi?

Viņa apjukusi raudzījās uz mums, taču ne Spiro, ne es nespējām dot saprātīgu padomu. Mēs pat nevarējām aizsūtīt telegrammu Larijam un pieprasīt viņa atgriešanos, jo viņš sev raksturīgā veidā bija aizbraucis, neatstājot draugu adresi.

-    Vienpadsmitais datums ir rīt, vai ne? Jādomā, viņš ieradīsies ar kuģi no Brindizi. Spiro, vai jūs sagaidīsiet viņu un atvedīsiet šurp? Un vai atvedīsiet jērgaļu pusdienām? Džerij, aizej un pasaki Margo, lai noliek puķes brīvajā istabā un gādā, ka suņi nepiebluso istabu, un pasaki Leslijam, lai aiziet uz ciemu un palūdz Sarkanmatainajam Spiro, ka mums vajag zivis. Larijs nudien izrīkojies pavisam nelāgi… Es viņam teikšu, ko domāju, kad viņš atgriezīsies. Nevar prasīt, lai es savā vecumā izklaidētu prinčus, - māte dusmīgi un bezmērķīgi rosījās pa virtuvi, šķindinādama katlus un pannas.

-    Es jums atvedīs kādas no savām dālijām, ko uzlikt uz galda. Vai jums vajags šampaniets? - jautāja Spiro, acīmredzami juzdams, ka princis jāuzņem ar pienācīgu godu.

-      Nē, ja viņš iedomājas, ka es grasos maksāt mārciņu par šampanieša pudeli, tad viņš maldās. Kaut arī princis, viņš var dzert uzo un vīnu kā mēs, pārējie, - māte stingri noteica un tad piebilda: - Labi, es domāju, atvediet vienu kasti. Mums tas nav katrā ziņā jādod viņam, un šampanietis noder vienmēr.

-     Neraizējās, misis Darels, - Spiro mierināja, - es nokārtos visu, ko jūs gribēs. Jūs gribēs, lai es atkal dabūs Karaļa sulaini?

Karaļa sulainis bija vecumvecs un aristokrātisks zellis, ko Spiro izrāva no pensijas ikreiz, kad mēs rīkojām lielas viesības.

-    Nē, nē, Spiro, mēs negrasāmies pārcensties ar galējībām. Viņš galu galā ieradīsies negaidīts, tad nu lai samierinās ar mums, kādi esam. Viņam nāksies ņemt pretī to, ko dod… un… un… pievienoties pārējiem. Un, ja viņam nepatiks… mjā, tad būs nelāgi, - sacīja māte, trīcošām rokām lobīdama zirņus, tā ka uz grīdas bira vairāk nekā caurdurī. - Un tu, Džerij, aizej un palūdz Margo, vai viņa nevar sašūt jaunos aizkarus ēdamistabai. Audums ir manā guļamistabā. Kopš Less pielaida uguni vecajiem aizkariem, tie vairs neizskatās tādi paši kā agrāk.

Tā nu villā sākās rosība kā bišu stropā. Koka grīda brīvajā istabā tika berzta, līdz ieguva bālu krēmkrāsas toni, ja nu gadījumā suņi tur būtu atstājuši kādas blusas; Margo rekordīsā laikā sašuva aizkarus un visur izvietoja ziedu kompozīcijas; Leslijs iztīrīja šaujamieročus un laivu gadījumam, ja princim sagribētos pašaudīties vai doties izbraucienā ar jahtu. Māte, sasārtusi no karstuma, izmisīgi skraidelējot pa virtuvi, gatavoja plāceņus, tortes, kūciņas ar ābolu pildījumu un brendija cepumus, sautējumus, pīrāgus, želejas un biskvītkūkas ar augļiem un putukrējumu. Man tika pieteikts vienīgi aizvākt visus dzīvniekus no verandas un pieskatīt tos, aiziet pie friziera un apgriezt matus, kā arī katrā ziņā uzģērbt tīru kreklu. Tā nu nākamajā dienā, uzposušies saskaņā ar mātes norādījumiem, mēs visi sēdējām verandā un pacietīgi gaidījām, kad Spiro atvedīs princi.

-    Kur viņš ir princis? - gribēja zināt Leslijs.

-     Nu, es īsti nezinu, - atbildēja māte. - Droši vien kādā no mazajām maharadžu valstiņām.

-    Džīdžībojs ir ļoti savāds vārds, - sacīja Margo. - Vai esi pārliecināta, ka tas ir īsts?

-     Protams, mīļā, tas ir īsts, - atteica māte. - Indijā ir daudz Džīdžīboju. Tā ir ļoti sena ģimene, līdzīgi kā… hm… kā…

-    Smiti? - pateica priekšā Leslijs.

-    Nē, nē, nepavisam ne tik parasta. Nē, Džīdžīboji ietiecas senākā vēsturē. Džīdžīboji droši vien bija sen pirms tam, kad mani vecvecāki devās uz Indiju.

-   Varbūt viņa senči organizēja Dumpi, - priecīgi ieteicās Leslijs.

-      Pavaicāsim, vai viņa vectēvs izgudrojis Kalkutas melno caurumu. [17]

-     Ak, jā, pavaicāsim gan, - piekrita Margo. - Kā tu domā, vai viņš to izgudroja? Kas tas bija?

-     Leslij, dārgais, tev nevajadzētu tā runāt, - aizrādīja māte.

-    Mums galu galā jāpiedod un jāaizmirst.

-     Kas jāpiedod un jāaizmirst? - apjucis vaicāja Leslijs, jo nebija sekojis mātes domu gaitai.

-     Viss, - māte stingri atbildēja, nenoteikti piebilstot, - esmu pārliecināta, ka viņi gribēja tikai labu.

Iekams Leslijs paguva noskaidrot ko vairāk, automobilis rūkdams traucās šurp pa ceļu un, bremzēm iespaidīgi iekaucoties, piebrauca pie verandas. Aizmugurē sēdēja tievs miniatūrs indietis melnā apģērbā, galvā turbāns, balts kā sniegpulkstenītes pumpurs; sejā milzīgas spožas mandeļu formas acis, kas atgādināja šķidru ahātu un ko ieskāva skropstas, biezas kā paklājs. Viņš veikli atvēra durtiņas un izlēca no mašīnas. Viņš sveica mūs ar smaidu, kas brūnajā sejā uzplaiksnīja kā balts zibens.

-      Labi, labi, beidzot esam klāt, - viņš uzbudināts iesaucās, ieplezdams slaidās, brūnās rokas kā tauriņš spārnus un līganā solī ienākdams verandā. - Jūs, protams, noteikti esat misis Darela. Cik jauki. Un jūs esat ģimenes mednieks… Leslijs. Un Margo, salas skaistule, šaubu nav… Un Džerijs, zinātnieks naturālists - visaugstākajā mērā. Nevaru izteikt, cik dedzīgi jūtos, jūs visus satiekot.

-     Ak… jā… ē… ē… jā, mēs ļoti priecājamies jūs sastapt, Jūsu augstība, - māte iesāka.

Džīdžībojs izdvesa tādu kā smilkstienu un iesita sev pa pieri.

-    Ak tu sodība! - viņš iesaucās. - Atkal mans muļķīgais vārds! Mana dārgā misis Darela, kā lai es atvainojos? Prinss ir mans kristīts vārds. Mātes iedoma, lai padarītu mūsu necilo ģimeni karalisku, vai saprotat? Mātes mīlestība, vai ne? Sapnis par dēlu, kas uzkāps slavas virsotnēs, ko? Nē, nē, mums jāpiedod nabaga sievietei, vai ne? Es esmu parasts Prinss Džīdžībojs, jūsu padevīgs kalps.

-   Ā, - izdvesa māte, noskaņojusies tikt galā ar karalisku personu un juzdamās it kā piekrāpta. - Kā tad lai mēs jūs godājam?

-      Draugi, kuru man ir neparasti daudz, - nopietni atbildēja nule atbraukušais viesis, - sauc mani par Džīdžī. Es ļoti ceru, ka jūs mani sauksiet tāpat.

Tā nu Džīdžī apmetās pie mums un savas neilgās uzturēšanās laikā radīja lielāku sajukumu un kļuva mums mīļāks nekā jebkurš cits viesis. Ar savu pedantiski precīzo angļu valodu, nopietni, maigi izturēdamies, viņš tik dziļi un patiesi interesējās par visu un visiem, ka bija neatvairāms. Lugarēcijai viņam bija dažādi trauciņi ar nelāgi smakojošām, lipīgām vielām, lai ieziestu neskaitāmās vietas, ko mocīja iedomātas sāpes; ar Lesliju viņš nopietni un sīki pārsprieda medību stāvokli pasaulē un sniedza spilgtus un, iespējams, nepatiesus stāstus par tīģeru un mežacūku medībām, kurās piedalījies. Viņš sagādāja Margo dažus auduma gabalus un izgatavoja no tiem sari, kā ari iemācīja viņai tos valkāt; viņš valdzināja Spiro ar stāstiem par Austrumu bagātībām un noslēpumainību, par dārgakmeņiem rotātu ziloņu cīņām un maharadžām, kuriem piederēja tik daudz dārgakmeņu, cik paši sver. Viņš veikli rīkojās ar zīmuli un pilnīgi iekaroja manu sirdi ne tikai ar dziļu un neviltotu interesi par visiem maniem mīluļiem, bet arī uzskicējot tos visus mazos zīmējumos, ko varēju ielīmēt savā dabas vēstures dienasgrāmatā, - manuprāt, šis dokuments bija daudz svarīgāks par Lielo brīvību hartu, Kelsas grāmatu un Gūtenberga Bībeli* kopā, un mūsu apķērīgais viesis tieši tā pret to izturējās. Taču māti Džīdžī patiesi apbūra, jo viņam bija ne tikai milzum daudz kārdinošu ēdienu recepšu, ko māte pierakstīja, bet viņa ciemošanās arī sagādāja mātei iemeslu nemitīgi runāt par Indiju, kur viņa bija dzimusi, augusi un kuru uzskatīja par savām īstajām mājām.

Vakarā mēs ilgi sēdējām un baudījām maltīti pie lielā, čīkstošā ēdamgalda, plašās istabas stūros eļļas lampiņu puduri dzeltenas gaismas ezerā vizēja kā prīmulu ziedi, ap tiem kā sniegs sijājās mazu naktstauriņu mākonīši; durvīs gulēja suņi - tagad, kad to skaits bija sasniedzis četrus, suņi vairs netika ielaisti ēdamistabā -, tie žāvājās un nopūtās par mūsu gausumu, taču mēs neli- kāmies zinis. Skanīgā circeņu dziesma un kokuvaržu kurkstēšana atdzīvināja samtaino nakti ārā. Džīdžī acis lampas gaismā šķita vēl lielākas un melnākas - kā pūcei -, un tajās plaiksnīja savāda, it kā šķidra uguns.

-     Protams, misis Darela, jūsu laikā daudz kas bija citādi. Nevarēja sajaukties. Nē, nē, stingra segregācija, vai ne? Bet tagad situācija ir labāka. Vispirms maharadžas iebāza kāju durvīs, un mūsdienās pat dažiem no mums, neciliem indiešiem, ir ļauts sajaukties un tādējādi vairot dažas civilizācijas priekšrocības, - kādu vakaru sacīja Džīdžī.

-     Manā laikā, - teica māte, - vislielākie iebildumi bija pret eirāziešiem. Vecmāmiņa mums neļāva pat rotaļāties ar viņiem. Mēs, protams, to vienmēr darījām.

-    Bērni ir ārkārtīgi nejūtīgi pret pareizu civilizētu uzvedību, - smaidot atteica Džīdžī. - Ziniet, sākumā tomēr bija dažas grūtības. Taču arī Romu neuzcēla vienā dienā. Vai esat dzirdējusi par babu* manā pilsētā, cilvēku, kas tika ielūgts uz balli?

-    Nē. Kas notika?

-    Redziet, viņš ievēroja, ka džentlmeņi pēc dejas pavadīja savas dāmas atpakaļ vietā un apvēdināja ar dāmu vēdekli. Tā nu, nodejojis jautru valsi ar kādu ievērojamu dāmu no Eiropas, viņš to aizveda atpakaļ pie krēsla, paņēma viņas vēdekli un sacīja: "Kundze, vai drīkstu palaist jums sejā vēju?"

-      Izklausās apmēram tā, kā varētu teikt Spiro, - piezīmēja Leslijs.

-   Atceros kādu reizi, - sacīja māte, ar prieku mezdamās atmiņās, - kad mans vīrs bija galvenais inženieris Rourki. Mēs pārcietām šausmīgu ciklonu. Larijs vēl bija zīdainis. Māja bija gara un zema, un es atceros, kā mēs skrējām no istabas uz istabu, pūlēdamies vējā noturēt durvis ciet. Kamēr skrējām no istabas istabā, māja aiz mums vienkārši sabruka. Beigās mēs nonācām sulaiņa trauku glabātavā. Bet, kad māju atjaunoja, babu uzņēmējs atsūtīja rēķinu "Par remontdarbiem galvenā inženiera pēcpusē".

-     Indija tolaik droši vien bija valdzinoša, - sacīja Džīdžībojs, - tāpēc ka jūs, atšķirībā no eiropiešu vairākuma, bijāt šīs zemes daļa.

-   O, jā, - piekrita māte, - pat mana vecmāmiņa bija tur dzimusi. Vairākums cilvēku, runājot par mājām, domāja Angliju, bet, kad mēs teicām "mājas", ar to domājām Indiju.

-   Jūs droši vien esat daudz ceļojusi, - skaudīgi teica Džīdžī. - Es domāju, ka jūs esat vairāk redzējusi manā zemē nekā es.

-    Patiesībā ikkatru kaktiņu un stūrīti, - apstiprināja māte. - Tā kā vīrs bija inženieris celtnieks, viņam, protams, nācās ceļot. Es allaž braucu viņam līdzi. Ja viņam bija džungļos jābūvē tilts vai dzelzceļš, es devos viņam līdzi, un mēs dzīvojām nometnē.

-    Tas droši vien bija jautri, - jūsmīgi bilda Leslijs, - primitīva dzīve zem audekla.

-    Jā, bija gan. Es mīlēju vienkāršo dzīvi nometnē. Atminos, ka pa priekšu gāja ziloņi ar lielām teltīm, paklājiem un mēbelēm, un vēršu vilktos ratos tiem sekoja kalpotāji ar veļu un sudrab…

-   To tu sauc par dzīvi nometnē? - neticības pilns, māti pārtrauca Leslijs. - Ar lielām teltīm?

-    Mums bija tikai trīs, - aizstāvēdamās teica māte. - Guļamistaba, ēdamistaba un viesistaba. Un tās pašas tika izveidotas, pielāgojot paklājus.

-      Nu, es gan to nesauktu par dzīvošanu nometnē, - teica Leslijs.

-   Tā bija, - neatlaidās māte. - Nometne bija tieši džungļos. Mēs dzirdējām tīģerus, un visi kalpotāji bija pārbiedēti. Reiz viņi nogalināja kobru zem ēdamgalda.

-    Un tas notika pirms Džerija dzimšanas, - piebilda Margo.

-     Jums vajadzētu rakstīt atmiņas, misis Darela, - Džīdžī nopietni teica.

-    Ai, nē, - iesmējās māte, - es nevarētu rakstīt. Turklāt, kā lai tās nosaucu?

-    Kā būtu "Vajadzēja četrpadsmit ziloņu"? - ierosināja Leslijs.

-     Vai ari "Cauri mežam uz pielāgota paklāja", - piebalsoja Džīdžī.

-    Nelaime tā, ka jūs, zēni, nekad neko neuzņemat nopietni, - māte bargi teica.

-     Jā, - piekrita Margo, - es domāju, bija varen drosmīgi, ka māte dzīvoja nometnē, kur bija tikai trīs lielas teltis, kobras un visādas citādas briesmas.

-    Dzīve nometnē! - Leslijs izsmējīgi nosprauslojās.

-    Jā, mīļais, tā bija dzīve nometnē. Atceros, reiz viens no ziloņiem nomaldījās no ceļa, un mums trīs dienas nebija tīru palagu. Tavs tēvs bija ļoti satraukts.

-    Nemaz nezināju, ka tik liels radījums kā zilonis var nomaldīties, - pārsteigts sacīja Džīdžī.

-    O, jā, - attrauca Leslijs, - ziloņus ir viegli novest neceļos.

-     Labi, lai kā arī būtu, jums tas nepatiktu, ja jūs būtu palikuši bez tīriem palagiem, - māte ar cieņu iebilda.

-    Protams, nepatiktu, - iestarpināja Margo, - un es domāju, ka ir interesanti klausīties par seno Indiju, ja arī viņiem tas nepatīk.

-    Bet man tas viss šķiet ļoti izglītojoši, - Džīdžī protestēja.

-    Jūs vienmēr izjokojat māti, - sacīja Margo. - Nesaprotu, kāpēc jāizturas tik augstprātīgi - tikai tāpēc, ka jūsu tēvs izgudroja Melno caurumu vai kas nu tas bija.

Par attaisnojumu Džīdžī jāteic, ka viņš aiz smiekliem gandrīz pakrita zem galda, un visi suņi sāka skaļi riet, izdzirduši jautrību.

Taču, iespējams, vismīļākā Džīdžī īpašība bija viņa lielā sajūsma par visu, ko viņam gadījās pasākt, pat tad, ja nebija ne šaubu ēnas, ka viņš nevarēs gūt panākumus attiecīgajā darbības jomā. Kad Larijs pirmo reizi satika Džīdžī, viņš bija nolēmis kļūt par vienu no dižākajiem Indijas dzejniekiem un ar kāda tautieša palīdzību, kurš mazliet runāja angliski ("Viņš bija mans burtlicis," Džīdžī paskaidroja), aizsāka žurnālu, ko sauca "Dzeja tautai", "Deja taitau" vai "Dezja tautautai" - atkarībā no tā, vai Džīdžī uzraudzīja sava burtliča darbu vai ne. Nelielais žurnāls tika izdots reizi mēnesī, dzejoļus deva visi, kurus Džīdžī pazina, un, kā mēs atklājām, daži no tiem bija pagalam dīvaina lasāmviela, jo Džīdžī bagāža bija pilna ar izplūdušā drukā iespiestiem žurnāla eksemplāriem, kurus viņš dalīja ikvienam, kas izrādīja interesi.

Rūpīgi tos izpētījuši, mēs atradām interesantus rakstus, piemēram, "Stīva Splendora dejas kritisks novērtējums". Džīdžī draugs burtlicis acīmredzot uzskatīja, ka vārdi jāiespiež tāpat, kā tie skan, vai drīzāk, kā tie viņam attiecīgajā brīdī izklausījušies. Līdz ar to tur bija arī garš un slavinājumu pilns Džīdžī raksts par "iscilo dzeinieku Tēes Eljotu". Burtliča novatoriskā pareizrakstība apvienojumā ar drukas kļūdām, kas, dabiski, ir atrodamas šādā darbā, teksta lasīšanu pārvērta priekpilnā, lai arī mulsinošā nodarbē. "Kāpēc nau mellais dzeinieks Lorats?" piemēram, uzdeva gandrīz neatbildamu jautājumu, kas acīmredzot uzrakstīts Čosera laika angļu valodā, toties raksts ar nosaukumu "Rois Kembils, bumbas karotājs un deinieks" lika prātot, kas notiks ar dzeju. Tomēr grūtības nebiedēja Džīdžī, ari tas ne, ka viņa burtlicis neizrunāja "h" skaņu un tādējādi nekad nelietoja atbilstošo burtu. Džīdžī pēdējais pasākums bija otrs žurnāls (to ar rokas presi iespieda tas pats bezrūpīgais burtlicis), veltīts viņa jaunākajam pētījumu objektam, ko viņš nosauca par "fakjo" un kas pirmajā "Fakjo visiem" numurā raksturots kā "mistisko Austrumu amalgums, apvienojot labāko no jogas un faķīrisma, sniedzot detalizētu aprakstu un iemācot cilvēkiem, kā to darīt".

Māte stipri ieinteresējās par fakjo, līdz Džīdžī sāka to praktizēt. Tērpies gurnautā un ieziedies ar pelniem, viņš stundām ilgi meditēja verandā vai labi tēlotā transā staigāja pa māju, atstādams aiz sevis pelnu sliedi. Viņš ticīgi gavēja četras dienas un piektajā pārbiedēja māti līdz nāvei, paģībstot un nokrītot pa kāpnēm.

-    Nudien, Džīdžī, - pikti sacīja māte, - tas jāizbeidz. Jums nav pietiekami daudz miesas, lai gavētu.

Nolikusi viņu gultā, māte vārīja spēcinošus karijus, bet Džīdžī žēlojās, ka tajos nav "Bombejas pīles" jeb kaltētas zivs - pikantas un lieliskas piedevas ikvienam karijam.

-     Bet, Džīdžī, šeit to nevar dabūt - es jau mēģināju, - māte iebilda.

Džīdžī plātīja rokas virs palagiem kā gaišus bronzas krāsas tauriņa spārnus.

-    Saskaņā ar fakjo visam dzīvē ir savs aizstājējs, - viņš stingri noteica.

Pietiekami atlabis, Džīdžī devās uz zivju tirgu pilsētā un nopirka labi daudz svaigu sardīņu. Mēs atgriezāmies pēc patīkamas rīta iepirkšanās pilsētā un atradām virtuvi un tās apkārtni pilnīgi neaizsargātu. Džīdžī, draudīgi vicinādams nazi, ar ko ķidāja zivis, pirms izlikt tās kaltēties saulē pie virtuves durvīm, karoja ar mušām, gaļas mušām un lapsenēm, kas, šķita, bija atlidojušas no visām Jonijas jūras salām. Viņš jau bija saņēmis kādus piecus dzēlienus, tā ka viena acs bija pietūkuši un gandrīz aizpampuši ciet. Visur bija jūtama strauji pūstošu sardīņu smaka, un virtuves grīdu un galdu kā sniega kupenas klāja sudrabainas zivju ādiņas un iekšu driskas. Tikai tad, kad māte parādīja Džīdžī Britānijas enciklopēdijā rakstu par "Bombejas pīli", viņš negribīgi atteicās no domas par sardīnēm kā aizvietotāju. Mātei vajadzēja divas dienas, vairākus spaiņus karsta ūdens un dezinfekcijas līdzekli, lai atbrīvotu virtuvi no smakas, un pat tad vēl daža laba cerību pilna lapsene iemaldījās pa logiem.

-      Varbūt es jums drīzāk sameklēšu aizvietotāju Atēnās vai Stambulā, - cerīgi teica Džīdžī. - Es iedomājos, ja izceptu omāru un saberztu pulverī…

-    Mīļais Džīdžī, es par to neraizētos, - māte steidzīgi attrauca. - Mēs jau kādu laiku esam bez tā iztikuši, un mums nekas ļauns nav noticis.

Džīdžī grasījās doties uz Persiju caur Turciju, lai apciemotu praktizējošu indiešu faķīru.

-    Es no viņa daudz ko iemācīšos, lai papildinātu fakjo, - sacīja Džīdžī. - Viņš ir dižs cilvēks. Viņš jo sevišķi ir liels eksponents, kā aizturēt elpu un ieiet transā. Reiz viņš bija apbedīts uz simt divdesmit dienām.

-   Cik neparasti, - teica māte, dziļi ieinteresēta.

-     Jūs gribat teikt - aprakts dzīvs? - jautāja Margo. - Aprakts dzīvs uz simt divdesmit dienām? Cik šausmīgi! Tas nu gan nešķiet īsti dabiski.

-   Bet viņš ir transā, dārgā Margo, viņš neko nejūt, - paskaidroja Džīdžī.

-   Es gan neesmu tik pārliecināta, - domīgi bilda māte. - Ziniet, tāpēc es gribu, lai mani kremē. Gadījumā, ja nu es ieslīgstu transā un neviens to nepamana.

-    Neesi smieklīga, māt, - teica Leslijs.

-   Tas nav smieklīgi, - stingri atbildēja māte. - Cilvēki mūsdienās ir ļoti neuzmanīgi.

-    Un ko vēl faķīrs dara? - jautāja Margo. - Vai viņš var panākt, lai no sēklām izaug mango koki? Ziniet tā, uzreiz? Es reiz Simlā redzēju, ka viņi tā izdarīja.

-    Tas ir vienkārši burvju mākslinieka triks, - atbildēja Džīdžī. - Tas, ko dara Andravathi, ir daudz sarežģītāks. Piemēram, viņš ir levitācijas lietpratējs, un tas ir viens no iemesliem, kādēļ es gribu viņu satikt.

-    Bet man šķita, ka levitācija ir kāršu triks, - teica Margo.

-    Nē, - iebilda Leslijs, - tā ir tāda kā peldēšana gaisā, kaut kas līdzīgs lidošanai, vai ne, Džīdžī?

-    Jā, - apstiprināja Džīdžī. - Brīnišķīga spēja. Daudzi agrīnie kristiešu svētie to pieprata. Es pats gan vēl neesmu sasniedzis tādu prasmi, tāpēc arī gribu mācīties Andravathi vadībā.

-   Cik jauki spēt lidot kā putnam! - sajūsmināta iesaucās Margo.

-    Cik tas būtu interesanti!

-    Es domāju, ka tas būtu patiesi lielisks pārdzīvojums, - sacīja Džīdžī, acīm spīdot. - Jūs jūtaties, it kā tiktu celts pretī debesīm.

Nākamajā dienā pirms pusdienām viesistabā, panikas pārņemta iebrāzās Margo.

-     Nāciet ātri šurp! Nāciet ātri šurp! - viņa spiedza. - Džīdžī grib izdarīt pašnāvību!

Mēs izsteidzāmies laukā un ieraudzījām Džīdžī, tērpušos tikai gurnautā, tupam uz savas istabas loga palodzes.

-     Viņš atkal ir transā, - teica Margo, it kā runātu par lipīgu slimību.

Māte sakārtoja brilles un pavērās augšup. Džīdžī sāka viegli šūpoties.

-     Uzkāp augšstāvā un ņem viņu ciet, Les, - izrīkoja māte.

-    Ātri! Es tikām runāšu ar viņu.

Tas, ka Džīdžī aizgrābts klusēja, viņai neienāca prātā. Leslijs iemetās mājā. Māte nokrekšķinājās.

-     Dārgais Džīdžī, - viņa iedūdojās, - nedomāju, ka ir prātīgi atrasties tur, augšā. Kāpēc nenākat lejā ieturēt pusdienas?

Džīdžī patiesi nonāca lejā, tomēr ne gluži tā, kā bija domājusi māte. Viņš līksmi spēra soli izplatījumā un, mātes un Margo šausmu kliedzienu pavadīts, krita zemes virzienā. Viņš ievēlās vīnogulājā apmēram desmit pēdu zem loga, raidot vīnogu krusu uz akmens plāksnēm. Par laimi, vīnakoks bija vecs un stiegrains, un noturēja Džīdžī nelielo svaru.

-    Mans Dievs! - viņš iekliedzās. - Kur es atrodos?

-     Vīnogulājā, - satraukti spiedza pretī Margo. - Jūs tur ievē- lāties.

-    Nekustieties, iekams sadabūsim trepes, - vārgi izdvesa māte.

Mēs atnesām trepes un atbrīvojām izspūrušo Džīdžī no vīnstīgu mudžekļiem. Viņš bija sasities un saskrāpējies, taču citādu ievainojumu nebija. Visi nomierināja satrauktos nervus ar brendiju, un mēs sēdāmies ieturēt vēlas pusdienas. Kad pienāca vakars, Džīdžī jau bija pārliecinājis sevi, ka ir veiksmīgi apguvis levi- tāciju.

-    Ja mani kāju pirksti nebūtu ieķērusies tajā ļaunajā vīnogulājā, es būtu peldējis gaisā ap māju, - viņš sacīja, apsaitēts, tomēr laimīgs guļot uz dīvāna. - Tas tik būtu sasniegums!

-     Jā, labi, es gan būtu laimīgāka, ja jūs nevingrinātos, kamēr uzturaties šeit, - teica māte. - Mani nervi to neizcietīs.

-    Es atgriezīšos no Persijas un atzīmēšu savu dzimšanas dienu pie jums, dārgā misis Darela, - apsolīja Džīdžī, - un tad ziņošu par jauniem panākumiem.

-    Nu, es gan negribu piedzīvot šodienas atkārtojumu, - bargi atteica māte. - Jūs varējāt nonāvēt sevi.

Pēc divām dienām Džīdžī, joprojām aplīmēts ar plāksteriem, tomēr nezaudējis drosmi, devās uz Persiju.

-     Interesanti, vai viņš atbrauks uz savu dzimšanas dienu, - prātoja Margo. - Ja atbrauks, sarīkosim viņam īpašas viesības.

-    Jā, tā ir laba ideja, - piekrita māte. - Viņš ir ļoti jauks puisis, tomēr tik… neparasts, tik… pārdrošs.

-    Jā, viņš ir vienīgais viesis, kas mums bijis un par kuru tiešām varētu sacīt, ka viņš mūs apmeklējis īslaicīgā, "lidojošā" vizītē, - rezumēja Leslijs.

#

KARAĻA VIZĪTE

Karaļi un lāči bieži sagādā rūpestus saviem uzturētājiem.

Skotu sakāmvārds

Varētu sacīt, ka tajos laimīgajos laikos, ko pavadījām Korfu, ikkatra diena bija sevišķa, īpaši iekrāsota, īpaši iekārtota, pilnīgi atšķirīga no pārējām trīssimt sešdesmit četrām un tāpēc neaizmirstama. Tomēr viena diena it sevišķi palikusi man prātā, jo skāra ne tikai manu ģimeni un paziņu loku, bet arī visus Korfu iedzīvotājus.

Tā bija diena, kad Grieķijā atgriezās karalis Georgs [18] , un salā nekad nebija pieredzēts nekas tāds, kas krāsu, satraukuma un intrigas ziņā spētu mēroties ar šo notikumu. Pat grūtības, organizējot Sv. Triodiona procesiju, nobālēja līdzās šim notikumam un šķita pagalam nenozīmīgas.

Pirmoreiz par šo godu, kam bija lemts piemeklēt Korfu, es dzirdēju no sava skolotāja Kralevska kunga. Viņš bija tāda satraukuma pārņemts, ka neizrādīja gandrīz nekādu interesi par kaņepīti, ko ar diezgan lielām grūtībām biju viņam sagādājis.

-    Lieliskas ziņas, dārgo zēn, lieliskas ziņas! Labrīt, labrīt! - viņš mani sveicināja, lielajās dvēseliskajās acīs aiz emociju pārpilnības bija sariesušās asaras, skaisti veidotās plaukstas plivinājās šurpu turpu, un galva uztraukumā noliecās zemāk par kupri. - Brīnišķa diena šai salai, nudien! Jā, patiesi brīnišķa diena Grieķijai, bet jo īpaši - šai mūsu salai. Ē… ko? Ak kaņepītis… Jā. Jauks putniņš… čiv, čiv. Bet, kā jau sacīju, kāds triumfs mums šeit, šajā mazajā valstībā, kā teicis Šekspīrs, zilā jūrā, ka mūs apciemos karalis.

Tas, es nodomāju, jau izklausās labāk. Es spētu rast sevī kaut vārgu sajūsmu par īstu karali, ja būtu iespējams saņemt kādus papildu labumus. - Kas tas par karali, - es vaicāju, - un vai man būs brīvdiena, kad viņš ieradīsies?

-     Kā, Grieķijas karalis Georgs, - atbildēja Kralevska kungs, pārsteigts par manu nezināšanu. - Vai tad tu nezināji?

Es atgādināju, ka mēs nebaudām apšaubāmos labumus, ko sniedz radio, un tādējādi lielākoties dzīvojām svētlaimīgā neziņā.

-     Jā, - sacīja Kralevska kungs, raizīgi vērdamies manī, it kā vainotu sevi par manu zināšanu trūkumu, - tu jau zini, mums bija Metaksa, un viņš bija diktators [19] . tagad, par laimi, no viņa, šā pretīgā cilvēka, ir tikuši vaļā, tā ka Viņa majestāte var atgriezties.

Es apvaicājos, kad tikuši vaļā no Metaksas. Neviens man to nebija teicis.

-    Kā, tu to noteikti atceries! - iesaucās Kralevskis. - Tev jāatceras - kad pie mums notika revolūcija un ložmetējs stipri sapostīja konditorejas veikalu. Es vienmēr domāju, cik ložmetēji ir nedroši.

Revolūciju es atcerējos, jo tā man bija sagādājusi trīs svētlaimes pilnas brīvdienas no mācībām, un konditoreja bija viens no maniem mīļākajiem veikaliem. Taču es šos notikumus nebiju saistījis ar Metaksu. Cerību pilns jautāju - vai atkal ložmetēji saārdīs kādu veikalu, kad ieradīsies karalis?

-   Nē, nē, - pārsteigts atbildēja Kralevskis. - Nē, šis būs visnotaļ priecīgs notikums. Visi enfete, kā mēdz teikt. Jā, šis ir tik satraucošs jaunums, ka es domāju, mums taps piedots, ja izbrīvēsim rīta cēlienu, lai to nosvinētu. Kāpsim augšā, tu palīdzēsi man pabarot putnus.

Tā nu mēs uzkāpām plašajos bēniņos, kur Kralevskis turēja savvaļas putnu un kanārijputniņu kolekciju, uri aizvadījām patīkamu rīta cēlienu, tos barojot, Kralevskis šaudījās pa telpu, vicinādams lejkanniņu, zem kājām skrapstēja izbirušās sēkliņas, it kā viņš staigātu pa oļu pludmali, un dziedāja pie sevis fragmentus no Marseljēzas.

Pusdienu laikā es pavēstīju ģimenei ziņu par karaļa vizīti. Katrs to uztvēra sev raksturīgā veidā.

-    Tas būtu jauki, - sacīja māte. - Labāk ķeršos pie ēdienkaršu veidošanas.

-    Viņš nebrauc apmesties pie mums, paldies Dievam, - Larijs aizrādīja.

-   Zinu, mīļais, - atbildēja māte, - bet… ē… es domāju, ka notiks viesības un visādi citādi pasākumi.

-    Nezinu gan, kādēļ lai tā būtu, - atteica Larijs.

-    Tāpēc, ka tā vienmēr dara, - paskaidroja māte. - Kad mēs bijām Indijā, durbara [20] laikā vienmēr tika rīkotas viesības.

-    Te nav Indija, - teica Larijs, - tāpēc es nedomāju šķiest savu laiku, plānojot ziloņu izvietošanu staļļos. Viss šis pasākums tāpat atstās pietiekami graujošu iespaidu uz mūsu mierīgo dzīves ritmu, pieminiet manus vārdus.

-      Ja mēs piedalīsimies viesībās, vai es varēšu dabūt jaunus tērpus, māt? - dedzīgi jautāja Margo. - Man īsti nav ko vilkt mugurā.

-     Interesanti, vai salūts būs, - prātoja Leslijs. - Viņiem te ir tikai vecie venēciešu lielgabali, bet es domāju, ka tie ir velnišķīgi bīstami. Interesanti, vai man nevajadzētu iegriezties apraudzīt Cietokšņa komandantu.

-    Labāk turies pa gabalu, - Larijs ieteica. - Viņi grib cilvēku sveikt, nevis nodevīgi noslepkavot.

-    Es nesen redzēju jauku sarkanu zīdu, - teica Margo, - mazajā veikaliņā… zini, tajā, kur jānogriežas pa labi pie Teodora laboratorijas.

-    Jā, mīļā, cik jauki, - atbildēja māte neklausoties. - Interesanti, vai Spiro var man sagādāt dažus tītarus?

Taču karaļa vizītes atstātais iespaids uz ģimeni bija pavisam nenozīmīgs salīdzinājumā ar traumatisko efektu attiecībā uz visu Korfu. Kāds, kurš droši vien zināja labāk, norādīja, ka salu ne tikai aplaimos monarha apmeklējums, bet ka visam šim notikumam būs simboliska nozīme, jo, ierodoties Korfu, karalis pirmo reizi pēc trimdas spers kāju uz Grieķijas zemes. Pie šīs domas korfieši uzsāka drudžainu darbību, un pēc neilga laika sagatavošanās bija kļuvusi tik sarežģīta un sīva, ka mēs bijām spiesti katru dienu doties uz pilsētu un sēdēt Platia kopā ar pārējiem korfiešiem, lai uzzinātu jaunumus par kārtējo skandālu.

Platia, ko franču arhitekti Korfu okupācijas sākumposmā bija uzprojektējuši ar lielām arkām, kas atgādināja Rue de Rivoli, bija visas salas centrs. Šeit, sēžot pie galdiņiem zem arkām vai ņirbošā koku ēnā, jūs agri vai vēlu satiksiet visus salas iedzīvotājus un dzirdēsiet visus viedokļus par katru skandālu. Cilvēks tur klusiņām sēdēja un dzēra, un agri vai vēlu pie galdiņa uzradās visi galveno lomu tēlotāji drāmā.

-    Es esmu Korfu, - teica grāfiene Malinopulosa. - Tāpēc mans pienākums ir izveidot komiteju, kas izstrādās plānu, kā sveikt mūsu visžēlīgo karali.

-   Jā, patiesi, es saprotu, - māte nervozi piekrita.

Grāfiene, kas atgādināja noplukušu melnu vārnu ar oranžu parūku, neapšaubāmi bija grūti uzveicams spēks, taču jautājums bija pārāk svarīgs, lai ļautu viņai augstprātīgi izturēties pret visiem. Pavisam neilgā laikā bija saradušās ne mazāk kā sešas uzņemšanas komitejas, un katra no tām par varītēm centās pārliecināt Nomarku, ka tās plānam jāgūst priekšroka salīdzinājumā ar citām. Baumoja, ka viņam esot bruņots apsargs un viņš guļot aizslēgtā istabā pēc tam, kad viena no komitejas sievieškārtas loceklēm bija mēģinājusi upurēt savu nevainību, lai iegūtu Nomarka akceptu viņas komitejas plāniem.

-     Pretīgi! - bazūnēja Lena Mavrokondasa, bolīdama melnās acis un šmaukstinādama sarkanās lūpas, jo nožēloja, ka pašai nebija ienākusi prātā šī ideja. - Iedomājieties, mīļie, sieviete viņas gados mēģina ielauzties Nomarka istabā, turklāt plika!

-    Patiesi, šķiet, šis ir savāds veids, kā mēģināt panākt, lai tiktu uzklausīts, - Larijs vientiesīgi atzina.

-    Nē, nē, tas ir pārāk absurdi, - Lena turpināja, veicīgi metot olīvas spilgti sarkanajā mutē, it kā viņa pielādētu ieroci. - Esmu satikusi Nomarku un esmu pārliecināta, ka viņš apstiprinās manu komiteju par oficiālo. Kāds kauns, ka ostā nav Britu flotes - tad mēs varētu noorganizēt godasardzi. Ak, šie jaukie jūrnieki formastērpos, viņi allaž izskatās tik tīri un tik bīstami.

-    Saslimstība ar infekcijas slimībām Jūras kara flotē… - Larijs iesāka, bet māte viņu steigšus pārtrauca.

-    Lena, izstāstiet mums, kādi ir jūsu plāni, - viņa teica, nikni paskatīdamās uz Lariju, kurš tukšoja astoto uzo glāzīti un šķita mazliet neprognozējams.

-     Kas par plāniem, mīļie, tie tik ir plāni! Visa Platia būs izdekorēta ar zilu un baltu, bet mums vienmēr ir negals ar to muļķi Marko Paniotisu. - Lena izmisumā izbolīja acis.

Mēs zinājām, ka Marko bija savdabīgs, ar iedvesmu apveltīts trakais, tāpēc nesapratām, kā viņš vispār pamanījies iekļūt komitejā.

-    Ko Marko grib darīt? - jautāja Larijs.

-   Ēzeļi! - nošņācās Lena, it kā izspļaudama neķītru vārdu.

-   Ēzeļi? - atkārtoja Larijs. - Viņš grib, lai tur piedalās ēzeļi? Kas tas, viņaprāt, ir? Lauksaimniecības izstāde, vai?

-    Es viņam to paskaidroju, - stāstīja Lena, - bet viņš tik un tā grib ēzeļus. Viņš saka, tas esot simboliski, kā Kristum iejājot Jeruzālemē, tāpēc viņam vajag zilibaltus ēzeļus.

-    Zilibaltus? Jūs domājat - krāsotus? - brīnījās māte. - Kādēļ gan?

-   Lai pieskaņotu Grieķijas karogiem, - atteica Lena, pieceldamās kājās un drūmi uzlūkodama mūs, plecus izslējusi, rokas sažņaugusi dūrēs, - bet es viņam atbildēju: "Marko," es saku, "ēzeļi būs tikai pār manu līķi."

Viņa lieliem soļiem pameta Platia, ar katru auguma collu pauzdama, ka ir Grieķijas meita.

Nākamais pie mūsu galdiņa piestāja pulkvedis Velvits, garš, samērā izskatīgs vecs vīrs ar Bairona profilu un stūrainu augumu, kas raustījās un lēkāja kā vēja trenkta marionete. Sprogainie baltie mati un spridzīgās tumšās acis nesaderējās ar skauta uniformu, bet viņš to nēsāja ar cieņu. Kopš pensionēšanās viņa vienīgā interese dzīvē bija vietējo skautu pulks, un, kaut gan atradās nelabvēļi, kuri apgalvoja, ka viņa interese par skautiem neesot gluži altruistiska, viņš strādāja cītīgi un nekad vēl nebija pieķerts.

Viņš pieņēma uzo un apsēdās, slaukot seju ar lavandu iesmar- žinātā mutautiņā.

-     Tie puikas, - viņš žēlabaini teica, - tie puikas iedzīs mani kapā. Viņi ir ļoti pārgalvīgi.

-    Varbūt viņiem vajadzīga sabiedrība - gaidas precību gados, - sacīja Larijs. - Vai esat par to padomājis?

-    Tas nav nekāds joks, dārgais, - atbildēja pulkvedis, īgni uzlūkodams Lariju. - Viņi ir tādas aizrautības pilni, ka es baidos, vai tik viņi neizstrādās kādus pekstiņus. Es biju vienkārši šausmās par to, ko viņi šodien izdarīja, un Nomarks arī satraucās.

-    Nabaga Nomarks, liekas, dabū pa kaklu no visām pusēm, - piezīmēja Leslijs.

-    Ko jūsu skauti nodarīja? - gribēja zināt māte.

-      Kā jūs zināt, dārgā misis Darela, es viņus trenēju īpašam priekšnesumam vakarā, kad ieradīsies Viņa majestāte. - Pulkvedis malkoja dzērienu izsmalcināti kā kaķis. - Vispirms viņi izsoļo, daži tērpušies zilā un daži - baltā apģērbā, izsoļo… kā to sauc?… podests! Tieši tā, izsoļo podesta priekšā. Un tad viņi sastājas, izveidojot kvadrātu, un sveic karali. Tad pēc komandas viņi mainās vietām un izveido Grieķijas karogu. Skats ir tiešām pārsteidzošs, kaut gan to saku es pats.

Viņš brīdi klusēja, iztukšoja glāzi un atzvēlās krēslā.

-    Tātad Nomarks gribēja redzēt, kā mums sokas, tāpēc atnāca un nostājās uz podesta, it kā būtu karalis. Tad es devu komandu, un pulks sāka soļot.

Pulkvedis aizvēra acis, un viņu sagrāba drebuļi.

-   Vai zināt, ko viņi izstrādāja? - viņš vārgā balsī jautāja. - Nekad neesmu izjutis tādu kaunu. Viņi izsoļoja, apstājās Nomarka priekšā un parādīja fašistu sveicienu. Skauti! Fašistu sveicienu!

-    Vai viņi sauca "Heil Nomark"? - vaicāja Larijs.

-    Par laimi, nē, - atbildēja pulkvedis Velvits. - Kādu mirkli es biju sastindzis aiz pārsteiguma, tad, cerēdams, ka Nomarks neko nav pamanījis, devu komandu izveidot karogu. Viņi pārvietojās, un, man par šausmām, Nomarks ieraudzīja zilibaltu svastiku. Viņš bija nikns. Viņš gandrīz atcēla mūsu priekšnesumu plānotajos pasākumos. Kas tas būtu bijis par triecienu skautu kustībai!

-    Jā, patiesi, - piekrita māte, - bet viņi galu galā ir tikai bērni.

-     Tas tiesa, dārgā misis Darela, tomēr es nevaru pieļaut, ka ļaudis runā, it kā es apmācot fašistu grupu, - nopietni atbildēja pulkvedis Velvits. - Pēc tam palaidīs baumas, ka es gribu sagrābt Korfu.

Turpmākajās dienās, lielajam notikumam aizvien vairāk tuvojoties, salas iedzīvotāju uzbudinājums auga augumā, bet pacietība gāja mazumā. Grāfiene Malinopulosa vairs nesarunājās ar Lenu Mavrokondasu, kura savukārt nerunāja ar pulkvedi Vel- vitu, jo viņa skauti, iedami garām tās mājai, bija nepārprotami rādījuši bioloģiskas dabas žestu. Visi ciema orķestru vadītāji, kas allaž piedalījās Sv. Spiridona procesijā, bija nikni saplēsušies par kārtību maršā, un kādu vakaru mēs Platia varējām baudīt skatu, kā trīs aizkaitināti tūbas pūtēji dzinās pakaļ bundziniekam, visi tērpti uniformās un ar saviem instrumentiem. Tūbas pūtēji, acīmredzami pilnīgi izvesti no pacietības, aplenca bundzinieku, atņēma viņam lielās bungas un uzlēca tām virsū. Platia acumirklī pārvērtās ņudzošā mudžeklī, kur cīnījās saniknoti muzikanti. Kralevska kungs, aculiecinieks, kas ne pie kā nebija vainīgs, dabūja nejauku brūci pakausī no lidojoša šķīvja, un vecā Kukudopulosa kundze, kas bija izvedusi savus divus spanielus pastaigāties zem kokiem, bija spiesta sacelt uz augšu tērpa apakšmalu un glābties bēgot. Šis starpgadījums (tā visi apgalvoja, kad viņa nākamajā gadā nomira) saīsinājis viņas mūžu par vairākiem gadiem, bet, tā kā viņa nomira deviņdesmit piecu gadu vecumā, tāds apgalvojums nebija sevišķi ticams. Itin drīz neviens vairs nesarunājās ar pārējiem, kaut gan visi sarunājās ar mums, jo mēs ievērojām stingru neitralitāti. Kapteinis Krīčs, par kuru nevienam nebija nojausmas, ka viņam varētu piemist jelkāds patriotisms, bija nevaldāmi satraucies lielā notikuma gaidās un, mums visiem par nepatiku, staigāja no komitejas uz komiteju, izplatot tenkas, dziedot piedauzīgas dziesmas, kniebjot neaizsargātās sieviešu krūtīs un dibenos un vispār uzvedoties pagalam uzbāzīgi.

-    Pretīgais vecais sakārnis! - māte iesaucās, acīm zibsnījot. - Kaut viņš uzvestos, kā pienākas. Galu galā viņš it kā būtu brits.

-      Viņš neļauj komitejām iesūnot, ja drīkstu lietot šo izteicienu, - sacīja Larijs. - Lena man stāsta, ka viņas dibens esot zili melns pēc sanāksmes, ko viņš apmeklējis.

-    Netīrais vecais lops! - māte iesaucās.

-    Neesi tik skarba, māt, - labināja Larijs. - Tu taču zini, ka esi vienkārši greizsirdīga.

-     Greizsirdīga! - iespiedzās māte, sabozusies kā mazs terjers. - Greizsirdīga!… tā… vecā… vecā… izvirtuļa dēļ! Nerunā tādas pre- teklības. Es neļaušu, ka tu tā runā, Larij, pat tikai jokojot.

-    Tikai neatbildētā mīlestība pret tevi spiež viņu slīcināt bēdas vīnā un sievietēs, - Larijs atgādināja. - Ja tu pataisītu viņu par kārtīgu cilvēku, viņš labotos.

-    Viņš savas bēdas slīcināja vīnā un sievietēs jau ilgi pirms tam, kad sastapa mani, - atteica māte, - un manis pēc to var darīt arī turpmāk. Viņš ir cilvēks, pēc kura labošanās es nealkstu.

Tomēr kapteinis nelikās zinis par šādu kritiku.

-    Mīļā meitenīti - viņš teica mātei nākamajā tikšanās reizē, - vai jums gadījumā apakšējā atvilktnē nav noglabāts Lielbritānijas valsts karogs?

-    Nē, kaptein, baidos, ka ne, - māte cienīgi atbildēja. - Man arī nav apakšējās atvilktnes.

-      Kā tā - nav? Tādai jaukai meičai kā jūs? Nav apakšējās atvilktnes? Nav smalkas melnu kruzuļotu biksīšu kolekcijas, lai padarītu traku jūsu nākamo vīru? - brīnījās kapteinis Krīčs, noskatīdams māti ar baudkāru un asarojošu aci.

Māte pietvīka un sastinga.

-    Man nav nodoma kādu padarīt traku - ne ar biksītēm, ne bez tām! - viņa ar lielu cieņu atteica.

-    Manu meitenīt, - neatlaidās kapteinis. - Spēle, tas viss ir tikai spēle. Taisnību sakot, man pašam tīri labi patīk plikums.

-     Kādēļ jums vajag valsts karogu? - jautāja māte, vēsi mainot sarunas tematu.

-    Ar ko pamāt, protams, - atteica kapteinis. - Visi tie iedzimtie vicinās savu karogu, tāpēc mums viņiem jāparāda, ka vecā labā Impērija arī nav ar pliku roku ņemama.

-    Vai esat runājis ar konsulu? - vaicāja māte.

-     Ar viņu? - kapteinis nicīgi novilka. - Viņš teica, ka salā ir tikai viens karogs un tas esot paredzēts vienīgi īpašiem gadījumiem. Pie padauzas matiem! Ja šis nav īpašs gadījums, tad, Svētā Vita pautu vārdā, kas tas ir? Tā nu es viņam pateicu, lai ar savu karoga mastu iztaisa klizmu.

-    Es patiesi vēlos, kaut tu neiedrošinātu šo neķītro veci nākt un sēdēt kopā ar mums, Larij, - žēlabaini teica māte, kad kapteinis bija aizsteberējis tālākos valsts karoga meklējumos. - Viņa runa ir piedauzīga, un man nepatīk, ka viņš saka tādas lietas Džerija klātbūtnē.

-    Tā ir tava vaina, tu viņu iedrošini, - atteica Larijs. - Ar visām šīm runām par biksīšu novilkšanu.

-    Larij, tu lieliski zini, ko es gribēju teikt. Tā bija pārteikšanās.

-   Bet tu viņam devi cerību, - turpināja Larijs. - Labāk piesargies, citādi viņš kā trifeļu mednieks rakņāsies tavā apakšējā atvilktnē, izvēloties veļu kāzu naktij.

-    Ak, apklusti jel! - īgni atcirta māte. - Nudien, Larij, tu man reizēm aizdod dusmas.

Situācija salā kļuva aizvien saspringtāka. Gan attālos kalnu ciemos, kur vecākas sievietes spodrināja govju ragu galvasrotas un gludināja mutautiņus, gan pilsētā, kur tika apcirpts ikviens kociņš un Platia pārkrāsots ikviens galdiņš un krēsls, visur mutuļoja dzīva rosība. Pilsētas vecajā daļā, kur ielas bija divu ēzeļu platumā un gaisā allaž vienādās devās vēdīja svaigi ceptas maizes, augļu, saules un notekūdeņu smaržas, atradās maza kafejnīca, kas piederēja manam draugam Kosti Avgadramam.

Kafejnīca bija pelnīti slavena ar vislabāko saldējumu Korfu, jo Kosti bija Itālijā apguvis visus saldējuma gatavošanas mākslas noslēpumus. Pēc viņa izstrādājumiem bija liels pieprasījums, un salā reti kurās viesībās, ko bija vērts saukt par viesībām, iztika bez milzīgajiem, ļodzīgajiem, daudzkrāsainajiem Kosti darinātajiem veidojumiem. Mums ar Kosti bija laba vienošanās: es trīs reizes nedēļā gāju uz viņa kafejnīcu un izķēru virtuvē visus prusakus, ko izbaroju saviem putniem un dzīvniekiem, un atlīdzībai par šo pakalpojumu darba laikā dabūju tik daudz saldējuma, cik spēju ieēst. Nospriedis, ka Kosti saimniecībai jābūt tīrai par godu karaliskajai vizītei, devos uz viņa kafejnīcu trīs dienas pirms gaidāmās karaļa ierašanās un atradu viņu tik izmisīgā, pašnāvnieciskā noskaņoj umā, kādu ar uzo palīdzību spēj iegūt un uzturēt vienīgi grieķis. Apvaicājos viņam, kas noticis.

-     Esmu izputināts, - viņš atbildēja aizkapa balsī, nolikdams manā priekšā akmens pudeli ingveralus un mirdzošu baltu saldējuma kalnu, kas bija tik liels, ka varētu nogremdēt "Titāniku". - Esmu beigts cilvēks, kyria Džerij. Esmu kritis apsmieklā. Ļaudis vairs neteiks: "Ā, Korfu, tā ir vieta, kur top Kosti saldējums." Nē, tagad viņi sacīs: "Korfu? Tā ir vieta, no kuras nāk tā muļķa Kosti saldējums." Man būs jāpamet sala, cita ceļa nav. Došos uz Zanti vai varbūt Atēnām, vai varbūt iestāšos klosterī. Mana sieva un bērni cietīs badu, mani nabaga vecie vecāki, lūdzot maizi, jutīs svelošu kaunu…

Pārtraucot šos drūmos pravietojumus, es jautāju, kas noticis, kas izraisījis šo izmisuma stāvokli.

-    Es esmu ģēnijs, - Kosti vienkārši un bez lielības teica, apsēzdamies pie mana galdiņa un izklaidīgi ieliedams sev vēl vienu uzo porciju. - Neviens Korfu neprastu pagatavot tādus saldējumus kā es - tik sulīgus, tik skaistus, tik… tik aukstus.

Es apstiprināju, ka tā ir patiesība. Gāju vēl tālāk, jo viņam nepārprotami vajadzēja uzmundrinājumu, un sacīju, ka viņa saldējumi ir slaveni visā Grieķijā un varbūt pat visā Eiropā.

-   Taisnība, - novaidējās Kosti. - Tā ka, gluži dabiski, kad karalis apmeklēs Korfu, Nomarks gribēja, lai viņš nogaršotu manu saldējumu.

Viņa sacītais atstāja uz mani spēcīgu iespaidu, un es to neslēpu.

-    Jā, - turpināja Kosti, - man bija paredzēts piegādāt divpadsmit kilogramu saldējuma Mon Repos pilī [21] un vienu saldējumu speciāli lielajam banketam Viņa majestātes ierašanās dienas vakarā. Ak vai! Šis īpašais saldējums bija mana posta cēlonis. Tāpēc manai sievai un bērniem nāksies ciest badu. Ak, cietsirdīgais un nežēlīgais liktenis!

-     Kāpēc? - es atklāti noprasīju ar saldējuma pilnu muti. Man nebija noskaņojuma runāt aplinkus, gribēju tūliņ nonākt pie stāsta būtības.

-    Es nolēmu, ka šim saldējumam jābūt kaut kam jaunam, unikālam, kaut kam tādam, kas līdz šim nav ne sapņos rādījies, - atbildēja Kosti, iztukšodams uzo glāzi. - Augu nakti gulēju nomodā, gaidot zīmi.

Viņš aizvēra acis un grozīja galvu no viena sāna uz otru, it kā guļot uz karsta, cieta, iedomāta spilvena.

-     Es negulēju, biju kā drudzī. Kad iedziedājās pirmie gaiļi - kikerigū! -, mani apžilbināja pēkšņas iedvesmas zibsnis.

Viņš tik stipri iebelza sev pa pieri, ka gandrīz novēlās no krēsla. Kosti ar drebošu roku ielēja sev vēl uzo.

-     Manu kaistošo un nogurušo acu priekšā parādījās karoga, Grieķijas karoga, tā karoga vīzija, kura vārdā mēs visi esam cietuši un miruši, bet šis karogs bija veidots no mana visbrīnišķīgākā, vislabākās kvalitātes, krējuma saldējuma, - viņš uzvaroši teica un atzvēlās krēslā, lai redzētu savu vārdu iespaidu uz mani.

Es atbildēju, ka, manuprāt, šī ir visspožākā ideja, kādu jebkad esmu dzirdējis. Kosti atplauka, tad, atcerējies savas nedienas, atkal ieslīga izmisumā.

-    Es izlēcu no gultas, - viņš skumīgi turpināja, - un skrēju uz virtuvi. Tur es atklāju, ka man nebija nepieciešamo sastāvdaļu, lai īstenotu savu plānu. Man bija šokolāde, lai iekrāsotu krējumu brūnu, man bija krāsvielas, lai to padarītu sarkanu, zaļu vai pat dzeltenu, bet man nebija nekā, itin nekā, lai izveidotu zilās svītras karogā. - Viņš mirkli klusēja, ieņēma kārtīgu mālku un tad lepni saņēmās.

-    Sīkāks cilvēciņš… kāds turks vai albānis… būtu metis plānam mieru. Taču ne Kosti Avgadrama. Vai zini, ko es izdarīju?

Es papurināju galvu un iedzēru malku ingveralus.

-     Es devos pie brālēna Mikaeli. Zini, viņš strādā aptiekā pie dokiem. Tātad Mikaeli - lai Svētā Spiridona lāsts ķer viņu un viņa pēcnācējus! - iedeva man vielu, ar ko iekrāsot zilās svītras. Paskaties!

Kosti devās pie aukstumtelpas un nozuda tajā, tad grīļodamies iznāca ārā ar milzonīgu trauku un nolika to manā priekšā. Trauks bija pilns ar saldējumu, un tā zilās un baltās svītras patiesi apbrīnojami atgādināja Grieķijas karogu, kaut arī zilais tonis šķita drīzāk purpursārts. Sacīju, ka, manuprāt, skats ir krāšņs.

-    Nāvējošs! - nošņācās Kosti. - Nāvējošs kā bumba.

Viņš apsēdās un ļauni blenza uz milzīgo saldējumu. Es nekā slikta nespēju saskatīt, ja nu vienīgi to, ka zilums nebija īsti zils, bet drīzāk denaturētā spirta krāsā.

-     Apkaunots! No mana paša brālēna, neprecēta tēva dēla! - teica Kosti. - Viņš man iedeva pulveri, viņš teica, ka viss būšot lieliski, viņš, čūskmēle tāds, apsolīja, ka tas līdzēšot.

-     Bet pulveris taču bija līdzējis, - es teicu, - tad kas īsti noticis?

-      Ar Dieva un Svētā Spiridona žēlastību, - dievbijīgi sacīja Kosti. - Man radās doma pagatavot mazu karogu savai ģimenei, lai viņi varētu nosvinēt sava tēva triumfu. Nespēju iedomāties, kas būtu noticis, ja es tā nebūtu izdarījis.

Viņš piecēlās kājās un atvēra durvis, kas veda no kafejnīcas uz viņa privātajām dzīvojamām telpām.

-     Es tev parādīšu, ko tas briesmonis, mans brālēns, ir izdarījis, - viņš teica un kāpnēs pasauca: - Katarīna! Petra! Spiro! Nāciet šurp!

Kosti sieva un abi dēli lēni un negribīgi nonāca lejup pa kāpnēm un nostājās manā priekšā. Izbrīnīts ieraudzīju, ka viņiem mute ir spilgtā purpura krāsā, bagātīgā, karaliskā purpura tonī kā jūnijvaboles segspārns.

-    Parādiet mēli, - Kosti nokomandēja.

Ģimenes locekļi atvēra muti un izkāra mēli, sarkanu kā romieša apmetnis. Tās izskatījās pēc šaušalīgām orhidejām vai varbūt kādas mandragoras sugas. Sapratu Kosti nepatikšanas. Korfietis būdams, izpalīdzīgais brālēns nedomājot bija iedevis viņam genciān- violetās krāsas paciņu. Man reiz vajadzēja šo vielu uzziest pušumam uz kājas, un es zināju, ka papildus visām citām īpašībām tā bija ārkārtīgi noturīga krāsa. Kosti vēl vairākas nedēļas būs purpurkrāsas sieva un bērni.

-    Iedomājies tikai, - viņš teica apslāpētā čukstā, aizsūtījis nokrāsoto sievu un pēcnācējus atpakaļ uz augšstāvu, - iedomājies tikai, ja es šito būtu nogādājis pilī. Iedomājies, visi baznīctēvi un viņu bārdas purpurkrāsā! Purpurkrāsas Nomarks un purpurkrāsas karalis! Mani nošautu.

Es atbildēju, ka, manuprāt, tas būtu bijis diezgan smieklīgi. Kosti bija pagalam satriekts. Kad es izaugšot, viņš bargi teica, es sapratīšot, ka dažas lietas dzīvē ir ļoti nopietnas, nevis komiskas.

-     Iedomājies salas slavu… iedomājies manu slavu, ja es būtu nokrāsojis karali purpursārtu, - viņš sacīja, sniegdams man vēl vienu saldējuma porciju, lai parādītu, ka netur ļaunu prātu. - Iedomājies, kā ārzemnieki smietos, ja Grieķijas karalis kļūtu purpur- sarkans! Po, po, po, po, Svētais Spiridon, glāb mūs!

-    Un ko brālēns, - es apvaicājos, - kā viņš uzņēma šo ziņu?

-    Viņš vēl nezina, - atteica Kosti, ļaunīgi pasmīnēdams, - taču drīz vien uzzinās. Es viņam nupat aizsūtīju saldējumu, kas izveidots kā Grieķijas karogs.

Tā nu satraukums salā bija kļuvis neizturams, kad uzausa lielā diena. Spiro savu milzīgo un mūžveco dodžu ar nolaistu jumtu bija iecerējis izmantot vienlaikus kā centrālo tribīni un mūru dragājamo ierīci, apņēmības pilns, ka ģimene katrā ziņā labi redzēs visu notiekošo. Juzdami svētku noskaņojumu, mēs iebraucām pilsētā un Platia iebaudījām pa dzērienam, lai uzzinātu jaunumus par pēdējiem sagatavošanās darbiem. Lena krāšņā zaļā un purpursārtā tērpā mums pastāstīja, ka Marko beigās, lai arī negribīgi, tomēr atteicies no domas par zilibaltiem ēzeļiem, bet tagad viņam esot cits plāns, tikai drusciņ mazāk dīvains par iepriekšējo.

-    Jūs zināt, ka viņa tēvam pieder spiestuve, ja? - jautāja Lena. - Nu tad tā, viņš saka, iespiedīšot tūkstošiem un tūkstošiem Grieķijas karodziņu, ar savu jahtu aizvedīšot jūrā un tad izkaisīšot ūdenī, lai karaļa kuģis peldētu kā pa Grieķijas karogu paklāju, vai ne?

Marko jahta bija Korfu joks: kādreiz itin spēcīgo kuģīti Marko bija papildinājis ar tik lielu virsbūvi, ka Leslijs pareizi teica - tas izskatījās pēc savdabīgas peldošas Kristāla pils ar spēcīgu sānsveri uz labo pusi. Ikreiz, kad Marko devās jūrā, tika slēgtas derības par to, vai un kad viņš atgriezīsies.

-     Tā nu, - turpināja Lena, - vispirms viņš liek iespiest karodziņus, pēc tam konstatē, ka tie nevis peld, bet nogrimst. Tā nu viņš no koka izgatavo mazus krustiņus un pielipina tiem karodziņus, lai tie peldētu.

-    Izklausās visai jauka ideja, - atzina māte.

-   Ja vien tā darbosies, - teica Larijs. - Tu zini, kāds organizēšanas ģēnijs ir Marko. Atceries Konstantīna dzimšanas dienu.

Vasarā Marko bija sarīkojis krāšņu pikniku par godu brāļadēla Konstantīna dzimšanas dienai. Tas būtu bijis lielisks pasākums, kurā būtu viss, sākot ar ceptu piena sivēnu un beidzot ar arbūzu, kas pildīts ar šampanieti. Bija ielūgta visa Korfu elite. Vienīgā nelaime bija tā, ka Marko bija sajaucis pludmales, un, kamēr viņš tālu salas dienvidu galā sēdēja greznā vientulībā, pārtikas ielenkumā, kuras bija tik daudz, lai ar to pabarotu veselu armiju, tikmēr pārkarsusi un izbadējusies Korfu elite gaidīja liedagā salas tālākajā ziemeļu galā.

-    Nu ja, - atteica Lena, izteiksmīgi paraustīdama plecus, - mēs nespējam viņu apturēt. Visi karodziņi iekrauti viņa kuģī. Viņš aizsūtījis vienu vīru ar raķeti uz Kolouru.

-    Vīru ar raķeti? - jautāja Leslijs. - Kādēļ?

Lena izteiksmīgi izbolīja acis.

-    Ieraudzījis karaļa kuģi, vīrs izšaus raķeti, - viņa paskaidroja. - Marko ieraudzīs raķeti, un viņam būs laiks izbraukt jūrā un noklāt tās virsmu ar karodziņiem.

-    Nu, es ceru, ka viņam izdosies, - sacīja Margo. - Man patīk Marko.

-     Mīlā, mums visiem viņš patīk, - piebalsoja Lena. - Ciemā, kur atrodas mana villa, ir savs muļķis. Viņš ir apburošs, tres sympathique [22] taču mēs viņu negribam par mēru.

Izmetusi šo dzēlīgo atvadu frāzi, viņa mūs atstāja. Nākamais ieradās pagalam satraukts pulkvedis Velvits.

-    Vai gadījumā neesat redzējuši trīs mazus, tuklus skautus? - viņš apvaicājās. - Nē, es jau domāju, diezin vai būsit redzējuši. Mazie sušķi! Viņi izgāja laukos, ģērbušies formastērpos, mazie mežonēni, un atgriezušies izskatījās pēc cūkām! Aizsūtīju viņus iztīrīt formastērpus, un nu viņi ir pazuduši.

-    Ja redzēšu puikas, sūtīšu viņus pie jums, - mierinoši atbildēja māte. - Neuztraucieties.

-    Paldies, dārgā misis Darela. Es jau neuztrauktos, bet mazajiem velnēniem ir svarīga loma pasākumu norisē, - sacīja pulkvedis Velvits, gatavodamies iet meklēt pazudušos skautus. - Redziet, viņi ne tikai veidos daļu svītras karogā, bet viņiem būs arī jāsagrauj tilts.

Izteicis šo noslēpumaino piezīmi, viņš devās prom, aizlēkšo- dams kā medību suns.

-    Tilts? Kāds tilts? - māte samulsusi jautāja.

-    Ā, tas paredzēts teatralizētajā uzvedumā, - sacīja Leslijs. - Cita starpā, viņi uzbūvē pontontiltu pār iedomātu upi, pāriet pāri un tad uzspridzina tiltu, lai ienaidnieks nevarētu viņiem sekot.

-     Es gan vienmēr domāju, ka skauti ir miermīlīgi, - brīnījās māte.

-    Taču ne Korfu skauti, - iebilda Leslijs. - Viņi varbūt ir paši kareivīgākie Korfu iedzīvotāji.

Tajā mirklī ieradās Teodors un Kralevskis, kuriem bija paredzēts kopā ar mums sēdēt automobilī.

-     Ir radies… ē… ziniet… neliels pārtraukums attiecībā uz salūtu, - Teodors ziņoja Leslijam.

-    Es to zināju! - dusmīgi iesaucās Leslijs. - Muļķis, ne komandants! Viņš tikai lidinājās pa mākoņiem, kad es runāju ar viņu. Es jau teicu, ka venēciešu lielgabali pārsprāgs.

-      Nē, nē… ē… lielgabali nav pārsprāguši. Ē… hm… vismaz pagaidām vēl nav, - sacīja Teodors. - Nē, grūtības ir laika saskaņošanā. Komandants par varītēm uzstāja, ka salūtam jāskan brīdī, kad karaļa kāja skars Grieķijas zemi. Ē… hm… acīmredzot grūtības radušās raidīt no dokiem signālu, kas būtu redzams… artilēristiem… ē… ziniet… cietoksnī.

-    Ko tad viņi noorganizējuši? - gribēja zināt Leslijs.

-   Viņi aizsūtījuši uz dokiem kaprāli ar četrdesmit piektā kalibra revolveri, - atbildēja Teodors. - Viņam no tā jāizšauj, pirms karalis spers kāju krastā.

-    Vai viņš prot ar to šaut? - skeptiski noprasīja Leslijs.

-     Nu jā… ē… - sacīja Teodors, - man vajadzēja diezgan ilgu laiku, līdz izdevās viņam ieskaidrot, ka ir bīstami to… hm… ziniet… pielādētu un ar uzvilktu gaili likt makstī.

-    Muļķis gatavais, tā viņš sev iešaus kājā, - atteica Leslijs.

-    Tas nekas, - bilda Larijs, - nelielai asins nolaišanai jānotiek, iekams diena būs galā. Ceru, ka esi paņēmis līdzi pirmās palīdzības sniegšanas aptieciņu, Teodor.

-    Nerunā tā, Larij, - lūdzās māte. - Tu mani padari gaužām nervozu.

-     Ja jūs ir gatavs, misis Darels, mums jādodas, - teica Spiro, tikko ieradies - brūns, drūmu skatienu kā Parīzes Dievmātes katedrāles gargoila, kas devusies brīvdienās. - Pūlis jau kļūst galīgi biezs.

-    Blīvs, Spiro, blīvs, - izlaboja Margo.

-      Tieši to jau es teic, mis Margo, - atbildēja Spiro. - Bet neuztraucās. Es viņus noliks pie vietas. Es viņus izretinās no ceļa ar savu tauri.

-    Spiro nudien vajadzētu sastādīt vārdnīcu, - atzina Larijs, kad iekāpām dodžā un iespraucāmies plašajos ādas sēdekļos.

Baltie putekļainie ceļi jau kopš agra rīta bija pilni ar ratiem un ēzeļiem, kas veda zemniekus uz pilsētu, uz lielo notikumu, un biezs putekļu aizsegs pārklāja lauku apvidus, padarot ceļmalas augus un kokus baltus, gaiss bija pilns it kā mikroskopiskām sniegpārslām.

Pilsēta nu bija tikpat pilna vai vēl pilnāka nekā Sv. Spiridona dienā, un lieli labākajās drānās tērptu ļaužu bari mutuļoja Platia kā vēja nestu ziedu mākoņi. Visas sānieliņas bija pilnas ar cilvēkiem un ēzeļiem, viss šis sajaukums virzījās lēni kā šļūdonis, gaisā strāvoja satrauktas čalas un smiekli, ķiploku sīvā dvaka un visuresošā naftalīna smarža - zīme, ka īpašie apģērbi rūpīgi izcelti no glabātavām. Visapkārt bija dzirdams, kā pūtēju orķestri izmēģina instrumentus, ēzeļu brēcieni, ielu tirgotāju saucieni un bērnu satrauktie spiedzieni. Pilsēta trīsēja un pulsēja kā liels, daudzkrāsains, smaržu pilns bišu strops.

Braucot gliemeža gaitā, pīpinot lielo tauri ar gumijas bumbuli, lai "izretinātu" bezbēdīgos cilvēkus ceļā, Spiro veda mūs uz dokiem. Te valdīja rosība un priekšstati par kārtību: orķestris nostādīts ierindā, instrumenti mirdzēja, formastērpi spodri, cienījamo iespaidu mazliet sabojāja vienīgi fakts, ka diviem muzikantiem bija zila acs. Līdzās atradās vietējais kareivju bataljons, visi izskatījās gluži tīri un kārtīgi. Baznīcas augstās amatpersonas ar rūpīgi izsukātām baltām, sudrabainām un pelēkām bārdām, savos talāros krāsainas un priecīgas kā papagaiļu bars, dzīvi sarunājās savā starpā, vēderus izgāzušas, bārdas plīvoja, tuklās, labi koptās rokas kustējās smalkos žestos. Piestātnē, kur karalis izkāps krastā, stāvēja nelaimīga izskata kaprālis; pienākumi viņu acīmredzot smagi nospieda, jo viņš visu laiku nervozi taustīja revolvera maksti un grauza nagus.

Drīz uzvilnīja satraukums, un visi sauca: - Karalis! Karalis! Karalis brauc! - Kaprālis sakārtoja cepuri un izslējās mazliet taisnāk. Šīs baumas bija izraisījis skats, kad Marko Paniotisa jahta izbrauca līcī un virzījās šurpu turpu, kamēr pats Marko, pakaļgalā stāvēdams, svieda jūrā citu pēc cita Grieķijas karodziņu saišķus.

-    Es neredzēju raķeti, vai jūs redzējāt? - vaicāja Margo.

-    Nē, bet no šejienes nevar saskatīt zemesragu, - teica Leslijs.

-    Nu, es domāju, ka Marko lieliski veicas, - atzina Margo.

-    Katrā ziņā izskatās ļoti skaisti, - piebalsoja māte.

Un tā patiesi bija, jo gludo jūru vairāku akru platībā sedza mazu karodziņu paklājs, kas izskatījās visnotaļ iespaidīgi. Nelaimīgā kārtā, kā uzzinājām turpmākās pusotras stundas laikā, Marko nebija izvēlējies īsto brīdi. Cilvēks, kuru viņš bija norīkojis salas ziemeļu galā izšaut raķeti, bija pilnīgi uzticams, taču attiecībā uz viņa prasmi pazīt kuģus vēl varēja daudz ko vēlēties, un kuģis, kas beidzot parādījās, nevis veda karali, bet gan bija visai netīrs mazs tankkuģis, kas devās uz Atēnām. Šī kļūda nebūtu sevišķi nopietna, taču Marko, aizrautības pārņemts kā daudzi citi korfieši tajā dienā, nebija pārbaudījis līmi, ar ko karodziņi bija pielipināti pie koka gabaliņiem, kas tos noturēja peldus. Gaidot karali, mēs pieredzējām skatu, kā līme izšķīda jūras ūdenī un vairāki tūkstoši Grieķijas karodziņu kaunpilnā kārtā nogrima līča dibenā.

-     Ak, nabaga Marko, man tik ļoti žēl viņa, - sacīja Margo, gandrīz vai lejot asaras.

-   Neuztraucies, - Larijs mierinoši teica, - varbūt karalim patīk mazi koka gabaliņi.

-    Hm… es gan… ziniet… tā nedomāju, - iebilda Teodors. - Redziet, tiem visiem ir krusta forma. Grieķijā to uzskata par ļoti sliktu zīmi.

-   Ak vai, - izdvesa māte. - Es no tiesas ceru - karalis nesapratīs, ka to izdarījis Marko.

-      Ja Marko ir gudrs, viņš dosies labprātīgā trimdā, - savu viedokli izteica Larijs.

-     Ā, re kur beidzot brauc, - ieteicās Leslijs, kad karaļa kuģis majestātiski vagoja teritoriju ar mazajiem koka krustiņiem vairāku akru platībā, it kā lauztos cauri jūras kara flotes kapsētai.

Tika nolaistas kāpnes, orķestris skani iesāka spēlēt, armija sastinga miera stājā, un augsto baznīcas amatpersonu pulks piepeši panācās uz priekšu kā no dobes izceltas puķes. Viņi nonāca pie kāpņu lejasgala, orķestris mitējās spēlēt, un, vispārēju sajūsmas saucienu sveikts, parādījās karalis, uz mirkli apstājās sveicienam un tad lēni devās lejup pa kāpnēm. Bija pienācis mazā kaprāļa dižais mirklis. Pamatīgi nosvīdis, viņš bija pievirzījies pie kāpnēm, cik tuvu vien iespējams, un viņa skatiens bija piekalts karaļa pēdām. Viņam bija skaidri norādīts: signāls jādod trīs soļus pirms tam, kad karalis nokāps uz Grieķijas zemes. Tādējādi artilēristiem cietoksnī būs pietiekami daudz laika izšaut no lielgabala, kad karalis izkāps krastā.

Karalis gāja lēni. Gaisotne bija saspringta no emocijām. Kaprālis taustījās gar maksti un tad izšķirīgajā brīdī izrāva savu četrdesmit piektā kalibra revolveri un izšāva piecas reizes apmēram divus jardus no karaļa labās auss. Acumirklī tapa skaidrs, ka cietoksnī neviens nebija iedomājies pateikt Uzņemšanas komitejai par šo signālu, un tā nu komiteja, maigi izsakoties, bija apjukusi, tāpat arī karalis un patiesībā mēs visi.

-     Mans Dievs, tie viņu amputējuši, - iespiedzās Margo, kura kritiskos brīžos allaž zaudēja galvu un kontroli pār angļu valodu.

-   Nerunā muļķības, tas ir signāls, - atcirta Leslijs, pieregulēdams binokli, lai redzētu cietoksni.

Tomēr bija skaidrs, ka Uzņemšanas komiteja domā apmēram tāpat kā mana māsa. Visi kā viens komitejas locekļi uzklupa nelaimīgajam kaprālim. Kamēr viņš gluži bāls protestēja, viņu dauzīja, bukņīja un spārdīja, izrāva revolveri no rokas un sāpīgi ar to iesita pa galvu. Iespējams, kaprālim tiktu nodarīti nopietnāki miesas bojājumi, ja tajā mirklī lielgabali uz cietokšņa vaļņiem nebūtu izverduši iespaidīgu dūmu mākoni un tādējādi attaisnojuši kaprāļa rīcību.

Pēc tam visi smaidīja un smējās, jo korfiešiem bija izteikta humora izjūta. Vienīgi karalis izskatījās mazliet domīgs. Viņš iekāpa oficiālajā vaļējā automobilī, un atgadījās misēklis - durvis nezin kādēļ nevērās ciet. Šoferis, armijas seržants, orķestra vadītājs un garāmejošs priesteris - visi mēģināja aizcirst durvis, bet tās neparko nestāvēja ciet. Šoferis, negribēdams atzīt sakāvi, atkāpās, ieskrējās un ar spēku iespēra pa durvīm. Automobilis nodrebēja, taču durvis stūrgalvīgi nepadevās. Izmēģināja aukliņu, bet nebija kur to piesiet. Beidzot, tā kā kavēties vairs nedrīkstēja, nācās doties ceļā, kamēr Nomarka sekretārs, sniedzoties pāri sēdekļa atzveltnei, ar vienu roku turēja durvis ciet.

Pirmā pietura bija pie Sv. Spiridona baznīcas, lai karalis varētu parādīt cieņu svētā mumificētajām atliekām. Garīdznieku bārdu meža ieskauts, viņš nozuda baznīcas tumšajās dzīlēs, kur dega tūkstoš sveču kā lekni saziedējušas prīmulas. Diena bija karsta, un karaļa mašīnas šoferis jutās galīgi nokausēts pēc cīņas ar durvīm, tādēļ, nevienam neko neteicis, viņš atstāja mašīnu baznīcas priekšā un devās ap stūri iedzert. Un kurš gan viņu varētu vainot? Kurš tādos gadījumos kā šis nav juties tāpat? Tomēr viņš precīzi neaprēķināja, cik ilgu laiku karalim prasīs svētā apmeklējums, tādēļ, kad karalis Grieķijas baznīcas krējuma ielenkumā pēkšņi iznāca no baznīcas un ieņēma savu vietu mašīnā, šofera prombūtne tika tūliņ pamanīta. Kā parasti, kad Korfu iestājās kritiska situācija, visi vainoja visus šofera nozušanā. Pagāja stundas ceturksnis, kamēr notika savstarpēja mētāšanās ar apvainojumiem, tika vicinātas dūres un skrējēji sūtīti visos virzienos meklēt šoferi. Bija neliela aizkavēšanās, jo neviens nezināja, kuru kafejnīcu viņš pagodinājis ar savu klātbūtni, tomēr beidzot viņa pēdas bija sadzītas, pār šofera galvu nolija paļu straume, kamēr viņš kaunpilnā kārtā tika aizvilkts prom no pusizdzertas otrās uzo glāzes.

Nākamā pietura bija Platia, kur karalim bija jānoskatās, kā garām aizsoļo karaspēks un orķestri, un skautu priekšnesums. Ar ellišķu troksni izbraukdams pa šaurām sānieliņām, Spiro mūs nogādāja pie Platia ilgi pirms karaļa mašīnas.

- Viņi noteikti nevar vēl kaut ko izdarīt aplami, - noraizējusies sacīja māte.

-    Sala ir pārspējusi pati sevi, - atzina Larijs. - Es cerēju, ka tiks pārdurta riepa ceļā no piestātnes uz baznīcu, bet tas laikam bija par daudz prasīts.

-     Nu, es gan neesmu tik pārliecināts, - iebilda Teodors, acīm iemirdzoties. - Neaizmirstiet, ka šeit ir Korfu. Viņiem vēl, iespējams, krājumā ir kaut kas, ar ko mūs pārsteigt.

-    Es no tiesas ceru, ka nav, - teica Kralevskis. - Nudien! Kas par organizāciju. Aiz kauna jānosarkst.

-     Viņi vairs neko nespēj izdomāt, patiesi, Teo, - Larijs protestēja.

-     Es negribētu… ē… hm… uz to paļauties… ziniet… - novilka Teodors.

Kā izrādījās, viņam bija pilnīga taisnība.

Karalis ieradās un ieņēma savu vietu uz paaugstinājuma. Karaspēks sparīgi maršēja garām, un visiem izdevās vairāk vai mazāk iet kopsolī. Tolaik Korfu bija visai tāla garnizona pilsēta, un jauniesauktie nedabūja daudz vingrināties, tomēr viņi uzvedās slavējami. Tālāk masveidā nāca orķestri no visiem salas ciemiem, krāsainie tērpi mirdzēja, instrumenti bija tā nospodrināti, ka no spīduma sāpēja acis. Ja arī izpildījums bija mazliet trīceklīgs un tonis netīrs, to ar uzviju kompensēja skaļums un spars, ar kādu viņi spēlēja.

Tad bija skautu kārta uzstāties, un mēs visi aplaudējām un uzgavilējām, kad pulkvedis Velvits, kas izskatījās pēc ārkārtīgi nervoza un vāja Vecās derības pravieša skauta formastērpā, izveda savu mazo karaspēku putekļainajā Platia. Viņi sveica karali un, paklausot aizžņaugtā falsetā izkliegtai pulkveža pavēlei, mainījās vietām šurpu turpu un izveidoja Grieķijas karogu. Uzbangoja tāda aplausu un gaviļu vētra, ka to noteikti sadzirdēja vistālākajos Albānijas kalnu plašumos. Pēc īsa vingrojumu demonstrējuma skauti nostājās vietā, kur divas baltas līnijas iezīmēja upes krastus. Šajā brīdī puse karaspēka aizsteidzās prom un no jauna parādījās ar dēļiem, kas bija nepieciešami pontontilta būvei, kamēr pārējie mēģināja pārmest auklu pār nodevīgajiem ūdeņiem. Darbošanās tā aizrāva skatītāju pūli, ka tas aizvien vairāk tuvojās "upei", un līdz ar skatītājiem virzījās arī policisti, kuriem tos būtu vajadzējis atturēt.

Rekordīsā laikā skauti, no kuriem neviens nebija vecāks par astoņiem gadiem, izveidoja pontonu pār iedomāto upi, tad maza zēna vadībā, kurš skaļi un nepareizi pūta trompeti, lēnā riksī pārskrēja pār tiltu un pretējā pusē nostājās miera stājā. Pūlis bija kā apburts; visi aplaudēja, gavilēja, svilpa un dauzīja ar kājām. Pulkvedis Velvits atļāvās mazu, skopu, militāru smaidiņu un pameta lepnuma pilnu skatienu mūsu virzienā. Tad viņš deva strupu komandu. No pulciņa atdalījās trīs mazi resni skauti un devās pie tilta, nesot līdzi detonatorus, plunžeri un citus spridzināšanai nepieciešamus priekšmetus. Viņi salika visu kopā un atgriezās pie savējiem, ejot izritinādami degauklu. Viņi nostājās miera stājā un gaidīja. Pulkvedis Velvits izbaudīja savu dižo mirkli; viņš lūkojās apkārt, lai pārliecinātos, vai bauda visu klātesošo nedalītu uzmanību. Valdīja pilnīgs klusums.

-     Uzspridzināt tiltu! - ierēcās pulkvedis Velvits, un viens no skautiem pieliecās un iespieda plunžeri vietā.

Turpmākajās dažās minūtēs, maigi izsakoties, iestājās sajukums. Sprādziens bija varens; gaisā uzlidoja putekļu mākonis ar granti un tilta atlūzām, lai kā krusa nobirtu pār iedzīvotāju galvām. Pirmās trīs skatītāju rindas, visus policistus un pulkvedi Velvitu sprādziena spēks noguldīja uz muguras. Trieciena vilnis, nesdams līdzi granti un koka skaidas, sasniedza automobili, kurā mēs sēdējām, apšaudīja mašīnas korpusu kā ar ložmetēju un aizpūta mātes cepuri.

-    Visuvarenais Dievs! - iesaucās Larijs. - Ko tas muļķis Velvits sadarījis?

-   Mana cepure, - elsoja māte. - Dabūjiet kāds manu cepuri!

-    Es to dabūs, misis Darels, neraizējās, - ierēcās Spiro.

-     Visnotaļ satraucoši, visnotaļ satraucoši, - sacīja Kralevskis, acis aizmiedzis, ar mutautiņu susinādams pieri. - Pārlieku kareivīga rīcība tik maziem zēniem.

-     Mazi zēni! Mazie draņķa velnēni! - dusmīgi brēca Larijs, purinādams granti no matiem.

-    Es biju pārliecināts, ka notiks vēl kas, - Teodors apmierināts bilda, laimīgs, ka nu Korfu slava attiecībā uz katastrofu sarīkošanu ir nodrošināta.

-    Viņiem noteikti bija kāda sprāgstviela, - teica Leslijs. - Nespēju iedomāties, ko pulkvedis Velvits gribēja panākt. Sasodīti bīstami.

Mazliet vēlāk kļuva zināms, ka pulkvedis nebija vainīgs. Visai grīļīgi savācis savu pulku ierindā un aizvadījis prom, viņš atgriezās notikuma vietā atvainoties mātei.

-    Nevaru jums izteikt, cik pazemots jūtos, misis Darela, - viņš ar asarām sacīja. - Mazie negantnieki sadabūjuši dinamītu no zvejniekiem. Es jums apliecinu, ka neko par to nezināju, pilnīgi neko.

Putekļiem notraipītajā formastērpā un ar iedauzīto cepuri viņš izskatījās ļoti aizkustinošs.

-    Ak, neuztraucieties, pulkvedi, - atbildēja māte, drebošu roku celdama pie lūpām brendiju ar gāzētu ūdeni. - Kaut kas tāds varēja gadīties ikvienam.

-    Anglijā tā notiek visu laiku, - piebalsoja Larijs. - Nepaiet ne diena…

-    Lūdzu, nāciet un paēdiet pusdienas kopā ar mums, - Lariju pārtrauca māte, apveltīdama viņu ar skatienu, kas necieš iebildumus.

-     Pateicos, dārgā kundze, jūs esat ārkārtīgi laipna, - atbildēja pulkvedis. - Man jādodas pārģērbties.

-    Mani ļoti interesēja skatītāju reakcija, - ar zinātnieka prieku sacīja Teodors. - Ziniet… ē… to cilvēku reakcija, kuri tika notriekti no kājām.

-    Es domātu, ka viņi bija pagalam sadusmoti, - atteica Leslijs.

-     Nē, - Teodors lepni turpināja, - šeit ir Korfu. Viņi visi… ziniet… palīdzēja cits citam piecelties, viens otru notīrīja un atzinīgi izteicās par to, cik labi noritējis viss pasākums, cik… reālistisks tas bijis. Šķiet, viņiem neienāca prātā, ka skautu darbošanās ar dinamītu varētu būt kaut kādā ziņā dīvaina.

-    Jā, ja cilvēks nodzīvo Korfu pietiekami ilgi, tad vispār pārstāj par kaut ko brīnīties, - māte ar pārliecību atbildēja.

Beigās, pēc ieilgušas un gardas pilsētā ieturētas maltītes, kuras laikā mēs centāmies pārliecināt pulkvedi Velvitu, ka viņa organizētā tilta spridzināšana bijis dienas centrālais notikums, Spiro mūs veda mājās vēsajā, samtainajā naktī. Ausainās pūces kokos sasaucās savā starpā, it kā tur šķindētu savādi zvaniņi; baltie putekļi sacēlās aiz mašīnas un palika rāmajā gaisā kā vasaras mākonis, tumšām katedrālēm līdzīgajās olīvkoku audzēs mirgoja zaļās jāņtārpiņu uguntiņas. Bija aizvadīta laba, kaut arī nogurdinoša diena, un mēs visi bijām priecīgi atgriezties mājās.

-     Tā, - sacīja māte, apspiežot žāvas, paņēma savu lampu un devās uz kāpnēm, - lai kā būtu ar karali, es rīt palikšu gultā līdz divpadsmitiem.

-    Ak… - Larijs nožēlas pilns ieminējās, - vai tad es nepateicu?

Māte apstājās pusceļā uz kāpnēm un paraudzījās uz Lariju, šaudīgajā lampas liesmā viņas ēna trīsēja un lēkāja uz baltās sienas.

-    Ko nepateici? - viņa aizdomu pilna vaicāja.

-    Par karali, - atbildēja Larijs. - Piedod, man vajadzēja tev to pateikt agrāk.

-    Ko pateikt? - vaicāja māte, nu jau nopietni satraukta.

-    Es viņu ielūdzu uz pusdienām, - paskaidroja Larijs.

-   Larij! Tu taču ne… Tu nudien esi neapdomīgs… - māte iesāka un tad saprata, ka tiek izjokota.

Viņa izslējās visā savā piecu pēdu lielajā augumā.

-    Nedomāju vis, ka tas ir smieklīgi, - viņa vēsi izmeta. - Lai nu kā, viņam būtu iemesls smieties, jo man mājās ir tikai olas.

Ar lielu cieņu, nelikdamās zinis par mūsu smiekliem, viņa devās gulēt.

MĪLESTĪBAS CEĻI

Viņš iedveš man ar puķēm jaunu dzīvības spēku un atspirdzina mani ar āboliem, jo es sirgstu ar mīlestību.

Salamana augstā dziesma, 2: 5

Tā bija viena no neparasti sausajām vasarām, kad saplaisāja zeme un bija tik karsts, ka debesis ieguva bāli zilu neaizmirstuļu toni kā vasaras beigās, un jūra kļuva tik gluda, ka gulēja nekustīgi kā liels zils dīķis, silta kā tikko slaukts piens. Naktī varēja dzirdēt, kā villas grīdas, aizvirtņi un sijas, siltajā gaisā deformējoties, čīkst un krakšķ, kad no tām izžūst pēdējais mitrums. Pilnais mēness pacēlās kā sarkana ogle un nikni raudzījās lejup uz mums no tveicīgajām, samtainajām debesīm, un no rīta jau desmit minūtes pēc saules parādīšanās bija pārāk karsti, lai justos patīkami. Vēja nebija, un svelme spieda salu kā vāks. Kalna nogāzē nekustīgajā gaisā augi un zāles novīta un sakalta, līdz izbaloja gaišā medus krāsā un kļuva trausli kā koka skaidas. Dienas bija tik karstas, ka pat cikādes sāka dziedāt agrāk un dienas tveicē ievēroja siestu, un zeme bija tā nokaitēta, ka nekur nevarēja staigāt bez apaviem.

Villa vietējām dzīvajām radībām šķita kā rinda lielu koka alu, kur, iespējams, bija pusgrādu vēsāks nekā apkārtējos olīvu, apelsīnu un citronu dārzos, un tā nu visi sanāca šurp, lai piebiedrotos mums. Dabiski, sākumā par šo pēkšņo dažādu radījumu pieplūdumu vainoja mani, taču vēlāk invāzija kļuva tik visaptveroša, ka pat mana ģimene saprata - es nevaru būt atbildīgs par tādu dzīvības formu dažādību un daudzumu. Mājā iesoļoja veseli bataljoni melnu ērču un apsēda suņus, pulcējoties uz viņu ausīm un galvas tik masveidīgi, ka izskatījās pēc bruņukrekla, un bija tikpat grūti aizdabūjami prom. Aiz izmisuma bijām spiesti apslacīt suņus ar petroleju, liekot ērcēm atlaisties. Suņi, dziļi apvainoti par šādu apiešanos, elsodami lempīgi klamzāja pa māju, izplatīdami petrolejas smaku un lielos daudzumos birdinādami ērces. Larijs ierosināja izlikt uzrakstu "Bīstami - viegli uzliesmojoši suņi", jo, kā viņš pamatoti norādīja, ja kāds suņu tuvumā uzvilks sērkociņu, visa villa uzliesmos kā šķiltavas.

Petroleja mums sniedza tikai īslaicīgu atelpu. Mājā saradās aizvien vairāk un vairāk ērču, tā ka naktī, guļot gultā, varēja vērot, kā to rindas veica savādus maršrutus pa istabu. Par laimi, ērces mums neuzbruka, bet aprobežojās ar to, ka padarīja suņus gluži vai trakus. Toties blusu pulki, kas nolēma apmesties pie mums, bija pavisam kas cits. Tās ieradās pēkšņi, šķita, no nekurienes, kā tatāru ordas un pārmāca mūs, iekams apjēdzām, kas notiek. Tās bija visur, un, staigājot pa māju, varēja sajust, kā tās uzlec un skrien augšup pa kājām. Guļamistabas kļuva neaizsargātas, un mēs uz laiku izlikām gultas plašajās verandās un pārnakšņojām tur.

Tomēr blusas nebija paši nepatīkamākie no mazajiem mājas iemītniekiem. Sīki melnkoka krāsas skorpioni apsēda vannas istabu, jo tur bija vēss. Reiz vēlu naktī, iegājis iztīrīt zobus, Leslijs dabūja nelāgu mācību nestaigāt basām kājām, saņemot dzēlienu kājas pirkstā. Skorpions bija tikai puscollu garš, taču dzēliena sagādātās sāpes bija pārāk lielas, salīdzinot ar tā izmēriem, un pagāja vairākas dienas, līdz Leslijs atkal varēja staigāt. Lielākie skorpioni deva priekšroku virtuvei, kur tie mēdza tupēt pie griestiem, skaidri saredzami, un atgādināja kroplīgus gaisa omārus.

Vakarā, kad bija iedegtas lampas, saradās tūkstošiem kukaiņu; visu formu naktstauriņi, sākot ar sīkiem dzeltenbrūniem radījumiem, kuru spārni izskatījās pēc noskrandušām putnu spalvām, un beidzot ar lieliem svītrainiem sārtiem un sudrabainiem sfingiem, kuri nāves pikējumā pretī gaismai spēja saplēst lampas cilindru. Tad vēl bija vaboles, dažas melnas kā bērinieki, dažas ar priecīgām svītrām un rakstiem, dažas ar īsiem vāles formas taustekļiem, toties citām taustekļi bija gari un tievi kā ķīniešu mandarīna ūsas. Vēl bija milzum daudz mazāku dzīvu būtņu, no kurām dažas bija tik sīkas, ka vajadzēja palielināmo stiklu, lai saskatītu to neticamās formas un krāsas.

Dabiski, ka manā skatījumā šis kukaiņu konglomerāts bija lielisks. Katru vakaru es uzturējos gaismekļu tuvumā, turot gatavībā kolekcionēšanas kastes un pudeles, un sacentos ar citiem plēsoņām par labākajiem eksemplāriem. Man bija jāraugās uzmanīgi, jo konkurence bija sīva. Pie griestiem gekoni, bāli, ar rožainu ādu, izplestiem pirkstiem, izvalbītām acīm, uzmanīgi jo uzmanīgi lavījās klāt naktstauriņiem un vabolēm. Tiem līdzās zaļie, liekulīgie dievlūdzēji ar neprātīgām acīm un seju bez zoda līgodamies pārvietojās uz garām, dzeloņainām kājām kā zaļi vampīri.

Zemes līmenī man bija jāsacenšas ar milzīgiem šokolādes krāsas zirnekļiem kā izstīdzējušiem, pūkainiem vilkiem, kuri uzglūnēja paslēptuvē, tad steigšus izskrēja no ēnas un izrāva medījumu man gandrīz vai no pirkstiem. Viņu līdzdalībnieki bija resnie zaļie krupji glītos ādas mētelīšos ar zaļiem un sudrabainiem plankumiem, tie lēkāja un nemitīgi rīstījās, pārsteigumā iepletuši acis par tik dāsnu barības pārpilnību, un ašie, zaglīgie un mazliet ļaunie scutigera. Šiem simtkājiem bija apmēram trīs collas garš, saplacināts zīmuļa resnuma ķermenis, ko visapkārt pa perimetru kā dzīvžogs ieskāva garas, slaidas kājas. Kad simtkājis pārvietojās, katrs kāju pāris kustējās, un izskatījās, it kā bārkšveidīgais "žogs" viļņotos; dzīvnieks slīdēja gludi kā akmens pa ledu, kluss un satraucošs, jo scutigera bija vieni no nežēlīgākajiem un prasmīgākajiem medniekiem.

Kādu vakaru, kad bija iedegta gaisma, es pacietīgi gaidīju, lai redzētu, ko tā pievienos manai kolekcijai; vēl bija diezgan agrs, tā ka lielākā daļa plēsoņu, atskaitot mani un dažus sikspārņus, vēl nebija parādījušies. Sikspārņi šaudījās šurpu turpu pa verandu strauji kā pātagas cirtieniem, satverot naktstauriņus un citus sulīgus gardumus dažu collu atstatumā no lampas, ar savu spārnu vējpūsmām liekot liesmām raustīties un lēkāt. Pamazām bāli zaļā vakarblāzma pēc saulrieta izbālēja, circeņi uzsāka garos muzikālos treļļus, tumšajos olīvkokos iedegās jāņtārpiņu aukstās gaismiņas, un lielais nams, čīkstot un vaidot no saules apdegumiem, iekārtojās uz nakti.

Siena aiz lampas jau bija noklāta ar daudziem dažādiem kukaiņiem, kuri pēc neveiksmīga pašnāvības mēģinājuma tur bija pieķērušies, lai atgūtos pirms turpmākiem mēģinājumiem. Sienas apakšmalā no sīkas apmetuma plaisas izlīda viens no mazākajiem un tuklākajiem gekoniem, kādu jebkad biju redzējis. Viņš droši vien bija nesen izšķīlies, jo bija tikai apmēram pusotru collu garš, tomēr acīmredzami īsais laika sprīdis, ko gekons pavadījis šajā pasaulē, nebija šķērslis pamatīgai ēšanai, jo ķermenis un aste bija tik resni, ka viņš izskatījās gandrīz apaļš. Mute bija pavērta platā, kautrīgā smaidā, un lielās tumšās acis ieplestas izbrīnā kā bērnam, kas redz uzklātu banketa galdu. Iekams paguvu gekonu aizkavēt, viņš bija palēnām gāzelējoties uzrāpies augšup pa sienu un iesāka vakariņas ar zeltactiņu; šie kukaiņi ar caurspīdīgiem, zaļām mežģīnēm līdzīgiem spārniem un lielām zaļi zeltainām acīm bija mani mīluļi, un gekona uzvedība nokaitināja mani.

Norīdams pēdējo lielo caurspīdīgo spārnu, gekona mazulis apstājās, turēdamies pie sienas, un kaut ko mazliet pārdomāja, pa laikam samirkšķinādams acis. Nespēju iedomāties, kāpēc viņš izvēlējies zeltactiņu, kas bija diezgan liela, kad visapkārt bija dažnedažādi mazi kukainīši, kurus būtu vieglāk noķert un apēst. Tomēr drīz vien kļuva skaidrs, ka viņš bija rima, kam acis lielākas nekā vēders. Tā kā viņš bija izšķīlies no oliņas un viņam nepārprotami trūcis mātes padoma, mazulim bija spēcīga, taču maldīga pārliecība, ka visi kukaiņi ir ēdami un, jo lielāki tie bija, jo drīzāk remdēs viņa izsalkumu. Šķita, gekona mazulis pat neapzinājās faktu, ka viņa izmēra radījumam daži kukaiņi varēja būt bīstami. Līdzīgi agrīnam misionāram viņš bija tik ļoti nodarbināts ar sevi, ka viņam neienāca prātā, ka viņu kāds varētu uzlūkot vienkārši kā maltīti.

Nelikdamies zinis par maziem un augstākā mērā ēdamiem naktstauriņiem, kas netālu tupēja sapulcējušies, viņš lavījās klāt lielam, resnam, matainam ozolu vērpējam, kura ķermenis bija gandrīz lielāks par viņu pašu; tomēr viņš bija nepareizi novērtējis savu skrējienu un saķēra vērpēju tikai aiz spārna gala. Ozolu vērpējs pacēlās gaisā, un tā brūno spārnu spēks bija tik liels, ka gandrīz atrāva gekonu no sienas un aiznesa līdzi. Pēc īsas atpūtas gekons neapmulsis metās uzbrukumā ūsainam koksngrauzim, kas bija tik liels kā viņš pats. Viņš nemūžam nespētu norīt tādu cietu, dzeloņainu nezvēru, bet gekonam tas acīmredzot neienāca prātā. Tomēr viņam neizdevās satvert vaboles cieto un spīdīgo ķermeni, un viņš tik vien spēja kā notriekt ūsaini uz grīdas.

Gekons patlaban baudīja vēl vienu īsu atpūtu un aplūkoja kaujas lauku, kad atskanēja spārnu čaukstoņa, un verandā ielidoja milzīgs dievlūdzējs un nosēdās uz sienas kādas sešas collas atstatu. Dievlūdzējs sakļāva spārnus ar troksni, kāds rodas, saburzot zīdpapīru, draudīgi pacēlis dakšveida priekškājas it kā lūgšanā, raudzījās apkārt neprātīgām acīm, stiepa galvu te uz vienu, te uz otru pusi, aplūkojot kukaiņu klāstu, kas šeit bija sapulcējies dievlūdzējam par prieku.

Bija skaidri redzams, ka gekons nekad nebija redzējis dievlūdzēju un nesaprata, ka tas varēja būt nāvīgi bīstams; viņaprāt, tās bija milzīgas zaļas pusdienas, par kādām viņš bija sapņojis, taču nekad nebija cerējis iegūt. Ignorējot faktu, ka dievlūdzējs bija piecreiz lielāks par viņu, gekons nekavējoties lavījās tam klāt. Dievlūdzējs pa tam bija noskatījis Silver-Ysprīžotāju un zagās klāt uz tievajām padzīvojušas vecmeitas kājām, laiku pa laikam apstājoties un līgojoties uz priekšu un atpakaļ, - īsts ļaunuma iemiesojums. Dievlūdzējam cieši pa pēdām sekoja gekons, galvu noliecis lejup, drūmas apņēmības pilns, apstādamies reizē ar dievlūdzēju un mētādams smieklīgo mazo resno astīti šurpu turpu kā satraukts kucēns.

Dievlūdzējs sasniedza aizmāršīgo naktstauriņu, uz brīdi šūpodamies apstājās, tad zibenīgi izslēja priekškājas un sagrāba upuri. Tauriņš, turklāt visai liels, ņēmās izmisīgi spirināties, tā ka dievlūdzējam vajadzēja likt lietā visu spēku, lai to noturētu ar draudīgajām atkarpēm bruņotajās priekškājās. Kamēr dievlūdzējs cīnījās ar laupījumu, izskatīdamies pēc visai nemākulīga žongliera, gekons, ar asti iesvēlis sev sparu, devās uzbrukumā. Viņš metās uz priekšu un kā buldogs sagrāba dievlūdzēja segspārnu. Dievlūdzēju, kurš nopūlējās savaldīt tauriņu savās ķetnās, pēkšņais uzbrukums no mugurpuses izsita no līdzsvara. Dievlūdzējs novēlās zemē, aizraujot sev līdzi tauriņu un gekonu. Nokrītot gekons joprojām neatlaidīgi turēja sagrābtu dievlūdzēja segspārnu. Dievlūdzējs palaida vaļā tauriņu, kurš nu jau bija gandrīz beigts, atbrīvojot asās priekšējās ķetnas, lai izrēķinātos ar gekonu.

Biju tikko nolēmis, ka pienācis laiks iejaukties, lai pievienotu savai zvērnīcai dievlūdzēju un gekonu, kad arēnā ieradās vēl viens varonis. No vīnogulāju ēnas izslīdēja simtkājis kā kustīgs paklājs ar kājām un mērķtiecīgi devās pie tauriņa, kas vēl arvien raustījās. To sasniedzis, simtkājis apņēma ķermeni un iecirta žokļus tauriņa mīkstajā vēderā. Skats bija aizraujošs: dievlūdzējs, saliecies līkumā, ar asajām priekškājām cirta gekonam, kurš uztraukumā izvalbītām acīm drūmā apņēmībā turējās, kaut gan lielais pretinieks viņu svaidīja šurpu turpu. Pa to laiku simtkājis, nospriedis, ka nespēj pakustināt tauriņu, palika virs tā kā pārsegs, izsūcot upurim dzīvības sulas.

Tieši tajā mirklī parādījās Terēze Olīve Agnese Dīrdre, īsāk pazīstama kā Dīrdre. Viņa bija viena no diviem milzīgiem parastiem krupjiem, ko biju atradis, samērā viegli pieradināta un iekārtota mazītiņā iežogotā dārziņā lejpus verandas. Tur abi vadīja nevainojamu dzīvi starp ģerānijām un mandarīnkokiem, uzdrošinoties ierasties verandā, kad tika iedegtas gaismas, lai ņemtu savu tiesu kukaiņu dzīvību.

Savādā četrotne bija tā aizrāvusi mani, ka biju pilnīgi aizmirsis Dīrdri, un, kad viņa ieradās, biju nesagatavots, guļot uz vēdera ar degunu sešas collas no kaujas lauka. Man nezinot, Dīrdre bija vērojusi sadursmi, tupēdama zem krēsla. Tagad viņa neveikli lēca šurp, uz īsu mirkli apstājoties, tad, iekams paguvu jebko pasākt, krupjiem raksturīgajā mērķtiecībā palēcās uz priekšu, atvēra milzīgo muti un ar mēli ierāva plašajā rīklē gan simtkāji, gan tauriņu. Viņa atkal apstājās un norīstījās, tā ka izvalbītās acis uz mirkli nozuda, tad precīzi pagriezās pa kreisi un iestūķēja mutē dievlūdzēju un gekonu. Vēl brīdi bija redzama gekona aste, kas locījās kā tārps starp Dīrdres biezajām lūpām, iekams viņa to stingri sabāza mutē ar īkšķiem, kā krupji mēdz darīt.

Biju lasījis par barošanās ķēdēm un to, ka izdzīvo vispielāgo- tākie, tomēr jutu, ka šis atgadījums ir ārkārtējs.

Nerunājot par visu citu, biju noskaities uz Dīrdri par to, ka viņa sabojāja notikumu, kas solīja izvērsties aizraujošā drāmā. Lai viņa neizjauktu vēl kaut ko, es aiznesu Dīrdri uz mūra ieskauto dārziņu, kur krupiene dzīvoja kopā ar vīru Terensu Olivjē Albertu Diku zem akmens siles, kurā auga kliņģerītes. Nospriedu, ka vienam vakaram viņa apēdusi pietiekami daudz.

Tā nu mājā, kas bija kraukšķīga kā cepums, versmaina kā maiznieka krāsns un kur mudžēja visdažādākie dzīvnieki, ieradās

Adriāns Forteskjū Smaizs. Leslija skolas laiku draugs Adriāns reiz bija kopā ar mums pavadījis brīvdienas Anglijā un dziļi un neglābjami iemīlējies Margo, viņai par lielu nepatiku. Mēs visi bijām sapulcējušies verandā un lasījām savu kārtējo divnedēļu pastu, kad māte mums paziņoja par Adriāna nenovēršamo atbraukšanu.

-    Ai, cik jauki, - viņa sacīja. - Tas būs jauki.

Mēs visi pārstājām lasīt un ar aizdomām pavērāmies viņā.

-    Kas būs jauki? - noprasīja Larijs.

-     Esmu saņēmusi vēstuli no misis Forteskjū Smaizas, - atbildēja māte.

-    Nesaprotu, kas tur jauks, - noburkšķēja Larijs.

-    Ko tā vecā piepe grib? - Leslijs apjautājās.

-    Leslij, mīļais, tu nedrīksti viņu saukt par vecu piepi. Atceries, viņa bija ļoti laipna pret tevi.

Leslijs izsmējīgi ierūcās.

-    Ko viņa galu galā grib?

-     Nu, viņa saka, Adriāns apceļojot kontinentu un varētu atbraukt uz Korfu, lai mazliet padzīvotu pie mums.

-    Ā, labi, - atteica Leslijs, - tas būs jauki, ja Adriāns apmetīsies šeit.

-    Jā, viņš ir simpātisks puisis, - augstsirdīgi atzina Larijs.

-   Vai ne! - māte jūsmīgi piebalsoja. - Turklāt ar tik patīkamām manierēm.

-    Nu, es gan nepriecājos, ka viņš brauc šurp, - sarunā iesaistījās Margo. - Viņš ir viens no visgarlaicīgākajiem cilvēkiem, ko pazīstu. Jau paskatoties vien uz viņu, man uznāk žāvas. Māt, vai tu nevari pateikt, ka mums visa māja ir pilna?

-     Bet es domāju, ka tev patīk Adriāns, - māte pārsteigta atbildēja. - Ja pareizi atminos, tu viņam noteikti patiki.

-    Tur jau tā nelaime. Es negribu, ka viņš snaikstīsies apkārt kā pēc seksa izslāpis spaniels.

Māte sakārtoja brilles un palūkojās uz Margo.

-     Margo, mīļā, es nedomāju, ka tev tā vajadzētu runāt par Adriānu, nezinu, kur tu ņem šādus izteicienus. Esmu pārliecināta, ka tu pārspīlē. Nekad neesmu redzējusi, ka viņš būtu izskatījies pēc… pēc… nu… kā tu teici. Man viņš likās ļoti labi audzināts.

-    Protams, bija jau arī, - kareivīgi apstiprināja Leslijs. - Margo pati vainīga - viņa iedomājas, ka visi vīrieši skrien viņai pakaļ.

-   Neiedomājos vis, - sašutusi attrauca Margo. - Man viņš vienkārši nepatīk. Viņš ir trīceklīgs. Ikreiz, kad atskatījos, viņš tur siekalojās.

-   Adriāns nekad mūžā nav siekalojies.

-    Siekalojās gan. Neko citu nedarīja kā siekalojās, siekalojās un snaikstījās.

-   Es nekad neesmu redzējusi viņu siekalojamies, - iebilda māte, - un, lai kā arī būtu, es nevaru pateikt, ka viņš nedrīkst apmesties pie mums tikai tādēļ, ka siekalojas, Margo. Esi prātīga.

-   Viņš ir Lesa draugs. Lai viņš siekalojas ap Lesu.

-   Viņš nesiekalojas. Viņš nekad nav siekalojies.

-    Tā, - sacīja māte ar tāda cilvēka izskatu, kas atrisinājis problēmu. - Uzdrošinos sacīt, ka viņam būs daudz ko darīt, tā ka neatliks laika siekaloties.

Pēc divām nedēļām ieradās izbadējies un pārguris Adriāns, praktiski bez naudas, visu ceļu no Kalē nobraucis ar divriteni, kas Brindizi bija padevies nevienlīdzīgā cīņā un izjucis gabalos. Dažas pirmās dienas mēs viesi tikpat kā neredzējām, jo māte uzstāja, lai viņš agri iet gulēt, vēlu ceļas un no visa apēd otru porciju. Kad Adriāns parādījās pa īstam, es rūpīgi vēroju viņu, vai neieraudzīšu kādas siekalošanās pazīmes, jo no visiem savādajiem draugiem, kuri bija pie mums apmetušies, neviens nekad nebija siekalojies, un man ļoti gribējās pieredzēt šo parādību. Tomēr, ja neskaitīja tieksmi pietvīkt koši sarkanam ikreiz, kad istabā ienāca Margo, un, sēžot ar mazliet pavērtu muti, blenzt uz viņu (taisnības labad gan bija jāatzīst, ka viņš tiešām izskatījās pēc spaniela), viņš nekādas citas dīvainības pazīmes neizrādīja. Adriānam bija neparasti sprogaini mati, lielas, ļoti maigas gaišbrūnas acis, un hormonu iespaidā viņam bija sākušas augt ūsas, ar kurām viņš ārkārtīgi lepojās. Kā dāvanu Margo viņš bija atvedis skaņuplati ar dziesmu, ko acīmredzot uzskatīja par līdzvērtīgu Šekspīra sonetām, kuram piekomponēta mūzika. Dziesmu sauca "Pie Smoukija Džo", un mēs ar laiku to no sirds ienīdām, jo Adriānam diena nebija izdevusies, ja viņš šo kakofonisko gabalu neatskaņoja vismaz divdesmit reižu.

-     Mīļais Dievs, - kādu rītu pie brokastīm novaidējās Larijs, izdzirdis plates šņākoņu, - taču ne atkal, vismaz šajā stundā ne.

-    Pie Smoukija Džo Havanā, - nazālā tenora balsī skaļi vēstīja gramofons, - es, slāpes dzesēdams, kavējos…

-    Es to nespēju izturēt. Kādēļ viņš nevar spēlēt ko citu? - Margo gaudās.

-    Nu, nu, dārgā. Viņam tā patīk, - mierinoši atbildēja māte.

-    Jā, turklāt viņš to nopirka tev, - piebilda Leslijs. - Tā ir tava sasodītā dāvana. Kāpēc tu nepasaki, lai viņš mitējas?

-    Nē, mīļā, tā tu nevari rīkoties, - protestēja māte. - Viņš galu galā ir viesis.

-    Vai gan tas kāds attaisnojums? - atcirta Larijs. - Vai mums visiem jācieš tikai tāpēc, ka viņam zilonis uz auss uzkāpis? Tā ir Margo plate. Tā ir viņas atbildība.

-     Tomēr tas šķiet aplam nepieklājīgi, - raizējās māte. - Viņš galu galā to atveda kā dāvanu; viņš domā, ka mums tā patīk!

-    Zinu, ka domā. Man grūti noticēt, ka var būt tāds nejēga, - teica Larijs. - Vai zināt, vakar viņš noņēma plati Bēthovena Piektās simfonijas vidū, lai uzliktu šo kastrāta gaudošanu! Es jums saku, kultūras viņam ir tik, cik huņņu Atilam.

-    Kuš, viņš vēl izdzirdēs tevi, Larij, mīļais, - labināja māte.

-     Tagad, kamēr skan šitas kaķu koncerts? Viņam vajadzētu klausāmo stobriņu.

Adriāns, nejuzdams ģimenes nemieru, piebalsoja ierakstam, veidojot duetu. Tā kā viņa nazālais tenors bija visai līdzīgs dziedātāja balsij, iznākums bija itin šausmīgs.

-    Es ieraudzīju jaunavu… Tas patiesi bija tur… Ieraudzīju viņu pirmoreiz… Ak, māte Ines… Ak, māte Ines… Ak, māte Ines… Māte Ines… - vairāk vai mazāk unisonā trallināja Adriāns un gramofons.

-    Dievs debesīs! - Larijs eksplodēja. - Tas nudien ir par daudz! Margo, tev jārunā ar viņu.

-    Labi, mīļā, izdari to pieklājīgi, - sacīja māte. - Mēs negribam aizvainot viņa jūtas.

-    Es tieši gribu aizvainot viņa jūtas, - atteica Larijs.

-    Es zinu, - ieminējās Margo, - pateikšu viņam, ka mātei sāp galva.

-    Tas mums sagādās tikai īslaicīgu atelpu, - aizrādīja Larijs.

-    Tu viņam pasaki, ka mātei sāp galva, un es noslēpšu adatu, - triumfējoši ierosināja Leslijs. - Kā jums patīk šis plāns?

-   O, tā ir spoža ideja, - māte iesaucās, sajūsmināta, ka problēma atrisināta, neaizskarot Adriāna jūtas.

Adriānu mazliet samulsināja adatu nozušana un fakts, ka visi apgalvoja - Korfu tās neesot dabūjamas. Tomēr viņam bija laba atmiņa, kaut arī trūka spējas noturēt meldiņu, tā nu viņš visu dienu dungoja "Pie Smoukija Džo", izklausīdamies pēc iztramdītām tenora bitēm stropā.

Dienām ritot, Adriāna pielūgsme pret Margo nešķita mazināmies; gluži otrādi, tā vēl vairāk pieauga, un līdzi tai - Margo aizkaitinājums. Man sametās gaužām žēl Adriāna, jo likās, lai ko viņš darītu, viss bija nepareizi. Kad Margo pateica, ka, viņasprāt, ar ūsām viņš izskatoties pēc otršķirīga vīriešu friziera, viņš tās noskuva, un tad viņa paziņoja, ka ūsas esot vīrišķības pazīme. Vēl vairāk - viņa, visiem dzirdot, nepārprotami lika saprast, ka daudz labprātāk dod priekšroku vietējiem zemniekpuišiem, nevis no Anglijas importētajiem.

-    Viņi ir ļoti izskatīgi un mīļi, - Margo teica par acīmredzamu apbēdinājumu Adriānam. - Visi tik labi dzied. Viņiem ir ļoti jaukas manieres. Viņi prot spēlēt ģitāru. Padodiet man šurp vienu no viņiem katrā laikā, nevis angli. Viņiem piemīt savdabīgi auri.

-    Vai tu negribēji teikt - aura? - jautāja Larijs.

-     Lai kā arī būtu, - Margo turpināja, neņemot vērā piezīmi, - tos es saucu par vīriešiem, nevis kaut kādus sentimentālus sie- kalainus neveiksminiekus.

-   Mīļā Margo, - sacīja māte, uzmetot nemierīgu skatienu ievainotajam Adriānam. - Nedomāju, ka tavi vārdi ir sevišķi laipni.

-   Es pat nemēģinu izturēties laipni, - atteica Margo, - un lielākā tiesa nežēlības ir laipnība, ja vien pasniegta pareizi.

Pametusi mūs ar šo grūto filosofisko izteikumu, viņa devās satikt savu jaunāko iekarojumu - tumši iedegušu zvejnieku ar krāšņām ūsām. Adriāns nepārprotami bija tik ļoti pazemots, ka ģimene juta - jāmēģina kliedēt viņa izmisuma pilno noskaņojumu.

-     Nepievērsiet uzmanību Margo, dārgo Adriān, - mierinoši sacīja māte. - Viņa nedomā to, ko saka. Ziniet, viņa ir ļoti stūrgalvīga. Ņemiet vēl vienu persiku.

-    Ietiepīga, - piebilda Leslijs. - Un man to vajadzētu zināt.

-    Nesaprotu, kā es varētu vairāk līdzināties zemniekpuišiem, - apjucis prātoja Adriāns. - Es laikam varētu sākt spēlēt ģitāru.

-     Nē, nē, nedari to, - Larijs steigšus iebilda, - tas ir gluži nevajadzīgi. Kāpēc nepamēģināt kaut ko vienkāršu? Pamēģini košļāt ķiplokus.

-    Ķiplokus? - izbrīnīts pārvaicāja Adriāns. - Vai Margo patīk ķiploki?

-     Tu droši vien, - sacīja Larijs, - dzirdēji, ko viņa teica par zemniekpuišu auru. Ko tu no viņu auras dabū sajust vispirms, tiklīdz esi nonācis viņu tuvumā? Ķiplokus!

Šī loģika spēcīgi pārliecināja Adriānu, un viņš lielos daudzumos košļāja ķiplokus un panāca tikai to, ka Margo, turot mutautiņu pie deguna, pateica, ka viņš ož kā vietējais autobuss tirgus dienā.

Adriāns man šķita ļoti jauks cilvēks; viņš bija maigs un laipns un labprāt darīja visu, ko vien kāds viņam palūdza. Es jutu, ka mans pienākums ir kaut ko paveikt viņa labā, taču, ja neskaita ideju ieslēgt Margo viņa guļamistabā - šo domu es atzinu par nepraktisku un sapratu, ka tā nepatiks mātei, - es nespēju izdomāt neko prātīgu. Nolēmu pārrunāt šo jautājumu ar Kralevska kungu, ja nu viņš gadījumā varētu ko ieteikt. Kad ieturējām kafijas pauzi, es viņam izstāstīju par Adriāna nesekmīgo luncināšanos ap Margo - tā bija tīkama atpūta mums abiem pēc hipotenūzas kvadrāta neatrisināmajiem noslēpumiem.

-     Aha! - viņš iesaucās. - Mīlestības ceļi nekad nemēdz būt gludi. Patiesi tā vien gribas jautāt, vai dzīve nebūtu mazliet garlaicīga, ja ceļš uz mērķi allaž būtu līdzens.

Mani sevišķi neinteresēja skolotāja filosofiskās domas lidojumi, tomēr es pieklājīgi gaidīju. Kralevska kungs saudzīgi paņēma cepumu skaisti koptajās rokās, īsu mirkli paturēja to virs kafijas tases, tad iegremdēja brūnajā šķidrumā, pirms iebāza sev mutē. Viņš metodiski košļāja, aizvēris acis.

-    Man šķiet, - viņš beidzot sacīja, - ka šis jaunais Lohinvars [23] pārlieku cenšas.

Es atbildēju, ka Adriāns ir anglis, tomēr nesaprotu, kā var pārlieku censties; ja nemēģināsi no sirds, panākumu nebūs.

-     Ā, - Kralevska kungs šķelmīgi iebilda, - sirdslietās viss ir citādi. Neliela vienaldzības deva reizēm dara brīnumus.

Viņš salika pirkstu galus kopā un aizgrābti raudzījās griestos. Nopratu, ka viņš tūliņ dosies kārtējā fantāzijas lidojumā kopā ar iemīļoto mitoloģisko būtni - "kādu dāmu".

-    Atminos, reiz mani bija apbūrusi kāda dāma, - sacīja Kralevskis. - Protams, es šo gadījumu stāstu konfidenciāli.

Es pamāju un paņēmu vēl vienu cepumu. Kralevska stāsti mēdza būt samērā gari.

-     Šai dāmai piemita tāds skaistums un tik labas manieres, ka visi piemērotie vīrieši pulcējās ap viņu kā… kā… bites ap medus podu, - teica Kralevskis, apmierināts ar izteikto salīdzinājumu. - Kopš mirkļa, kad ieraudzīju viņu, es dziļi, nenovēršami un neglābjami iemīlējos un jutu, ka viņa zināmā mērā atlīdzina par manu cieņu.

Kralevskis iedzēra malciņu kafijas, lai veldzētu rīkli, sakrustoja pirkstus un noliecās pār galdu, nāsis iepletis; lielās, dvēseliskās acis dedzīgi kvēloja.

-     Es viņu nerimtīgi vajāju kā… kā… medību suns, kas dzen pēdas, bet viņa bija salta un vienaldzīga pret maniem uzmanības izpaudumiem. Viņa pat smējās par mīlestību, ko piedāvāju viņai.

Kralevskis apklusa, acīs bija sariesušās asaras, un viņš sparīgi izšņauca degunu.

-    Nevaru tev aprakstīt, ko visu es pārcietu - svelošas greizsirdības mokas, sāpju pilnas bezmiega naktis. Es zaudēju divdesmit četrus kilogramus, draugi sāka raizēties par mani, un, protams, visi centās pārliecināt, ka minētā dāma nav manu ciešanu vērta. Visi, izņemot vienu draugu… cilvēku ar bagātu dzīves pieredzi, kurš, es domāju, pats piedzīvojis vairākas mīlas dēkas, vienu no tām pat tik tālā vietā kā Bulukistāna. Viņš man sacīja, ka es pārlieku nopūloties, ka, tiklīdz nolikšu savu sirdi pie dāmas kājām, viņu, tāpat kā visas sievietes, garlaikos pašas uzvara. Turpretim, ja es izrādītu kaut nelielu vienaldzību - draugs mani pārliecināja, ka stāsts būtu gluži citāds.

Kralevskis man uzsmaidīja un zinīgi pamāja ar galvu. Viņš ielēja sev vēl kafiju.

Es apvaicājos, vai viņš tika izrādījis vienaldzību.

-    Jā, patiesi, nudien, - atteica Kralevskis. - Nezaudēju ne minūti. Kāpu kuģī, kas devās uz Ķīnu.

Manuprāt, tas bija lieliski - nojautu, ka neviena sieviete nevar apgalvot, ka pakļāvusi vīrieti, ja viņš piepeši ielec kuģī, kas brauc uz Ķīnu. Tā atradās pietiekami tālu, lai visiedomīgākajai sievietei rastos laiks pārdomām. Un kas notika, es dedzīgi jautāju, kad Kralevska kungs atgriezās no ceļojuma?

-    Uzzināju, ka viņa apprecējusies, - visai kaunīgi atbildēja Kralevska kungs, jo saprata, ka šāds atrisinājums bija drīzāk anti- kulminācija.

-     Dažas sievietes ir untumainas un nepacietīgas, tu jau zini. Tomēr man izdevās iegūt dažus mirkļus privātai sarunai ar šo dāmu, un viņa visu paskaidroja.

Es paļāvīgi gaidīju.

-    Viņa teica, - Kralevskis turpināja, - viņa esot nodomājusi, ka esmu aizbraucis uz visiem laikiem, lai kļūtu par lamu, tāpēc arī apprecējusies. Jā, nabaga mīļā mazulīte būtu gaidījusi mani, ja vien zinājusi, taču, bēdu plosīta, apprecējusies ar pirmo vīrieti, kas pagadījies ceļā. Ja es nebūtu kļūdaini novērtējis ceļojuma ilgumu, viņa tagad būtu mana.

Viņš spēcīgi izšņauca degunu, sejā vīdēja bēdu izteiksme. Es pārdomāju stāstu, tomēr nešķita, ka tas piedāvātu skaidras norādes, kā palīdzēt Adriānam. Varbūt man aizdot viņam savu laivu "Būtlu Košpakaļu" un ieteikt, lai viņš airējas uz Albāniju? Neņemot vērā risku zaudēt vērtīgo laivu, es nedomāju, ka Adriāns būtu pietiekami spēcīgs, lai aizirtos tik tālu. Nē, es biju vienisprātis ar Kralevski, ka Adriāns izturējās pārmēru dedzīgi, taču, zinādams, cik untumaina ir mana māsa, jutu, ka sava pielūdzēja pazušanu no salas viņa uzņems drīzāk ar sajūsmu nekā ar izmisumu. Patiesas grūtības Adriānam sagādāja fakts, ka viņam nekad neizdevās sastapt Margo vienatnē. Nolēmu, ka nāksies ņemt Adriānu pie rokas, ja viņš vispār grasījās gūt kādus panākumus.

Pirmkārt, viņam jābeidz sekot Margo pa pēdām, it kā viņš būtu jērs, kas iet nopakaļ aitai, un jātēlo vienaldzība, tā nu es aizvilināju

Adriānu sev līdzi, kad devos izpētīt tuvākos lauku apvidus. To bija pietiekami viegli izdarīt. Margo pašaizsardzības nolūkos bija pasākusi celties rītausmā un pazust no villas, pirms parādījās Adriāns, tā ka viņš lielā mērā tika atstāts savā vaļā. Māte bija mēģinājusi iesvelt viņā interesi par ēdiena gatavošanu, taču, kad viņš bija atstājis vaļā leduskasti un atkausējis pusi mūsu ātri bojājošās pārtikas, aizdedzinājis pannu, pilnu ar taukiem, gluži labu jēra cisku pārvērtis tā, ka tā stipri atgādināja kaltētu gaļu, kādu lieto Āfrikā, un nosviedis pusduci olu uz virtuves grīdas, māte ar vislielāko prieku atbalstīja manu ierosinājumu, ka Adriānam jādodas man līdzi.

Man Adriāns šķita brīnum labs ceļabiedrs, ņemot vērā, ka viņš bija uzaudzis pilsētā. Viņš nekad nežēlojās, ārkārtīgi precīzi izpildīja manus strupos norādījumus "Paturi šo te!" vai "Nekusties - tas tev iekodīs!", un, šķiet, viņu patiesi interesēja radījumi, ko mēs medījām.

Kā Kralevska kungs bija paredzējis, Adriāna pēkšņā prombūtne ieintriģēja Margo. Kaut arī viņai puiša uzmanības pierādījumi bija vienaldzīgi, Margo savādā kārtā juta sapīkumu, kad tos nesaņēma. Viņa gribēja zināt, ko mēs ar Adriānu augas dienas darām. Es visai bargi atteicu, ka Adriāns palīdz man veikt zooloģiskus pētījumus. Vēl es piebildu - viņš ļoti labi visu apgūst, un, ja tā turpināsies, es bez vilcināšanās līdz vasaras beigām pasludināšu viņu par ļoti kompetentu naturālistu.

-    Nesaprotu, kā tu vari staigāt apkārt ar tādu stulbeni, - viņa teica. - Man viņš liekas neticami garlaicīgs.

Es atbildēju, ka varbūt labi vien ir, ka tā, jo arī Adriāns man atzinies, ka Margo viņam šķiet mazliet garlaicīga.

-   Ko? - apvainota iebrēcās Margo. - Kā viņš iedrošinās tā runāt, kas vēl nebūs!

Nu, es filosofiski aizrādīju, viņa var vainot vienīgi sevi. Galu galā kuram gan nešķitīs garlaicīgs tāds cilvēks, kas izturas kā

Margo - nekad neiet peldēties ar Adriānu, nekad neiet pastaigāties ar viņu, allaž izturas rupji.

-     Es neesmu rupja, - dusmīgi atteica Margo. - Es tikai saku patiesību. Un, ja viņš grib pastaigu kopā ar mani, viņš to dabūs. Nudien apnicīgs!

Biju tik apmierināts ar savu veiksmīgo plānu, ka neievēroju faktu - Margo, tāpat kā pārējie mūsu ģimenes locekļi, varēja būt spēcīga pretiniece, ja viņu izaicināja. Tovakar viņa negaidīti izturējās pret Adriānu tik pieklājīgi un valdzinoši, ka visi, ieskaitot pašu upuri, jutās izbrīnīti un satraukti. Margo prasmīgi ievadīja sarunu par pastaigām un tad sacīja: tā kā Adriānam atlicis maz laika, ko pavadīt uz salas, esot būtiski svarīgi, lai viņš pagūtu apskatīt vairāk. Kura metode gan būtu labāka par pastaigu? Jā, stostījās Adriāns, tas patiesi bija vislabākais veids, kā apskatīt zemi.

-    Parīt esmu nodomājusi doties pastaigā, - bezrūpīgi paziņoja Margo, - brīnišķīgā pastaigā. Žēl, ka esi tik ļoti aizņemts ar Džeriju, citādi varētu nākt man līdzi.

-      Ak, par to neraizējies. Džerijs var pats gādāt par sevi, - attrauca Adriāns ar attieksmi, ko es personīgi uzskatīju par bezjūtīgu un nepieklājīgu vienaldzību. - Es ļoti labprāt dotos līdzi!

-     Ai, cik labi, - dūdoja Margo. - Esmu pārliecināta, ka tev patiks; tas ir viens no šejienes jaukākajiem pastaigu maršrutiem.

-    Uz kurieni ? - apvaicājās Leslijs.

-    Uz Liapadi, - viegli izmeta Margo, - veselu mūžību neesmu tur bijusi.

-    Uz Liapadi? - atkārtoja Leslijs. - Pastaiga? Tas taču ir salas otrā pusē. Ceļā paies vairākas stundas.

-      Nu, es iedomājos, ka mēs varētu doties piknikā uz visu dienu, - teica Margo, šķelmīgi piebilstot, - protams, ja Adriānam nebūs iebildumu.

Bija nepārprotami skaidrs, ka Adriāns neiebilstu arī tad, ja Margo ierosinātu pilnā apbruņojumā zem ūdens aizpeldēt līdz Itālijai un atpakaļ. Es sacīju, ka došos viņiem līdzi, jo no zooloģijas viedokļa tā būtu interesanta pastaiga. Margo uzmeta man drūmu skatienu.

- Labi, ja nāksi līdzi, tev jāuzvedas, kā pienākas, - viņa mīklaini atbildēja.

Lieki teikt, ka Adriāns bija kā spārnos par pastaigu un Margo laipnību, ka tā viņu uzaicinājusi. Es gan tik pārliecināts nebiju. Uzsvēru, ka līdz Liapadei ir tāls ceļš un laiks ļoti karsts, taču Adriāns atteica, ka it nemaz neiebilstot. Tā kā Adriāns bija samērā trausls, es pie sevis prātoju, vai viņš spēs veikt šo pārgājienu, taču nevarēju savas šaubas izteikt skaļi, neapvainojot viņu. Pulksten piecos norunātajā dienā mēs sapulcējāmies verandā. Adriānam kājās bija nezin kur sadabūti milzīgi nagloti zābaki un garās bikses, mugurā - biezs flaneļa krekls. Kad uzdrīkstējos ieminēties, ka šāds ietērps nav piemērots pārgājienam pa salu, kad gaisa temperatūra ēnā pārsniedz simt grādu, man par pārsteigumu, Margo protestēja. Viņa sacīja, ka Adriānam ir lielisks pastaigai piemērots apģērbs, ko viņa pati izraudzījusies. Fakts, ka Margo bija tērpusies caurspīdīgā peldkostīmā un sandalēs, bet es - īsbiksēs un kreklā ar vaļēju kakla izgriezumu, viņu neatturēja. Viņai uz muguras bija pamatīga soma, kurā, kā iedomājos, atradās pārtika un dzeramais, rokā izturīgs spieķis. Mans nesamais bija kolekcionāra soma un tauriņu ķeramais tīkls.

Ar šādu ekipējumu devāmies ceļā, un es nodomāju, ka Margo uzņēmusi neprātīgi strauju tempu. Pēc neilga laiciņa Adriānam sviedri lija aumaļām un seja bija sasarkusi. Par spīti maniem protestiem, Margo gāja pa atklātu vietu un izvairījās no olīvkoku audzēm, kas deva ēnu. Beigās es turējos vienā solī ar viņiem, tomēr gāju koku ēnā vairākus simtus jardu atstatu. Adriāns, baidīdamies, ka viņu sauks par mīkstčauli, sviedrus liedams, ietiepīgi turējās Margo pa pēdām. Pēc četrām stundām viņš stipri kliboja un vilka kājas; pelēkais krekls bija melns no sviedriem un seja ieguvusi satraucoši sarkanu toni.

-    Vai vēlaties atpūsties? - šajā brīdi jautāja Margo.

-    Varbūt vienīgi padzerties, - izdvesa Adriāns izslāpušā balsī kā grieze.

Es piebalsoju, ka, manuprāt, šī ir brīnišķīga doma, tā nu Margo apstājās un apsēdās uz nokaitēta akmens saules nokveldētā zemē, kur varētu izcept veselu baru vēršu. Viņa paslepeni parakņājās savā somā un izvilka trīs mazas pudelītes Gazoza - dzirkstošas un ārkārtīgi saldas vietējās limonādes.

-     Lūdzu, - viņa teica, sniegdama mums katram pa pudelei. - Tas jūs uzmundrinās.

Gazoza bija ne tikai dzirkstoša un pārlieku salda, bet arī ļoti silta, tā ka drīzāk palielināja, nevis remdēja slāpes. Kad tuvojās dienas vidus, varējām jau saredzēt salas pretējo krastu. Šī ziņa iesvēla cerības dzirksti Adriāna blāvajās acīs. Nonākuši pie jūras, mēs varēsim atpūsties un izpeldēties, Margo paskaidroja. Mēs sasniedzām mežonīgā krasta līniju un devāmies lejup starp gigantiskiem sarkaniem un brūniem klintsbluķiem, kas haotiski izmētāti kā saārdītā milžu kapsētā. Adriāns nometās ēnā pie milzīga klints- bluķa, kura augšpusē auga mirtes un maza pīnija, un novilka kreklu un zābakus. Mēs konstatējām, ka viņa kājas bija tādā pašā biedējoši sarkanā krāsā kā seja, turklāt klātas ar nejaukām tulznām. Margo ieteica pamērcēt kājas ūdenī, lai āda kļūtu cietāka, un Adriāns tā arī darīja, kamēr mēs ar Margo peldējāmies. Tad, krietni atveldzējušies, mēs notupāmies klinšu ēnā, un es teicu, ka, pēc manām domām, derētu ko ieēst un iedzert.

-    Nekā tāda nav, - atteica Margo.

Mēs brīdi apstulbināti klusējām.

-    Ko tu ar to gribi teikt - nekā nav? - jautāja Adriāns. - Kas tev tajā sainī?

-    Ak, tur ir tikai manas peldlietas, - attrauca Margo. - Es nolēmu, ka neņemšu līdzi pārtiku, jo tā ir pārāk smaga, lai stieptu šādā karstumā, un mēs tik un tā atgriezīsimies uz vakariņām, ja drīz dosimies atceļā.

-    Un kā ar dzeramo? - aizsmakušā balsī vaicāja Adriāns. - Vai tev nav vēl Gazoza?

-   Nē, protams, nav, - Margo aizkaitināta atbildēja. - Es paņēmu trīs pudeles. Tātad katram pa vienai, vai ne? Turklāt tās ir šausmīgi smagas. Nesaprotu, par ko jūs tā satraucaties; jūs pārāk daudz ēdat. Neliela atslodze nāks jums par labu. Tā jums radīsies izdevība sarauties.

Adriāns gandrīz zaudēja savaldīšanos - tā bija vienīgā reize, kad kaut ko tādu redzēju.

-   Es negribu sarauties, lai ko tas nozīmē, - viņš ledaini atbildēja,

-    un, ja arī gribētu, tad neietu pāri pusei salas, lai to izdarītu.

-   Tā ir tava nelaime. Tu esi mīkstpēdiņš, - nospraūslājās Margo.

-     Paņemu līdzi tevi nelielā pastaigā, un tu jau brēc pēc ēdiena un vīna. Tu tikai gribi visu laiku dzīvot greznībā.

-   Es nedomāju, ka dzēriens tādā dienā kā šī ir greznība, - iebilda Adriāns. - Tā ir nepieciešamība.

Uzskatīdams, ka šis strīds neko nedos, es paņēmu trīs tukšās Gazoza pudeles un gāju pusjūdzi gar krastu uz vietu, kur, cik zināju, atradās mazs avotiņš. Kad nonācu pie avota, atradu tam līdzās notupušos vīru, kas ieturēja pusdienas maltīti. Viņam bija brūna, grumbaina, vēju appūsta seja un lielas, melnas ūsas. Kājās viņam bija biezas aitu vilnas zeķes, kādas mēdza valkāt zemnieki, strādājot tīrumā, un līdzās gulēja īss kaplis ar platu asmeni.

-     Kalimera, - viņš bez izbrīna sveicināja un pamāja ar roku laipnā žestā uz avotu, it kā tas piederētu viņam.

Es padevu labdienu un nogūlos ar seju uz mazā zaļā sūnu paklāja, ko bija izaudzējis mitrums, un tuvināju muti vietai, kur zem adiantpapardēm kā sirdspuksti pulsēja gaišais avots. Es dzēru ilgi un aizgūtnēm, un nespēju atcerēties, ka ūdens jebkad būtu šķitis tik gards. Saslapināju seju un kaklu un ar apmierinātu nopūtu pieslējos sēdus.

-    Labs ūdens, - teica vīrs. - Salds, vai ne? Kā auglis.

Atbildēju, ka ūdens ir gards, un ņēmos mazgāt un piepildīt Gazoza pudeles.

-    Tur, augšā, arī ir avots, - sacīja vīrs, rādot uz stāvu kalna nogāzi, - bet ūdens ir citāds - sūrs kā atraitnes mēle. Turpretim šis ir tīkams, salds ūdens. Tu esi ārzemnieks?

Kamēr pildīju pudeles, es atbildēju uz viņa jautājumiem, taču prāts bija aizņemts ar kaut ko citu. Turpat atradās viņa maltītes paliekas: pusklaips kukurūzas maizes, dzeltens kā gaiļpieši, dažas lielas, leknas, baltas ķiploku galviņas un sauja brangu, grumbainu olīvu, kas bija melnas kā vaboles. Ieraugot to visu, mutē saskrēja siekalas, un es skaudri apzinājos faktu, ka biju augšā kopš rītausmas un neesmu neko ēdis. Beidzot vīrs pamanīja skatienus, ko es nemitīgi veltīju viņa pārtikas krājumam, un ar zemniekiem tipisku devību atvāza nazi.

-    Maizi? - viņš jautāja. - Vai gribi maizi?

Es atbildēju, ka labprāt gribētu maizi, taču problēma bija tāda, ka patiesībā mēs bijām trīs. Māsa un viņas vīrs, es meloju, arī izsalkuši cieta badu kaut kur starp klintīm. Vīrs savāza nazi, savāca kopā pusdienu pārpalikumus un atdeva man.

-    Aiznes to viņiem, - vīrs smaidot sacīja. - Esmu jau beidzis, un Korfu slavai nenāks par labu tas, ka ārzemniekiem jācieš izsalkums.

Es dāsni pateicos, ietinu olīvas un ķiplokus mutautā, maizi un Gazoza pudeles pasitu padusē un devos ceļā.

-    Laimīgi! - vīrs sauca man nopakaļ. - Turies tālāk no kokiem, vēlāk būs vētra.

Paraudzījos uz zilajām un kā nopulētajām debesīm, nodomāju, ka viņš maldās, taču neko neteicu. Atgriezies atradu Adriānu drūmi sēžam un mērcējam kājas baseinā, kas bija izveidojies klints iedobē, un Margo sauļojamies uz akmens un kaut ko neskanīgi dungojam pie sevis. Viņi ar sajūsmu sveica pārtiku un ūdeni un klupa virsū manam nesumam, plēšot zeltaino maizi un aizgūtnēm rijot olīvas un ķiplokus kā izbadējušies vilki.

-    Tā, - priecīgi sacīja Margo, kad bijām beiguši, it kā cienastu būtu sagādājusi viņa, - tas bija jauki. Tagad, es domāju, labāk dosimies atpakaļ.

Tūlīt uzradās nepārprotams šķērslis; Adriāna pēdas, atvēsinātas un atveldzētas klinšu iedobes baseinā, bija pietūkušas, un mums ar Margo nācās apvienot pūliņus, lai atkal uzdabūtu viņam kājās apavus. Pat tad, kad bijām iestīvējuši viņa pēdas zābakos, viņš spēja tikai pavisam lēnām virzīties uz priekšu, klibojot kā padzīvojis bruņurupucis.

-    Es patiesi vēlos, kaut tu pasteigtos, - sapīkusi uzsauca Margo, kad bijām nogājuši apmēram jūdzi un Adriāns atpalika.

-    Nevaru ātrāk paiet. Kājas beidz mani nost, - Adriāns bēdīgs atbildēja.

Par spīti mūsu aizrādījumiem, ka saulē apdedzināsies, viņš bija noģērbis flaneļa kreklu un atsedzis pienbalto ādu dabas spēku iedarbībai. Kad līdz villai bija atlicis vēl pāris jūdžu, piepildījās zemnieka pareģojums par vētru. Šādas vasaras vētras izšķīlās gubu mākoņu ligzdā Albānijas kalnos un strauji pārsviedās uz Korfu ar silta vēja pūtienu, kas atgādināja gaisa plūsmu no maiznieka krāsns. Tagad mūs šaustīja vējš, dzeļot ādu un aizlipinot acis ar putekļiem un lapu gabaliņiem. Zaļie olīvkoki pārtapa sudrabainos kā zivju bars, kas pagriežoties pēkšņi uzmirdz, un vējš, pūšot caur miljons lapām, rēca kā milzīgas bangas jūras krastā. Zilās debesis piepeši brīnumainā kārtā aizklāja zilimelni mākoņi, ko šķēla robaini lavandas krāsas zibeņu šķēpi. Karstais, spēcīgais vējš pastiprinājās, un olīvu birzis līgojās un šalca, it kā milzīga, neredzama plēsoņas purinātas. Tad nāca lietus, lielām straumēm gāzdamies no debesīm, dauzot mūs ar tādu spēku kā no lingas mests akmens. Tam visam fonā ducināja pērkons, valdonīgi šķērsojot debess jumu, rūcot un ņurdot virs vēja dzītajiem mākoņiem, it kā miljons zvaigžņu sadurtos, sadruptu un kā grandioza lavīna brāztos cauri Visumam.

ŠI bija viena no labākajām vētrām, kādu bijām pieredzējuši, un mēs ar Margo to no sirds izbaudījām, jo pēc tveices un sastinguma dzeļošais lietus un troksnis mums likās uzmundrinošs. Adriāns bija citādās domās; viņš piederēja pie tiem nelaimīgajiem cilvēkiem, kuri bīstas no zibens, tā nu viņam negaiss šķita briesmīgs un satraucošs. Mēģinājām novērst viņa uzmanību ar dziesmu, taču pērkona grāvieni bija tik skaļi, ka viņš mūsu dziedāšanu nedzirdēja. Mēs drūmi cīnījāmies uz priekšu un beidzot starp lietus piemirkušām un izraibotām olīvkoku birzīm ieraudzījām villas aicinošās ugunis. Kad nonācām galā un Adriāns iestreipuļoja pa parādes durvīm, izskatīdamies drīzāk miris nekā dzīvs, priekšnamā parādījās māte.

-     Bērni, kur jūs bijāt? Es jau sāku uztraukties ne pa jokam, - viņa sacīja un, ieraudzījusi Adriānu, izdvesa: - Žēlīgās debesis, mīļo Adriān, ko tu esi darījis?

Mātei bija iemesls tā jautāt, jo tās Adriāna ķermeņa daļas, kas nebija apdegušas koši sarkanas, lepojās ar interesantiem ziliem un zaļiem toņiem; viņš tikko jaudāja paiet, un zobi klabēja tik spēcīgi, ka viņš nevarēja parunāt. Māte viņu pārmaiņus te rāja, te žēloja, līdz aizsūtīja uz gultu, kurš viņš pavadīja vairākas dienas ar vieglu saules dūrienu, spēcīgu saaukstēšanos un strutojošām pēdām.

-    Nudien, Margo, tu man reizēm aizdod dusmas, - teica māte. - Tu taču zini, ka Adriāns nav fiziski spēcīgs. Tu varēji viņu nogalināt.

-    Tā viņam vajadzēja, - bezjūtīgi atcirta Margo. - Viņam nevajadzēja teikt, ka es esmu garlaicīga. Zobs pret dotu.

Tomēr Adriāns, pats to nezinot, guva gandarījumu; atlabis viņš pilsētā uzgāja veikalu, kur varēja iegādāties gramofona adatas.

DRAUDZĪBAS LĪKSME

Līdzko jūs dzirdēsiet atskanam pūšamos ragus, bazūnes, flautas, vijoles', cītaras, stabules, somu dūkas un citus mūzikas instrumentus…

Daniēla grām., 3: 5

Vasara tuvojās beigām, kad sarīkojām viesības, kas kļuva slavenas kā mūsu Indiešu balle. Mūsu viesības, vai tās būtu rūpīgi izplānotas vai uzšķīlušās acumirkļa iespaidā no nekā, vienmēr bija interesanti pasākumi, jo reti kad noritēja tieši tā, kā bijām iecerējuši. Tajās dienās, dzīvojot uz laukiem kā mēs, bez radio vai televīzijas sniegtajiem apšaubāmajiem labumiem, mums nācās paļauties uz tādām primitīvām izklaides formām kā grāmatas, ķīviņi, svinības un draugu smiekli, tā ka, dabiski, viesības, it sevišķi spilgtākās, bija svētku dienas, ko ievadīja nebeidzami sagatavošanās darbi. Pat tad, kad ballīte bija laimīgi aizvadīta, vēl dienām ilgi sekoja brīnišķīgi dzēlīgi strīdi par to, kā to varētu sarīkot vēl labāk.

Mēs bijām aizvadījuši apmēram mēnesi ilgu mierīgu posmu - nebijām rīkojuši viesības, neviens nebija ieradies, lai apmestos pie mums, tā nu māte bija atpūtusies un kļuvusi ļoti pieļāvīga. Kādu rītu mēs sēdējām verandā un lasījām saņemtos pasta sūtījumus, kad tika izperināta doma par viesībām. Māte nule bija saņēmusi milzonīgu pavārgrāmatu ar nosaukumu "Miljons kārdinošu austrumu ēdienu recepšu", bagātīgi ilustrētu ar krāsainām reprodukcijām, kas bija tik spilgtas un spīdīgas, ka šķita gluži vai ēdamas. Grāmata apbūra māti, un viņa skaļi lasīja mums priekšā fragmentus.

-     Madrasas brīnumi! - viņa sajūsmināta iesaucās. - Ai, tie ir jauki. Atminos, tos bija iecienījis jūsu tēvs, kad dzīvojām Dardže- lingā. Un, paskat tik! Konsarmera prieki! Gadiem ilgi esmu meklējusi šo recepti. Tie ir vienkārši garšīgi, bet ļoti sātīgi.

-    Ja tie kaut mazliet atbilst tam, kas redzams ilustrācijās, - teica Larijs, - pēc tam, kad būsi vienu apēdis, divdesmit gadu būs jāiztiek ar dzeramās sodas diētu.

-      Nerunā blēņas, mīļais. Sastāvdaļas ir pilnīgi tīras - četras mārciņas sviesta, sešpadsmit olas, astoņas pintes krējuma, desmit jaunu kokosriekstu mīkstums…

-     Ak Dievs! - iesaucās Larijs, - tas izklausās pēc brokastīm Strasbūras zosij.

-    Esmu pārliecināta, ka tie tev garšos, mīļais. Tavam tēvam tie ļoti patika.

-    Nu, man tā kā pašlaik būtu diēta, - sacīja Margo. - Nevar mani spiest ēst kaut ko tādu.

-    Neviens tevi nespiež, mīļā, - atteica māte. - Tu vienmēr vari pateikt "nē".

-     Tu taču zini, ka es nespēju pateikt "nē", tātad tā ir piespiešana.

-     Ej citā istabā un ēd tur, - ieteica Leslijs, pārlapodams šaujamieroču katalogu, - ja tev trūkst gribasspēka pasacīt "nē".

-     Bet man pietiek gribasspēka pasacīt "nē", - Margo sašutusi atcirta. - Es tikai nespēju atteikties, kad māte man ko piedāvā.

-    Džīdžī sūta sveicienus, - teica Larijs, pacēlis acis no vēstules, ko patlaban rūpīgi lasīja. - Viņš raksta, ka atgriezīšoties uz savu dzimšanas dienu.

-      Uz savu dzimšanas dienu! - iesaucās Margo. - Cik labi! Priecājos, ka viņš atcerējies.

-    Tik jauks puisis, - piebalsoja māte. - Kad viņš ieradīsies?

-    Tiklīdz tiks ārā no slimnīcas, - atbildēja Larijs.

-    No slimnīcas? Vai viņš ir slims?

-    Nē, viņam tikai nedienas ar levitāciju; viņam ir lauzta kāja. Viņš raksta, ka dzimšanas diena ir sešpadsmitajā, tā nu viņš centīsies atbraukt piecpadsmitajā.

-    Es priecājos, - teica māte. - Džīdžī man ļoti iepatikās, un es esmu pārliecināta, ka viņš iemīļos šo grāmatu.

-     Es zinu, sarīkosim viņam pamatīgas dzimšanas dienas viesības, - aizrautīgi ierosināja Margo. - Ziniet, patiesi milzīgas viesības.

-    Tā ir laba doma, - atzina Leslijs. - Mums veselu mūžību nav bijis pieklājīgas ballītes.

-    Un es varētu kaut ko pagatavot pēc receptēm no šīs grāmatas, - acīmredzami idejas aizrauta, piebilda māte.

-    Austrumnieku dzīres, - iesaucās Larijs. - Pasakiet visiem, lai ierodas turbānos un ar dārgakmeni nabā.

-    Nē, manuprāt, tas būtu par traku, - iebilda māte. - Nē, labāk sarīkosim jauku, klusu, mazu…

-   Nevar sarīkot jauku, klusu, mazu ballīti Džīdžī, - teica Leslijs. - Vismaz ne pēc tam, kad tu viņam stāstīji, kā jūs vienmēr ceļojāt ar četrsimt ziloņiem. Viņš gaida ko mazliet iespaidīgāku.

-    Mīļais, nebija nekādu četrsimt ziloņu. Es tikai sacīju, ka mēs ar ziloņiem devāmies dzīvot nometnē. Jūs, bērni, patiesi pārspīlējat. Un, lai kā arī būtu, mēs šeit nevaram sagādāt ziloņus; tos viņš nemaz negaidīs.

-    Nē, bet tev jāsarīko kaut kāda izrāde, - tiepās Leslijs.

-    Es parūpēšos par rotājumiem, - piedāvājās Margo. - Viss būs austrumniecisks - es aizņemšos Birmas aizslietņus no misis Papa- drujas, un vēl strausa spalvas, ko Lena dabūja…

-     Mums pilsētā aukstumtelpā glabājas mežacūka, dažas pīles un vēl šis tas, - atgādināja Leslijs. - Labāk to visu izlietot.

-      Es aizņemšos klavieres no grāfienes Lefraki, - paziņoja Larijs.

-      Pagaidiet, paklausieties jūs visi… rimstieties, - satraukta iesaucās māte. - Mums būs nevis durbars, bet gan dzimšanas dienas svinības.

-    Blēņas, māt, tvaika nolaišana mums nāks par labu, - iecietīgi atbildēja Larijs.

-    Jā, kas iesākts, tas jāpabeidz, - piebalsoja Leslijs.

-    Nepatikšanās var iedzīvoties gan vērša, gan ēzeļa dēļ, - piebilda Margo.

-    Vai arī kaimiņa sievas dēļ, ja jau mēs par to runājam, - piemetināja Larijs.

-   Tagad jautājums ir - ko ielūgt, - sacīja Leslijs.

-   Teodoru, protams, - visa ģimene iesaucās unisonā.

-   Vēl ir nabaga vecais Krīčs, - teica Larijs.

-   Ak, nē, Larij, - māte protestēja. - Tu taču zini, cik pretīgs vecs kraķis viņš ir.

-    Blēņas, māt, vecajam zēnam patīk viesības.

-    Un vēl ir pulkvedis Ribindeins, - turpināja Leslijs.

-   Nē! - Larijs kaismīgi iebrēcās. - Mēs neaicināsim to garlaicības kvintesenci, kaut arī viņš ir vislabākais šāvējs salā.

-     Viņš nav garlaicīgs, - kareivīgi atcirta Leslijs. - Viņš nav garlaicīgāks kā daži tavi sasodītie draugi.

-     Neviens no maniem draugiem nav spējīgs pavadīt veselu vakaru, ar vienzilbes vārdiem un dažiem neandertālieša ņurdie- niem stāstot, kā viņš 1904. gadā Nīlā nošāvis hipopotamu.

-   Tas ir ļoti interesanti, - Leslijs kaismīgi atcirta. - Tāds skats ir daudz interesantāks nekā klausīties, kā tavi draugi vāvuļo par mākslu.

-   Nu, nu, mīļie, - labināja māte, - vietas pietiks visiem.

Es pametu viņus parastajā kņadā, kas turpinājās, kamēr tika veidots viesu saraksts ikvienām svinībām; pēc manām domām, ja mūs apciemos Teodors, viesībām panākumi būs nodrošināti. Pārējo viesu izvēli varēju atstāt savas ģimenes ziņā.

Sagatavošanās darbi viesībām uzņēma tempu. Larijam izdevās aizņemties grāfienes Lefraki milzīgo flīģeli un tīģerādas paklāju, ko novietot līdzās. Klavieres ar vislielāko rūpību, jo tas bijis nelaiķa grāfa iemīļots instruments, tika atgādātas pie mums uz gariem, plakaniem ratiem, ko vilka četri zirgi. Larijs, kurš tika uzraudzījis pārvešanu, noņēma brezenta pārsegus, kas pasargāja instrumentu no saules, iekāpa ratos un aši nospēlēja "Pavadot manu mazo uz mājām", lai pārliecinātos, ka klavieres ceļā nav cietušas. Tās šķita esam labā stāvoklī, ja nu vienīgi mazliet noskaņojušās, un pēc vareniem pūliņiem mums izdevās tās iedabūt viesistabā. Novietotas istabas stūrī, melnās klavieres mirdzēja kā ahāts, priekšā izklāta krāšņā tīģerāda, - izbāztā galva ar izaicinājumā atņirgtiem zobiem - tas viss piešķīra telpai bagātīgu, austrumniecisku noskaņu.

Iespaidu vēl papildināja Margo rotājumi - gobelēni, ko viņa bija uzgleznojusi uz milzīgām papīra loksnēm un piekārusi pie sienām, attēli ar minaretiem, pāviem, kupoliem greznotām pilīm un dārgakmeņiem rotātiem ziloņiem. Vāzēs saliktas strausu spalvas, kas izkrāsotas visās varavīksnes krāsās, un spilgtu balonu saišķi kā dīvainu tropisku augļu vākums. Virtuvē, protams, bija kā Vezuva krāterī: sešu kokogļu pavardu šaudīgajā rubīnsarkanajā gaismā šurpu turpu tekalēja māte un viņas palīgi. Kulšanas, kapāšanas un maisīšanas trokšņi bija tik skaļi, ka izslēdza jebkādu iespēju sarunāties, bet augšup pa kāpnēm vēdījošie aromāti bija tik intensīvi un piesātināti, ka pārņēma sajūta, it kā tu būtu ievīstīts izšūtā smaržu apmetnī.

To visu vadīja Spiro kā ar drūmu skatienu apveltīts brūns džins; šķita, ka viņš ir visur, ar vērša balsi un mucveidīgo ķermeni, šķiņķiem līdzīgajās rokās nesdams virtuvē milzīgas pārtikas un augļu kastes, sviedrus liedams, rēkdams un lādēdamies, kamēr ēdamistabā tika novietoti trīs galdi un sabīdīti kopā; viņš parādījās ar mūžīgajām puķēm Margo un neparastām garšvielām un citiem gardumiem mātei. Tieši šādos brīžos mēs apjautām Spiro patieso vērtību, jo viņam varēja palūgt neiespējamo, un viņš spēja to izpildīt. - Es to nokārtos, - viņš sacīja un patiesi nokārtoja, vienalga, vai tas nozīmēja sagādāt sezonai netipiskus augļus vai kaut ko tik reti sastopamu kā klavieru skaņotājs - šī cilvēku suga, cik zināms, salā bija izmirusi kopš 1890. gada. Patiesībā visnotaļ maz ticams, ka no mūsu viesībām kaut vienas būtu īstenotas tālāk par plānošanas stadiju, ja nebijis Spiro.

Beidzot viss bija gatavs. Bīdāmās durvis starp ēdamistabu un viesistabu bija atvērtas, un šādi izveidotajā plašajā telpā valdīja ziedu, balonu un gleznu pārpilnība, uz garajiem galdiem ar spodri baltajiem galdautiem mirdzēja sudrabs, blakus galdi vai lūza zem auksto ēdienu svara. Piena sivēns, brūns un spīdīgs kā mūmija, mutē apelsīns, gulēja līdzās mežacūkas gurnam, kas bija lipīgs no vīna un medus marinādes, biezi nokaisīts ar ķiploku pērlēm un apaļām koriandra sēklām; aiz vaļņa, kas sakrauts no biskvītbrūniem cāļiem un jauniem tītariem, vīdēja mežapīle, pildīta ar savvaļas rīsiem, mandelēm un rozīnēm, un sloka uz bambusa iesmiņiem; safrāna rīsa kalniņi, dzelteni kā mēness vasarā, bija dārgumu krātuve, kur varēja justies kā arheologs, - tik biezā kārtā tos klāja kraukšķīgas sārtas astoņkāja strēmelītes, grauzdētas mandeles un valrieksti, mazas zaļas vīnodziņas, robainas ingvera šķēlītes un ciedru rieksti. Kefalias, ko biju pārnesis no ezera, tagad bija ap- brūninātas un kokogļu ugunī pārsprāgušu ādiņu vizēja zem eļļas un citrona sulas kārtiņas, apkaisītas ar nefrītzaļām fenheļa drusciņām; tās gulēja rindās uz lieliem šķīvjiem kā dīvainu laivu flotile, kas pietauvota ostā.

Tam visam pastarpām izvietoti trauki ar sīkām ēdamlietām - iecukurotām apelsīnu un citronu miziņām, saldo kukurūzu, plāniem plakaniem auzu plāceņiem, uz kuriem kā dimanti mirdzēja jūras sāls graudi, čatniju un marinētiem visdažādāko krāsu dārzeņiem ar dažādām smaržām un gāršām, lai kairinātu un nomierinātu garšas kārpiņas. Te bija kulinārijas mākslas virsotne - šeit simt savādu sakņu un sēklu bija atdevušas savu saldo būtību, dārzeņi un augļi ziedojuši mizu un mīkstumu, lai aplietu putnus un zivis ar maigi smaržojošu mērču un marināžu slāņiem. Kuņģis sarāvās pie šā ēdamās krāsas un smaržas krāvuma; pārņēma sajūta, ka baudīšu krāšņu dārzu, daudzkrāsainu gobelēnu, un plaušas bija tik pilnas ar smaržu viļņiem, ka jutos apdullis un sastindzis kā vabole rozes ziedā. Mēs ar suņiem vairākkārt uz pirkstgaliem iegājām istabā, lai paskatītos uz šo grandiozo izstādi; mēs stāvējām, līdz mutē saskrēja siekalas, un tad negribīgi devāmies prom. Nespējām vien sagaidīt viesības.

Džīdžī, kura kuģis bija aizkavējies, ieradās savas dzimšanas dienas rītā, ģērbies burvīgā pāvu zilā ietērpā, ar nevainojamu turbānu. Viņš smagi atbalstījās uz spieķa, bet citādi neizrādīja ne zīmes par nelaimes gadījumu un bija tikpat līksmi satraukts kā allaž. Kad parādījām, ko esam sagatavojuši viņa dzimšanas dienai, mums par samulsumu, viņš izplūda asarās.

-      Padomā tikai, ka pret mani, necila slaucītāja dēlu, neaizskaramo, izturas šādi, - viņš šņukstēja.

-    Ai, tas tiešām nav nekas sevišķs, - sacīja māte, satraukta par Džīdžī reakciju. - Mēs bieži rīkojam nelielas viesības.

Tā kā mūsu dzīvojamā istaba izskatījās pēc kaut kā vidēja starp romiešu banketu un Čelsijas puķu izstādi, šie vārdi radīja iespaidu, it kā mēs vienmēr izklaidētos ar vērienu, ko apskaustu Tjūdoru galms.

-    Muļķības, Džīdžī! - bilda Larijs. - Tu - neaizskaramais! Tavs tēvs bija jurists.

-   Nu, - atteica Džīdžī, slaucīdams acis, - es būtu neaizskaramais, ja mans tēvs būtu piederējis pie citas kastas. Tava nelaime, Lorens, ir tā, ka tev nav dramatisma izjūtas. Iedomājies, kādu dzejoli es būtu uzrakstījis - "Neaizskaramā bankets".

-     Kas ir neaizskaramais? - Margo skaļā čukstā jautāja Leslijam.

-    Tā ir slimība, tāda kā lepra, - viņš nopietni paskaidroja.

-    Ak Dievs! - dramatiski izdvesa Margo. - Ceru, viņš ir drošs, ka tas viņam nav pielipis. Kā viņš zina, ka viņa tēvs nav inficējies?

-     Margo, mīļā, - māte viņu apklusināja. - Aizej un apmaisi lēcas, labi?

Ieturējām verandā trokšņainas piknika pusdienas, kuru laikā Džīdžī cienāja mūs ar stāstiem par savu Persijas ceļojumu, dziedāja Margo persiešu mīlas dziesmas ar tādu kvēli, ka visi suņi saskanīgi gaudoja līdzi.

-    Ak, viena no šīm jums šovakar jānodzied, - sajūsmināta teica Margo. - Katrā ziņā jānodzied. Džīdžī. Visi kaut ko darīs.

-     Ko jūs ar to gribat sacīt, dārgā Margo? - samulsis jautāja Džīdžī.

-    Mēs nekad agrāk neko tādu neesam darījuši - tas ir tāds kā varietē. Katrs uzstāsies ar savu priekšnesumu, - Margo paskaidroja. - Lena dziedās kādu operas gabalu - kaut ko no "Rozā kavaliera"… Teodors un Kralevskis demonstrēs Hudīni triku… ziniet, visi kaut ko darīs… tā ka jums jādzied persiešu valodā.

-      Kāpēc es nevarētu savu uzstāšanos vairāk saistīt ar māti Indiju? - jautāja Džīdžī, šīs idejas pārsteigts. - Es varētu levitēt.

-     Nē, - māte apņēmīgi nogrieza kā ar nazi, - es gribu, lai šīs viesības izdotos. Nekādu levitāciju.

-    Kāpēc gan jūs nevarētu darīt kaut ko tipisku Indijai? - ierosināja Margo. - Es zinu, jūs būsiet čūsku dīdītājs!

-      Jā, - piekrita Larijs, - pazemīgs, tipisks neaizskaramais, indiešu čūsku dīdītājs.

-     Mans Dievs! Cik brīnišķīga ideja! - iesaucās Džīdžī, acīm spīdot. - Tā arī darīšu.

Vēlēdamies būt noderīgs, es teicu, ka varu aizdot grozu ar mazām un nekaitīgām glodenēm viņa priekšnesumam, un Džīdžī bija sajūsmā par domu, ka varēs darboties ar īstām čūskām. Tad mēs visi devāmies uz siestu un gatavoties lielajam vakaram.

Debesīs vīdēja zaļas, sārtas un dūmu pelēkas svītras, un tumšajos olīvkokos jau ūjināja pirmās pūces, kad sāka ierasties viesi. Viena no pirmajiem ieradās Lena, ar roku piekļāvusi sev milzīgu opermūzikas nošu krājumu, ģērbusies spilgti oranžā zīda vakarkleitā, kaut gan zināja, ka viesības nav oficiālas.

-    Mani mīļie, - viņa saviļņojoši teica, melnās acis zibinādama, - šovakar man ir lieliska balss. Jūtu, ka darīšu godu meistaram. Nē, nē, uzo ne, tas var nelāgi iespaidot manas balss saites. Iedzeršu mazdrusciņ šampanieša un brendija. Jā, es jūtu, kā man vibrē kakls, vai zināt? - kā arfa.

-    Cik jauki, - liekuļoti atbildēja māte. - Esmu pārliecināta, ka visiem tā patiks.

-    Viņai ir jauka balss, māt, - teica Margo. - Meco-tinta.

-    Soprāns, - salti izlaboja Lena.

Teodors un Kralevskis ieradās kopā, nesdami līdzi virvju un ķēžu rituļus un vairākas piekaramās slēdzenes.

-    Es ceru, - sacīja Teodors, šurpu turpu šūpodamies uz pirkstgaliem, - es ceru, ka mūsu… ē… mazā… ziniet… mūsu mazā ilūzija izdosies. Mēs, protams, agrāk to neesam darījuši.

-    Es to esmu agrāk darījis, - Kralevskis ar cieņu teica. - Hudīni pats to man ierādīja. Viņš arī uzslavēja mani par veiklību. "Ričard," viņš teica, jo, saprotiet, mums bija labas attiecības, "Ričard, izņemot sevi, neesmu redzējis nevienu cilvēku ar tik veikliem pirkstiem."

-     Patiesi? - jautāja māte. - Jā, esmu pārliecināta, ka tam būs lieli panākumi.

Kapteinis Krīčs ieradās ar nobružātu cilindru galvā, seja sarkana kā zemene, dadža pūkām līdzīgie mati izskatījās, it kā visniecīgākais vējiņš tos aizpūtīs prom no viņa galvvirsas un zoda. Viņš steberēja vēl neveiklāk nekā parasti, un lauztais žoklis likās sevišķi šķībs; bija acīmredzams, ka večuks pirms ierašanās pamatīgi uzpildījies. Māte sastinga un izmocīja smaidu, kad Krīčs ielīgoja pa durvīm.

-      Nevar būt. Jūs šovakar izskatāties patiesi krāšņa! - teica kapteinis, viegli šūpojoties glūnēdams uz māti un saberzēdams rokas. - Esat pēdējā laikā pieņēmusies svarā, vai ne?

-    Nedomāju vis, - stīvi atbildēja māte.

Kapteinis kritiski aplūkoja viņu no galvas līdz kājām.

-   Nu, šķiet, ka apaļumiem nākusi klāt krietna saujas tiesa vairāk nekā bija, - viņš secināja.

-    Es būtu priecīga, ja jūs atturētos izsacīt personiskas piezīmes, kaptein, - salti atteica māte.

Kapteinis it nemaz nesamulsa.

-    Tas mani neuztrauc, - viņš atzinās. - man patīk, ka sievietei ir, kur drusku roku pieķert. No vājas sievietes gultā nav nekāda labuma - tā ir kā jājamzirgs bez segliem.

-    Mani neinteresē, kam jūs dodat priekšroku, vai tas būtu gultā vai ārpus tās, - skarbi atcirta māte.

-    Labi, vēl ir daudz citu vietu, - pielaidīgi ieminējās kapteinis Krīčs. - Reiz pazinu meiču, kura prata darīt brīnumus kamieļa mugurā. Viņu iesauca par Beduīnu Martu.

-     Es priecātos, ja jūs paturētu atmiņas pie sevis, kaptein, - atbildēja māte, izmisīgi lūkodamās apkārt pēc Larija.

-      Iedomājos, ka jums tas interesē. Kamieļa mugura sagādā grūtības, tur vajadzīgs īsts speciālists.

-     Mani neinteresē, cik lielas speciālistes ir jūsu sievieškārtas paziņas. Tagad, lūdzu, atvainojiet, man jāiet pie ēdieniem.

Arvien jauni un jauni rati, zirgu pakaviem klabot, piebrauca pie parādes durvīm, arvien jauni un jauni automobiļi izverda viesus. Istaba pildījās ar dīvainu cilvēku izlasi, ko bija ielūgusi ģimene. Vienā stūrī Kralevskis kā nopietns kuprains rūķis stāstīja Lēnai par saviem piedzīvojumiem ar Hudīni.

-    "Harij," es viņam teicu, jo mēs bijām tuvi draugi, jūs saprotat, "Harij, rādiet man, kādus noslēpumus gribat, pie manis tie ir drošībā. Es klusēju."

Kralevskis iedzēra malciņu vīna un saknieba lūpas, rādot, ka tās ir cieši noslēgtas.

-     Patiesi? - vaicāja Lena pilnīgi bez jebkādas intereses. - Jā, dziedātāju pasaulē ir citādi. Mēs, dziedātāji, savus noslēpumus nododam tālāk. Atminos, Krasia Toupti man teica: "Lena, jums ir tik skaista balss, ka es, to dzirdot, raudu; esmu jums iemācījusi visu, ko zinu. Ejiet, nesiet pasaulē mūsu ģēnija lāpu."

-    Negribēju likt manīt, ka Harijs Hudīni būtu noslēgts, - stīvi atbildēja Kralevskis. - Viņš bija visaugstsirdīgākais no cilvēkiem. Viņš pat man parādīja, kā pārzāģēt sievieti uz pusēm.

-    Vai dieniņ, tā droši vien ir dīvaina sajūta - būt pārzāģētai uz pusēm, - prātoja Lena. - Padomājiet tikai, apakšdaļa vienā istabā varbūt iesaistījusies mīlas dēkā, kamēr otra puse kavē laiku arhibīskapam. Cik ērmoti!

-    Tā ir tikai ilūzija, - teica Kralevskis, kļūdams iesārts.

-    Tāpat arī dzīve, - dvēseliski atbildēja Lena. - Tāpat arī dzīve, mans draugs.

Dzērienu trokšņi skanēja uzmundrinoši. Paukšķēja šampanieša pudeļu korķi, un bālais krizantēmu krāsas šķidrums, priecīgi burbuļodams un šņākdams, lija glāzēs; smagnējs sarkanvīns ieklunk- šķēja kausos, biezs un sarkans kā mītiska nezvēra asinis, uz tā virsmas uzvirpuļoja sārtu burbulīšu vainags; vēsais baltvīns kāpa glāzēs kā uz pirkstgaliem, spiegdams, atmirdzēdams te kā dimanti, te kā topāzs; uzo gulēja caurspīdīgs un vienkāršs kā kalnu ezeriņš krasta tuvumā, līdz glāzē šalkdams ielija ūdens un viss tās saturs kā uz burvju mājienu sajaucās un izplūda baltā vasarīgā mēness- akmens krāsas mākonī.

Drīz mēs istabā virzījāmies uz vietu, kur mūs gaidīja plašais ēdienu klāsts. Karaļa sulainis, trausls kā dievlūdzējs, uzraudzīja zemnieku meitenes, kas apkalpoja viesus. Spiro, raudzīdamies vēl drūmāk nekā parasti, koncentrējies, rūpīgi dalīja ceptos gurnus un putnus. Kralevski bija notvēris pulkvedis Ribindeins, viņa lielais, pelēkais valzirga stāvs bija nolīcis pār Kralevski, milzīgās ūsas nokarājās pār muti kā aizkars, izvelbto zilo acu paralizējošais skatiens pievērsts upurim.

-     Hipopotams jeb nīlzirgs ir viens no lielākajiem četrkājiem, kas sastopami Āfrikas kontinentā… - viņš dūca, it kā lasītu lekciju klasē.

-     Jā, jā… fantastisks dzīvnieks. Patiesi viens no dabas brīnumiem, - sacīja Kralevskis, izmisīgi lūkodamies apkārt pēc glābiņa.

-   Šaujot hipopotamu jeb nīlzirgu, - dūca pulkvedis Ribindeins, nelikdamies zinis par iejaukšanos, - ko man laimējies paveikt, tu tēmē starp acīm un ausīm, tādējādi nodrošinot to, ka lode ieurbsies smadzenēs.

-     Jā, jā, - Kralevskis piekrita, pulkveža izvalbīto zilo acu nohipnotizēts.

-    Bums! - iesaucās pulkvedis tik pēkšņi un skaļi, ka Kralevskis gandrīz nometa šķīvi. - Tu trāpi šim starp acīm… Plukš! PļurktL. taisni smadzenēs, vai saprotat?

-   Jā, jā, - atbildēja Kralevskis rīstīdamies un nobālēdams.

-      Šļurks! - turpināja pulkvedis, paskaidrojot lietas būtību. - Smadzeņu putra izšļācas kā strūklaka.

Kralevskis šausmās aizvēra acis un nolika pusizēsto šķīvi ar piena sivēnu.

-    Pēc tam viņš nogrimst, - pulkvedis klāstīja tālāk, - nogrimst līdz pašam upes dibenam… buļ, buļ, buļ. Tad tu nogaidi divdesmit četras stundas - vai zināt, kādēļ?

-    Nē… es… uf… - izdvesa Kralevskis, izmisīgi norīstīdamies.

-      Meteorisms, - pulkvedis apmierināts paskaidroja. - Visa pussagremotā barība kuņģī, vai saprotat? Tā pūst, un rodas gāzes. Vēders uzpūšas kā balons, un beigtais zvērs uzpeld virspusē.

-    C-cik interesanti, - vārgi izmocīja Kralevskis. - Es domāju, ja jūs mani atvainotu…

-    Jocīga lieta - kuņģa saturs… - prātoja pulkvedis, nelikdamies zinis par Kralevska mēģinājumiem aizbēgt. - Vēders uzpūšas divtik liels kā parasti; kad to uzšķērž, pufl tas ir tikpat kā pārgriezt cepelīnu, kas pilns ar kanalizācijas ūdeņiem, vai saprotat?

Kralevskis pielika mutei priekšā kabatas lakatiņu un ar sāpju pilnu skatienu raudzījās apkārt.

-     Citādi ir ar ziloni, vislielāko četrkājaini Āfrikā, - pulkvedis dūca, bāzdams mutē kraukšķīgu piena sivēna kumosu. - Vai zināt, pigmeji to uzšķērž, ielien vēderā un apēd aknas, jēlas un asiņainas… dažreiz tās vēl pulsē. Jocīgi mazi zeļļi tie pigmeji… iedzimtie, protams…

Kralevskis, nu jau ieguvis viegli dzeltenzaļu nokrāsu, iemuka verandā un stāvēja tur mēnessgaismā, dziļi ieelpodams.

Piena sivēns bija nozudis, jēra un mežacūkas gurnā vīdēja balti kauli, cāļu un tītaru krūškurvji un krūšu kauli mētājās kā apgāzti laivu vraki. Džīdžī, mātes mudināts, bija nomēģinājis no visa pa druskai un paziņojis, ka tas ir ievērojami pārāks par visu, ko viņš jebkad agrāk baudījis, un tagad ar Teodoru sacentās, lai noskaidrotu, cik Tadžmahala kārumu iespējams apēst.

-    Garšīgi, - neskaidri ņurdēja Džīdžī ar pilnu muti. - Vienkārši brīnišķīgi, mana dārgā misis Darela. Jūs esat kulinārijas ģēnija apoteoze.

-    Jā, patiesi, - piebalsoja Teodors, iemeta mutē vēl vienu Tadžmahala kārumu un kraukšķinādams sakošļāja. - Tie nudien ir lieliski. Maķedonijā gatavo kaut ko līdzīgu… ē… hm… bet no kazas piena.

-     Džīdžī, vai jūs tiešām salauzāt kāju levitējot, vai kā to sauc? - jautāja Margo.

-    Nē, - Džīdžī bēdīgs atbildēja. - Man nebūtu nekas pretī, ja tā būtu noticis, vismaz cēla mērķa labad. Nē, tajā sasodīti muļķīgajā viesnīcā, kur biju apmeties, guļamistabās bija franču logi, bet viesnīca nevarēja atļauties uzbūvēt balkonu.

-    Izklausās pēc Korfu viesnīcas, - bilda Leslijs.

-    Tā nu vienu vakaru man uznāca aizmāršība, un es izgāju uz balkona paelpot gaisu, un, protams, nekāda balkona tur nebija.

-      Jūs varējāt nosisties, - sacīja māte. - Ņemiet vēl vienu kārumu.

-      Kas gan ir nāve? - retoriski vaicāja Džīdžī. - Tikai ādas nomešana, metamorfoze. Persijā es nonācu dziļā transā, un mans draugs ieguva neapstrīdamu pierādījumu, ka iepriekšējā dzīvē esmu bijis Čingishans.

-    Jūs domājat - kinozvaigzne? - jautāja Margo, iepletusi acis.

-    Nē, dārgā Margo, dižais karotājs, - atbildēja Džīdžī.

-     Jūs gribat sacīt - jūs atceraties, ka bijāt viņš? - ieinteresējies vaicāja Leslijs.

-    Diemžēl nē. Es biju transā, - skumji atbildēja Džīdžī. - Cilvēkam nav ļauts atcerēties iepriekšējās dzīves.

-    Jūs… han, izdariet tā, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva, - paskaidroja Teodors, priecīgs, ka atradis piemērotu izdevību asprātībai.

-     Kaut nu visi pasteigtos un beigtu ēst, - sacīja Margo, - tad mēs varētu pāriet pie priekšnesumiem.

-     Šādu maltīti steidzināt būtu apvainojums, - iebilda Džīdžī. - Laika gana, mums priekšā vēl visa nakts. Turklāt mums ar Džeriju jāiet salūkot palīgus - reptiļus.

Pagāja krietns laiciņš, iekams varietē programma bija gatava rādīšanai, jo visi bija iebaudījuši vīnu un labu ēdienu un neļāvās skubināšanai, tomēr beidzot Margo savāca kopā priekšnesumu izpildītājus. Viņa bija mēģinājusi pierunāt Lariju uzstāties cere- monijmeistara lomā, taču viņš atteicās; Larijs atbildēja - ja Margo grib, lai viņš piedalās varietē programmā, viņš netaisoties būt arī ceremonij meistars. Izmisumā viņai nācās pašai uzņemties šo pienākumu. Viegli pietvīkusi, Margo nostājās savā vietā uz tīģerādas pie klavierēm un aicināja publiku apklust.

-     Dāmas un kungi, - Margo teica. - Šovakar jūsu izklaidei piedāvājam vislabāko salas talantu priekšnesumus, un esmu pārliecināta, ka jums patiks šo talantīgo talantu talanti.

Viņa piesarkusi ieturēja pauzi, kamēr Kralevskis galanti iesāka aplaudēt.

-     Vispirms es vēlētos stādīt priekšā Konstantino Megaloto- polopopulosu, - viņa turpināja, - kurš spēlēs pavadījumu.

Istabā teciņus ieskrēja maza auguma resns grieķis, kas izskatījās pēc melnīgsnējas mārītes, paklanījās un apsēdās pie klavierēm. Šis bija viens no Spiro panākumiem, jo Megalotopolopopulosa kungs, manufaktūras preču tirgotāja asistents, prata ne tikai spēlēt klavieres, bet arī lasīt notis.

-     Un tagad, - turpināja Margo, - es ar prieku piesaku ļoti talantīgo mākslinieci Lenu Mavrokondasu, kuru Konstantino Megalotopolopopuloss pavadīs uz klavierēm. Lena dziedās brīnišķīgo ārēju no "Rozā kavaliera" - "Rozes pasniegšana".

Lena, spilgta kā tīģerlilija, devās pie klavierēm, paklanījās pret Konstantino, piesardzīgi salika rokas diafragmai priekšā, it kā atvairītu sitienu, un iesāka dziedāt.

-     Skaisti, skaisti, - teica Kralevskis, kad viņa bija beigusi un paklanījās mūsu aplausiem. - Kāda virtuozitāte!

-    Jā, - piebalsoja Larijs, - Koventgārdenā tā bija pazīstama kā triju komponentu metode.

-    Triju komponentu metode? - stipri ieinteresējies, pārjautāja Kralevskis. - Kas tā tāda?

-   Spars, vibrato un skaļums, - paskaidroja Larijs.

-     Pasakiet viņiem, ka es dziedāšu encore [24] , - lena pačukstēja margo, čukstus apspriedusies ar Konstantino Megalotopolopo- pulosu.

-     Ak, jā. Cik jauki, - sacīja Margo, satraukta un nesagatavota šādam dāsnumam. - Dāmas un kungi, tagad Lena jums nodziedās vēl vienu dziesmu - "Encore".

Lena uzmeta Margo iznīcinošu skatienu un metās nākamajā dziesmā ar tādu enerģiju un tik daudziem žestiem, ka atstāja iespaidu pat uz Krīču.

-     Nudien, viņa ir izskatīgs sievišķis, - viņš iesaucās sajūsmā asarojošām acīm.

-    Jā, patiesa māksliniece, - piekrita Kralevskis.

-    Kas par krūšu apjomu, - apbrīnas pilns teica Krīčs. - Akurāt kā karakuģa priekšgals.

Lena beidza dziedāt uz tādas kā cītaras nots un paklanījās aplausiem, kas bija skaļi, tomēr dedzības un ilguma ziņā tā nomērīti, lai neuzmudinātu dziedāt vēl.

-    Paldies jums, Lena, tas bija brīnišķīgi. īsta, patiesa māksla, - starodama teica Margo. - Bet tagad, dāmas un kungi, es piesaku slavenos bēgšanas māksliniekus Kraftīgo Kralevski un viņa biedru Slideno Stefanidi.

-      Mīļais Dievs, - novaidējās Larijs, - kurš izgudrojis šos vārdus?

-    Un tu vēl jautā? - atsaucās Leslijs. - Teodors. Kralevskis gribēja nosaukt priekšnesumu "Misteriozie eskeipoloģisti iluzionisti", taču Margo nevarēja garantēt, ka spēs to pareizi izrunāt.

-      Jāprot būt pateicīgam arī par sīkiem labumiem, - teica Larijs.

Teodors un Kralevskis žvadzēdami iznāca pie klavierēm, nesot līdzi virves, ķēdes un piekaramās slēdzenes.

-     Dāmas un kungi, - teica Kralevskis. - Šovakar mēs demonstrēsim trikus, kuri jūs samulsinās, tik noslēpumainus trikus, ka jūs degsiet nepacietībā uzzināt, kā tie veikti.

Viņš brīdi apklusa, lai sarauktu pieri pret Teodoru, kurš nejauši bija nometis ķēdi uz grīdas.

-    Lai izpildītu pirmo triku, es lūgšu savam asistentam, lai viņš mani stingri sasien ne tikai ar virvi, bet arī ar ķēdi.

Mēs apzinīgi plaukšķinājām un sajūsmināti vērojām, kamēr Teodors tina apkārt Kralevskim jardiem virves un ķēdes. Līdz skatītājiem atplūda atsevišķi diskusijas fragmenti.

-    Es esmu… ē… ziniet… hm… aizmirsis precīzu mezglu… Hm… jā… jūs domājat, slēdzeni vispirms? Ak, jā, man tā ir… hm… ē… vienu mirklīti.

Beidzot Teodors atvainodamies uzrunāja publiku.

-     Man jāatvainojas par… ē… ziniet… ē… tik ilgu kavēšanos, - viņš teica, - taču nelaimīgā kārtā, mums nebija laika… ē… tā sacīt, patrenēties…

-    Turpiniet! - šņāca Kraftīgais Kralevskis.

Beidzot Teodors bija tā aptinis Kralevski ar tik daudzām virvēm un ķēdēm, ka viņš izskatījās, it kā būtu izkāpis tieši no Tutanhamona kapenēm.

-    Un tagad, - paziņoja Teodors, ar žestu norādot uz nekustīgo Kralevski, - vai kāds gribētu… ē… ziniet… pārbaudīt mezglus?

Pulkvedis Ribindeins neveikli pakāpās uz priekšu.

-    Ē… hm… - izbijies novilka Teodors, jo nebija gaidījis, ka uz piedāvājumu kāds atsauksies. - Baidos, ka man jālūdz, lai jūs… hm… tā sakot… patiesi nesavilktu mezglus… ē…hm…

Pulkvedis Ribindeins veica tik rūpīgu mezglu pārbaudi, ka viņu varētu noturēt par galveno cietumsargu. Beidzot un acīmredzami nelabprāt viņš atzina, ka mezgli ir labi. Teodors izskatījās atvieglots, pakāpās soli uz priekšu un atkal ar žestu norādīja uz Kralevski.

-    Un tagad mans asistents, tā sakot, mans biedrs, jums parādīs, kā… cik viegli ir… ē… ziniet… hm… atbrīvoties no… ē… hm… dažiem jardiem… pēdām, es teiktu… kaut gan, protams, atrodoties Grieķijā, varbūt pienāktos sacīt - metriem… ē… hm… dažiem metriem… ē… virvju un ķēžu.

Viņš pakāpās atpakaļ, un mēs visu uzmanību pievērsām Kralevskim.

-    Aizslietni! - viņš uzšņāca Teodoram.

-     Ā! Hm… jā, - teica Teodors un veicīgi novietoja aizslietni Kralevskim priekšā.

Sekoja ilga un ļaunu vēstoša pauze, kuras laikā mēs dzirdējām elsas un ķēžu žvadzoņu, kas skanēja otrpus aizslietnim.

-    Ak vai, - sacīja Margo, - es ceru, ka viņš to spēj.

-     Es gan tā nedomātu, - iebilda Leslijs, - visas tās slēdzenes izskatās sarūsējušas.

Bet tajā mirklī, mums par izbrīnu, Teodors novāca aizslietni, atsedzot Kralevski, kurš izspūris un purpursarkanu seju stāvēja brīvs virvju un ķēžu kaudzītē.

Aplausi bija neviltoti un pārsteiguma pilni, un Kralevskis baudīja publikas atzinību.

-    Mans nākamais triks, grūts un bīstams, prasīs ilgāku laiku, - viņš svinīgi pavēstīja. - Asistents mani sasaistīs virvēs un ķēdēs, un mezglus varēs pārbaudīt - ha ha - skeptiķi no jūsu vidus, un tad mani ieslodzīs gaisu necaurlaidīgā lādē. Kad pienāks īstais brīdis, jūs redzēsiet mani brīnumainā kārtā iznākam no tās, bet, lai šo… ē… brīnumu sasniegtu, ir jāpaiet zināmam laikam. Nākamais priekšnesums jūs lieliski izklaidēs.

Parādījās Spiro un Megalotopolopopuloss, vilkdami lielu un ārkārtīgi smagu olīvkoka lādi, kādās mēdza glabāt veļu. Lāde bija ideāli noderīga priekšnesumam, jo pēc tam, kad Kralevskis bija sasaistīts virvēs un ķēdēs un aizdomu pilnais pulkvedis Ribindeins bija rūpīgi pārbaudījis mezglus, Spiro un Teodors iecēla un ieguldīja viņu tās iekšienē tik veikli kā gliemezi čaulā. Teodors ar plašu žestu aizcirta vāku un aizslēdza.

-    Tagad, kad mans asis… ē… mans… ē… hm… tā sakot, biedrs… dos signālu, es viņu atbrīvošu, - viņš paziņoja. - Izrāde turpinās!

-    Man tas nepatīk, - sacīja māte. - Es ceru, Kralevska kungs zina, ko dara.

-    Es gan tā nedomāju, - Leslijs drūmi iebilda.

-    Tas pārāk stipri līdzinās… nu… priekšlaicīgai apbedīšanai.

-     Varbūt, kad atvērsim lādi, viņš būs pārvērties par Edgaru Alanu Po, - cerību pilns ieminējās Larijs.

-    Viss ir pilnīgā kārtībā, misis Darela, - drošināja Teodors. - Es varu sazināties ar viņu, klaudzinot… ē… savdabīgā Morzes atslēgā.

-    Un tagad, - pieteica Margo, - kamēr mēs gaidām, līdz Kraf- tīgais Kralevskis atbrīvosies, piedāvājam jūsu uzmanībai satriecošo čūsku dīdītāju no Austrumiem Prinsu Džīdžīboju.

Megalotopolopopuloss nospēlēja dažus saviļņojošus akordus, un istabā teciņus ieskrēja Džīdžī. Viņš bija noģērbis grezno tērpu un tagad ar turbānu un gurnautu izskatījās vienkāršs. Nevarēdams sagādāt čūsku dīdīšanai piemērotu stabuli, Džīdžī rokā nesa vijoli, ko Spiro bija aizņēmies no kāda vīra ciemā; otrā rokā viņš turēja grozu ar savu "trupu". Viņš bija nicīgi atteicies no manām glodenēm, jo novērtēja tās kā pārāk mazas, lai veicinātu mātes Indijas tēla spodrināšanu. Džīdžī katrā ziņā gribēja aizņemties vienu no manām ūdensčūskām, apmēram divarpus pēdu garu pavecu eksemplāru ar ārkārtīgi mizantropisku dabu. Kad Džīdžī paklanījās pret publiku, grozam nokrita vāks un čūska, izskatīdamās pagalam saīgusi, izvēlās uz grīdas. Visi krita panikā, izņemot Džīdžī, kurš sakrustotām kājām apsēdās uz grīdas netālu no saritinājušās čūskas, palika vijoli zem zoda un sāka spēlēt. Panika pakāpeniski norima, un mēs visi kā apburti vērojām Džīdžī, kas, šūpojoties šurpu turpu, izvilināja no vijoles vismokošākās skaņas, viņu savukārt vēroja modrā un nokaitinātā čūska. Tieši tajā mirklī no lādes, kurā bija ieslodzīts Kralevskis, atskanēja skaļš klaudziens.

-    Aha! - iesaucās Teodors. - Signāls.

Viņš devās pie lādes un pieliecās, bārdai spurojoties, un klaudzināja pa lādi kā dzenis. Visu klātesošo, arī Džīdžī, uzmanība tika pievērsta viņam, un tajā brīdī ūdensčūska devās uzbrukumā. Par laimi, Džīdžī pavirzījās, tā ka ūdensčūskai izdevās tikai stingri satvert viņa gurnautu, pie kura tā stūrgalvīgi un ietiepīgi turējās.

-     Ak! Mans Dievs! - iebrēcās satriecošais čūsku dīdītājs no Austrumiem. - Ei, Džerij, ātri, ātri, viņa man kož kājstarpē.

Pagāja vairākas minūtes, iekams izdevās viņu pierunāt, lai paliek mierā, tā ka es varu nodabūt čūsku nost no gurnauta. Pa to laiku Teodoram bija ieilgusi saruna Morzes atslēgā ar lādē iespundēto Kralevski.

-   Nedomāju, ka es vēl ko spētu darīt, - izdvesa Džīdžī, ar trīcošu roku pieņemot lielu brendija glāzi no mātes. - Tā mēģināja man iekost zem jostasvietas!

-     Viņam acīmredzot vajadzīga vēl viena vai divas minūtes, - paziņoja Teodors. - Viņam ir neliela ķibele… ē… grūtības, tā sakot, ar slēdzenēm. Vismaz tā es sapratu no viņa sacītā.

-    Es pieteikšu nākamo priekšnesumu, - teica Margo.

-    Padomājiet tikai, - vārgi sacīja Džīdžī, - tikpat labi tā varēja būt arī kobra.

-     Nē, nē, - atteica Teodors. - Kobras šeit, Korfu, nav sastopamas.

-      Un tagad, - paziņoja Margo, - lūk, kapteinis Krīčs, kurš nodziedās mums dažas veclaiku dziesmas, un es esmu pārliecināta, ka jūs gribēsiet dziedāt viņam līdzi. Kapteinis Krīčs.

Kapteinis ar trakulīgi piešķiebtu cilindru galvā cienīgi aizsoļoja pie klavierēm, ar līkajām kājām mazliet pašļūkāja uz priekšu un atpakaļ, griezdams spieķi, ko bija sagādājis.

-     Sena jūrnieku darba dziesma, - viņš iebļāvās, uzlikdams cilindru spieķa galā un veikli griezdams. - Sena jūrnieku darba dziesma. Jūs visi kori dziediet līdzi.

Viņš izpildīja īsu deju, joprojām griezdams cepuri, tad uzsāka dziesmu ritmā ar pavadījumu, ko Megalotopolopopuloss bungāja uz klavierēm:

- Bij Padijs īru puisis, No Donegalas nācis, Un visas meičas viņu mīlēja, Kaut tikai viens bij viņam pauts, Bet īru meičām prāta pietika, Tās traci vispār necēla, Jo Padijs teica - ja tā padomā, Viens tomēr labāk nekā it neviens. Ofollerī, ofollerā, Ir grūta dzīve jūrniekam, Ja tam dzīvē tiek kāds nieks, Par to lielu lielais prieks, Lai kurš to sniegtu viņam.

-     Nudien, Larij! - māte apvainota iesaucās, - vai tā ir tava izpratne par izklaidi?

-   Kāpēc gan vainot mani? - pārsteigts jautāja Larijs. - Tam nav nekāda sakara ar mani.

-    Tu viņu ielūdzi, šo pretīgo veci. Viņš ir tavs draugs.

-    Es taču nevaru atbildēt par to, ko viņš dzied, vai ne? - aizkaitināts noprasīja Larijs.

-    Tev jādara tam gals, - pavēstīja māte. - Šausmīgais vecis.

-     Katrā ziņā cepuri viņš griež ļoti labi, - skaudīgi piezīmēja Teodors. - Interesanti, kā… viņš… ē… to dara?

-    Mani neinteresē viņa cepure, bet gan dziesmas.

-   Tas ir gluži labs varietē gabals, - teica Larijs. - Nesaprotu, par ko tu visu laiku satraucies.

-      Es neesmu radusi pie tādas varietē dziesmiņas, - atteica māte.

-    Blodvina bij velsiete, Nākusi no Kārdifas, To visi puiši mīlēja,

Kaut viens bij viņai pups. -

dziedāja kapteinis, likdams soļus dziesmas taktī.

-    Pretīgais vecais muļķis! - izgrūda māte.

-    Jo velsieši bij prātīgi: Ja tomēr labi apdomā, Nav traki it nemaz,

Viens tomēr labāk nekā divi, Jo otra roka brīva tiek. Ofollerī, ofollerā, Ir grūta dzīve jūrniekam…

-    Ja arī tu neņem par pilnu mani, varētu vismaz iedomāties par Džeriju, - pārmeta māte.

-     Ko tu gribi, lai es daru? Vai lai rakstu viņam dziesmu tekstus? - jautāja Larijs.

-    Vai jūs… ziniet… vai dzirdat tādu kā klaudzināšanu? - vaicāja Teodors.

-    Nekļūsti smieklīgs, Larij, tu ļoti labi zini, ko es gribu teikt.

-    Es tā gudroju, ka viņš varbūt ir gatavs… hm… nelaime tā, ka es nevaru atminēties signālu, - Teodors atzinās.

-     Nezinu, kāpēc tev vienmēr jāpiesienas tieši man, - gaudās Larijs. - Tikai tāpēc, ka tev ir šaurs redzesloks.

-    Man ir tikpat plašs redzesloks kā kuram katram, - sašutusi atcirta māte. - Patiesībā reizēm man šķiet, ka tas ir pārāk plašs.

-     Es domāju, ka bija divi lēni un trīs ātri sitieni, - prātoja Teodors, - bet varbūt es maldos.

-   Ak, angļu meiča Ģertrūde, No Stoukas - tās pie Trentas, Bet, mīlot jauku jaunekli,

To allaž salocīja līku,

-    Paklausieties tikai! - iesaucās māte. - Tas vairs nav joks. Larij, tev viņš jāaptur.

-    Tev ir iebildumi, tu arī apturi viņu, - atteica Larijs.

-   Bet Stoukas puišiem Tīk pameņģēties allažīt, Tie gultā mokas cieš,

Jo viņi teic, ka Ģertrūde Ir maktens velna sievišķis, Tik brunčos kreisā vīle tai.

-    Patiesi, Larij, tu ļauj visam aiziet par tālu. Tas nav smieklīgi.

-    Tātad viņš jau ir pabijis Īrijā, Velsā un Anglijā, - Larijs norādīja. - Palikusi vēl tikai Skotija, ja vien viņš negrasās izmest līkumu Eiropā.

-    Tev jāpārtrauc šī viņa darbošanās! - iesaucās māte šausmās par šo domu.

-    Es domāju, ziniet, varbūt man vajadzētu vienkārši atvērt lādi un paskatīties, - domīgi sacīja Teodors. - Ziniet, tikai piesardzības labad.

-     Es vēlos, kaut tu pārstātu uzvesties kā sievieškārtas Baud- lers [25] , - atteica Larijs. - Tie visi ir jauki, nevainīgi joki.

-     Labi, man ir cits priekšstats par jaukiem, nevainīgiem jokiem, - sauca māte, - un es gribu, lai tas tiktu izbeigts.

-    Bij Anguss skotu puisis, No Aberdlnas nācis…

-    Nu, lūk, viņš jau ir ticis līdz Skotijai, - konstatēja Larijs.

-    Ē… es centīšos netraucēt kapteinim, - sacīja Teodors, - bet es domāju tikai uz brīdi paskatīties…

-    Man vienalga, vai viņš nonācis līdz Džonam o'Groutsam, - tiepās māte. - Tas ir jāizbeidz.

Teodors bija uz pirkstgaliem aizlavījies pie lādes un tagad norūpējies taustījās kabatās; Leslijs viņam pievienojās, un viņi apsprieda ieslodzītā Kralevska problēmu. Redzēju, kā Leslijs neveiksmīgi pūlējās pacelt lādes vāku, kad kļuva skaidrs, ka Teodors pazaudējis atslēgu. Kapteinis neapmulsis dziedāja tālāk.

-    Bij Fricis ņiprs vācietis, No vecās Berlīnes…

-    Tā! - iesaucās māte. - Viņš jau pārcēlies uz kontinentu! Larij, tev viņš jāaptur!

-     Es vēlos, kaut tu pārstātu izturēties kā lords Čemberlens, - sapīcis atteica Larijs. - Tā ir Margo varietē programma, saki viņai, lai pārtrauc.

-    Tā ir laime, ka lielākā daļa viesu angliski nerunā pietiekami labi, lai saprastu, - teica māte. - Kaut gan - ko noteikti domā pārējie…

-    Ofollerī, ofollerā,

Ir grūta dzīve jūrniekam,

-   Es viņa dzīvi padarītu grūtu, ja vien varētu, - piezīmēja māte. - Vecais izvirtīgais muļķis!

Leslijam un Teodoram tagad bija piebiedrojies Spiro, atnesdams lielu ceļamo bomi; viņi kopīgi ķērās pie uzdevuma mēģināt atlauzt lādi.

-   Bij Fransuāza franču meiča,

No Brēstas pilsētas,

Tās slavai kaunu nedarīja,

Un puišiem miera nedeva.

-     Es patiesi cenšos būt saprotoša, - sūrojās māte, - tomēr visam ir savas robežas.

-    Pasakiet man, mīļie, - lūdza Lena, kura bija uzmanīgi klausījusies kapteiņa dziedāšanā. - Kas ir kreisā vīle?

-   Tas ir… tas ir… tāds angļu joks, - māte izmisusi teica. - Vārdu spēle, vai zināt?

-    Jā, - paskaidroja Larijs. - Apmēram tā, kā teiktu, ka meičai krāsnī ir kukulītis.

-    Larij, nu gan pietiek, - māte nogrieza kā ar nazi. - Kapteinis jau ir gana šausmīgs, nesāc nu arī tu.

-    Māt, - sacīja Margo, tikai nupat pamanījusi notiekošo. - Es domāju, Kralevskim trūkst gaisa.

-    Es nesaprotu par to kukulīti un krāsni, - teica Lena. - Izskaidrojiet man to.

-    Nepievērsiet uzmanību, Lena, tas ir tikai Larija joks.

-    Ja viņš smok, vai man vajadzētu iet un pārtraukt kapteiņa dziedāšanu? - jautāja Margo.

-    Lieliska ideja! Ej un tūlīt pat pārtrauc viņu! - atbildēja māte.

Atskanēja skaļa vaidēšana un stenēšana, Leslijam un Spiro cīnoties ap smago lādes vāku. Margo metās pie kapteiņa.

-    Kaptein, kaptein, lūdzu, pārtrauciet, - viņa sacīja. - Kralevska kungs… Nu, mēs esam visai noraizējušies par viņu.

-    Pārtraukt? - izbrīnījies vaicāja kapteinis. - Pārtraukt? Bet es taču tikai nupat iesāku.

-    Jā, tomēr pašlaik ir kas steidzamāks par jūsu dziesmu, - salti izmeta māte. - Kralevska kungs netiek ārā no lādes.

-    Bet šī ir viena no vislabākajām dziesmām, ko zinu, - apbēdināts novilka kapteinis. - Turklāt arī visgarākā - tajā ir par simt četrdesmit zemēm - Čīli, Austrāliju, Tālajiem Austrumiem un tā tālāk. Simt četrdesmit pantu!

Es redzēju, kā māte sarāvās no domas par to, ka kapteinis varētu dziedāt pārējos simt trīsdesmit četrus pantus.

-    Jā, labi, varbūt kādu citu reizi, - viņa liekulīgi apsolīja. - Bet šis ir neatliekams gadījums.

Ar brīkšķi, it kā būtu nogāzts milzīgs koks, lādes vāks beidzot tika atlauzts vaļā. Iekšā gulēja Kralevskis, joprojām ietīts virvēs un ķēdēs, viņa seja interesantā zilā tonī, gaišbrūnās acis plati ieplestas un baiļu pilnas.

-     Aha, es redzu, mēs esam mazliet… ē… ziniet… pārsteigušies, - konstatēja Teodors. - Viņam nav izdevies atsiet mezglus.

-    Gaisu! Gaisu! - ieķērcās Kralevskis. - Dodiet man gaisu!

-     Interesanti, - bilda pulkvedis Ribindeins. - Reiz Kongo redzēju vienu tādu pigmeju… iespundētu ziloņa kuņģī. Zilonis ir vislielākais Āfrikas četrkājis…

-     Celiet taču viņu ārā! - satraukta sacīja māte. - Nesiet šurp brendiju.

-    Apvēdiniet viņu! Pūtiet viņam virsū gaisu! - spiedza Margo un izplūda asarās. - Viņš mirst, viņš mirst, tā arī nepabeidzis savu triku.

-     Gaisu… gaisu, - vaidēja Kralevskis, kamēr tika celts ārā no lādes.

Virvēs un ķēdēs kā līķautā ietīts, ar svina pelēku seju, aizvērtām acīm, viņš patiesi izskatījās drausmīgi.

-     Es domāju, varbūt, ziniet, virves un ķēdes mazliet ierobežo viņu, - saprātīgi bilda Teodors, atkal kļūstot par mediķi.

-    Nu, tu viņam tās apliki, tu arī noņem, - atteica Larijs. - Rīkojies, Teodor, tev taču ir atslēga.

-     Šķiet, es visai nelaimīgā kārtā esmu nolicis to kaut kur nevietā, - Teodors atzinās.

-    Mīļais Dievs! - iesaucās Leslijs. - Es jau zināju, ka nevajadzēja atļaut viņiem izpildīt šo triku. Sasodīti muļķīgi. Spiro, vai jums ir metālzāģis?

Viņi noguldīja Kralevski uz dīvāna un atbalstīja galvu uz spilveniem; viņš atvēra acis un bezpalīdzīgi noelsās uz mūsu pusi. Pulkvedis Ribindeins pieliecās un ieskatījās Kralevskim sejā.

-    Tam pigmejam, par ko es jums stāstīju, - viņš teica. - Viņam acu āboli bija pieplūduši ar asinīm.

-    Tiešām? - stipri ieinteresējies, vaicāja Teodors. - Man liekas, tāds pats iznākums ir, kad… ē… ziniet… kādu nonāvē ar garoti. [26] asinsvadu plīsumi dažreiz pārplēš acs ābolu.

Kralevskis izdvesa klusu izmisīgu pīkstienu kā lauka pele.

-    Nu, ja viņš būtu apguvis fakjo kursu, - sacīja Džīdžī, - viņš spētu aizturēt elpu stundām, varbūt pat dienām ilgi, līdz ar praksi, iespējams, pat uz mēnešiem vai gadiem.

-     Vai tādā gadījumā viņa acu āboli nepieplūstu ar asinīm? - gribēja zināt Ribindeins.

-    Es nezinu, - Džīdžī godīgi atbildēja. - Iespējams, tie nepieplūstu ar asinīm, varbūt tikai kļūtu iesārti.

-     Vai manas acis ir asinīm pieplūdušas? - satraukts jautāja Kralevskis.

-    Nē, protams, nē, - mierinoši atbildēja māte. - Es vēlos, kaut jūs visi pārstātu runāt par asinīm un nesatrauktu nabaga Kralevska kungu.

-      Jā, pievērsiet viņa uzmanību kaut kam citam, - piekrita kapteinis Krīčs. - Vai man pabeigt savu dziesmu?

-    Nē, - māte stingri atteica, - vairs nekādu dziesmu. Kāpēc gan nepalūgt misteru Maga… vai kā viņu sauc, uzspēlēt kaut ko mierīgu, un visi varētu padejot, kamēr mēs attīsim Kralevska kungu?

-    Tā tik ir ideja, manu mīļo meičiņ, - teica Krīčs mātei. - Dejojiet valsi ar mani! Valsēšana ir viens no visātrākajiem veidiem, kā kļūt tuviem.

-    Nē, - salti noraidīja māte. - Esmu pārāk aizņemta, lai kļūtu tuva ar kādu, liels paldies.

-     Tādā gadījumā jūs, - kapteinis uzrunāja Lenu, - vai pie- glaudīsieties man uz vienu riņķi, ko?

-    Jā, man jāatzīstas, ka valsis man patīk, - atbildēja Lena, iz- riežot krūtis, kapteinim nepārprotami par sajūsmu.

Megalotopolopopuloss aizgrābts iesāka spēlēt valsi "Pie zilās Donavas", un kapteinis ar Lenu aizvirpuļoja pāri istabai.

-    Triks būtu pilnībā izdevies, tikai doktoram Stefanidim vajadzēja izlikties, it kā viņš aizslēgtu slēdzenes, - Kralevska kungs skaidroja, kamēr Spiro drūmu skatienu ar metālzāģi zāģēja slēdzenes un ķēdes.

-    Protams, - piekrita māte, - mēs ļoti labi saprotam.

-     Man nekad nav… ē… ziniet… sevišķi labi padevušies triki, - nožēlas pilns atzina Teodors.

-     Es jutu, ka gaiss izsīkst, un dzirdēju sirdi sitamies aizvien skaļāk un skaļāk. Tas bija šausmīgi, patiesi šausmīgi, - stāstīja Kralevskis, aizvēra acis un nodrebinājās, tā ka visas ķēdes iešķin- dējās. - Jau sāku domāt, ka nemūžam netikšu laukā.

-     Un līdz ar to palaidāt garām pārējos varietē programmas priekšnesumus, - līdzjūtīgi piebilda Margo.

-    Jā, vai dieniņ! - iesaucās Džīdžī. - Jūs neredzējāt, kā es dīdīju čūsku. Tā sasodītā lielā čūska iekodās manā gurnautā - man, neprecētam vīrietim!

-    Un tad man ausīs sāka pulsēt asinis, - turpināja Kralevskis, cerēdams vēl palikt uzmanības centrā. - Viss kļuva tumšs.

-    Bet… ē… ziniet… tur, iekšā, bija tumšs, - Teodors aizrādīja.

-     Neuztver visu tik burtiski, Teo, - iebilda Larijs. - Cilvēks nevar pienācīgi izpušķot stāstu, kad tuvumā esat jūs, sasodītie zinātnieki.

-     Es neko neizpušķoju, - ar cieņu atbildēja Kralevskis, kad nokrita pēdējā piekaramā slēdzene un viņš varēja piecelties sēdus.

-    Pateicos, Spiro. Nē, es jums apliecinu, viss kļuva tik melns kā… tik melns kā…

-    Kā nēģera pakaļa? - Džīdžī izpalīdzīgi ieminējās.

-    Džīdžī, dārgais, nelietojiet šo vārdu, - satriekta sacīja māte.

-    Tā nav pieklājīgi.

-    Kas? - Vai pakaļa? - Džīdžī neizpratnē jautāja.

-    Nē, nē, - sacīja māte, - tas otrs vārds.

-     Kas? Nēģeris? - viņš brīnījās. - Kas vainas vārdam? Es te esmu vienīgais nēģeris, un man nav nekādu iebildumu.

-     Viņš runā kā baltais, - apbrīnodams konstatēja pulkvedis Ribindeins.

-    Nu, toties man ir iebildumi, - apņēmīgi sacīja māte. - Es nepieļaušu, ka saucat sevi par nēģeri. Man jūs esat gluži kā… gluži kā…

-    Tik balts kā sabraukts sniegs? - ieteicās Larijs.

-     Larij, tu ļoti labi zini, ko es gribu teikt, - dusmīgi atcirta māte.

-    Tātad, - turpināja Kralevskis, - man ausīs pulsēja asinis…

-    Oooo, - pēkšņi iespiedzās Margo, - skatieties, ko kapteinis Krīčs izdarījis ar Lēnas skaisto kleitu!

Mēs pagriezāmies, lai palūkotos uz to istabas daļu, kur vairāki pāri līksmi dejoja valša ritmā, tomēr neviens nebija tik sajūsmas pilns kā kapteinis un Lena. Nelaimīgā kārtā, ne vienam, ne otram nemanot, kapteinis kādā brīdī laikam bija uzkāpis uz kuplajiem kruzuļiem, kas rotāja Lēnas tērpa apakšmalu, un norāvis tos, un tagad viņi valsēja, nemaz neievērodami faktu, ka Krīčs bija ar abām kājām iekāpis Lēnas kleitā.

-   Žēlīgās debesis! Pretīgais vecis! - iesaucās māte.

-    Viņam bija taisnība, ka valsis satuvina, - atzina Larijs. - Vēl pāris virpuļu, un abiem mugurā jau būtu viena un tā pati kleita.

-     Kā jūs domājat, vai man vajadzētu pateikt Lēnai? - jautāja Margo.

-    Es to nedarītu, - atteica Larijs. - Varbūt viņa gadiem ilgi nav bijusi tik tuvu vīrietim.

-    Larij, tas nu ir pilnīgi lieki, - aizrādīja māte.

Tieši tajā mirklī Megalotopolopopuloss ar plašu žestu pabeidza spēlēt valsi, Lena ar kapteini griezās kā vilciņš, līdz apstājās. Pirms Margo paguva kaut ko sacīt, kapteinis spēra soli atpakaļ, lai paklanītos, un novēlās uz muguras, noraudams līdzi labu daļu Lēnas tērpa. Kādu brīdi valdīja šausmīgs klusums, un visu skatieni istabā bija piekalti Lēnai, kura stāvēja kā sasalusi. Burvību pārtrauca kapteinis, ierunādamies no sava guļus stāvokļa uz grīdas.

-     Nudien, jums ir brīnišķīgas biksītes, - viņš dzīvespriecīgi sacīja.

Lena izgrūda ko tādu, ko varētu raksturot kā grieķu plīvurpūces brēcienu, skaņu, kam piemita visas asinis stindzinošās īpašības, kad izkapts asmens strīķējas pret neredzamu akmeni, pa daļai žēlabas, pa daļai sašutums, ar bagātīgu, iznīcinošu virstoni, troksni, kas it kā izspiests no balss saišu dzīlēm. Galli-Kurči [27] būtu lepojusies ar viņu. Savādi, ka tieši Margo uzņēmās visu atbildību un izvairījās no situācijas, kas varēja pāraugt diplomātiskā krīzē, kaut gan viņas rīcības metode, iespējams, bija mazliet par spilgtu. Margo vienkārši sagrāba galdautu no sānu galda, metās pie Lēnas un ievīstīja viņu tajā. Pašam žestam nebūtu ne vainas, ja vien Margo nebūtu izvēlējusies galdautu, uz kura atradās neskaitāmi ēdienu trauki un liels svečturis ar divdesmit četriem zariem. Plīstoša porcelāna šķindoņa un sveču šņākoņa, tām iekrītot čatnijos un mērcēs, veiksmīgi novērsa viesu uzmanību no Lēnas, un trokšņa un kņadas aizsegā Margo viņu steigšus uzveda pa kāpnēm augšstāvā.

-    Es ceru, ka tagad tu esi apmierināts! - māte apsūdzoši vērsās pie Larija.

-    Es? Ko es esmu izdarījis? - viņš jautāja.

-    Tas cilvēks, - atbildēja māte. - Tu viņu uzaicināji; tagad paskaties, ko viņš pastrādājis.

-    Sagādājis Lēnai vissatraucošākos brīžus mūžā, - atteica Larijs. - Neviens vīrietis nekad agrāk nav mēģinājis viņai noraut apģērbu.

-   Tas nav smieklīgi, Larij, - bargi sacīja māte, - un, ja mums vēl būs viesības, es nepieļaušu, ka te būs tas… tas… amorālais vecais izvirtulis.

-    Tas nekas, misis Darela, šīs ir brīnišķīgas viesības, - sacīja Džīdžī.

-   Labi, ja jums tās patīk, man nav iebildumu, - nomierinājusies atteica māte.

-    Pat ja man būs vēl simt reinkarnāciju, esmu pārliecināts, man vairs nebūs otras tādas dzimšanas dienas balles kā šī.

-    Tas ir ļoti mīļi no jūsu puses, Džīdžī.

-   Tikai viena iebilde, - Džīdžī dvēseliski sacīja, - es to pieminu nelabprāt… bet…

-    Kas? - jautāja māte. - Kas nebija labi?

-     Ne jau nebija labi, - nopūties atbildēja Džīdžī, - tikai pietrūka.

-    Pietrūka? - satraukusies vaicāja māte. - Kā pietrūka?

-    Ziloņu, - nopietni sacīja Džīdžī, - vislielāko četrkāju Indijā.

SATURS

TOC \o "1-3" \h \z Daži vārdi ievadam……………………………………………………………………. 7

1.  Suņi, susuri un negaidīti viesi………………………………………………….. 9

2.   Spoki un zirnekļi…………………………………………………………………. 38

3.   Dievu dārzs………………………………………………………………………… 55

4.   Pavasara spēki…………………………………………………………………….. 8 6

5.   Faķīri un fiestas…………………………………………………………………. 106

6.   Karaļa vizīte……………………………………………………………………….. 131

7.   Mīlestības ceļi…………………………………………………………………….. 158

8.   Draudzības līksme……………………………………………………………… 181

DARELA BRlVĀS DABAS AIZSARDZĪBAS TRESTA VĒSTĪJUMS

Džeralda Darela stāsts nebeidzas līdz ar šo grāmatu. Dažādie piedzīvojumi, kurus jūs nupat izlasījāt, devuši viņam spēku un iedvesmu mūža "krusta karā", lai saglabātu faunas bagātību un daudzveidību uz šīs planētas.

Džeralds Darels nomira 1995. gadā, taču viņa teiktie vārdi šajā un citās grāmatās arī turpmāk ļaudīm visā pasaulē dāvās mīlestību un cieņu pret to, ko viņš dēvēja par "brīnumu pasauli". Viņa darbs turpinās Darela Brīvās dabas aizsardzības tresta nerimtīgos pūliņos.

Gadu gaitā Džeralda Darela grāmatās aprakstītā pieredze un skatījums rosinājis daudzus lasītājus pašiem turpināt stāstu, atbalstot viņa dibinātā tresta darbu. Mēs ceram, ka jūs jutīsieties līdzīgi, jo Džeralds Darels ar savām grāmatām un dzīvi mums visiem izvirzījis grūtu uzdevumu. "Dzīvnieki ir lielais klusējošais vairākums bez balsstiesībām," viņš rakstīja, "un šis vairākums spēs izdzīvot vienīgi ar mūsu palīdzību."

Lūdzu, neļaujiet interesei par dzīvās dabas saglabāšanu beigties pēc tam, kad būsiet pāršķīruši šo lappusi. Rakstiet mums, un mēs pastāstīsim, kā jūs varat piedalīties mūsu "krusta karā", lai glābtu dzīvniekus no izmiršanas.

Lai iegūtu sīkāku informāciju vai nosūtītu ziedojumu, rakstiet uz:

Durrell Wildlife Conservation Trust Les Augrēs Manor Jersey, Channel Islands, JE3 5BP UK

www.durrell.org

PASKAIDROJUMI

[1] citāts no t. kārlaila vēstules Dž. Hovardam (The New York Times, De- cember 11, 1876); tajā viņš vērsās pret Osmaņu impērijas atpalicību Eiropā. (Tulk. piez.)

[2] fait accompli (franču vai.) - noticis fakts, pret ko nav jēgas iebilst. (Tulk. piez.)

[3] mērija stoupsa (marie stopes, 1880-1958) - Skotijā dzimusi cīnītājā par dzimstības regulēšanu. (Tulk. piez.)

[4] jašmans [turku] agrāk bija turīgo turciešu plīvurs sejas aizsegšanai. (Tulk. piez.)

[5] lēdija hestere stenhoupa (lady hester stanhope, 1776-1839) vēsturē pazīstama kā bezbailīga ceļotāja laikmetā, kad tika uzskatīts, ka tāli ceļojumi ir sievietēm bīstami. (Tulk. piez.)

[6] dibināta 1696. gadā Lesteršīrā. (Tulk. piez.)

[7] kvilps - tēls Č. dikensa romānā "Senlietu tirgotava". (Tulk. piez.)

[8] hitoni - bruņgliemežu klases moluski, kuru čaula sastāv no atsevišķām savstarpēji kustīgi savienotām plātnītēm un pārklāj ķermeni no dorsālās (muguras) puses. Ķermeņa apakšpusē atrodas kāja ar platu pēdu. (Tulk. piez.)

[9] le petit poseur (franču vai.) - mazais plātizeris. (Tulk. piez.)

[10] regardez (franču vai.) - skatieties. (Tulk. piez.)

[11] merde (franču vai.) - mēsls, sūds. (Tulk. piez.)

[11] Espece de con (franču vai.) - stulbenis, idiots. (Tulk. piez.)

[12] cest un assasin! cest une espece de… (franču vai.) - Tas ir slepkava! Tas ir kaut kas… (Tulk. piez.)

[13] bete noire (franču vai.) - melnā avs. (Tulk. piez.)

[14] piece de resistance (franču vai.) - pamatēdiens. Šeit: galvenais eksponāts. (Tulk. piez.)

[15] royal society for the Prevention of Cruelty to Animals (dib. 1824. g.) - Lielbritānijas dzīvnieku aizsardzības organizācija. (Tulk. piez.)

[16] nimrods ebreju mitoloģija ir viens no noasa pēctečiem, varonīgs mednieks. (Tulk. piez.)

[17] sardzes telpa (5,5 x 4,5 m), kur 146 britu karavīri tikuši ieslodzīti 1756. gadā naktī no 20. uz 21. jūniju. Viņu komandieris Džons Holvels apgalvoja, ka dzīvi palikuši tikai 25 vīri. Šo nežēlību pastrādāja Bengālijas nāvabs (valdnieka tituls), kas uzbruka britu garnizonam, protestējot pret to, ka Austrumindijas kompānija veica Kalkutas nocietināšanu. (Tulk. piez.)

[17] Lielā brīvību harta, Anglijas vēsturē, ir karaļa Džona (Jāņa Bezzemja) 1215. gadā izdotais likumdošanas akts, kas nodrošināja cilvēku tiesības pret karaļa varas pārmērībām.

Kelsas grāmata (8. gs.) - sprediķu grāmata latīņu valodā, sarakstīta Kelsas klosterī Īrijā. Tagad glabājas Trīsvienības Koledžas bibliotēkā Dublinā.

Gūtenberga Bībele - pirmā drukātā Bībele (1455), iespiesta J. Gūtenberga spiestuvē Maincā. J. Gūtenbergs izgudrojis grāmatu iespiešanu ar ieliekamiem un izņemamiem metāla burtstabiņiem. (Tulk. piez.)

[17] Babu [hindi] - indiešu tituls izglītotiem indiešiem, atbilst uzrunai "kungs". (Tulk. piez.)

[18] grieķijas karalis georgs ii (1890-1947) valdīja no 1922. līdz 1924. gadam un no 1935. līdz 1947. gadam. 1935. gada 25. novembrī viņš pirmo reizi pēc trimdas spēra kāju uz Grieķijas zemes. (Tulk. piez.)

[19] Ģenerālis joannis metaksa (1871-1941) bija monarhists, kas atbalstīja karali Konstantīnu I, devās līdzi viņam trimdā un vēlāk atgriezās Grieķijā. Divdesmitā gadsimta 20. gados viņš iesaistījās politikā, nodibināja savu Brīvdomātāju partiju un 1928. gadā, Republikas laikā, kļuva par ministru. Pēc apšaubāma plebiscīta 1935. gadā tika atjaunota monarhija, un tronī kāpa Konstantīna I dēls Georgs II. Laikposmā no 1924. līdz 1935. gadam Grieķija pieredzēja 23 valdības, diktatūru un 13 valsts apvērsumus. (Tulk. piez.)

[20] pieņemšana pie valdības galvas. (Tulk. piez.)

[21] kādreizējā Grieķijas karaļa vasaras rezidence. (Tulk. piez.)

[22] tres sympathique (franču vai.) - ļoti simpātisks. (Tulk. piez.)

[23] sera voltera skota romāna "marmions" varonis lohinvars uzsēdina zirgā un aizved prom iemīļoto, kurai lemtas kāzas ar "memmesdēliņu". (Tulk. piez.)

[24] encore (franču vai.) - vēl. (tulk. piez.)

[25] tomass baudlers (thomas bowdler) 1818. gadā deva pasaulei saīsinātu Šekspīra darbu izdevumu, rediģējot izsvītrojis nevēlamās vietas. (Tulk. piez.)

[26] garote (fr. garrotte, sp. garrote) - viduslaikos Spānijā un Portugālē - ierīce, ar ko izpildīja nāvessodu nožņaudzot. (Tulk. piez.)

[27] amelita galli-kurči (1882-1963) - itāļu dziedātāja. (Tulk. piez.)

Content

Darels Džeralds Dievu dārzs

SUŅI, SUSURI UN NEGAIDĪTI VIESI

SPOKI UN ZIRNEKĻI

3 DIEVU DĀRZS

PAVASARA SPĒKI

FAĶlRI UN FIESTAS

KARAĻA VIZĪTE

MĪLESTĪBAS CEĻI

DRAUDZĪBAS LĪKSME

SATURS

DARELA BRlVĀS DABAS AIZSARDZĪBAS TRESTA VĒSTĪJUMS

PASKAIDROJUMI