Mains Rīds Tomass

Baltais virsaitis

TOMASS MAIN-RīDS BALTAIS VIRSAITIS

.

I NODAĻA

Aprakstītie notikumi norisinājās dziji Amerikas kontinenta iekšienē, vairāk nekā tūkstoš jūdzes no abu okeānu krastiem.

Uzkāpsim, lūk, tajā kalnā un palūkosimies visapkārt no tā sniegotās virsotnes.

Nu, esam jau pašā augstākajā smailē. Un ko mēs ieraugām? Uz ziemeļiem — kalnu grēdu masīvs, kas aizsniedzas pāri trīsdesmit platuma grādiem līdz pat Ziemeļu ledus okeāna krastiem! Uz dienvidiem — tādi paši kalni, grēda aiz grēdas, kas vietām sazarojas un vietām sasie- tias kā mudžeklī. Arī rietumu pusē vieni vienīgi kalni; kā vertikāla siena tie paceļas pret debesīm ar plašajiem plato starp nogāzēm.

Un tagad pagriezīsimies apkārt un paskatīsimies uz austrumu pusi. Nevienas virsotnes! Neviena kalna! Cik vien tālu skatiens spēj sniegties un vēl tūkstoš jūdžu tālāk — neviena kalna! Tumšā līnija, kas iezīmējas pie apvāršņa, ir tikai cita līdzenuma klinšainā mala — tālākā, mazliet augstāka pacēluma stepe.

Skatoties uz austrumu pusi, acs nespēj ieraudzīt ne- vienu civilizācijas pazīmi. Nekā tāda nesastapsiet ari, pat mēnesi ilgi uz to pusi ceļodami. Ziemeļos un dienvidos —• kalni, tikai kalni.

Gluži citāda ir rietumu puse. Ar teleskopu skatoties, tā* lumā varam redzēt iekoptus laukus, kas stiepjas gar mirdzošas upes krastiem. Tie ir Jaunmeksikas[3] ciemati un apmetnes, — oāze, ko apskalo un dzirdina Rio del Nortes ūdeņi. Bet mūsu stāsta notikumi nenorisinājās tur. Vietu, kas mums interesē, ieraudzīsim, vēlreiz pagriezdamies uz austrumu pusi.

Kalnu grēda, kuras virsotnē mēs stāvam, paceļas virs līdzenuma, kas izplešas tālu uz austrumiem. Šeit kalniem nav priekškaļņu. Līdzenums un kalns saskaras tik pēkšņi, ka, pasperot vienu soli, jūs no zemienes: pļavas nokļūstat klinšainā, priedēm apaugušā kalna nogāzē.

Taču līdzenums visur neizskatās vienāds. Vietām, kur aug kuplā, kušķainā ganību zāle gramrna[4], izveidojušies sulīgi zaļi zālāja laukumi, bet daudzās vietās līdzenums ir kails kā Sahāras tuksnesis. Kur redzama tikai saules izkaltētā zeme, tas izskatās brūngans; citur smilts piešķir tam dzeltenīgu nokrāsu. Sur tur sālskristālu nogulsnes veido baltus plankumus, vizoši baltus kā sniegs, uz kura mēs stāvam. Nabadzīgā veģetācija neiepriecina skatienu ar koši zaļu lapojumu. Agaves lapas izraibinātas ar sarkaniem plankumiem, un kaktusa blāvo zaļumu vēl vairāk pelēcina biezais ērkšķu segums. Smailās juku lapas klāj putekļi, un tās atgādina aprūsējušu durkļu saišķi. Panīkušie akāciju krūmi nedod gandrīz nekādu ēnu, un zem tiem nevar paslēpties ne ķirzaka, ne klaburčūska. Sur tur izslienas palmas kailais, slaidais stumbrs, un tās kuplais lapu vēdeklis piešķir ainavai Āfrikas noskaņu. Acs drīz vien nogurst, vērojot ainavu, kur viss tik sauss, kaulains un dzeloņains. Tādi šai līdzenumā ir ne tikai koki, bet visi augi; pat zāles stiebri te dzelkšņaini.

Novēršam skatienu un priecīgi sākam vērot jauko ieleju, kas no kalna pakājes aizstiepjas uz austrumiem. Kāds pretstats tā ir izkaltušajam tuksnesim! Ielejas līdzenumu klāj bieza, sulīgi zaļa zāle, izraibināta puķēm, kuru daudzkrāsainie ziedi vizuļo kā' dārgakmeņi. Un ēnainajās birzīs, kas aicināt aicina mūs pie sevis, savu lapoto zarojumu kopā savij apses, mežonīgais Ķīnas koks, mūžzaļais ozols un vītoli.

Dosimies lejup!

Esam sasnieguši līdzenumu, taču ieleja vēl tāltālu lejā — vismaz kādu tūkstoš pēdu — bet no augstkalnes kraujās klints izvirzījuma tā paveras mūsu skatienam daudzu jūdžu tālumā. Ieleja ir tikpat līdzena kā plato šeit augšā, un, skatoties uz to lejup, liekas, tā ir iegrimusi zemes garozas plaisā, lai nokļūtu tuvāk un saskartos ar zemes auglības spēkiem, kas liegti augstienei.

Abās pusēs ieleju, cik tālu vien skatiens sniedzas, norobežo mainīga augstuma klinšu siena, stateniski pat līdz tūkstoš pēdu augsta un pārejama tikai dažās zināmās vietās. Ielejas platums no vienas sienas līdz otrai apmēram desmit jūdzes. Vienādā augstuma pretējo krauju klintis šķiet pilnīgi vienotra līdzinieki. Viņu skarbās, bargās akmens pieres, kas nokarājas pār skaisto gaišās ielejas ainavu, veido it kā raupju ozolkoka ierāmējumu skaistajai gleznai. Ieleju divās daļās sadala upe. Tā neplūst taisni, bet līkumo, izlocīdamās kā sudraba čūska, it kā vēlēdamās ilgāk pakavēties šai krāšņajā apvidū. Daudzie upes līkumi un rāmā straume rāda, ka tā plūst pa gandrīz līdzenu gultni. Krasti apauguši ar mežu, bet ne blīvi. Vietām tas apņem upi kā plata josla, vietām atsevišķu koku rinda met savu ēnu straumē, un tālāk līdz pašai ūdens malai pienāk kupli sazēlušas pļavas.

Pa visu ieleju izkaisītas birztalas un koku puduri. Birztalas ir ļoti dažādas savā apveidā: viena pilnīgi apaļa, otra iegarena, ovāla, cita izlokās kā ornamentāla puķu

dobe mājas dārzā. Sur tur stāv atsevišķi koki, kuru kuplā lapotne liecina, ka daba to skaistumam neko nav žēlojusi. Visa ainava kopumā atgādina krāšņu, pēc plāna veidotu parku, kur iedēstīts tikai tik daudz koku, lai tie izceltu, bet nekur neaizsegtu ainavas gleznainumu.

Vai tiešām šeit nav nevienas pils, nevienas lepnas savrupmājas, kas iederētos šai ainavā? Nē, ne pils, ne būdiņas. Nekur debesīs nepaceļas dūmu strūkliņa. Neviens cilvēks nav manāms šai pirmatnīgi skaistajā paradizē. Brīvi tur klejo briežu bari, un staltais alnis atpūšas birztalas kuplo koku ēnā, bet nekur neredz neviena cilvēka. Varbūf tiešām cilvēka kāja vēl nekad šeit…

Nē! Kāds zina kaut ko pastāstīt. Klausieties!

«Tā ir Sanildefonsas ieleja. Kaut ari pašreiz tā izskatās mežonīga un pamesta, reiz tā bija cilvēku mājvieta. Ielejas vidū saskatāmi šur tur izkaisīti drupu pauguri. Ap tiem augošie koki un tos apsegušie vīteņaugi liecina — tās ir pilsētas drupas.

Jā, tajā vietā reiz tiešām atradās pilsēta, liela un plaukstoša. Tur bija cietoksnis, pār kura torņoto mūru robotajām sienām plīvoja Spānijas karogs. Turpat atradās ari lepnā jezuītu misijas māja. Pa visu ieleju, augšup un lejup izkaisītas, zēla bagāto kalnraču un aristokrātu muižas un asjendas[5]. Visur rosījās darbīgi ļaudis. Mīlestība un naids, godkārība un mantrausība, atriebības jūtas un dižciltība mājoja cilvēku sirdīs un prātos.

So kaislību plosītās sirdis jau sen stājušas pukstēt, un »notikumus, kas iekvelaināja šīs jūtas, nav aprakstījusi neviena hronista spalva. Tie dzīvo vēl tikai leģendās, kurās daudz vairāk romantikas nekā īstajā vēsturē.

Bet Sanildefonsas leģendas nav pat gadsimtu vecas. Pirms simt gadiem no šī paša kalna virsotnes varēja redzēt Sanildefonsas koloniju un vēl daudzas citas apmetnes un ciemusun pilsētas, — kur šodien acs vairs nemana nekādu civilizētās dzīves pazīmju. Aizmirstībā aizgājuši pat šo pilsētu nosaukumi, un to vēsture guļ aprakta' zem drupām.

Visu ir iznīcinājusi indiāņu atriebība Montesumas[6]slepkavām. ja sakši būtu pieļāvuši turpināt šo atriebības

karu, viena gadsimta, nē — pat pusgadsimta laikā Kor- U:sa un viņa karavīru pēcteči būtu uz visiem laikiem pazuduši no Anavakas zemes[7].

Klausieties Sanildefonsas leģendu!»

II NODAĻA

ceremonijām trūkst jebkāda svinīguma. Tās faktiski_ ir izklaidēšanās un uzjautrināšanās dienas. Bieži vien redzams, kā, ceļos nometies, grēkus nožēlojošs svētulis visiem spēkiem cenšas apklusināt sava gaiļa kladzināšanu, kuru tas, lupatā ievīkstītu, paslēpis zem sava serapē' krokām, lai vēlāk palaistu gaiļucīņas arēnā. Un tas viss notiek zem dieva svētā tempļa jumtai

Šinīs svētku dienās baznīcas sakrālie rituāli drīz vien Izdarīti, un tad atveras azarta spēļu būdas, sākas sporta sacensības — vēršu cīņas, gaiļu Kaujas un citi daždažādi uzjautrinājumi un izpriecas. Un visur atkal sastopams arī tas pats priesteris melnā sutanā, kas no rīta vadīja dievkalpojumu, un šeit — ja jums tīk — kāršu spēlē vai derībās varat likt viņa monētai pretī savu dolāru vai dublonu.2

Visievērojamākā no reliģisko svētku dienām Meksikā ir svētā Huana diena. Sinī dienā — it īpaši Jaunmeksikas ciematos — mājās nepaliek neviens. Ļaudis dodas uz kādu visiem zināmu vietu, parasti uz laukumu vai pļavu blakus ciematam, lai piedalītos vai noskatītos sporta spēles un sacensības: zirgu skriešanās sacīkstes, dzīšanās pakaļ vērsim un tā saķeršana aiz astes, gaiļu kaujas. Sacensību starpbrīžos notiek azarta spēles, patīksmināšanās ar smaržīgu cigāru, jauniešu iepazīšanās un pakoķetē- šana. Šādos svētkos cilvēki jūtas tuvāki un vienlīdzīgāki. Izpriecās piedalās un raibajā pūlī kopā saplūst bagātie un nabadzīgie, varenie un vienkāršie ļaudis.

Ir atnākusi svētā Huana diena. Sanildefonsas pilsētas tuvumā atrodas ar zaļu zāli apaudzis plašs laukums. Surp atnākuši visi pilsētas iedzīvotāji. Tā ir pilsētas sporta spēļu vieta, un sacensības'drīz sāksies. Bet, pirms sākas svētki, pastaigāsim pa skatītāju rindām un pavērosim, kas šeit sapulcējušies.

Te atnākuši visu sabiedrības kārtu un šķiru pārstāvji,— vai, pfecīzāk sakot, — visa raibā sabiedrība.

Mēs esam nonākuši pie dažām skatītāju rindām, kas amfiteātra veidā paceļas viena virs otras. Palūkosimies, kas tajās atsēdušies. Jau no pirmā acu uzmetiena redzams — te sanācis šejienes sabiedrības zieds, vietējā aristokrātija. Lūk, bagātais komersants Hosē Rinkons ar savu tuklo laulāto, draudzeni un četrām molligām meitām — īstām miegamicēm. Te novietojusies arī vietējā alkalda[13] ģimene un tās vidū pats cienījamais maģistrs ar savu pušķoto amata zizli. Un blakus viņam Ečevarija meitas — skaistules, kuras visvairāk pašas sevi par tādām uzskatīja. Ap viņām locījās galants frants — skaistuļu brālis, kurš savu nacionālo kostīmu bija nomainījis pret tērpu, kas šūts pēc Parīzes modes. Turpat atradās arī bagātais muižnieks, senjors Gomess del Montē, kam piederēja neskaitāmi ganāmpulki un plaši zemes īpašumi ielejā. Turpat pulcējās citu aristokrātisko ģimeņu senjo- ras un senjoritas.

Turpat stāv ari cietokšņa komandants pulkvedis Vis- kara, gadus četrdesmit vecs, gara auguma, spalvām un tresēm izgreznots, uzpūtīgs kā pāvs. Sarunājoties ar mūkiem, augsto garīdznieku dekānu vai ar alkaldu, lustīgā vecpuiša skatiens iekārē nopētī arī katru glītāko zemnieku meiču, kura paiet garām. Pārsteigtās skuķes ziņkārīgi aplūko pulkveža krāšņo formas tērpu, bet, domādams, ka tiek apbrīnots, pulkvedis pats jūtas kā otrais Dons 2uāns un smaida pār visu seju.

Sai sabiedrībā atrodas arLtrešais virsnieks — vispār cietoksnī viņu tikai trīs — leitnants Garsija. Viņš izskatās daudz pievilcīgāks, tādēļ viņam lielāka piekrišana gan no apkārtējo ciemu meitenēm, gan ari no bagātajām senjoritām. Viņš ir labāk ieredzēts nekā abi viņa priekšnieki. Brīnums, kādēļ skaistā Katalīna neizvēlas viņu? liet kas zina, vai tā nav ari noticis? Meksikas meitenes prot klusēt un glabāt savus sirds noslēpumus.

Nav viegli pateikt un uzzināt, par ko pašreiz domā . Katalīna. Grūti ticēt, ka meitenes sirds šādā vecumā — Kalalīnai ir divdesmit gadu — vēl neilgotos pēc mīļotā. Bet kurš tas ir? Roblado? Varu saderēt: viņš tas nav! Gaisija? Par to varbūt bīstami derības slēgt. Bet… ga- lugalā, vēl taču tik daudz" citu — jaunie muižnieki, kaln- raktuvju ierēdņi, daži tirgotāji un pilsētas dendiji. Varbūt Katalīna izvēlējusies kādu no viņiem? Kas to lai zina!

Bet paklejosim vēl pa svētku ļaužu pūli.

Lūk, garnizona kareivji ar šķindošiem piešiem un gariem kavalēristu zobeniem tērzē ar tirgotājiem krāšņos seuipē, sarunājas ar zeltračiem un ielejas rančo1 īpašniekiem. Kareivji cenšas stājā un švītīgumā neatpalikt no virsniekiem un pūlas atdarināt savus priekšniekus — pēe viņu dižmanīgās izturēšanās ikviens tūlīt sapratīs un pateiks: spēks un vara šeit pieder garnizonam. Visi kareivji šeit ir kavalēristi, jo cīņās ar tādu ienaidnieku kā indiāņi infantērijai maza nozīme. Ulāni iedomājas, ka skaļā piešu šķindināšana un garo tērauda zobenu skan- dināšana piešķir tiem sabiedrībā vēl lielāku un neatvairāmāku iespaidu un nozīmīgumu. Kareivji pavisam atklāti saskatās un sasmaidās ar jaunajām zemniecēm un pilsētniecēm, bet meiteņu mīļāko greizsirdigie skatieni modri seko un uzmana savas izredzētās.

Seit ieradušās apkārtnes ciemu daiļavas, un visas, gan skaistules, gan mazāk izskatīgās skuķes, šai svētku dienai par godu āpģērbušas savus labākos un krāsainākos tērpus. Dažas uz-vilkušas kuplus svārkus, vienas — zilus, citas — sārtus vai spilgti sarkanus. Daudzām svārku apmale gaumīgi rotāta ar šauras mežģīnes volānu. Meitenes valkā izšuvumiem greznotas blūzes ar sniegbaltām kruzuļu apkaklītēm un pāri galvām, un pleciem visām krīt ■eleganti sakārtotais reboso — viegla mežģīņu mantiļa, kas aizsedz kaklu, plecus, krūtis un reizēm — koķetērijas dēļ — arī seju. Bet pirms iestājas nakts šis greizsirdību

' Rančo — lauku mājas Latīņamerikā; ASV rietumos — lopkopības i w ma,

iekveldējošais plīvurs jau zaudējis daudz no savas vilinošās noslēpumainības un romantikas. Jaukās jaunās sejiņas raugās pretim jau pavisam atklātas, un to ādas maigais svaigums liecina, ka tikai pašā svētku priekšvakarā no sejām nomazgāta ogu sulas maska, kura darīja tās diezgan netīkamas pēdējās divas nedēļas.

Turīgie rančēro ieradušies savos krāšņajos svētku tērpos — platās, sānos iešķeltās velveta biksēs, gaišos, nekrāsotas ādas zābakos, dzeltenbrūnās, īsās aitādas žaketēs vai ari bagātīgi ar ornamentiem greznotos velveta svārkos, zem kuriem redzami ar izšuvumiem rotāti krekli; ap vidu tiem apjoztas spožas, sarkanas zīda šalles. Galvā platmalainās sombrēro, melni vizuļojošas, ar sudraba vai zelta bārkstīm apmalēs, un to lentes brīvi nokarājas lejup. Dažiem žaketes vietā ar nevērīgu eleganci par „ plecu pārmests serapē. Visi šie vīri ieradi lies jāšus; pie jātnieku zābakiem pat līdz piecām mārciņām smagi pieši ar četru piecu collu platiem aplīšiem.

Kalnrači un zeltrači, amatnieki un sīktirgotāji ģērbušies gandrīz vienādi. Tikai daži pie bagātnieku sabiedrības piederošie — turīgākie ierēdņi un komersanti — ieradušies melnos smalkvadmalas uzvalkos, kas šūti ne gluži pēc Eiropas inodes piegriezuma, bet viņu apģērbi ir savdabīgs kompromiss, starp Parīzes modeļiem un pašu zemes 3 nacionālo tērpu.

Vēl raibajā pūlī redzami daudzi vienādi ģērbušies jau- 1 dis, kas atšķiras pārējo vidū. Tie ir vienkāršie pueblo\ ļ kurus sauc arī par indios mcinsos2 — pakļautie, miermīlīgie indiāņi. Tie ir kalnraktuvju strādnieki un vietējās misijas neofīti[15]. Visi Šie ļaudis ģērbušies ļoti vienkārši; galvenais apģērba gabals ir tilma — plats mētelis bez piedurknēm. Paņemiet kafijas maisu, izgriĢziet tā dibenā apaļu caurumu, kur izbāzt galvu, tad abās pusēs sānos iešķēlumus rokām — un tilma gatava. Tilmai nav iezīmēta jostas vieta, un nekādas jostas vispār nav, tā balstās tikai uz pleciem un nokarājas gandrīz pāri gurniem. Tilinu

parasti šuj no rupjas un lētas pašaustas vilnas drēbes, kuru vietējie ļaudis sauc par hergu; tas ir pagaišs audums, kurā izskatīguma dēļ ieausti daži krāsaini pavedieni. Vēl tikai aitādas īso bikšu pāris, rupjas sandales — gvara- čes — lūk, viss vienkāršā, nabadzīgā indiāņa ietērps. Galva kaila, tāpat arī kājas, no ceļgaliem lidz potītēm spīd kailā, varakrāsas āda.

Te ir arī stendi, kur var nopirkt mazus, lētus vietējās tabakas cigārus, kā ari ugunīgo agvar.djenti[19], kas atvests šurp no Taosas vai Elpaso. Ap šiem stendiem visvairāk drūzmējas un visilgāk kavējas vienmēr izslāpušie kalnrači un garnizona kareivji. Virs stendiem nav pārjumes, taču pārdevējas pasargā sevi no saules svelmes, pārmetot pār galvu saulsargam līdzīgu palmu lapu pīteni.

Esam aizmirsuši kaut ko pastāstīt par vēl vienu ļoti ievērojamu svētā Huana svētku dalībnieku grupu. Tie ir sporta spēļu dalībnieki, kas sacentīsies dažādās jātnieku sporta spēlēs.

Spēju dalībnieki — jauni puiši no visām sabiedrības šķirām. Visi viņi sēž zirgos, vislabākajos, kādi tiem -pieder pašiem vai kādus tie spējuši sadabūt.

Lūk, tur jau tie ierodas laukumā. Jātnieki, dižodamies un priecīgi draiskodamies, liek ar spilgtām segām klātajiem rumakiem dejot, drasēt, slieties pakaļkājās, lēkt kur- beti, sevišķi solu rindu priekšā, kur atsēdušās daiļās sen- joritas. Tur veiklibā izrādīties sacenšas kalnrači, jaunie muižnieki, rančēro, gani un sibolēro[20], pat jaunie tirgotāji lieliski turas seglos. Meksikā visi ir labi jātnieki, neatpaliek pat pilsētnieki. Apmēram simts veiklu jauniešu nolēmuši dažādās jātnieku sporta spēlēs parādīt savu izveicību un prasmi jāšanas mākslā.

Un — sacensības var sāktiesl

III NODAĻA

Pirmā šīsdienas sacensība bija coleo āe toros: tas nozīmē — dzīšanās pakaļ vērsim. Tikai vislielākajās Meksikas pilsētās ir speciālas arēnas — plaza de toros — kur notiek vēršu cīņas, bet tās var noskatīties katrā, pat visparastākajā ciematā, vajadzīgs tikai pietiekoši plašs laukums un jāsagādā mežonīgs vērsis. Sīs spēles gan nav tik satraucošas kā īstās vēršu cīņas, un tās arī mazāk bīstamas to dalībniekiem. Tomēr nav reti gadījumi, kad coleo spēlē redzams vērša ragu uzšķērsts zirgs vai sakropļots jātnieks; un reizēm notiek pat ļoti traģiski nelaimes gadījumi, kas beidzas ar nāvi.

Gadās arī, ka zirgs paklūp un to kopā ar jātnieku samīda pārējo sacensības dalībnieku pulks, kas auļo aiz viņa. Tāpēc šinīs spēlēs neveiktu jātnieku ievainošana nav nekas neparasts. Coleo prasa spēku, drosmi, veiklību, tādēļ Jaunmeksikas ciematu jaunatne uzskata par lielu godu gūt panākumus šai spēlē.

Kad visi sagatavošanās darbi bija pabeigti, herolds paziņoja, ka coleo tūlīt sāksies. Sie priekšdarbi bija pavisam vienkārši — pūlis tika novirzīts uz laukuma vienu malu, lai atbrīvotu skrējiena ceļu vērsim, kad to izlaidīs no iežogojuma. Neredzēdams brīvu ceļu, vērsis var pa-^ griezties uz skatītāju pusi — un tas varētu izraisīt nopietnu nelaimes gadījumu. No tā baidīdamās, daiul/.as

sievietes novietojās vienkāršajās arbās, kurās to īpašnieki bija ieradušies uz sacīkstēm, un tagad daudzi divriči stāvēja nobraukti laukuma malā. Protams senjoras un senjoritas augstajos amfiteātra solos jutās drošībā.

Tad vienā rindā nostājās sacensību dalībnieki. Te bija pirmajam skrējienam izraudzītie divpadsmit dalībnieki — jauni puiši no dažādiem sabiedrības slāņiem, kuri bija vai uzskatīja sevi par izciliem jātniekiem. Te zirgos dižojās rančēro savos krāšņajos tērpos, lepni ģērbušies mūļu dzinēji, apkārtnes kalnrači, pilsētnieki, ielejas muižnieki, lopkopības-fermu gani un sibolēro, kuru māja visbiežāk ir plašās prērijas. Te redzami arī daži ulāni, kuri.dega godkārē pierādīt savu veiklību un pārākumu jāšanas mākslā.

Atskanēja signāls, un no aploka ,blakus laukumam izveda vērsi. Arī to veda jātnieki zirgos, jo citādi tas būtu |oti bīstams brīdis. Parasti vērša vedēji bija veikli gani, kuri, zirgos sēdēdami, vadīja nikno dzīvnieku, apmetuši tam ap ragiem savus laso, un, ja vērsis izrādītu pretestību, puiši bija gatavi ar vienu rāvienu nogāzt to uz muguras.

Pirmais izvestais vērsis izskatījās draudošs un zvērīgi nikns, milzīgu pinkainu galvu. Tūlīt bija redzams, ka to var satracināt pat visniecīgākais kairinājums. Jau iznākdams, vērsis nikni sita ar asti sev pa sāniem, svaidīja galvu ar asajiem, taisnajiem ragiem, šņāca un brīžam, kārpīdams ar kājām zemi, īsi iebaurojās. Tas bija viens no bīstamākajiem nikno vēršu sugas pārstāvjiem.

Visu skatieni ieinteresēti un ziņkārīgi vēroja nikno dzīvnieku, un skatitāji jau sāka skaļi un atklāti novērtēt tā īpašības. Daži izteicās, ka vērsis pārāk trekns, citi apgalvoja, ka tas esot īstais skrējējs un jātnieka pretinieks šinī spēlē, jo coleo sacensībās vairāk vajadzīgs ātrums nekā drosme. So domstarpību dēļ tika noslēgtas vairākas derības — galvenokārt par to, cik ilgs laiks paies no starta līdz vērša saķeršanai un apgāšanai" uz muguras, jo ar vērša noguldīšanu zemē sacensības izbeidzās.

Zinot, ka šinī gadījumā ir izmeklēts stiprākais, ātrākais un mežonīgākais dzīvnieks un ka tas jāuzvar bez ieročiem — pat bez laso palīdzības — iegūt uzvaru nav viegli, un šī spēle nav nekāds joks. Vērsis skrien ne lēnāk par labu zirgu auļos, un, lai panāktu un nogāztu dzivnieku zemē, ievērojot visus noteikumus, ir vajadzīga vislielākā veiklība, spēks un arī jāšanas mākslas prasme.

Ir jāprot satvert vērsi aiz astes un, izraujot to starp pakaļkājām, nogāzt dzīvnieku zemē.

Vērsi aizveda kādus divsimt jardus jātnieku līnijai priekšā, pagriežot tā galvu uz klajā laukuma pusi. Tad piesardzīgi noņēma no ragiem apmesto laso, pēc tam atskanēja pāris petardes šāvienu, to bultu smailes- ieurbās dzīvnieka gurnos, un tad jau, skatītāju ska|o saucienu pavadīts, vērsis joņoja uz priekšu. Nākošajā mirklī ar skaļiem saucieniem, piešus piecirzdami, tam pakaļ drāzās pulks jātnieku. ,

Sākotnēji regulārā jātnieku rinda drīz vien izjuka, un tie izklīda pa visu laukumu kā lapsu medībās. Ik mirkli mednieku-jātnieku ķēde mainīja savu formu — te izstiepās garena, te taisnā līnija sadalījās divās vai atkal savienojās vienā vairāku simtu jardu garā līnijā. Ar pātagām un piešiem mudinādami savus zirgus, jātnieki auļoja, cik ātri vien spēja. Petardes bultu šņācienu satracināts, vērsis kā neprātīgs joņoja uz priekšu gandrīz taisnā līnijā. Starta atstatums starp vērsi un tā vajātājiem bija diezgan liels, ne tik viegli pārvarams pat visātrākajam jātniekam, un, pirms kāds vērsi panāca, tas jau bija noskrējis pat vairāk nekā jūdzi. Tad ulānam, kas sēdēja spēcīgā bērā zirgā, izdevās pietuvoties vērsim un viņš satvēra vērša asti. Skatītāji redzēja, ka tas pāris reizes parāva vērsi, mēģinādams apgāzt dzīvnieku vienkārši ar spēku. Tas ulānam tomēr neizdevās, jo nākošajā mirklī vērsis aizjoņoja sānis, pamezdams savu vajātāju aiz sevis.

Tad vērsim pie sāniem pieauļoja jauns muižnieks lepnā rumakā; bet katrreiz, kad tas noliecās, lai satvertu asti, vērsis to strauji savicināja, un jātnieks nespēja to aizsniegt. Beidzot puisim izdevās to saķert, bet vērsis ar strauju palēcienu sānis izrāvās un aizjoņoja, atkal pamezdams savu vajātāju.

Viens no coleo noteikumiem ir: katram dalībniekam pēc neveiksmīga mēģinājuma jāatstāj laukums. Tāpēc tagad arī jaunais muižnieks un ulāns no sacensības izstājās. Viņi aizgāja projām, protams, ne jau gar skatītāju rindām. Abi jaunieši devās uz aizmuguri, jo atzina — labāk neparādīt skatītājiem savas neveiksminieku sejas.

Tikmēr vērsis turpināja savu skrējienu pa laukumu, un tam dedzīgi un satraukti sekoja citi jātnieki. Laimi izmēģināja vēl viens ulāns — arī neveiksmīgi. Tam sekoja kāds gans, vēl daži jātnieki, kuru neveiksmi pavadīja skatītāju skaļi un zobgalīgi saucieni. Viens otrs jātnieks, kūleni apmezdams, novēlās no zirga, un skatītāji par to sirsnīgi pasmējās. Smagi savainoja vienu zirgu, kas nokļuva vērsim uz ragiem.

Nepagāja pat ne desmit minūtes, kad sacensību laukumu jau bija atstājuši vienpadsmit dalībnieki. Arēnā savu veiksmi izmēģināt bija palicis vēl tikai viens jātnieks. Vērsis — izrādījās — turējās lieliski, un skatītāji sāka tam skaļi aplaudēt.

—   Bravo, torox \ Bravo, bravissimol — skanēja no visām pusēm.

Visu skatieni pievērsās satracinātajam vērsim un tā pretiniekam. Abi pašreiz bija labi novērojami, jo atradās diezgan tuvu. Vajātais vērsis, izskraidījies pa laukumu dažādos virzienos, pašreiz atradās turpat, kur sākumā, kad tarn pirmo reizi pietuvojās ulāns. Nu vērsis metās šķērsu pāri laukumam, un tanī brīdī no amfiteātra labi varēja redzēt gan jātnieku, gan vērsi.

Jau no pirmā acu uzmetiena bija redzams, ka vērsim tuvojas straujā zirgā sēdošs lielisks un prasmīgs jātnieks — vai tie izrādīsies īstais pāris? Nu, redzēsim!

Jātnieks sēdēja ogļumelnā mustangā. Zirga garā un kuplā aste līdzinājās kuplai skrejošas lapsas astei. Pat pilnos auļos jājot, mustangs skrēja lepni izslējis galvu, un pret gludo zālāja fonu skaisti izcēlās zirga staltais ķermenis, kas izsauca apbrīnu skatītājos.

Jātniekam bija nedaudz pāri divdesmit gadiem. Gaišie, cirtainie mati un baltsārtā sejas krāsa atšķīra to no citiem sāncenšiem, kuri visi bez izņēmuma bija ar tumšu ādas nokrāpu. Jātnieks bija ģērbies krāšņā rančēro tērpā, kas izcēlās ar bagātīgiem izšuvumiem un izrotājumiem. Parastā serapē vietā viņš valkāja mangu — ļoti dārgu un elegantu apmetni. Lai rokas būtu brīvas, viņš bija to atmetis atpakaļ pār pleciem, un manga plīvoja vējā, tā vēl elegantāku un staltāku vēršot seglos sēdošā jaunekļa stāju. Līdz šim staltais jātnieks, ar mangu apsedzies, bija turējies nomaļus, un, liekas, daudzi skatītāji to agrāk nebija pamanījuši, tāpēc viņa it kā pēkšņā un negaidītā parādīšanās izraisīja neparastu ieinteresētību, un daudzi sāka taujāt, kas ir šis jātnieks.

—   Tas ir sibolēro Karloss, — pietiekoši skaļi, lai visi to sadzirdētu, atskanēja kāda balss.

' Toro (sp.) — vērsis.

Redzams, daži pazina sibolēro Karlosu, bet lielākajam vairumam skatītāju viņš bija svešs.

—   Kāpēc viņš neparādījās ātrāk? — atkal iejautājās kads no sibolēro pazinējiem. — Viņš, ja vien gribēja, varēja panākt vērsi.

Runātājs to pateica neapšaubāmi pārliecinoši, un viņam bija taisnība. Jau no pirmā acu uzmetiena radās pārliecība, ka šis jātnieks ir spējīgs pavisam viegli uzveikt vērsi. Viņa zirgs tuvojās vieglos aulekšos, un, kaut arī tam ausis bija saslietas un nāsis ieplestas, tas liecināja tikai par medību satraukumu un ka vadītājs nedeva savam mustangam pilnu vaļu. Pavada jātnieka rokā vēl bija cieši pievilkta. Bet tanī pašā mirklī, kad viens no sibolēro paziņām izsauca uzmanību izraisošo vārdu Mira!, jātnieka stāja pēkšņi izmainījās. Viņš atradās apmēram divdesmit soļus no dzīvā mērķa un tieši tā aizmugurē. Ar acumirklī divkāršotu ātrumu zirgs- metās uz priekšu un pāris lēcienos atradās blakus vērsim. Visi redzēja, kā jātnieks satver garo, izstiepto asti, tad noliecas uz priekšu un lejup. Nākošajā momentā viņš pacēlās seglos un tad — pēkšņs rāviens! — un milzīgais ragainais vērsis, kājas gaisā pagriezis, novēlās uz mugu'ras. Likās, tas viss neprasīja jātniekam vairāk pūļu un spēka, cik vajadzētu, lai vērša vietā uz muguras nogāztu parastu mājas runci.

Skaļi Viva! saucieni pāršalca skatītāju pulku, uzvarētājs jātnieks pagrieza zirgu un jāja gar skatītāju rindām, kautrīgi smaidīdams, paklanījās, sveicienus saņemdams, tad nozuda, iejaukdamies pūlī.

Skatītājos atradās ne viens vien, kurš teicās skaidri redzējis, ka paklanoties uzvarētāja sibolēro skatiens bijis pievērsts tieši skaistajai Katalīnai de Krusei. Daži pat apgalvoja, ka viņa izskatījusies ļoti apmierināta un atbildējusi ar smaidu. Tā nu gan nevarētu būti Bagātā dona Ambrosio mantiniece nekad ar smaidu neatbildētu vienkārša sibolēro sveicienam!

Bet skatītājos tiešām atradās viena meitene, kura uzsmaidīja uzvarētājam. Tā bija mīlīga gaišmate, sārtvai- dzīte, kas stāvēja, uzkāpusi uz divriču pajūga, pie kura drīz vien apstājās arī sibolēro' mustangs. Kad meitene un jaunais siboiēro stāvēja blakus, bija skaidri redzams, cik līdzīgas viņu sejas. Kā divas ūdens lāses tie līdzinājās viens otram — viņu dzīslās ritēja vienas un tās pašas asinis, gaišajās sejās tas pats sārtums, visiem bija skaidri redzams — tie ir vienas tautas bērni. Vai tie būtu brālis un māsa? Jā, — jaunā, gaišā meitene bija sibolēro māsa. Viņas sejā rotājās laimīgs smaids par brāļa uzvaru.

Ratos sēdēja vēl viena sieviete, dīvaina izskata vecīte gariem linubaltiem, brīvi plīvojošiem matiem. Viņa neteica ne vārda, tikai acis dega lepnā priekā, kad tās asais skatiens vērās Karlosā. Daži vēroja šo sievieti ar neslēptu ziņkāri, bet daudzi raudzījās uz viņu bikli, gandrīz bijīgās bailēs. Viens otrs zināja kaut ko pačukstēt citiem:

— Esta una bruxal Una hechicera/' — v.iņi paklusām stāstīja. Viņi murmināja pavisam klusi, lai tos nesadzirdētu Karloss un meitene. Vecā sieviete bija Ķarlosa māte.

IV NODAĻA

Spēles turpinājās. Sibolēro nogāztais vērsis, tagad aprimis, sabozies staigāja pa laukumu. Vēlreizējam skrējienam tas vairs nederēja, tādē] tam uzmeta laso un aizveda, lai atdotu par balvu uzvarētājam.

Laukumā uzveda otru vērsi, un medības atsākās — atkal divpadsmit jātnieki metās tam pakaļ.

Likās, šie jātnieki būs veiksmīgāki, — jeb varbūt vērsis nebija tik veikls skrējējs — un drīz vien tie visi panāca vērsi un pa galvu pa kaklu joņoja tam garām. Bet tad notika kas pilnīgi negaidīts: vērsis pēkšņi apgriezās un skrēja atpakaļ, mezdamies tieši uz amfiteātri.

Skaļi izbaiļu kliedzieni atskanēja no visām pusēm — kliedza gan uz ratiem stāvošās zemnieces, gan pārbiedētās senjoras un senjoritas amfiteātra rindās. Un vai kāds brīnums? — Dažās sekundēs saniknotais dzīvnieks varēja iedrāzties skatītāju pūlī.

Bet vērša ķērāji atradās vēl tik tālu aiz viņa. Dzīvnieka negaidītā pagriešanās-un jātnieku pārsteidzīgi straujais

[1] Tā ir burve. Ragana, (sp.)

izrāviens bija atsviedis tos tālu vienu no Otra. Pat visveiklākie nespētu vairs laikā piesteigties.

Pirmās sacīkstes jātnieki jau stāvēja, nokāpuši no zirgiem, un neviens vīrs, iziedams pretī satracinātajam vērsim, nespētu to aizturēt un apstādināt.

Skatītāju vidū valdīja panika: vīriešu skaļie kliedzieni sajaucas ar sieviešu spalgajiem izbaiļu spiedzieniem. Daudzām, varbūt pat ļoti daudzām dzīvībām draudēja briesmas. Neviens nekā nezināja, bet ikviens satraukuma jau iepriekš uzskatīja sevi par upuri.

Rindās piebrauktie pajūgi, kuros sēdēja pārbiedētās zemnieces, apņēma no sāniem amfiteātra solu rindas un izpletās puslokā uz al>ām pusēm laukuma malās. Vērsis, noskrējis pusloku gar pajūgiem, pagriezās un triecās uz solu pusi, it kā nolēmis tur izlauzt šev tālāko ceļu. Dāmas panikā pielēkušas kājās un kā pusārprātā gatavas mesties saniknotajam dzīvniekam uz ragiem. Drausmīgs izmisuma un izbaiļu brīdis.

Tieši šinī mirklī redzams, ka no pajūgu rindas ar laso rokā vērsim tuvojas cilvēks. Tikko viņš ir atdalījies no pūļa, tā-sagriež laso sev virs galvas, un tad, uz priekšu izšāvusies, cilpa jau ir apvijusies ap vērša ragiem.

Nākošajā mirklī vīrietis jau skriešus metās pie pusloka vidū augoša nelieca koka un steigšus aptin laso otru galu ap koka stumbru. Vēl mirklis — un viss būtu bijis par vēlu.

Tik tikko mezgls ir sasiets, kad spēcīgs rāviens liecina, ka vērsis ir vēl paguvis paskriet uz priekšu laso virves garumā, bet tad, no ragiem līdz kokam spriegi novilktās virves aizturēts, dzīvnieks atkrīt uz pakaļkājām. Niknais zvērs ir nokritis tieši skatītāju priekšā!

—   Bravo! Viva! — atskanēja no simt mutēm; kliedza visi, kas pēc tikko pārdzīvotām izbailēm spēja pakliegt.

—   Lai dzīvo! Lai dzīvo sibolēro Karloss!

Tas tiešām bija viņš, kas jau otro reizi parādīja savu izveicību un drosmi.

Vērsis, protams, vēl nebija pilnīgi savaldīts, tikai sasaistīts laso garuma aplī, un, kājās pietrūcies, tas atkal, briesmīgi baurodams, metās uz pūļa pusi. Laimīgā kārtā to saistītāja laso virve nebija tik gara, lai nezvērs varētu sasniegt skatītāju rindas vienā vai otrā pusē. Vērsis lēca, vēlreiz paklupa un atkrita uz gurna. Skatītāju rindas abās pusēs izretinājās, izklīda, jo ļaudis baidījās, ka virves cilpa varētu atraisīties. Tikmēr vērsim no laukuma

bija piesteigušies jātnieki. Uzmezdami ap kaklu vēl vienu laso, ar otru tie sapina dzīvnieka kājas un beidzot norāva to zemē, kur tas palika izstiepies guļot.

Beidzot vērsis bija pilnīgi savaldīts, bet skrējējs tas vairs nebija. Tā kā šai sacensībai bija sagādāti tikai div» vērši, coleo de toros spēles tanī dienā izbeidzās.

Kamēr notika sagatavošanās citām nozīmīgākām šīsdienas sacensībām, ļaudis noskatījās vēl dažas jātnieku sporta spēles, kas prasīja mazāku veiklību. Tās bija sava veida intermēdijas, un šinīs starpspēlēs katrs varēja parādīt, ko vēlas. Piemēram, kādā no tām vajadzēja apmest " ap kāju laso ātri skrejošam cilvēkam, savilkt ap potīti cilpu un, protams, apturēt skrējēju. Pakaļdzīšanās notika gan kājām, gan jāšus. Sai spēlē paveicās ļoti daudziem dalībniekiem, un to nemaž neieskaitīja īstās sporta spēlēs. Tā neprasīja arī nekādu lielo veiklību, un tāpēc daži uzskatīja pat zem sava goda tajā piedalīties.

Līdzīga bija cepures pacelšanas rotaļa. Te jātnieks nometa zemē savu cepuri un tad, pilnos, auļos jādams un seglos noturēdamies, noliecās un atkal pacēla cepuri. To izdarīt varēja gandrīz katrs, un šai spēlē piedalījās tikai iesācēji jaunieši, it kā pārbaudīdami savu veiklību. Arī pašreiz varēja redzēt kādus divdesmit jātniekus joņojot apkārt pa laukumu un noliecoties, lai paceltu savu iepriekš nomesto sombrēro.

Ne tik viegli izdevās pacelt sīkākus priekšmetus, un, piemēram, zemē guloša monēta jau skaitījās īsts veiklības pārbaudījums arī pat vislabākajam jātniekam.

Skatītāju priekšā uz laukuma izgāja cietokšņa komandants Viskara un pavēlēja visiem apklust. Nolikdams uz gludā zāles mauriņa spāņu dolāru, viņš iesaucās:

—   Dolāru saņems spēles dalībnieks, kas to pacels pirmajā jājienā. Bez tam es saderu uz piecām zelta uncēm', ka to spēj izdarīt tikai seržants Gomess.

Labu brīdi iestājās klusums. Piecas zelta unces jeb dubloni bija liela naudas summa. Tikai īsts bagātnieks varēja atļauties riskēt šādās derībās. Un tomēr pēc brīža kāds atsaucās komandantam. Priekšā iznāca jauns ran- čēro.

—   Pulkvedi Viskarav — viņš teica, — es neapšaubu, ka to spēj izdarīt izveicīgais seržants Gomess, bet varu

derēt, ka šeit atrodas vēl viens, kas to izdarīs tikpat veikli kā viņš. Vai jūs negribētu dubultot nosaukto deribu likmi?

—   Kurš ir šis vīrs? — iesaucās komandants.

—   Sibolēro Karloss.

—   Labi. Es pieņemu jūsu priekšlikumu. Kas vēl gribētu piedalīties? — jautāja Viskara, pagriezies pret skatītājiem. — Tiesības visiem. Katrreiz, kad dolārs tiks pacelts, es tā vietā uzlikšu jaunu. Bet atcerietiesl — fikai ar vienu mēģinājumu!

Tūlīt pieteicās un savu laimi izmēģināja vairāki jātnieki, bet bez panākumiem. Daži pieskārās monētai, pat izkustināja to no vietas, bet-nevienam neizdevās to pacelt.

Tad arēnā uz spēcīga, bēra zirga iejāja brašs ulāns. To visi pazina — tas bija seržants Gomess. Tas pats, kas pirmais mēģināja saķert un apgāzt vērsi, bet viņam nepaveicās. Saīgums par neveiksmi, no kuras viņa domas vēl nebija paspējušas atbrīvoties, vēl skaidri saskatāms viņa dzeltenīgajā sejā. Viņš bija liela auguma un, bez šaubām, labs jātnieks, bet spēcīgajā un nesimetriskajā ķermenī trūka muskuļu elastības, kas liecinātu par to saskaņotu darbību.

Sī spēle prasīja zināmu sagatavošanos. Seržants pārbaudīja seglu jostu, atbrīvojās no zobena un siksnām un tad palaida zirgu rikšos. Pēc dažām minūtēm viņš jau vadīja savu rumaku zemē mirdzošās monētas virzienā. Tad, jādams tai garām, noliecās lejup,, lai to satvertu. Gomesam izdevās pacelt dolāru no zemes, bet viņš bija to tik viegli satvēris, ka tas izslīdēja no pirkstiem, pirtus viņš paguva pacelt to seglu kāpšļa augstumā. ^ Skatītāju pūlī atskanēja daļēji atzinīgi un arī nedroši z'obgalīgi saucieni. Vairums bija noskaņoti parādīt savu labvēlību Gomesam Viskaras dēļ, jo zināja — aiz seržanta stāv pulkvedis. Sanīsties ar komandantu neviens negribēja, ne tādēļ, ka viņi mīlētu pulkvedi Viskaru, bet tie baidījās no viņa, un bailes piespieda tos būt padevīgiem. .

Un tad savā spīdīgi melnajā mustangā uz priekšu iz-, jāja Karloss. Visu skatieni pievērsās viņam. Ja jaunekļa patīkamā seja nebūtu tik gaiša, tas iegūtu visu klātesošo nedalītas simpātijas un apbrīnu. Viņa gaišā sejas krāsa atklāja aizspriedumu radīto atturības noslēpumu: visi zināja — šis puisis pieder pie citas nācijas.

Tikai sievietes sirds tā nepakļaujas aizspriedumiem, un tumšacaino meiteņu rindā ne viens vien sajūsmināts mirdzošu acu pāris apbrīnoja gaišmataino americano —- jo sibolēro Karloss tiešām bija amerikānis.

Ne tikai meiteņu skatieni labpatikā pievērsās jaunajam sibolēro, ne tikai sievietes klusām izteica viņam.atzinību. Arī tagnosu vidū bija vīri, kas labvēlīgi raudzījās uz sibolēro Karlosu. Tie bija gandrīz līdz dzīvnieku stāvoklim novestie indiāņi no tagnosu cilts, kas stāvēja sagumuši, smagā darbā saliektiem locekļiem un lejup vērstu skatienu, bet viņu vidū atradās arī tādi, kas sapņoja par sen aizgājušiem laikiem un zināja, ka kādreiz viņu tēvi dzīvojuši brīvībā. Slepeni pulcēdamies kalnu alās vai tumšos meža biezokņos, tie vēl joprojām dedzināja svēto uguni senajam dievam Kecalkoatlam[22] un vēl vienmēr pieminēja savu seno vadoni Montesumu un runāja par brīvību.

Siem ļaudim, kuru ādas krāsa bija vēl tumšāka nekā meksikāņiem, nebija nekādu aizspriedumu pret baltādaino Karlosu. Pār viņu nomāktajiem prātiem bija iemirdzējies kāds nākotnes cerību stars. Kāda mistiska jausma, instinktīva priekšnojauta valdīja šo cilvēku domās, ka viņu atbrīvotāji no spāņu tirānijas jūga ieradīsies no austrumiem, atnāks pāri Lielajai prērijai. Un varbūt Karlosā viņi saskatīja kādu no šīs brīvību nesējas tautas.

Karlosam nevajadzēja gandrīz nekādas sagatavošanās. Viņš pat nenoņēma savu mangū, tikai atmeta to atpakaļ un ļāva, lai tās garie stūri jājot plīvo pār zirga muguru.

Paklausīdams sava saimnieka balsij, skaistais zirgs tūlīt ielēca aulekšos, tad, sajuzdams jātnieka ceļgalu pie- spiedienus savos sānos, uzsāka apli apkārt laukumam, ar katru soli kāpinādams ātrumu.

Tad, tāpat auļos jādams, sibolēro pagrieza zirgu mir* dzošā dolāra virzienā. Nonācis pie monētas, viņš pacēlās seglos, strauji noliecās, satvēra naudas gabalu pirkstos un pasvieda to gaisā. Acumirklī apturējis zirgu zem augšup pasviestās monētas, saķēra to uz priekšu izstieptā plaukstā.

To visu Karloss veica ar neatdarināmu veiklību kā indiešu burvju mākslinieks. Pat aizspriedumainie nespēja novaldīties un sāka skaļi aplaudēt. Un atkal daudzbalsigs «Lai dzīvo sibolēro Karloss!» pāršalca skatītāju pūli.

Seržants Gomess jutās ļoti pazemots. Ilgu laiku šinīs sporta spēlēs uzvarētājs vienmēr bija viņš, jo Karloss lid šai dienai vēl nebija šeit parādījies vai arī sacīkstēs vienkārši nepiedalījās. Arī Viskara nejutās daudz ko labāk Viņa mīlulis pārspēts un pazemots, pats viņš pazaudēji, desmit zelta unces — un tā nav maza summa — tas ir' ievērojams zaudējums pat pierobežas apgabala cietokšņa komandantam. Vēl vairāk — kļūt par apsmieklu daiļo senjoritu priekšā zaudēto derību dēļ, kuras viņš pats bija piedāvājis un par kuru uzvaru juties pilnīgi drošs. No š brīža Viskara sāka ienīst sibolēro Karlosu.

Nākošā sacensību spēle bija šāda: vajadzēja pilnos auļoaļ piejāt pie dziļa kanāla malas, kas atradās netālu pļavas galā. Sinī sacensībā jātniekam jāprot pierādīt sava drosme, veiklība un zirga trenēšanas māksla.

Apūdeņošanas kanāls bija tik plats, ka to pārlēkt va rēja tikai ar ļoti lielām grūtībām, un tik dziļš, ka, tajā iekļūstot, zirgs un jātnieks iegrimtu pāri galvai un nejustos diez cik patīkami. Tādēļ šīs spēles dalībniekiem jābūt ne tikai veikliem jātniekiem, bet arī ļoti drosmīgiem. Zirgs pilnos aulekšos jānovada līdz kanāla malai, tad tas acumirklī jāaptur tā, lai visas četras zirga kājas atrastos aiz noteiktas svītras, kas novilkta no kanāla malas mazāk par divu zirgu ķermeņa garumu. Protams, kanāla malā zeme ir stingra un cieta, citādi šāda spēle nebūtu iespējama.

Daudzi ļoti sekmīgi veica šo grūto uzdevumu, parādīdami apbrīnojamu veiklību jāšanas mākslā.

Tas bija lielisks skats — redzēt, kā zirgs, pilnos auļos joņodams, pēkšņi -npstājas pašā kanāla malā, galvu izslējis, atsperas pa iļkājās, acis iepletis un, nāsīm strauji pulsējot, ierauj gaisu. Bet nācās redzēt arī gluži pretējus skatus, kad jātnieks ar savu komisko neveiklību uzjautrināja skatītājus. Bailīgākie apstājās jau krietnu gabalu pirms kanāla malas, bet neveiklie pārdrošnieki lielīdamies pāršāvās pāri svītrai un iedrāzās dziļajā, dūņainajā ūdenī. Gan bailīgākie, gan pārdrošie neveiksminieki izpelnījās skatītāju smieklus, un zobgalības nemitējās, bet pieauga skaļumā, kad daļēji slīkušie, dubļiem aplipušie kavalieri rāpās ārā no ūdens. Taču veiksmīgajiem pūlis*1 skaļi uzgavilēja.

Tādēļ nav nekāds brīnums, ka šādu treniņu un sacensību rezultātā šejienes ļaudis ir izveidojušies par vislabākajiem jātniekiem pasaulē.

Skatītāji ievēroja, ka sibolēro Karloss šinīs sacīkstēs nepiedalījās. Kādēļ ne? Kāds tam iemesls? Sibolēro draugi apgalvoja, ka viņš uzskatot šīs sacīkstes par sevis necienīgām. Karloss jau bija parādījis augstākās klases Jftlnieku mākslas veiklību, un piedalīšanās šinīs sacīkstēs nozīmētu sev lētas slavas meklēšanu. Tas nav krietna jātniekā cienīgs uzdevums — tā faktiski domāja arī pats (tiholēro.

Taču sarūgtinātajam komandantam par to bija savas domas. Un arī kapteinim Roblado, jo viņš bija redzējis, — ļcl) tam bija licies, ka redz — cik savādā priekā iemirdzas Katalīnas acis par katru Karlosa uzvaru. Un tā abiem karakungiem sāka veidoties savi plāni un nodomi; tikpat zemiski kā viņi paši — viņi gribēja pazemot bifeļu mednieku. Piegājuši pie Karlosa, viņi jautāja, kāpēc viņš ne- Lpiedalās šinī pēdējā spēlē.

—    Man liekas, tas nav to vērts, — mednieks vienkārši , atbildēja.

—  Oho! — iesaucās Roblado un turpināja dzēlīgā ironijā. — Bet mums liekas, brašulīt, jums ir citi iemesli atturēties. Apturēt .auļojošu zirgu pašā kanāla malā nav nemaz tik nonicināms veiklības pierādījums. Jūs, laikam gan, baidāties izpeldēties.

Kapteinis pasacīja to visu kā ķircinādamies, bet pietiekoši skaļi, lai dzirdētu visi apkārtstāvošie, un beigās vēl ņirdzīgi pasmējās.

Un tieši šo izpeldēšanos duļķainajā kanāla ūdenī vēlējās redzēt abi virsnieki. Viņi klusībā cerēja — ja Karloss mēģinātu jāt, varbūt atgadītos kaut kas negaidīts: zirgs varētu nejauši paslīdēt vai paklupt un iesviest jātnieku ūdenī. Un cik daudz ar to no savas slavas zaudētu sibolēro, tik pat daudz ievērības tad atgūtu viņi. Redzot vīru, kas, izmircis līdz ādai, ķepurojas laukā no dubļu grāvja, izpriecu alkstošajiem skatītājiem aizmirstos visi viņa līdzšinējie panākumi, un viņš to acīs izskatītos gluži nožēlojama figūra. Un viņi alka redzēt Karlosu šādā situācijā nokļūstam.

Ne ar vaibstu sibolēro neparādīja, vai viņš saprata vai ne abu virsnieku nolūkus. Arī viņa atbilde to neatklāja. 'Bet tas, ko pasacīja Karloss, lika visiem momentā aizmirst kanālu un tā duļķaino ūdeni. Visu skatītāju interesi un uzmanību saistīja gaidāmais varoņdarbs, ko apsolīja sibolēro atbilde.

V NODAĻA

Karloss neatbildēja tūlīt. Viņš brīdi klusēja. It kā domās sev jautādams, ko teikt. Viņu aizvainoja abu virsnieku izturēšanās un arī tas, ko pasacīja Roblado.

Piedalīties tikai Roblado uri komandanta ņirgāšanās dēļ šinī tik parastā sacensībā tad, kad visi pārējie to faktiski jau beiguši, būtu vienkārši smieklīgi, bet — atsakoties viņš varētu kļūt par vispārēju izsmieklu un zobgaļu bas objektu… un varbūt tieši tas bija abu virsnieku nolūks.

Viņam bija iemesls turēt tos aizdomās par ļaunu izrīcību. Viņš kaut ko zināja par šiem abiem vīriem — un kā gan viņš varētu nezināt, kādu sevišķu un ievērojamu vietu sava posteņa dēļ abi kungi ieņem vietējā sabiedrībā. Karloss zināja arī, kas viņi par cilvēkiem, un tas viņiem godu nebūt nedarīja. Bet mednieka nepatikai, pret Roblado bija vēl sevišķi iemesli. Un, kaut arī Roblado vēl neko nezināja par kādu nozīmīgu faktu, tomēr arī viņam bija diezgan iemeslu neieredzēt mednieku. Taču lidz pat šim brīdim Roblado neko nezināja par sibolēro, kas visu laiku uzturējās kaut kur ārpus ielejas. Varbūt virsnieks nekad agrāk nebija viņu saticis, nedz ari kādu vārdu ar to pārmijis. Karloss par Roblado bija labāk informēts un noskaņots pret viņu jau ilgi pirms šīs satikšanās tikko minēto personisko iemeslu dēļ.

—   Kapteini Roblado, — mednieks beidzot ierunājās, — es teicu, ka domāju, nav vērts man tērēt laiku, lai piedalītos spēlē, kurā uzvaru pat desmitgadīgs puišelis neuzskatītu par varonību. Es negribu raustīt savu zirgu tik nožēlojamā pasākumā — likt tam pieauļot pie šīs dubļu rensteles un apstāties. Bet ja …

—   Nu, ja… Kas ja? — Roblado iestarpināja, izmantodams mirkli, kad Karloss apklusa un it kā nojauzdams, ko mednieks grib sacīt.

—   …bet ja jūs vēlaties riskēt zelta dublonu, — es esmu tikai nabadzīgs mednieks un man žēl, ka vairāk nevaru atļauties — es parādīšu kaut ko tādu, kas desmitgadīgam pusaudzim varbūt liksies varoņdarbs.

—   Un kas tas būtu, ko jūs parādītu, senjor sibolēro? — virsnieks ņirgādamies atjautāja.

—   Es apturēšu pilnos auļos skrejošu zirgu, lūk, tur uz tās klints radzes.

—  Vai arī divu zirgu garuma atstatumā no kraujas malas?

—  Divu zirgu garuma attālumā… pat mazāk, tādā pašā atstatumā kā šeit novilktā līnija no katiāla malas.

Sibolēro priekšlikums tā pārsteidza visus klātesošos, ka labu brīdi tie stāvēja klusi kā sastinguši. Izteiktais priekšlikums skanēja tik neprātīgi pārdroši, ka grūti noticēt, vai runātājs to domāja nopietni. Arī abi virsnieki kādu laiku samulsuši klusēja, un tiem likās — sibolēro nerunā nopietni, bet vienkārši zobojas par viņiem.

Klints, uz kuru norādīja Karloss, bija ieleju aptverošās augstienes zemesrags, izcilnis, kas izvirzījās uz āru no kopējās augstienes līnijas un vislabāk saskatāms no līdzenuma ielejā. Tā kraujā piere bija vienādā augstumā ar pārējo stāvo sienu, pret kuru tā balstījās, un zaļā, ar biezu zāli apaugusī mala bija augšējā plato-turpinājums, kas pienāca pie bezdibeņa kraujas. Pret ieleju izvirzījuma siena slējās tieši vertikāli bez jebkādiem izci|ņiem vai terasēm, izraibota smilšakmens un kaļķakmens šķērsslā- ņiem. No ielejas zaļās pļavas līdz klintspieres augšējai malai stāvā siena pacēlās tūkstoš pēdu augstumā. Paskatīties uz to bija pārbaudījums cilvēkiem ar vājākiem nerviem, un pat varonīgie notrīsēja, paraudzīdamies no tās virsotnes lejup.

Tāda bija klints, pie kuras malas virs bezdibeņa sibolēro apņēmās apturēt savu mustangu. Vai jābrīnās, ka ļaudis, dzirdēdami šādu priekšlikumu, pārsteigumā apklusa. Kad bija aizritējuši pirmie apmulsuma mirkļi, atskanēja saucieni:

—   Neiespējami! Viņš ir traksl Prātu zaudējis! Viņš jokojas! Esta burlando los militarios![23] — līdzīgi saucieni skanēja no visām pusēm.

Karloss sēdēja savā zirgā un spēlējās ar pavadu, gaidīdams atbildi uz savu priekšlikumu.

Gaidīt nenācās ilgi. Viskara un Roblado steigšus kaut ko pārrunāja, un tad kapteinis augstprātīgā dedzībā iesaucās:

—   Es pieņemu derības!

—   Es arī, — teica Viskara. — Es ari lieku vienu zelta unci!

—   Senjori! — ierunājās Karloss ar atklātu nožēlu. — Man ļoti žēl, ka ar jums abiem nevaru saderēt. Sis dublons ir viss, kas pašreiz manā rīcībā, un es jau no* slēdzu derības ar senjoru kapteini. Vēl vienu dublonu pašreiz laikam nebūs iespējams aizņemties.

To sacīdams, Karloss smaidīdams pavērsās uz pū|a pūsli bet tur maz bija tādu, kas šinī mirklī varētu viņam ar jautru smaidu atbildēt. Ļaudis bija pārņēmušas svētas, bijīgas bailes no- briesmīgā likteņa, kas, pēc viņu domām, sagaidīja neprātīgo sibolēro.

—   Es labprāt aizdotu jums pat divdesmit unces, Karlds, bet par citu priekšlikumu. Jūsu neprātu es nevaru atbalstīt, — kāda balss atbildēja Karlosam.

Runāja jaunais rančēro, kas jau reiz bija atbalstījis Karlosu.

—   Pateicos jums, don Huan! — atbildēja sibolēro. — Zinu, jūs vienmēr gatavs man izpalīdzēt. Paldies par to. Nebaidieties! Es unces atgūšu. Ne tādēj es jau div^t desmit gadus sēžu zirgā, lai jautu kaut kādiem gačupī-! niem par sevi ņirgāties! Ha — ha — ha!

—   Ser! — vienā balsi ierēcās Viskara un Roblado,] dusmās draudīgi savilkdami sejas un vienlaicīgi satver-i dami zobenu spalus.

—  Ak, džentlmeņi! Lūdzu -neapvainojieties! — teicai Karloss, vēl mazliet pavīpsnādams. — Man šis vārds nejauši paspruka no mēles. Es nedomāju jūs apvainot! Tik| tiešām ne!

—  Tad turiet mēli aiz zobiem, jauno cilvēk! — pie-1 draudēja Viskara. — Jā, ja jums vēlreiz paspruks tāds vārds, arī galva var nosprukt no pleciem.,

—  Pateicos, senjor komandanti — vēl vienmēr smiedamies, atbildēja Karloss. — Pateicos par padomu, centīšos to ievēroti

Par atbildi komandants tikai nikni izgrūda Carrajo! bet Karloss tam vairs nepievērsa uzmanību, jo šinī brīdī jaunā mednieka māsa, izdzirdusi, ko brālis nolēmis darīt, uztraukusies skriešus metās pie viņa.

—  Ak, brāli! Mīļo Kārlos! — iesaucās jaunā meitene un, rokas izstiepusi, satvēra mednieka cejgalu. — Vai tas tiešām taisnība? Taču nē! Saki, ka nē!

—   Kas, māsiņ? — Karloss smaidīdams jautāja.

—   Ka tu …

Vairāk meitene nespēja pateikt, tikai pavērsa seju uz klints pusi.

—  Jā, Rosita! Un kādēļ gan ne? Kaunies, meitēn! Neuztraucies! Tici man, nav iemesla baidīties! Esmu to jau vairākkārt darījis! >

—   Mīļo, dārgo Kārlos! Es zinu, tu esi veikls jātnieks tin nav drosmīgāka par tevi. Bet… padomā, cik tas bīstami. Dios de mi almaPadomā …

—  S-s-s! Rimsties, Rosita! Neapkauno mani visu ļaužu priekšā! Iesim pie mātes, paklausīsimies, ko viņa domā. Galvoju, ka viņa neiebildīs.

To sacīdams, sibolēro, māsas pavadīts, lēnām piejāja pie ratiem, kuros sēdēja viņa māmuļa.

Nabaga Rosita! SinI brīdī uz tevi krita acu skatiens, kas ieraudzīja tevi pirmo reizi, bet šinīs acīs iedzalkstījās ļauna liesma, kas nesola tev neko labu. Tavs" smuidrais augums, gleznās sejas neparastais skaistums, pat varbūt tavs pašreizējais satraukums iekveldināja interesi par tevi kādā sirdī, bet šīs sirds mīlestība vienmēr atnes tikai postu tam, pret ko tā iedegusies. Tā bija pulkveža Viska- ras sirds.

—   Por Dios!3 Nekad agrāk neesmu to redzējis! — atbildēja kapteinis. — Viņai jābūt šī puiša māsai. Nu, tā arī ir! Dzirdat? Viņi uzrunā viens otru brālīt un māsiņ. Jā, skaista viņa ir, tiešām!

—   Ak vai! — nopūtās komandants, — īsta odziņa. Es jau sāku ierūsēt, nē! pilnīgi sarūsēt šinī nolādēti garlaicīgajā dzīvē pierobežas cietoksnī. Ar šo jauno piedzīvojumu es varbūt vienu mēnesi vēl kaut kādi novilktu. Kā jūs domājat, viens mēnesis ar šo odziņu būtu interesants, vai ne?

—   Nu, diez vai, ja ar viņu ies tāpat kā ar pārējām. Vai tad Inese jums jau apnikusi?

—   Fū, fū! Pārāk karsta! Es to vairs nespēju izturēt. Gribētu jau mazliet vēsāku.

—   Ja tā, tad … šī blondīne būs daudz patīkamāka. Bet, skat' viņi aizgājuši!

Kamēr Roblado pļāpāja ar pulkvedi, Karloss un viņa? māsa bija pienākuši pie ratiem un sāka sarunāties ar savu veco māmuļu.

Komandants un kapteinis, tāpat kā daudzi svētku dalībnieki un skatītāji, sekoja Karlosam un meitenei un nostājās barā ap ratiem, lai dzirdētu šo triju cilvēku sarunu.

—   Viņa cenšas mani atrunāt, māmiņ, — ļaudis dzirr dēja Karlosu sakām. Dēls jau bija paspējis pastāstīt mātei par savu nodomu. — Bez tavas piekrišanas es to, protams, nedarīšu. Bet paklausies, māmiņ! Es jau daļēji ' esmu apsolījies un gribu savu solījumu godīgi pildit. Tā ir godalieta, māt!

Pēdējo teikumu Karloss izrunāja uzsvērti skaļi, pielie- 5 cies mātei tuvu pie auss. Liekas, māte bija mazliet pa- kurla.

—   Kas cenšas tevi atrunāt? — jautāja māte, paceldama galvu un ļaudama savam skatienam pārslīdēt pār apkārt- stāvošajiem. — Kas?

—   Rosita, māt!

—   Lai Rosita paliek pie savām stellēm un auž reboso. Tur viņas vieta un darbs. Bet tu, mans dēls, tu spēj veikt daudz ko vairāk … varoņdarbus … Jā, tu radīts varoņdarbiem. Vai tad tavās dzīslās nerit tava tēva asinis? Viņš veica varoņdarbus, viņš. He-he-he!

Vecās sievietes neparastie smiekli un mežonīgi zibošais skatiens lika ļaudīm satrūkties un nodrebēt.

—   Ej! — iekliedzās vecā, atmezdama atpakaļ savus linubaltos garos matus un paceldama rokas pār galvu. — Ej, sibolēro Kārlos, un parādi šim dzeltenbrūnajam pūlim, šiem vergiem, kas viņi īstenībā ir, parādi tiem, ko spēj paveikt brīvās Amerikas dēls. Uz klinti! Uz klints- krauju, Kārlos!

Izkliegusi drausmīgo pavēli, vecīte atslīga atpakaļ ratos un iegrima atkal savā līdzšinējā klusumā.

Karloss vairāk neko nejautāja. Dīvainie vārdi, kuri pārvēlās pār mātes lūpām, pasteidzināja viņu izbeigt šo sarunu, jo viņš manīja, ka tie nav nedzirdēti aizslīdējuši garām arī dažu tuvāk stāvošo ausīm. Virsnieki, tāpat arī garīdznieki un alkalds, mātes runas laikā zīmīgi saskatījās.

Iesēdinājis ratos arī māsu un atvadīdamies apkampis - to, Karloss atkal uzlēca zirgā un jāja projām pa ielejas

līdzenumu. Gabaliņu nojājis, viņš pievilka pavadu un, mazliet apturēdams zirgu, pameta skatienu uz solu rin- dām, kur sēdēja pilsētas senjoras un senjoritas. Varēja manīt, ka sievietes ir satrauktas. Arī viņas bija uzzinājušas par paredzamo neprātīgo jājienu, un daudzas būtu centušās atrunāt sibolēro no bīstamā pasākuma.

Viņu vidū atradās arī tā meitene, kuras sirds, tāpat kā Karlosa māsai, draudēja bailēs apstāties, un tomēr viņa nedrīkstēja savas bailes atklāt tām, kas sēdēja viņai tuvumā. Viņai vajadzēja sēdēt kā sastingušai un klusējot visu paglabāt sevī. Ciest klusējot.

Karloss zināja, ko izjuta šī meitene. Izvilcis pie krūtīm paslēptu baltu nēzdodziņu, viņš pavicināja to gaisā, it kā kādam ardievas teikdams. Nevaram pateikt, vai kāds atbildēja viņam; nākošajā mirklī viņš pagrieza zirgu un aizauļoja klintsradzes virzienā.

Cik daudz varbūtību par to, kam veltīts šis sibolēro sveiciens, izteica senjoras un senjoritas, gan arī vienkāršās zemnieku meitenes. Daudz tika prātots, pat daudzi vārdi nosaukti, minējumi un pieņēmumi skanēja no mutes mutē. Tomēr tikai viena sirds zināja, kam domāts šis sveiciens, — sirds pārpilna mīlestības un baiļu.

VI NODAĻA

Visi, kas svētkos bija ieradušies jāšus, tagad sekoja bifeļu medniekam. Viņš devās pa taku, kas no ielejas veda uz augstkalni. Sī taka izvijās līčločos starp klintīm un bija vienīgā, pa kuru šai vielā varēja sasniegt augšējo līdzenumu. Tāda pati taka līkumoja pār klintīm otrā pusē, tā ka šinī vietā varēja šķērsot ieleju, un tā praktiski bija vienīgā izmantojamā pāreja vairāku jūdžu apkārtnē augšup un lejup pa ieleju.

Kaut gan no ielejas līdz klints augšējai malai uz plato atstatums bija apmēram tūkstoš pēdu, taka, kas turp veda, izstiepās gandrīz jūdzi gara, un tā no svētku spēļu laukuma līdz izvirzītā klints izciļņa augšmalai attālums iznāca vairākas jūdzes. Karlosu pavadīja tikai jātnieki un nedaudzi kājāmgājēji, kuri bija nolēmuši paši savām acīm redzēt katru šī bīstamā jājiena norises sīkumu. Karlosa pavadoņu pulkā, protams, atradās art abi virsnieki. Pārējie svētku dalībnieki palika ielejā, taču devās uz kraujas pusi, lai visinteresantāko un aizraujošāko šīs izrādes daļu varētu vērot no lejas.

Ielejā palikušajiem nācās gaidīt vairāk nekā stundu. Tomēr viņi neļāva laikam aizritēt neizmantotam. Tika sakārtoti kār.š.u spēļu galdi, un drīz vien no rokas rokā ātri ripoja zelta un sudraba monētas. Visaizrautīgākie montē spēles azartisti bija divi misijas svētie tēvi. Bet skaistās senjoras savā pulciņā nodevās iemīļotajai čusas spēlei.

Kādu pusstundu no laika aizpildīja divu spēcīgu gaiļu cīņa, no kuriem viens piederēja alkaldam, otrs — augstajam garīdzniekam dekānam. Sinī sacensībā uzvarēja baz-» nīcas pārstāvis. Sis rūsgaripelēkais gailis, ietriekdams savu garo, spēcīgo un tēraudeieto piesi pretinieka galvā, ar vienu sitienu nogalināja alkalda sarkano gaili. Visi ielejā palikušie, arī dāmas, — izņemot, protams, pašu alkaldu — atzina šo gaiļu cīņu par ļoti interesantu un patīkamu izrādi.

Kad gaiļu cīņa beidzās, skatītāju uzmanība pievērsās ļaužu grupai, kas bija devusies uz augstieni. Tagad tie jau bija redzami rosoties gar klintsradzes malu, un pēc viņu kustībām varēja nojaust, ka tie ir aizņemti sagatavojot bīstamo un dēkaino pasākumu. Dosimies ari mēs pie viņiem.

Sibolēro izjāja uz priekšu un parādīja vietu, kur viņš paredzējis veikt savu pārdrošo jājienu. No augšējā līdzenuma stāvā, gludā klints siena nebija redzama, tāpat arī simts soļu attālumā no klintsradzes malas nebija saskatāma ieleja, kas atradās diiļi lejā. Klints siena slīdēja stateniski taisni uz leju bez jebkāda izciļņa vai nolaidena slīpuma. Pilnīgi lidzenā plato pļava pienāca pie pašas stāvās kraujas malas, kas nolaidās bezdibenī. Zeme te gluda un cieta, blīvi apaugusi ar īso, aso ganību zāli grammu un veidoja skaistu mauriņu. Ne bedrītes, ne akmens, kur varētu aizķerties v.ai ieslīdēt zirga kāju nagi. Tādas briesmas te nedraudēja.

Izraudzītā vieta, kā jau minējām, bija balstam līdzīgs klints izvirzījums pie līdzenās augstienes sienas. Daudz baismāks tas izskatījās no ielejas. Skatoties uz to no augšas, tas atgādināja garu, uz priekšu izstieptu līdzenuma mēli.

Karloss vispirms aizjāja līdz.pašam klintsrgdzes galam un uzmanīgi pārbaudīja ar zāli apaugušās zemes blīvumu kraujas malā. Tā bija pietiekoši cieta — varēja justies drošs, ka zirga kājas nekur nevarēja slīdēt vai iestigt zemē. Viskara, Roblado un pārējie pavadīja Karlosu. Viņi aizgāja līdz izraudzītajai vietai, tomēr turējās pieklājīgā

attālumā no baismīgā un stāvā bezdibeņa malas. Daudzi no klātesošajiem, kaut arī viņi jau ilgus gadus dzīvoja šinī vareno kalnu un aizu zemē, neuzdrošinājās nostāties uz klintsradzes malas un palūkoties lejup.

Pilnīgi mierīgs, it kā atrastos kanāla malā, sibolēro sēdēja savā zirgā un norādīja, kur novelkama līnija. Arī zirgs izturējās gluži mierīgi un neizrādīja nekādu tramīgumu. Redzams, tas bija labi trenēts un pieradināts pie šādām vietām. Reizēm mustangs pastiepa kaklu un palūkojās lejup ielejā; redzēdams lejā citus zirgus, tas skaļi iezviedzās. Karloss ar nolūku turēja zirgu pašā bezdibeņa malā, lai pirms bīstamā jājiena pieradinātu to pie šīs vietas.

Drīz vien zālē bija iezīmēta līnija mazāk nekā divu * zirgu garuma attālumā no kraujas malas. Viskara un Roblado būtu labprāt šo attālumu vēl samazinājuši, bet viņu priekšlikumu noraidīja pārējo protestējošie iebildumi un pat «Kaunieties!» saucieni.

Ko gan gribēja panākt šie abi virsnieki? To neviens īsti nezināja, bet nojauta: viņi vēlas, lai sibolēro aizietu bojā. Un to vēlēties tiem abiem bija katram savs iemesls. Abi virsnieki neieredzēja sibolēro. Viņu naida iemesls vai iemesli bija radušies tikai nesen. Roblado naids pat vēlāk nekā komandanta nepatika pret mednieku. Tikai nesen, pirms nepilnas stundas, kapteinis pēkšņi bija kaut ko ievērojis, kas viņā iededza asa naida dusmas. Viņš redzēja, ka Karloss pavicina atvadām balto nēzdodziņu, un, stāvēdams pie solu rindām, saprata, kam domāts šis «Sveika!». Tas pārsteidza un satracināja viņu. No šī brīža, runājot ar Karlosu, viņš izturējās skarbi, pat rupji.

Lai cik briesmīgs izklausās šāds pieņēmums, tomēr viņi abi — Viskara un Roblado priecātos, redzēdami sibolēro nogāžamies bezdibenī. Tas tiešām izklausās šausmīgi, bet tādi šinī zemē tanīs laikos bija cilvēki, un tas nav nekas neticams. Tieši pretēji — līdzīgi barbarisma izpausmes gadījumi: vēlēšanās un apstākļu izkārtošana, lai aizietu bojā tev netīkams cilvēks, un vēl ne mazāk briesmīgi no- ziegumi nav nekāds retums arī pašreiz zem Jaunmeksikas debesīm.

Rančēro dons Huans, kas kopā ar citiem bija atjājis uz augstieni, stingri pieprasīja, lai viss norisinātos godīgi un pēc visiem noteikumiem. Dons Huans, kas piederēja pie bagātajiem lopkopjiem, bija gudrs un drosmīgs vīrs, viņš aizstāvēja Karlosa tiesības, droši uzstādamies pret abiem ūsainajietti karakungiem.

—   Paklausies, Karlosl — viņš iesaucās, kad visi priekšdarbi ritēja pilnā sparā, — es redzu, tu tiešām esi gatavs izdarīt šo ārprātīgo jājienu. Un, tā kā man neizdevās tevi no tā atturēt, necentīšos vairs pārvarēt tavu iespī- tību. Bet tu nedrīksti tik lēti riskēt. Ņem manu maku un noslēdz derības par kārtīgu summu.

To teikdams, viņš pasniedza sibolēro savu nauda's maku, kurā, kā pēc tā smaguma jūtams, atradās krietna summa naudas.

Brīdi klusēdams, Karloss lūkojās uz pasniegto naudas maku. Augstsirdīgais piedāvājums viņu acīmredzot ļoti iepriecēja. Sibolēro sejā pavīdēja dziļš aizkustinājums par jaunā rančēro laipnību.

-    — Nē! — Karloss, mirkli vilcinājies, atbildēja. — Nē, mīļo don Huan! Es tev sirsnīgi pateicos, bet tik daudz pieņemt es nevaru. Paņemšu tikai vienu unci un ne vai- rak. Ar prieku likšu to pretī komandanta zelta dublonam.

—   Ņem, cik vēlies! — mudināja rančēro.

—   Pateicos, don Huan! Tikai to vienu. Kopā ār manējo man tagad būs divas. Divas zelta unces! Goda vārds, vēl nekad neesmu saderējis uz tik lielu naudu. Nu, vai dzirdējāt? Nabaga sibolēro riskē un sader uz divām zelta uncēm!

—   Nu, labi, — piekrita dons Huans. — Ja tu nevēlies, tad es pats to izdarīšu. Pulkvedi Viskara! — viņš skaļi iesaucās, — man liekas, jūs vēlētos atgūt savu zeltu. Karloss pieņem jūsu derības uz vienu unci, bet es ierosinu saderēt ar mani uz desmit.

—   Piekrītu! — komandants sausi atcirta.

—   Varbūt dubultosim šo summu? Vai jūs uzdrošināties, ser? — jautāja rančēro.

—   Dubultosim, ser? — Viskara nikni atkārtoja, sadusmots, ka ticis izaicināts tik daudzu skatītāju priekšā.

—  Četrkāršosim, ja jūs tā vēlaties, ser!

—   Labi! Četrkāršosim! — piekrita rančēro, — deru uz četrdesmit zelta uncēm, ka Karloss veiks šo jājienul

—   Pietiek! Noskaitiet naudu!

Viņi noskaitīja katrs četrdesmit unces un pasniedza monētas vienam no klātesošajiem. Nozīmēja arī tiesnešus.

Kad tas viss bija nokārtots, skatītāji atkāpās sānis un atstāja laukumu uz izvirzītā zemesraga sibolēro un viņa mustanga rīcībā.

VII NODAĻA

Visi ieinteresēti saspringtā uzmanībā vēroja Karlosu. Neievērota nepalika neviena viņa kustība.

Vispirms sibolēro nokāpa no zirga, noņēma savu lepno apmetni, aiznesa un nolika to malā. Tad apskatīja savus piešus, pārbaudīja, vai siksnas pietiekoši stingri savilktas, atraisīja un pārsēja plecu jostu un uzmauca sombrēro ciešāk galvā. Pēc tam sapogāja savas velveta bikses līdz pat potītēm, lai lejdaļas staru ādas atloki neplivinātos un netraucētu viņu. Savu mednieka nazi un ādas pātagu tas atdeva paglabāt donam Huanam.

Tad sibolēro uzmanība pievērsās zirgam, kas visu laiku mierīgi stāvēja, lepni izslējis galvu, it kā nojauzdams, ka arī viņam turpmākajos notikumos piekritis ievērojama loma. Vispirms Karloss rūpīgi pārbaudīja iemauktus. Tad pamatīgi apskatīja mameluku parauga mutes dzelžus — vai savienojumu vietās tēraudā nav kāda plaisa vai ielū- zums. Ciešāk savilka iemauktu siksnas un ļoti sīki pārbaudīja pavadas stiprumu. Tā bija vīta no savvaļas zirgu astes sariem, cieši un glīti sapīta. Adas pavada, ciešāk pievelkot, var pārtrūkt, bet no sariem pītā šai ziņā ir pilnīgi droša.

Tad sekoja seglu pārbaude. Karloss abās pusēs izmēģināja kāpšļu siksnas un no koka klučiem gatavotos kāpšļus. Pēdējais un arī visnozīmīgākais objekts apskatē bija seglu josta. Vispirms viņš abās pusēs atslābināja sprādzes, tad, ar ceļgalu piespiezdams, savilka jostu. Kad josta bija savilkta vajadzīgā stingrumā, aiz tās nevarēja pat pirksta galu aizbāzt.

Nav jābrīnās, ka viņš piesardzības «dēļ visu tik pamatīgi pārbaudīja. Ieplīsums jostā vai siksnā jeb pastiepša- nās pie kāda sprādzes savienojuma varēja kļūt liktenīgs iemesls, lai iemestu jātnieku nebūtībā.

Pārliecinājies, ka viss kārtībā, Karloss satvēra pavadu un veikli ielēca seglos. Vispirms viņš vadīja zirgu soļos gar klinti dažu pēdu atstatumā no malas — lai abi — viņš pats un mustangs — aprastu ar bīstamo vietu. Tad palaida zirgu rikšos, pēc tam vieglos auļos. Arī to vērojot, skatītāju pārņēma baiļu trīsas. Tāpat no lejas raugoties, ši jādelēšana bija interesants, bet ļoti satraucošs skats.

Beidzot jātnieks pagrieza zirgu nost no bezdibeņa malas klajuma virzienā un palaida vieglos auļos — jo tādā ātrumā viņš bija nolēmis tuvoties klintij — tad pēkšņi pievilka pavadu un apstādināja tik strauji, ka gandrīz nogāza zirgu uz sāniem. Vēlreiz palaida mustangu auļos un atkal apturēja. So manevru viņš atkārtoja vismaz reizes desmit, te pagriezdams zirgu uz klintsradzes izvirzījuma pusi, te pasviezdams to līdzenuma virzienā. Sis auļošanas ātrums, protams, bija daudz lēnāks par parasto, ko Karloss varēja sasniegt ar savu zirgu. Bet dzīt to kā sacīkstēs visātrākos aulekšos šeit nekādi nevarēja* Apstādināt pilnos auļos skrejošu mustangu divu zirgu garuma atstatumā no bezdibeņa malas būtu pilnīgi neiespējami, pat dzīvnieka dzīvību upurējot. Arī sirdī iešauta lode neapstādinātu auļotāju tik īsā distancē. Šinīs apstākļos varēja atļauties jāšanu tikai vieglos auļos, un tiesneši, kad Karloss viņiem par to apjautājās un redzēdami viņa sagatavošanās iejādi, izteicās par visu atzinīgi.

Beidzot Karloss pagrieza zirgu uz bezdibeņa pusi un stingrāk iekļāvās seglos. Apņēmīgais skatiens viņa acīs pavēstīja vīriem, ka pienācis mirklis sākt liktenīgo jā- jienu.

Viegls piešu piesitiens, un skaistais mustangs sāka skriet un jau nākošajā mirklī vieglos auļos traucās tieši uz klintsradzes krauju!

Saspringtā uzmanībā visu skatieni sekoja pārgalvīgajam jātniekam. Satraukumā spēcīgāk iepukstējās visas sirdis; kā sastinguši stāvēja «skatītāji, ne skaņas neizdvesdami, tikai straujā elpa cilāja krūtis. Apkārtējā klusumā atbalsojās vienīgi zirga pakavu dunoņa uz cietās zemes. Neziņas satraukums ilga tikai dažus mirkļus. Divdesmit lēcieni — un zirgs ar jātnieku jau tuvojās iiktenīgajai svītrai un atradās kādus sešus zirga garumus no tās. Bet pavada vēl stāvēja vaļīgi, vēl jātnieks nedrīkstēja to pievilkt, jo zināja — visniecīgākais pieskāriens apturētu zirgu, un Karloss būtu zaudējis, ja tas notiktu pirms novilktās līnijas.

Vēl lēciens … vēl viens … un vēl!

— Ak, jau pāri līnijai! Augstais dievs! Viņš tūlīt nogāzīsies bezdibenī! — skanēja skatītāju vidū, kad jātnieks, vēl vienmēr auļos, jau šķērsoja novilkto svītru.

Bet nākošajā mirklī abu skatītāju pulku — te augšā un ielejā •— pāršalca skaļi sajūsmas un «Lai dzīvo!» saucieni.

Tieši tanī mirklī, kad likās — zirgs tūlīt pārmetīsies pāri malai un ieleks bezdibenī, bija redzams, ka pavada

savelkas, mustanga priekškājas sastingst gaisā, bet pakaļkājas atsperas un paliek kā iecirstas zemē, tikko trīs pēdu attālumā no pašas kraujas malas.

Zirgs stāvēja izslējies uz pakaļkājām, jātnieks noņēma savu sombrēro, pavicināja to gaisā uz visām pusēm un atkal uzlika galvā.

Tas bija brīnišķīgs skats, raugoties no ielejas. Zirga un jātnieka tumšais siluets-it kā izauga no klints un skaists un spēcīgs iezīmējās pret zilo debesu fonu. Jātnieka atlētiskais stāvs, zirga muskuļotais, spēcīgais ķermenis, pat iemaukti un viss seglojums bija skaidri saskatāmi. Un šinī īsajā mirklī, kamēr jātnieks kā sastindzis sēdēja zirgā uz klintskraujas malas, skatītājiem likās — tic redz bronzas jātnieka statuju -uz izvirzītās klints smailes pjedestāla.

Tas viss ilga tikai dažus mirkļus, bet visu šo laiku gaisu šķēla skaļi Viva! saucieni. Tad lejā stāvošie redzēja, ka jātnieks pēkšņi uz vietas apgrieza zirgu un izzuda to skatieniem, it kā iegrimdams aiz kraujas malas.

Pārdrošais, varonīgais jājiens bija beidzies ar triumfu, un pirms brīža mežonīgā satraukumā pukstošās, maigās sieviešu sirdis atkal atsāka savu kluso, regulāro ritmu.

VIII NODAĻA

Kad sibolēro atgriezās svētku laukumā ielejā, viņu atkal saņēma ar skaļām gavilēm, un sveicienus māja pretim ar kabatlakatiņiem. Karlosa skatiens uztvēra tikai vienu vienīgo, un tas viņam nozīmēja visu. Pārējos viņš it kā neredzēja, ne arī tam interesēja tos redzēt. Mazais, mežģīnēm apšūtais, smaržīgais batista gabaliņš bija viņa klusās cerības zīme, viņa karogs, kura aicināts un vadīts tas uzdrošinātos veikt vēl bīstamākus varoņdarbus. Karloss redzēja tikai mazfu, ar dārgakmeņiem greznotu rociņu, kas priekā par viņa uzvaru vicināja šo balto lakatiņu. Un jutās laimīgs.

Sibolēro nojāja gar amfiteātra solu rindām, tad, pie mātes ratiem apstādamies, nokāpa no zirga, apkampa un noskūpstīja māti un māsu. Mednieku pavadīja viņa draugs un atbalstītājs dons Iluans, un ļaužu vidū atradās daži, kas ievēroja, ka gaišmatainās meitenes acis nekavējās tikai pie sava brāļa, bet maigais skatiens bieži vien noglāstīja arī kādu citu — un tas bija jaunais rančēro.

Pat visvienaldzīgākais vērotājs pamanītu, ka šiem laipnajiem skatieniem atbildēja ne mazāk sirsnīgi pretskatiem. Neviens nešaubītos, ka šie skatieni apliecina divu jauniešu mīlestību un saprašanos.

Kaut gan Huans bija jauns un bagāts fermeris un viņu laipni godināja par «donu», sabiedriskās kārtas ziņā tas stāvēja tikai mazliet augstāk par sibolēro, no kura tas atšķīrās vienīgi ar savu turību. Dons Huans nepiederēja pie vietējās aristokrātijas, bet par to viņš daudz nebēdāja un neskuma. Ja vien to vēlētos, ar laiku saprātīgais, drošsirdīgais un gudrais jauneklis varētu saradoties ar ģimenēm, kuru dzīslās ritēja «zilās asinis». Bet, kā redzams, viņš pēc tā nemaz netiecās, vismaz neizskatījās, ka tas vēlētos ieprecēties kādā no šīm ģimenēm. Ikviens, kam gadījās redzēt, cik dedzīgus skatienus viņš veltīja sibolēro māsai, varēja nešaubīgi apgalvot, ka dons Huans nemeklēs sev līgavu aristokrātu aprindās.

Mazais cilvēku pulciņš, kas sagrupējās ap sibolēro mātes ratiem, jutās laimīgi. Arī viņi nosvētīja mazus svētkus — ar saldumiem, orgītu[25] un vislabākajiem Elpaso vīniem. Jaunais rančēro neskopojās, un šoreiz jau nu nepavisam ne, jo kabatā atradās derībās nopelnītās zelta unces, piecdesmit zelta gabali, kuru zaudējums, protams, ļoti smagi nospieda komandanta sirdi.

Pašreiz komandants gluži īgns ar drūmu, sarauktu seju klejoja apkārt, reižu reizēm tuvodamies ratiem un pamezdams īgnus skatienus uz laimīgo cilvēku pulciņu. Visvairāk gan viņš vēroja Rositu, un, apzinādamies, ka šeit viņš var justies gandrīz kā neierobežots valdnieks, pulkvedis nebija paradis un pat necentās slēpt savus nodomus. Viņš tik nesavaldīgi atklāja un izrādīja savu sajūsmu par Rositu, ka tas gandrīz vairs nevienam nepalika apslēpts. Katrreiz, sastapusi pulkveža skatienu, nabaga meitene bikli raudzījās lejup, un dons Huans, to manīdams, arī jutās neērti, kaut sirdī iedegās dusmas pret komandantu. Dons Huans pazina šī cilvēka raksturu, zināja, cik viņš bīstams un kāda vara ir tā rokās. Ak, brīvība! Cik skaista tu esi! Cik daudz izpostītu cerību, cik pazemotu un salauztu siržu atrodam zemē, kur tevis nav! Kur tirānu rokaspuišiem pieder vara iejaukties citu ci 1 - vēku dzīvē un izpostīt to nodomus vai apturēt dzīvības Izjūtu dabisko plūsmu.

Uz svētku laukuma vēl norisinājās dažas spēles un sacensības, bet tās vairs neizraisīja nekādu lielu interesi. Karlosa lieliskā uzvara uz laiku aizēnoja visu pārējo. Bez t.iin daļa vietējo varasvīru jutās pavisam saīguši un drūmi. Viskara bija īgns, bet Roblado vārījās dusmās — greizsirdībā Katalīnas dēj. Nikni izskatījās ari alkalds nn viņa vietnieks, jo abi bija pazaudējuši krietnu summu derībās par sarkano gaili. Abi misijas padres savukārt cietuši zaudējumus montē spēlē, un tas pilnīgi izmainīja viņu svētulīgos raksturus. Pacilātā garastāvoklī jutās tikai pilsētas baznīcas dekāns, kurš bija gatavs sūtīt savu jgaili vēlreiz cīnīties.

Beidzot paziņoja svētku pēdējo izpriecu correr el eallo — gaiļa ķeršanu. Sī ir diezgan aizrautīga rotaļa, lādēļ kāršu spēles un citas mazākas izpriecas tika noliktas malā, un visi sakārtojās noskatīties el gallo.

Gaiļa ķeršana ir ļoti raksturīga izpriecu rotaļa Jaun- meksikā. Tā viegli aprakstāma. Nu, lūki Dzīvu gaili pakar aiz kājām pie horizontāli augoša zara tādā augstumā, lai jātnieks zirgā var auļojot satvert putnu aiz kakla. Putnu piekarina tā, lai ar vienu veiklu tvērienu to varētu atraut no koka. Lai to būtu grūtāk izdarīt, putna galvu un kaklu ieziež ar ziepēm. Jātniekam jātriecas gar koku pilnos auļos. To, kuram izdodas atraut putnu no zara, pēc tam sāk vajāt pārējie sacīkšu dalībnieki — tie dzenas viņam paka], cenzdamies atņemt laupījumu. Nozīmētā vietā putna noķērājam jāpagriežas un jānokļūst atpakaļ pie tā paša koka, kur sākās medības. Reizēm viņu notver, pirms tas paspēj noauļot nozīmēto attālumu un sasniegt mērķi; tad gaili tam atņem jeb — tas notiek visbiežāk — cīnoties nabaga putns tiek saplosīts gabalos. Par uzvarētāju tiek paziņots tas, kuram izdodas nokļūt pie mērķa ar veselu gaili. Beidzot uzvarētājs noliek iegūto balvu — gaili pie savas izredzētās meitenes kājām. Un viņa — parasti kāda jauka zemnieku skuķe — tanī pašā vakarā ar šo spalvoto «.'.rofeju padusē nodejo fandango1 , tādā veidā pierādīdama, ka augsti novērtē un atzīst sev parādīto uzmanību, bet pārējiem fandango dejotājiem tas ir acīmredzams pierā-_ dījums, cik veikls jātnieks ir viņas pielūdzējs. Tā ir jotu* cietsirdīga izprieca. Nedrīkstam taču aizmirst, ka nabaga gailis, kuram jāpārcieš visa šī plūkšana, raustīšana un pat saplēšana gabalos, ir dzīvs putns. Jāšaubās gan, vai kādam no Jaunmeksikas iedzīvotājiem kaut reizi ienākusi prātā doma, cik nežēlīga ir šī spēle. Un ja par to iedo-j māja, tad gan tikai kāda no sievietēm, jo šinī zemē sievie-ļ tes ir līdzjūtīgākas nekā viņu vīri vai brāļi. Bet domu par nežēlību arī sievietēs var apklusināt fakts, ka šī rotaļa pieder pie šīs zemes paražām, un parādiet man zemi, kurā nav nežēlīgu sporta veidu. Vai ir saprātīgi apraudāt un žēlot šinī spēlē ķeramo putnu, ja medibās jautrā aizrau-i tībā mēs vajājam nāves bailēs bēgošo lapsu? .J

Correr el gallo spēle norisinās divos veidos. Pirmo tikko aprakstījām. Otrs veids atšķiras no pirmā tikai ar to, ka gailis netiek pakārts pie koka, bet līdz kaklam ierakts zemē. Jātniekam gailis, tāpat kā pirmajā spēles variantā, ir jāsakampj, tikai tagad, noliecoties seglos, j.ā-| cenšas izraut putnu, no zemes. Pārējie spēles noteikumi tādi paši kā iepriekšējie.

Šoreiz pirmais gailis tika pakārts kokā pie zara, dalībnieki izjāja arēnā, un spēle sākās.

Vairāki dalībnieki mēģināja sakampt gaili, un tas viņiem tiešām arī izdevās, bet tad putns izslīdēja no rokas' ieziepējuma dēļ.

Dalībnieku vidū atkal atradās ulānu seržants Gomess, - bet neviens nezināja, vai šoreiz pulkvedis piedalījās derībās par viņu vai ne. Komandants šinī dienā jau pietiekoši daudz riskējis, un viņš izjustu savus zaudējumus vēl smagāk, ja viņam nebūtu iespējas piesavināties kalnrūpniecības sabiedrības naudu un muitas nodokļus. Viņš zināja, ka nokārtos savus rēķinus ar līdzekļiem, ko iegūs no valsts kases.

Seržants Gomess, kuram salīdzinājumā ar pārējiem sava garā auguma un lielā zirga dēļ bija zināmas priekšrocības, jau bija saķēris putnu aiz kakla. Bez tam — vēlāk atklajas — lai putns neizslīdētu no rokām, viņš bija paķēris līdzi pilnu sauju smilšu. Tagad seržants jau joņoja projām ar sakampto laupījumu. Bet*dalībnieku vidū atradās jātnieki ar ātrākiem zirgiem nekā seržantam, un, pirms tas paguva apaujot pagrieziena stabu, lai atgrieztos |c koka, to panāca kāds veikls vakēro' un norāva ulāna oluupītajam gailim spārnu. Otru spārnu noplēsa kāds ķlts sekotājs, un seržants atgriezās pie koka ar savas tro- "»ļ;;s paliekām. Neviens no skatītājiem, protams, viņam lenzgavilēja.

Sibolēro Karloss šinī spēlē nepiedalījās. Viņš atzina, ka lini dienā ieguvis jau pietiekami daudž slavas un uzvaru, lld/. ar to iemantojis arī daudz draugu un ienaidnieku, un to skaitu viņš nemaz negribēja palielināt. Tomēr atradās ikalītāji, kas sāka ķircināt uņ izaicināt Karlosu, jo, bez pubām, gribēja vēlreiz papriecāties, redzot zirgā lielisko Jfitnieku:

1 Labu laiku Karloss atturējās un izturēja izaicinājumu, ^a to laiku vēl divi gaiļi tika norauti no koka, un vienam nkēro izdevās savu iegūto putnu veselu un neskartu aizēst un nolikt pie kājām savai ieskatītajai — jaukai, inaidošai meitenei.

Likās — sibolēro kaut ko bija pārdomājis. Pēkšņi skatf- tiiji redzēja viņu iejājam laukumā un pievienojamies nākošajai spēles dalībnieku grupai.

— Paies ilgs laiks, pirms es atkal varēšu piedalīties Aados svētkos, — Karloss teica donam Huanam. — Parit es jau došos prērijā. Tādēļ jāizmanto izdevība piedalīties Visās iespējamās spēlēs vēl šodien.

I Šoreiz spēles paņēmieni izmainījās, un notika vēl arī citas izmaiņas. Putnu ieraka zemē. Tas nebija tradicionālais gailis, bet gruva — viens no šī apvidus skaistākajiem sniegbalto gārņu sugas pārstāvjiem. Putnam bija Karš, lokans kakls un knābis ar smailu galu. Gārņa tievais un garais kakls nebija ieziepēts. Sinī gadījumā dalībniekiem grūtibas sagādāja tas, ka putns, pavisam I viegli, tikai līdz kaklam ierakts zemē, varēja brīvi svaidīt galvu uz visām pusēm un nekādi neļāva rokai, kas Jtam tuvojās, satvert sevi aiz lokanā kakla.

Atskanēja signāls, un jātnieku rinda ķēdē auļoja uz pi iekšu. Karloss bija pēc skaita pēdējo vidū, bet, nokļuvis pie gārņa, tas redzēja, ka baltais, lokanais kakls vēl čupojas turpat. Sibolēro roka strauji satvēra putnu, un nākošajā mirklī tas jau bija izrauts no irdenās smilts un stta ar saviem baltajiem spārniem Karlosa zirga skaustu.

Lai izvairītos no jātnieku bara, kas tagad no visām pusēm drāzās pretī, cenzdamies nogriezt ceļu, jaunajam

medniekam vajadzēja rīkoties ne vien ļoti ātri un veikli, bet arī ļoti atjautīgi. Te viņš metās taisni uz priekšu, te, pavadu pievilkdams, apstādināja zirgu, te apgriezās uz vietas riņķī kā ritenis, pēkšņi nokļūdams kāda uzbrūkoša, jātnieka aizmugurē, un drīz vien pēc visādiem līčloču skrējieniem un lēcieniem melnais mustangs, atstājis aiz sevis visus vajātājus, bija redzams viens pats auļojam uz pagrieziena stabu. Apjājis apkārt stabam, Karloss, i augstu pacēlis iegūto gārni, — veselu un neskartu — traucās atpakaļ uz mērķi, kur to gavilēdami sagaidīja sajūsminātie skatītāji.

Pūlī atskanēja minējumi un ziņkāres urdīti jautājumi, kas izrādīsies iegūtās balvas saņēmēja. Sprieda, ka droši vien kāda vienkārša skuķe no Karlosa aprindām — kāda no apkārtējo ciemu skaistulēm vai rančēro meitām. Taču sibolēro, liekas, nemaz nesteidzās apmierināt ļaužu ziņ* kārību. Pēc brīža viņš pārsteidza visus skatītājus, pa-;' sviezdams gārni gaisā un ļaudams tam aizlidot. Cēlais putns lēnām pacēlās gaisā un tad, ievilcis savu garo kaklu, visu skatienu pavadīts, aizlidoja ielejas lejasgala virzienā. Bet, pirms Karloss šķīrās no gārņa, viņš izrāva tam dažas garās, kā zirnekļu tīkls vieglās un caurspīdīgam zīdam līdzīgās spārnu spalvas, pēc kurām gārni vienmēr var pazīt un atšķirt no citu putnu sugām. Izrautās spalvas viņš sasēja pušķī. To padarījis, Karloss iecirta zirgam sānos piešus un straujā riksī piejāja pie amfiteātra solu rindām. Elegantā goddevībā paklanījies, viņš nolika, spalvu pušķi pie Katalīnas de Kruses kājām.

Pārsteiguma saucieni un murmināšana pāršalca pūli, un drīz vien atskanēja arī asas, nosodošas piezīmes:

— Kāda nekaunībai Vienkāršs sibolēro… nabadzīgs; puisis, un šis trakais velns iedomājies tiekties pēc bagātnieka meitas smaida! Nē, tas tiešām nav nekāds cieņas pierādījums! Tas ir apvainojumsl Kāda neiedomājama augstprātība!

Par sibolēro rīcību sašutumu izteica ne vien senjoras un senjoritas. Ne mazāk sarūgtinātas un aizvainotas bija ciemu skaistules un rančēro meitas. Viņas jutās noniecinātas — tām nevērīgi garām pagājis un tās neievērot asai pametis — nu, padomājiet tikai: kas? — viņu pašu sabiedrības puisis. Viņam — nu, paskatieties tiki vajag Katalīnas de Kruses!

Pati Katalīna jutās samulsusi — gan iepriecināta, gan

iiri satraukta par to, ka nokļuvusi tādā situācijā. Smaidīdama un sarkdama, viņa tik tikko spēja pateikt; T — Gracias, caballeroH — bet vilcinājās, nespēdama- Izšķirties, drīkst vai nedrīkst pacelt spalvu pušķīti. Pa lnlii no viņas stāvēja, kājās pietrūcies, saniknotais tēvs, ulra pusē ne mazāk nikns pielūdzējs. Tas bija Roblado. ļ? — Kāda nekaunībai — kliedza kapteinis, satverdams spalvu pušķīti un aizsviezdams to. — Kāda nekaunībai

Karloss pacēlās seglos un noliecās, pacēla zemē nomesto spalvu pušķi un aizsprauda to aiz savas cepures zeltītās lentes. Pēc tam, uzmetis virsniekam izaicinošu skatienu, noteica:

— Nezaudējiet savaldīšanos, kapteini Robladol Greizsirdīgs pielūdzējs vēlāk pārvēršas vienaldzīgā vīrā. k Tad, pievērsies Katalīnai, viņš smaidīdams sirsnīgi piebilda:

, — Gracias, senjorita!. — Viņš sveicināja Katalīnu, noņemdams sombrēro, pavicināja to ar elegantu žestu, pagrieza mustangu un strauji aizrikšoja.

Roblado jau bija paguvis līdz pusei izraut no maksts savu zobenu, un viņa Carrajo! un arī dona Ambrosio caur sakostajiem zobiem izgrūztais lāsts vēl tomēr sasniedza sibolēro ausis. Bet uzpūtīgi švītīgais kapteinis prata tikai plātīties, jo nekāds drosminieks tas nebija. Redzēdams garo mačeti[26], kas, makstī ielikta, nokarājās 110 jostas jātniekam pie sāniem, kapteinis izgāza savas dusmas tikai draudos un ļāva Karlosam mierīgi aiziet.

Sis notikums izraisīja diezgan lielu satraukumu un daudzus saniknoja. Aristokrātiskā sabiedrība par sibolēro rīcību bija dziļi sašutusi, bet demokrātiskās aprindas izjuta greizsirdību un naidu. Un galu galā pēc lieliskās piedalīšanās sacensībās 'un spīdošajām uzvarām Karloss atstāja svētku laukumu ne vairs kā visu skatītāju favorīts. No mutes mutē klīda neprātīgās vecas — mednieka mātes — izteiktie dīvainie un nesaprotamie vārdi, un to nozīme tika plaši pārspriesta, izraisot pat nacionālā naida jutu pamošanos, kas lika Karlosu uzskatīt par svešinieku. T"aclēļ jaunā sibolēro lielisko veiklību vairāk apskauda nekā apbrīnoja. Amerikānis un neticīgais, ķeceris — viņam tiešām vajadzētu būt eņģelim, lai iegūtu vietējo

ļaužu mīlestību šinī tāltālajā zemes nostūrī, kur valdīja tikpat spēcīgs fanātisms kā septiņpakalnu pilsētā[27] senajās visspēcīgās inkvizīcijas varas dienās.

Varbūt Karlosam par labu nāca tas, ka visas spēles jau bija notikušas un sporta svētki beigušies.

Pēc dažām minūtēm to dalībnieki sāka izklīst. Ratu priekšā aizjūdza mūļus, vēršus vai ēzeļus, un rančēro ar visām ģimenēm sasēdās savās dziļajās arbās. Un tad — j pliukšķēja pātagas, skanēja dzinēju kliedzieni, čīkstēja'' neeļļoto ratu asis — tas viss savienojās tādā skaņu jūklī, i ko paciest spēja tikai šīs zemes vietējie ļaudis, bet kas : svešiniekam nepatīkami grieztos ausīs.

Pusstundas laikā svētku laukums bija tukšs, un pa to ložņāja kāds mūžam izsalkušais koijots, meklēdams kumosu savam vēderam.

IX NODAĻA

Kaut gan sporta spēles ielejā beidzās, svētā Huana] svētki vēl turpinājās. Vēl bija daudz ko redzēt un skatī-| ties, pirms ļaudis izklīda pa mājām. Vēlreiz notika dažā- ļ das reliģiskas procesijas — arī indulgenču, rožukroņu un 1 svēto relikviju pārdošana —, vēlreiz ļaudis tika apslacīti ar svēto ūdeni, lai atkal piepildītos misijas tēvu maki, lai 3 vēlāk atkal tie varētu sviest naudu uz montē spēļu galda.'ī

Pašā pievakarē notika svinīga procesija par godu šīs j dienas svētajam Huanain, kura statuju, novietotu uz plat-1 formas, nosvīduši zem svētās nastas smaguma, pa pilsētu i apkārt nēsāja pieci vai seši jaunekļi.

Svētā Huana statuja bija dīvains veidojums, no vaska I un ģipša darināta milzīga lelle, kuras kādreiz koši dzel- | tenais, bet laika gaitā izbalējušais zīda ietērps plivinājās ar spalvām izrotāts un vizuļiem apkarināts. Indianizēts katolisma svēto tēls, jo meksikāņu dievu attēli vairāk j līdzinās indiāņu nekā romiešu veidoliem. Svētā Huana : statuja izskatījās no darbošanās pārguruši; galvas savie- ] nojums ar kaklu pa daļai izdrupis, tādēļ galva nokārā.s ,ļ uz leju, un, kad statuju nesa garām, pūlim likās — svē^ ; tais, galvu paklanīdams, pamāj ļaudīm. Par šo ērmīgo galvas kratīšanos kaut kurā citā zemē ļaudis skaļi pasmie-

tos, bet šinī priesteru varas nomāktajā apvidū to uztvēra p ivisam citā nozīmē un ieraudzīja citā gaismā, [ Svētiem tēviem lieliski izdevās visu izskaidrot no sava viedokļa, apgalvojot dievbijīgo pūlim, ka galvas šūpo- fc.ma ir sevišķa svētā Huana labvēlības zīme, ka, paklani» ilunies ļaudīm, svētais izsaka gavu atzinību procesijas B dalībniekiem par viņu padevību. Un galu galā tas tiešām bija īsts mirakls. Ja to apgalvoja abi misijas padres un un pilsētas viscienījamākais priesteris — baznīcas de- IKoiis, kas gan uzdrošinātos viņiem pretī runāt? Ir ļotf bīstami apstrīdēt viņu patiesību. Neviens cilvēks Sanilde- lor:sā neuzdrošinātos neticēt tam, ko saka baznīca. Un rv etā Huana statujas radītais brīnums lieliski pakalpoja bo/.nīcai: reliģiskas sajūsmas vilnis pāršalca ļaužu pūli, , un, kad svētais Huans atkal bija novietots savā nišā dievnamā un tā priekšā nolikta ziedojumu urna, — tajā sabira visāda veida un vērtības monētas: daudz pesetu, rfcālu un kvartiljo, kuras citādi būtu tanī pašā nakti uz kāršu galda ieripojušas montē bankā.

Svētais, kas prot pamāt ar galvu, madonna, kas spēj pamirkšķināt acis, nav nekāds neparasts svētās baznīcas ļaunizgudrojums. Arī meksikāņu baznīcas priesteriem bija .savi svētie brīnumdarītāji, un pat tik "tālā terra incognita, kāda bija Jaunmeksika, varēja atrast svētos brīnumdarītājus, kuru radītie mirakli nemaz neatšķīrās no pārējo triku meistaru cilts veidojumiem.

Svinīgajai procesijai beidzoties, sākās īsta uguņošana. Ne jau nu kaut kāda raķešu pašaudīšana, jo pirotehnikas mākslā Jaunmeksikas iedzīvotāji ir lietpratīgi meistari. Patika sarīkot un jūsmot par uguņošanu ir savdabīga, taču droša pazīme, kas liecina par tautas pagrimumu. • Pasakiet man precīzus datus, cik daudz pulvera kāda tauta izlietojusi uguņošanas sarīkošanai, un es noteikšu, uz kāda garīgo un fizisko spēku standarta līmeņa tā atrodas. Jo lielāks būs jūsu nosauktais skaitlis, jo mazāks šis tautas garīgo un fizisko spēku potenciāls; šie samēri ir apgriezti proporcionāli.

Reiz es stāvēju Konkordijas laukumā Parīzē un redzēju tur kopā visu tautu — bagātos un nabadzīgos, kad tie vē- ^ "roja vienu no šīm nožēlojamām izrādēm, kas izdomātas un sarīkotas tikai tādēļ, lai ar ilūzijām piekrāptu un apmierinātu ļaudis. Tā bija samaksa tautai par šķiršanos no brīvības. Tas ir tas pats, kā pavisam lēti — par dažām karamelēm —• bērns ir spējīgs atdot dārgu, vērtīgu

dārgakmeni. Viņi vēroja visu tik aizrautīgā priekā, kas līdzinājās gandrīz -sajūsmai. Un es vēroju viņus — cik nožēlojami, vārgi un panīkuši tie izskatījās, cik sīki! — krietnu pēdu īsāki par saviem senčiem. Es skatījos un redzēju viņu liesmojošās acis, bet domas tajās nemirdzēja!

Un šie ļaudis bija kādreiz varenas nācijas pārstāvji, un arī tanī brīdī šī tauta uzskatīja sevi par pasaules pirmo nāciju. Un tomēr es biju pārliecināts, ka tas ir vienkārši pašapmāns. Viņi ar tādu aizrautību un sajūsmu skatijās uguņošanu, un es vairs nevarēju šaubīties, ka redzu tautu, kas, sasniegusi sava lieluma kulmināciju un jau nokļuvusi uz pagrimuma slīpās plaknes, ātri slīd lejup pretī iznīcībai un nebūtībai.

Svētā Huana svētku dienā kā parasti uguņošanai sekoja fandango. Sinī ballē varēja sastapt visus tos pašus svētku dalībniekus, tikai mazliet citādi apģērbušos. Vienīgi senjoras un senjoritas bija pilnīgi nomainījušas diena valkātos tērpus, un arī viena otra ciema skuķe novilkusi rupjos vilnas svārkus un to vietā uzģērbusi ar volāniem rotātu vieglu muslina tērpu.

Balle notika lielajā zālē Kapitūla namā, kas atradās pilsētas laukuma vienā malā. Šinīs svētku dienās ballē drīkstēja ierasties visi. Meksikas pierobežas pilsētās — ne jau nu vienmēr —, neraugoties uz kārtu un izcilības atšķirību un valdošo autoritāšu despotismu, vienkāršu izpriecu reizēs ir saglabājies kaut kas līdzīgs demokrātiskai vienlīdzībai, kad svētku vietās kopā saplūst aristokrātija un zemākās šķiras, kas ļoti reti notiek citās zemēs. Angļu un pat amerikāņu ceļotāji to vienmēr vērojuši ar izbrīnu.

Balles zālē ielaida katru, kurš varēja samaksāt ieejas maksu. Tā blakus bagātiem muižniekiem krāšņos sinalk- vadmalas svārkos varēja redzēt vienkāršos rančēro ādas jakās un kuplās velveta biksēs, kas sniedzās līdz ceļgaliem. Bagāta tirgotāja meita dejoja blakus zemnieku skuķei, kura dienas parasti pavadīja smagā darbā, mīcīdama un cepdama tortiļjas vai auzdama reboso.

Komandants Viskara Roblado un leitnanta pavadībā ieradās ballē pilnā formas ietērpā. Tāpat arī alkalds, turēdams rokā savu ar zelta uzgali un pušķi rotāto zizlL Seit grozījās arī cienījamais garīdznieks — pilsētas baznīcas dekāns savā platmaļu cepurē un misijas padres savās platajās sutanās. Un, protams, visas vietējās sabiedrības dižciltīgās ģimenes. Lūk, bagātais komersants dons Hosē Rinkons ar savu korpulento sievu un četrām tuklām„ vienmēr miegainām meitām un turpat arī alkalda cienkundze un visa viņa ģimene. Bet tur — Ečevarija meitas un viņu švītīgais brālis, tērpies pēc Parīzes modes frakā, ar cilindru galvā — vienīgais frants visā balles sabiedrībā. Ieradies arī bagātais muižnieks senjors Gomess del Montē ar savu kalsno sievu un sīku, izstīdzējušu meitu pulciņu. Kā gan viņas varēja būt tik izdēdējušas, ja viņu muižas plašajās ganībās klejoja simtiem treknu govju? Un tur — tēva pavadīta nāk visu apbrīnotā, skaistā Katalīna de Kruse, bagātā raktuvju īpašnieka dona Ambrosio meita, kuru katrā solī sargā tēva modrās acis. -

Bez šiem dižciltīgajiem deju zālē rosās ari mazāk ievērojami ļaudis — raktuvju kalpotāji un ierēdņi, tirdzniecības kantoru darbinieki, jauni rančēro no ielejas fermām, kalnrači, gani, sibolēro, un pat nabadzīgie pilsētnieki un klaidoņi, lētos serapē ietinušies. Raibumraibs ir fandango dalībnieku pūlis.

Orķestri skanēja bandola, arfa un vijole. Dejoja valsi un senās spāņu tautas dejas bolero un koonu. Dejotājus vērojot, varētu teikt: pat Parīzes deju zālēs jūs neredzētu labākijs pārus. Arī peoni. savās īsajās ādas jakās un ap ceļgaliem savilktās velveta biksēs izgrozījās tik graciozi kā īsti deju meistari. Un lauku skaistules īsajos, kuplajos bruncīšos un košu krāsu tupelītēs lidot lidoja pa dejas grīdu kā īstas balerīnas.

Roblado kā parasti visu uzmanību veltīja tikai Katalīnai un dejoja gandrīz katru deju vienīgi ar viņu. Bet meitenes skatiens bieži novērsās no kavaliera zelta epoletēm un, it kā kādu citu meklēdams, slīdēja pāri deju zālei. Viņa acīmredzot pat neklausījās Roblado komplimentus un likās nogurusi viņa sabiedrībā.

Arī Viskaras skatiens neatlaidīgi meklēja un gaidīja kādu, kas nenāca un nenāca, un komandants neapmierināts klīda šurp un turp, ielūkodamies visos zāles stūros, pētīdams katru meiteņu pulciņu.

Bet, ja komandants meklēja skaisto, gaišmataino meiteni, tad veltīgi viņš lūkojās apkārt. Viņas zālē nebija. Noskatījušās uguņošanu, Rosita ar māti devās uz mājām. Viņas dzīvoja tālu ielejā un aizbrauca mājup jaunā rančēro dona Huana un Karlosa pavadībā. Pēc tam abi jaunie puiši atgriezās uz dejām. Tālajā ceļā aizkavējušies, viņi ieradās deju zālē diezgan pavetu. Un tādēļ Katalīnas skatieni meklēdami tik ilgi slīdēja pāri dejotājiem, bet viņai tomēr nebija jāpiedzīvo tāda vilšanās kā Vis* karam.

Kad dejas jau ritēja pilnā sparā, zālē ienāca divi jaunekli un drīz vien iejuka dejotāju vidu. Viens no tiem bija jaunais rančēro dons Huans, otrs — Karloss. Bifeļu mednieku varēja tūlīt pamanīt pēc baltās gārņa spalvas, kas rotāja viņa melno sombrēro.

Katalīnas skatiens vairs neklejoja apkārt meklēdams. Tas pievērsās gaidītajam, bet acis nedrīkstēja nepārtraukti kavēties pie Karlosa; tomēr meitene atkal un atkal pameta turp slepus, steidzīgus skatienus, jo viņu vēroja dusmīgais tēvs un greizsirdīgais kavalieris.

Karloss pūlējās izlikties vienaldzīgs, bet sirds viņam liesmoja. Ko gan visu viņš neatdotu, lai tikai varētu padejot ar Katalinu! Tomēr viņš ļoti labi izprata, kādā situācijā abi atrodas. Viņš zināja, ka, uzdrošinādamies uzlūgt Katalīnu uz deju, izraisītu atklātu skandālu. To nedrīkstēja atļauties!

Brīžam Karlosam šķita, Katalīnas skatiens vairs nemeklē viņu, pat vēl vairāk — likās, meitene ieinteresēta klausās, ko tai stāsta Roblado vai citi jaunekļi, vai arī frants Ečevarija. Taču Katalīna tiešām lieliski tēloja kādu pieņemtu lomu. Sī spēle jau bija domāta tikai citu maldināšanai, bet ne lai tai noticētu Karloss. Tomēr sibolēro to pā-irata un jutās aizvainots.

Mednieku pārņēma nemiers, un viņš aizrāvās dejā, izvēlēdamies par partneri skaistu zemnieku meiteni Inesi Gonsafesu, kura jutās laimīga, ka var padejot ar Karlosu. Tagad, to redzēdama, greizsirdībā iedegās Katalīna.

Sī rotaļa turpinājās labu laiku. Beidzot Karlosam apnika sava partnere, viņš pārtrauca dejošanu un viens pats apsēdās uz sola zāles malā. Sibolēro acis sekoja katrai Katalīnas kustībai, un acis, kas raudzījās viņam pretī, ik skatienā atzinās mīlestībā, — jā, mīlestībā, kuru tie viens otram jau bija vārdos zvērējuši. Kādēļ gan viņiem vienam par otru būtu jāšaubās?

Un atkal divu siržu uzticība bija atjaunota,. Izmantodami vispārējo dejas prieka izraisīto satraukumu un to, ka nevērīgāks kļuva vīna apreibinātais dons Ambrosio un atslāba viņa sargājošā uzmanība, jauniešu skatieni vērtās arvien pārdrošāki un biežāk meklēja un atrada viens otru.

Apkārt zālei virpuļojošais dejotāju loks griezās tuvu garām solam, kur sēdēja Karloss. Katalīna dejoja ar švī

tīgo Ečevariju. Vienmēr, kad šis pāris slīdēja garām Kar- losam, Katalīna pagrieza seju uz viņa pusi un saskatījās ar mīļoto. Ai, ko gan.visu nespēj pasacīt īss, bet atkal un atkal mīļotajam uzmests kvēls spāņu meitenes skatiens! Biezas grāmatas varētu sarakstīt par to, ko stāsta šie skatieni! Un Karloss lasīja Katalīnas acīs brīnumaino mīlas stāstu. Kad Katalīna valsēja jau trešo loku garām Karlosam, viņš kaut ko pamanīja meitenes rokā, kas atradās uz viņas partnera pleca. Mazs zariņš ar tumši zaļām lapām. Un kad Katalīna, dejā griezdamās, nokļuva tieši pret solu, kur sēdēja Karloss, pirksti veikli pameta zariņu, un tas iekrita jauneklim klēpī. Un tanī pašā mirklī ausīs ieskanējās tik tikko sadzirdami pačukstēts vārdiņš Tuija!»K

Karloss satvēra zariņu. Tas bija tūjas zariņš. Viņš saprata šīs vārdu spēles nozīmi. Piespiedis dārgo zariņu pie lūpām, viņš iesprauda to savu krāšņiem izšuvumiem rotāto svārku pogcaurumā.

Un, kad Katalīna dejodama atkal slīdēja garām Karlosam, viņu skatieni apliecināja neapšaubāmu savstarpēju uzticību un mīlestību.

Vēlā nakts stunda jau vērās uz rīta pusi. Dons Ambro- sio kļuva pavisam miegains un sāka snauduļot. Beidzot viņš aizveda savu meitu uz mājām. Kapteinis Roblado pavadīja viņus.

Drīz pēc tam aizgāja gandrīz visi dižmaņi un bagātnieki, bet daži nenogurdināmi Terpsihoras[28] pielūdzēji uzkavējās deju zālē, kamēr sārtā Aurora ielūkojās pa Ka- pitula zāles režģotajiem logiem.

X NODAĻA'

Mednieku valstība Ļjanoestakādo jeb «Stabu prērija» ir viens no savdabīgākajiem Amerikas Lielās prērijas apvidiem. Si plakankalne, kas pēc apveida ir iegarena un līdzinās auna gurnam, paceļas gandrīz tūkstoš pēdu

augstumā pār apkārtējo prēriju un izplešas uz ziemeļiem un dienvidiem. Līdzenums ir četrsimt jūdzes garš un. platākajā vietā divi līdz trīssimt jūdzes plats. Tā teritorija ir gandrīz tikpat liela kā Īrijas sala. Plakankalnes virsma nav tik vienmuļa kā pārējā prērijas daļā un ļoti atšķirīga ari pašas augstienes dažādās vietās. Tās ziemeļu daļa ir sausa stepe, apmēram piecdesmit jūdzes plata, vietām pilnīgi bez kokiem, vietām apaugusi nikuligām meskitēm; šeit sastopam divus šo akāciju veidus. Dažās vietās stepi šķērso līdz tūkstoš pēdu dziļas aizas, kuras no abām pusēm ietver stāvas, masīvas un nepārejamas klinšu sienas. Aizu dibenā rēgojas milzīgi bezveidīgi klinšu bluķi, starp tiem šur tur redzams kāds ezeriņš, bet, gar klintīm spraukdamās vai klinšu krauju spraugās ieķērušās, aug panīkušas ciedras.

Sīs dziļās aizas, kuras sauc par kanjoniem, pāriet vai tajās nolaisties iespējams tikai noteiktās vietās, kuru nav daudz, un tās bieži vien atrodas vairāku desmitu jūdžu attālumā viena no otras.

Vietām plakankalnes virsma ir tuksnesīgs līdzenums, kas stiepjas jūdzēm tālu, un zeme te cieta kā nobruģēts ceļš. Vietām sastopami ar biezo, dažādas sugas gratnmas zāli apauguši laukumi, šur tur zaļo zemā, ložņājošā prēriju zāle, ko sauc par bifeļu zāli, un zemie dzelkšņainās meskites krūmāji. Dažviet ceļotāji nonāk apvidū, kas it kā nosēts ar dažāda lieluma sekliem ezeriem, dīķiem un ūdens lamām. Neizsīkstošie ezeri apauguši ar niedrēm. Vairumam sīko ezeru ir vairāk vai mazāk sāļš ūdens, dažu ūdens satur sēru, bet sastopami arī īsti sālsezeri. Pēc spēcīgām lietusgāzēm uz laiku rodas jauni saldūdens ezeri. Bet, tā kā lietus šinīs tuksnesīgajos apvidos ir liels retums, ilgie sausuma periodi ūdeņus parasti izsusina un daudzi ezeri pilnīgi izzūd.

Ļjanoestakādo dienvidu daļā parādās dīvains zemes virsmas veidojums — gandrīz piecdesmit jūdzes gara un šaura, vietām pat ne divdesmit jūdzes plata smilšu pauguru josla stiepjas pāri līdzenumam no ziemeļiem uz dienvidiem. Sie pilnīgi tīro un balto smilšu kalni vietām izveido grēdas, vietām slejas kā koniskas smailes un sasniedz līdz simt pēdu augstumu. Nekur ne kociņa, ne krūma, ne zāles kumšķa — nekas nesalauž un neizposta to apveidu maigās kontūras, neviens krāsains plankums neatdzīvina to vienveidīgi gaišo nokrāsu. Bet vislielākais pārsteigums, pat ģeologiem neatminama mīkla, ir ūdens baseini un ezeri, kas atrodas pašā smilšu kalna vidū, pat v isaugstāko grēdu ieplakās, un to ūdens ir neizsīkstošs. Sie ezeri un lāmas nav radušies gadījuma pēc no lietusgāzēm, tie guļ tur kā lagūnas, apauguši ar meldriem, niedrēm un ūdensrozēm, kas liecina, ka ezeri šeit nekad neizzūd un to ūdens neizžūst. Bet, redzot šo smilšaino apvidu, liekas — te nu gan ūdeni nekur neatrast.

Līdzīgas smilšu kāpas ir ļoti parastas Meksikas līča piekrastē, kā arī Eiropas jūru krastos, un tur to izcelsmi un eksistenci viegli izskaidrot; bet fakts, ka tādas atrodamas šeit, ir jāuzskata par ļoti dīvainu un mīklainu dabas fenomenu.

Sos smilšu kalnup var pāriet tikai vienā vai pāris vietās, bet arī tur tas ir ļoti grūti izdarāms, jo zirgi pie katra soļa stieg smiltīs pāri puskājai, un, ja šeit nebūtu ūdens, doties šinī tuksnesī būtu ļoti bīstami.

Bet kur īsti atrodas Ļjanoestakādo? Atritiniet savu Ziemeļamerikas karti. Uz tās jūs atradīsiet lielu upi, kuru sauc Kaneidjana. Tā iztek no Klinšu kalniem, sākumā plūst uz dienvidiem, tad pagriežas uz austrumiem, līdz kamēr pievienojas- Arkanzasas straumei. Novirzījusies no sava sākotnējā virziena uz austrumiem, Kaneidjana tek gar Ļjanoestakādo ziemeļgalu, un augstkalnes stāvās klintis vietām pietuvojas upes krastiem, vietām šīs stāvās sienas attālinās, un, raugoties uz tām no upes krasta, tās atgādina stāvu kalnu grēdu. Tādēļ tās bieži maldinājušas ceļotājus.

«Stabu prērijas» jeb Ļjanoestakādo rietumu puses robeža ir daudz noteiktāka. Netālu no Kaneidjanas iztekas ir sākums arī otrai lielai upei. Tā ir Pekosa. Pēc kartes orientējoties, redzēsim, ka arī šī upe plūst it kā dienvidu virzienā, bet šai ziņā karte nav īsti precīza, jo sākumā vairākus simtus jūdžu Pekosa novirzās uz austrumiem. Tikai vēlāk tā pagriežas dienvidu virzienā, īsi pirms ieplūšanas Riograndē. Pekosa plūst gar visu Ļjanoestakādo rietumu apvidu, un tieši plakankalnes stāvums pagriež Pekosu uz dienvidiem un aiztur tās plūdumu austrumu virzienā, kurp aiztek visas citas prērijas upes, kas sākas Klinšu kalnos.

Ne tik precīzi nosakāma ir Ļjanoestakādo austrumu robeža, bet apmēram pareizu priekšstatu par to varēs iegūt, ja kādas trīssimt jūdzes uz austrumiem no Pekosas novilksiin līniju, kas šķērsos Vičitas, Luiziānas Redrive- ras, Brazosas un Kolorādo iztekas. Visas šīs upes un to neskaitāmās pietekas sākas Ļjanoestakādo austrumu nogāze, un to ātrās straumes un straumītes ir izgrauzušas un izrobojušas šo klinšu sienu fantastiskos veidolos.

Dienvidu virzienā plakankalne sašaurinās, kļūst zemāka, līdz beidzot pārvēršas dzelkšņainām meskitēm apaugušos līdzenumos un ielejās, pa kurām neskaitāmi daudz mazu strautu aizplūst uz Riograndes lejteci.

Sis dīvainais apvidus ir pilnīgi neapdzīvots. Pat indiāņi tur nekad ilgi neuzturas. -Kaut arī pēc gara ceļa noguruši, tie apstājas tur atpūsties tikai dažas stundas, un šinī apvidū ir vietas, kuras šķērsot tomēr neuzdrošinās pat grūtībās norūdītie un pie izsalkuma un slāpēm piera- dušie indiāņi. Došanās pāri Ļjanoestakādo ir ļoti bīstama, un, kaut arī plakankalnes garums sniedzas četrsimt jūdzes, ceļotāji, neriskējot ar savu dzīvību, uzdrīkstas to šķērsot tikai divās vietās.

Briesmas šeit draud no ūdens trūkuma, kaut arī plakankalnē ir daudzas vietas, kuras klāj bieza zāles sega. Pat pa zināmu ceļu ejot, ir jāšķērso vietas, kur noteiktos gadalaikos sešdesmit—astoņdesmit jūdžu garumā neatradīsiet ne piliena ūdens.

Senos laikos vienu no šiem ceļiem, kas veda no San- tafē uz Sanantonio de Beharu Teksasā, sauca par Spāņu ceļu. Un, lai ceļinieki nepazaudētu ceļu, to iezīmēja, dažās vietās iedzenot zemē pāļus vai stabus. Ko tiem arī šis apvidus ieguvis savu nosaukumu — Stabu prērija.

Reti kāds ceļotājs dodas pāri Ļjanoestakādo. Tur var sastapt tikai meksikāņu bizonu medniekus — sibolēro vai ceļojošus tirgotājus — komančēro, kas dodas mainīt preces ar indiāņiem. Sie vīri mazās grupās dodas ceļā no Jaunmeksikas ciematiem, lai prērijā medītu bizonus vai tirgotos ar indiāņu ciltīm, kuras klejo pa plato austrumu apvidiem. Ne medības, ne ari šī tirdzniecība šeit nav diez cik ienesīga, bet ar to ir apmierināti daži savādnieki, kuri nejaušības vai dēku tieksmes dēļ izvēlējušies šo bīstamo darbu savas eksistences līdzekļu iegūšanai.

Sie Meksikas nomales apvidu iedzīvotāji ļoti atgādina angļu-amerikāņu tālo pierobežas novadu ciemu un apmetņu medniekus un tālo mežu ciematu iemītniekus. Tomēr meksikāņi no šiem medniekiem atšķiras ar saviem ieročiem, apģērbu un medību paņēmieniem.

Sibolēro tērps un ieroči ļoti vienkārši. Medībās viņš dodas jāšus uz samērā laba — reizēm arī ļoti lepna — zirga. Apbruņots viņš ir ar loku, bultām, mednieka nazi un garu šķēpu. Par šaujamiem ieročiem šis vīrs parasti neinteresējas, kaut arī ir tādi mednieki, kas tos lieto, bet tikai izņēmuma gadījumos. Ļoti svarīgs mednieka apbruņojumā ir laso. Tirdzniecībai paredzēto preču skaits ir stingri ierobežots.— bieži vien viss kopā neizmaksā pat divdesmit dolāru. Daži maisi ar maizi, kura cepta no rupja maluma miltiem (prērijā dzīvojošie indiāņi to ļoti iecienījuši), maiss ar graudiem pinoles pagatavošanai, daži mazvērtīgi nieciņi, ar kuriem indiāņiem patīk greznoties, vienkārša, rupja auduma serapē, daži gabali mājās austas vilnas drēbes, kas spilgti nokrāsota, — lūk, viss šo tirgoņu preču saraksts. Ar dzelzs un vara precēm viņi gandrīz nemaz netirgojas. Tās iepērkot, tirgotājam pašam ir jāizdod diezgan daudz naudas, tās viņa tirgum par dārgu; Meksikas tirgos šīm precēm ir augsta cena, jo tās nonāk tur tikai no tālienes un ar lieliem muitas nodokļiem apliktas. Ar šaujamiem ieročiem viņš netirgojas nemaz — ar tiem prēriju indiāņus apgādā no austrumu puses, bet daudzus spāņu ieročus — musketes un šautenes — komanči iegūst, dodamies uzbrukumos Dien- vidmeksikas pilsētām.

Atgriezdamies mājās no dārgā un bīstamā ceļojuma, sibolēro pārved žāvētu bifeļu gaļu un ādas. Daļu no tā viņš ieguvis, pats medīdams, daļu iemainījis no indiāņiem pret līdzpaņemtajām precēm. Arī zirgi, mūļi un ēzeļi noder par maiņas tirdzniecības precēm. Prērijas indiāņiem pieder lieli šo dzīvnieku ganāmpulki; dažiem pat vairāki simti galvu, bet gandrīz visiem dzīvniekiem ir meksikāņu iededzinātas piederības zīmes. Atklāti runājot — indiāņi ir lopus nozaguši Riograndes lejasgala ciematos, lai atkal pārdotu tos Riograndes augšteces apvidu ciemos un pilsētās. Taču šādu tirgošanās veidu tomēr uzskata par pilnīgi likumīgu — vismaz pašreizējos apstākļos tas tā ir un tur neko nevar grozīt.

Bifeļu mednieki reti dodas prērijā lielās grupās. Tikai reizēm tie sapulcējas kopā vairāki, ņem līdzi sievas un bērnus un ceļo gluži tāpat kā mežonīgās indiāņu ciltis ar visām ģimenēm.

Bet parasti tādās medībās ar mūļu vai 'zirgu pajūgiem dodas viens vai pāris vīru -savu kalpu pavadībā. Sīm ekspedīcijām vietējie mežonīgie prēriju iemītnieki uzbrūk retāk nekā parastām ceļotāju karavānām. Komanči un citas indiāņu ciltis zina, kādēļ šie vīri dodas prērijā, un pat uzaicina tos ierasties pie sevis. Taču nereti šie divu

arodu ļaudis, kas ir pa pusei mednieki un pa pusei tirgo* tāji, apkrāpj indiāņus-un izturas pret tiem ļoti negodīgi.

Tirgotāju-mednieku transporta līdzekļi ir nastu nesējs mūlis un rati, kurus velk mūļi vai vērši. Rati jeb arba ir ļoti primitīvs pārvietošanās līdzeklis. Arba ir divriteņu rati. Riteņi ir izgriezti no apses bluķa un savienoti ar stingru koka asi. Pēc formas riteņi ir vairāk ovāli vai pat kvadrātveidīgi nekā apaļi. Pie koka ass piestiprināta gara dīsele, uz kuras platākā gala piesista dziļa četrkantaina dēju kaste. Pie šiem ratiem pavisam vienkārši piejūdz divus vai vairākus pārus vēršu, piesienot tos aiz ragiem pie šķērskoka, kas piestiprināts dīseles šaurākajā galā. Nav ne saku, ne sleju, un vērši, stumdami ar galvām šķērskoku, velk sev līdzi ratus. Kad pajūgs iekustējies, tas, griezīgi čīkstēdams, dodas uz priekšu ar tādu troksni, kuru grūti aprakstīt. Tik briesmīgu un traku troksni varbūt var dzirdēt vēl vienīgi daudzbērnu ģimenes mājā, kur dažāda vecuma mazuli raud un brēc, bet pieaugušie kliedz un rājas, jeb arī jādodas uz Dienvidmeksikas mežiem, lai kaut ko tamlīdzīgu dzirdētu pērtiķu bara šaušalīgā gaudošanā.

XI NODAĻA

Apmēram nedēļu pēc svētā Huana svētkiem neliels mednieku pulciņš šķērsoja Pekosas braslu pie meža briksnāja ganībām. Grupā bija tikai piecas personas: baltais, metiss un trīs tīrasiņu indiāņi. Viņiem bija daži ar nastām apkrauti mūļi un trīs vezumi, kurus vilka vērši. Pēc indiāņu pazemīgās izturēšanās, viņu tilmas apģērbiem un siksnu sandalēm bija tūlīt redzams, ka tie ir mansos — pakļautie indiāņi. Viņi tiešām bija peoni, kurus sev par kalpiem salīdzis vienīgais šis grupas baltais cilvēks, tās vadītājs sibolēro Karloss.

Metiss — viņu sauca Antonio — izpildīja mūļu dzinēja pienākumus, bet trīs indiāņi katrs vadīja savu pajūgu, bikstīdami vēršus ar garām kārtīm, kamēr brauca pāri braslam. Pats Karloss, ietinies biezā serapē, sēdēja savā skaistajā, melnaja zirgā un jāja grupas priekšgalā, rādīdams ceļu. Savu krāšņo apmetni viņš bija atstājis mājās, jo bija žēl tādā grūtā un tālā ceļā to novalkāt vai sabojāt, un bez tam šis krāšņais manga varētu iekārdināt mežonīgos prērijas indiāņus, kas savā alkatībā iegūt

tik skaistu tērpu nemaz nevilcinātos noskalpēt tā īpašnieku. Kopā ar apmetni mājās atstāti arī greznie, ar izšuvumiem rotātie svārki, sarkanā šalle uri velveta bikses. Tagad Karloss bija uzvilcis vienkāršu, raupja auduma upģērbu.

Karloss šīs medības uzskatīja par sevišķi svarīgām un daudz no tām gaidīja. Nekad vēl agrāk viņš nebija devies prērijā, paņemdams sev līdzi tik daudz preču. Piekrauti bija ne tikai trīs vezumi, kurus katru vilka četri vērši, bet arī visi pieci nastu nesēji mūļi bija apkrauti ar man- tām. Ratos atradās maize, pinolē, spāņu pupas, Cīles pipari; bet mūļu nastās bija izšūtas vilnas segas, rupja vilnas auduma drēbes, šādi tādi koši greznuma nieciņi, arī asie spāņu dunči ar trīsstūru asmeņiem. Tikai pārdrošība 1111 svētku dienā laimētās derības deva Karlosam iespēju f sagādāt šo preču krājumu.

Karlosam pašam jau bija viena zelta unce, un pie divām derībās laimētām viņa draugs, jaunais rančēro dons Huans, pielika vēl piecas, neatlaidīgi pierunādams Karlosu tās pieņemt kā aizdevumu, lai viņš varētu izkārtot un pilnīgāk apgādāt ar visu nepieciešamo šīs reizes medības prērijā.

Mazā pajūgu rinda, veiksmīgi tikusi pāri Pekosai, pagriezās uz Ļjanoestakādo augstieni, kas atradās netālu no brasla.

Paceldamās pa nolaidenu aizas malu, karavāna drīz vien sasniedza augstieni, kur viņu priekšā izpletās cietā, līdzenā prērija — gludais vienmuļais līdzenums, kurā nemanīja ne paugura, ne kociņa, kas norādītu ceļu.

Bet Karlosam nevajadzēja nekādu vadpunktu. Labāk par viņu «Stabu prēriju» nepazina neviens cits. Viņš pagrieza zirgu mazliet uz dienvidaustrumiem, un karavāna virzījās uz priekšu. Viņi devās virzienā uz vienu no Lui- ziānas Redriveras galv.enajām attekām, jo Karloss bija dzirdējis, ka pēdējos gados tur parādījušies milzīgi bifeļu bari.

Karloss uz šo novadu devās medībās pirmo reizi, jo līdz šim visbiežāk viņš medīja un tirgojās Teksasas galveno «•upju — Brazosas un Kolorādo — augšteces rajonos. Taču novadi, caur kuriem tecēja šīs upes, tagad ar neapstrīdamām īpašuma tiesībām piederēja brīvajiem varonīgajiem komančiem un viņiem draudzīgajām kiavu, lipanu un ton- kevu ciltīm. Neviena netraucēti, šie indiāņi nepārtraukti medīja bifeļus, un tādēļ dzīvnieki kļuvuši ļoti tramīgi,

tiem bija grūti pietuvoties, bez tam viņu skaits stipri samazinājies.

Bet pavisam citāds stāvoklis izveidojies Redriveras krastos. Tas bija naidīgu cilšu apvidus. Reizi pa reizei tur' medībās devās vakoji, pavniji, osadži un šad tad parādījās arī kikapū, čeroki un citu cilšu bari, kas klejoja austrumos no Ļjanoestakādo. Ciltis nesatika savā starpā, un ne reti notika pat asiņainas sac'irsmes. Bieži vien viena naidīga cilts centās turēties patālāk no otras klejojumu vietām, un tādēj te viena, te otra puse palaida garām medību sezonu, un bizoni cilšu savt^rpējo cīņu laikā ganījās neviena netraucēti.

Tā ir sen zināma patiesība, ka Cīņu vietu neitrālajos apvidos bizoni — tāpat arī citi medījumu zvēri — atrodami' lielā vairumā un šinīs vietās tiem vieglāk piekļūt nekā citur.

To zinādams, sibolēro Karloss bija nolēmis uzņemties risku un doties medībās uz Redriveru, kura sākas Ļjanoestakādo austrumu nogāzē, bet nevis Klinšu kalnos, kā tas kļūdaini parādīts už kartes.

Karloss un viņa pavadonis metiss Antonio bija labi apbruņojušies cīņai ar bifeļiem. Arī trīs peoni bija pieredzējuši mednieki. Visiem bija bultu stopi un šķēpi — abi šie ieroči bifeļu medībās daudz izdevīgāki par šaujam-; ieročiem. Vienā vezumā gan atradās paslēpts arī šāda veida ierocis — brūna amerikāņu garstobra šautene. To Karloss glabāja pavisam cita veida medījumam, un viņš prata ar to ļoti veikli rīkoties. Bet kā gan šāds ierocis nokļuvis Meksikas sibolēro rokās? Atcerēsimies, ka pēc izcelsmes Karloss nav meksikānis. Un šī šautene ir ģime- j nes relikvija. Kādreiz tā piederēja viņa tēvam.

Necentīsimies visos sīkumos izsekot Karlosam un viņa j karavānai visu garo, nogurdinošo ceļu, šķērsojot tuksnesīgo prēriju. Kādu dienu medniekiem nācās noiet septiņ- ] desmit jūdzes, neatrodot ne pilienu ūdens.

Taču pieredzējušais Karloss nevadīja karavānu pirmo- ; reiz, un viņš zināja, kā rīkoties, lai nepazaudētu neviena mūļa, ne vērša.

Viņš rīkojās kā pieredzējis ceļotājs. Pie pēdējās ūdens. ^ krātuves viņš ļāva dzīvniekiem padzerties, cik vien tie j spēja, tad novakarē devās tālākā ceļā un gāja visu nakti ļ līdz ausmai. No rīta pāris stundas apstājās, lai varētu  paganīt vēršus un mūļus, kamēr zālē vēl turējās rasa. Un atkal sekoja garš pārgājiens, kas ilga līdz dienas vidum,

|)Јc tam viņi trīs četras stundas atpūtās, nogaidīdami vakara vēsumu, tad karavāna atjaunotiem spēkiem turpināja bavu ceļu,"un gājiens beidzās atkal vēlu naktī, i Pat vēl šodien, ejot pa tuksnesīgām vietām, ceļotāji Ievēro šādu kārtību, sevišķi Cinavā, Sonorā un Ziemeļmek- bikas stepēs.

Pēc vairāku dienu ceļojuma sibolēro un viņa mednieki devās lejup no Ļjanoestakādo-augstienes pa tās austrumu nogāzi un nonāca pie Redriveras pietekas. 1 Seit vienmuļā prērijas ainava pilnīgi izmainījusies — nogāzes un paugūri ieguvuši maigākas, viļņojošas kontūras. Apaļkainu rindas viegli noslīd zaļās ielejās, pa ku- lām līkumo dzidri dzirkstoši strauti. Sur tur gar to krastiem izkaisītas koku birztalas un grupas — mūžzaļie ozoli, skaistais pekanriekstkoks ar garšīgiem, iegareniem riek- 'stiem, akmensozols ar savām dīvainajām zīlēm, hakbe- rijs[29] ar nātrēm līdzīgām lapām un saldiem augļiem, kā irī skaistā sudrabapse. Pakalnu nogāzēs paceļas milzīgi koki tik vienādos atstatumos cits no cita, it kā tos kā augļu dārzā būtu iestādījusi cilvēka roka. Plaši izpletušies kuplie zaru vainagi, un no gaišajām plūksnotajām lapām un garajām, brūnajām pākstīm, kas nokarājas no zariņiem, redzams, ka tās ir slavenās Amerikas akācijas — meskites. Lejā, strautiņu malās aug zīdkoki un šur tur pamanāmi skaistie Ķīnas koki ar jaukiem violetiem ziediem. Visus pakalnus, nogāzes un ielejas klāj biezās, isās bufalo zāles mauriņš, liekas, tas tikai nesen gludi nopļauts un atkal sazēlis maigā zaļumā. Brīnišķīga, jauka vietai-Nav nekāds brīnums, ka šo prēriju sev par ganībām izvēlējušies mežonīgie bizoni.

Mednieku pulciņam nemaz nevajadzēja tālu pabraukt pa šo bagātīgo apvidu, kad tie jau nokļuva uz bizonu pēdām — redzamas iemīdītas takas, iegulētas bedres, vielas, kur zvēri dzēruši, koki ar apgrauztu mizu. Un jau nākošajā rītā sibolēro nokļuva lielu bizonu baru vidū, kur šie dzīvnieki ganījās kā mājlopi un gluži mierīgi plūca zāli. Cilvēkiem tuvojoties, tie nemaz nebaidījās un pat nedomāja no tiem bēgt vai slēpties, fc Sibolēro bija sasniedzis sava ceļojuma mērķi. Te nu atradās viņa milzīgā, bagātā ferma, viņa ganāmpulks. Un šis ganāmpulks piederēja viņam ar tādām pašām tiesībām

kā citiem medniekiem. Vajadzēja tik ķerties pie darba — medīt bizonus, sagatavot ga|as krājumus, apstrādāt to ādas.

Karloss zināja ari,' ka neizpaliks maiņtirdznieciba ar indiāņiem, tiklīdz viņš tos satiks, un tas notiks ne reizi vien, kamēr viņš te medīdams uzturēsies.

Tāpat kā visi,, kas klejo pa prēriju, vai tie būtu vienkārši traperr vai indiāņi, arī Karloss mīlēja dabas skaistumu un tāpēc nometnei izvēlējās sevišķi "jauku vietu. Tas bija ar biezu zāli apaudzis stūrītis — maza ieleja pekanriekstkoku, zīdkoku un Ķīnas koku ēnā, caur kuru plūda skaidrs dzidrs strautiņš. Seit zīdkoku birztalas ēnā viņi apstādināja savus pajūgus un uzslēja teltis.

XII- NODAĻA

Karloss uzsāka medības, un viņam veicās lieliski. Jau divas pirmajās dienās bija nošauti kādi divdesmit bifeļi un visi aizgādāti uz nometni. Bifeļus izsekoja un tos nošāva pats sibolēro kopā ar Antonio; tikmēr divi peoni novilka dzīvniekiem ādu, sagrieza gaļu un aizveda uz nometni. Tālāk ar tiem rīkojās trešais peons — kas medījumu izkaltēja: gaļu viņš sagrieza plānās sloksnēs un tad izžāvēja saulē.

Medības solījās būt ienesīgas. Karloss cerēja, ka dabūs tik daudz tasāho[30], cik vien spēs aizvest, un arī krietni daudz ādu. To visu viņš cerēja ātri vien izpārdot Jaun- meksikas pilsētās.

Trešajā dienā mednieki pamanīja, ka bifeļu miermīlīgā izturēšanās izmainījusies. Tie pēkšņi kļuvuši nikni un piesardzīgi. Laiku pa laikam pilnos auļos medniekiem garām aizdrāzās milzīgi bifeļu bari, likās, tos kāds pārbiedējis un sācis vajāt. Un ne Karloss, ne Antonio bifeļus nebija iztraucējuši. Bet kāds varētu būt iemesls dzīvnieku satraukumam? Kas licis tiem bēgt?

Karloss izteica aizdomas, ka tuvumā atrodas kāda indiāņu cilts un medī bifeļus,

Viņa aizdomas izrādījās pamatotas. Pakāpies kalnā, no kura varēja pārredzēt visu skaisto ieleju, viņš ieraudzīja indiāņu nometni. Tur atradās apmēram piecdesmit vigvami, uzslieti kā teltis gar ielejas malu ar ieeju pret upi,

Tie bija konusveidīgi, saslieti no lokā saspraustām kārtīm, kas galos savilktas kopā, pēc tam šis mietu karkass apsegts ar bifeļu ādām.

—  Tie ir vakoju vigvami, — iesaucās Karloss, tikko viņa lietpratīgais skatiens ieraudzīja indiāņu nometni.

—  Kā jūs to zināt, saimniek? — jautāja Antonio, kura pieredze šādās lietās bija daudz mazāka nekā viņa saimniekam, kas jau kopš bērnības visu savu dzīvi bija pavadījis prērijā.

—  Nu, tas taču redzams no vigvamiem, — teica Karloss.

—  Man liekas, tā varētu būt arī komanču nometne, — atbildēja metiss. — Esmu redzējis tieši tādus pašus vigvamus šiem «bizonu ēdājiem».

—  Nē, ne gluži, — iebilda metisa saimnieks. — Komanču vigvamos augšā cieši sasietie mieti ir pilnīgi nosegti a f ādām, neatstājot caurumu dūmu izvadīšanai. Bet pavēro šos — vigvama augšgals pavisam citāds. Tie ir vakoju vigvami; nu, vakoji, protams, ir komanču sabiedrotie.

Izrādījās, Karlosam tiešām taisnība. So vigvamu karkasa kārtis augšgalā gan pietuvojas viena otrai, bet pilnīgi kopā nesaiet, augšā paliek caurums dūmu izvadīšanai. Tāpēc šie vigvami nav pilnīgi koni un šinī ziņā atšķīrās no komanču vigvamiem.

—  Vakoji nav mums naidīgi, — turpināja sibolēro, — un man šķiet, no viņiem nav jābaidās. Es pat domāju, mums ar viņiem iznāks laba patirgošanās. Bet kur viņi atrodas?

Pēdējo jautājumu mednieks izteica, aplūkodams nometni, kurā pie vigvamiem nemanīja neviena dzīva radījuma — ne vīriešus, ne sievietes, ne bērnus, pat neviena dzīvnieka tur neredzēja. Un tomēr — pamesta nometne 1a nebija. Indiāņi neparrfestu tik labus vigvamus un aiziedami nekādā ziņā neatstātu tik skaistas ādas. Nē, — vigvamu saimniekiem jābūt kaut kur tuvumā; tie droši vien dzenā bifeļus blakus kalnu ielejā. Karloss bija uzminējis. Kamēr viņš ar savu pavadoni r- stāvēja, aplūkodami ielejas nometni, atskanēja skaļi kliedzieni, un nākošajā acumirklī tuvējā uzkalnā parādījās un tuvojās vairāki simti jātnieku. Viņi jāja lēnām, bet smagi elpojošie un putās nodzītie zirgi liecināja, ka vēl tik tikko tie joņojuši auļos. Un pēkšņi aizmugurē parādījās vēl otrs, vēl lielāks bars. Tur bija zirgi un mūļi, apkrauti ar milzīgām brūnām nastām — tā bija bifeļu gaļa, satīta dzīvnieku pašu pinkainajās ādās. So karavānu vadīja sievietes un pusaudži zēni, blakus skrēja suņu bari- un skaļi klaigājoši bērni.

Viņi tuvojās nometnei no otras'puses, un tāpēc Karloss un Antonio vēl labu brīdi netika pamanīti.

Pirmais indiāņu jātnieku bars jau izklīda starp vigva- miem, kad pēkšņi kāds ass skatiens ieraudzīja divas svešinieku galvas pāri pakalna malai.

Atskanēja brīdinošs kliedziens, un acumirklī visi, pat jau no segliem nokāpušie jātnieki, bija atkal zirgos un gatavi cīņai. Kāds pāris aizrikšoja pretī gaļas vedēju rindai, kura vēl nebija paspējusi sasniegt nometni, kamēr pārējie trauksmes stāvoklī jādelēja šurp un turp. Viņi, acīmredzot bija nobaidījušies, ka tiem klusām pielavīju*r šies pavniji — viņu nāvīgie ienaidnieki.

Karloss nekavējoties izkliedēja viņu bažas. Iecirtis zirgam sānos piešus, viņš ātri uzjāja kalna korē, kur indiāņi varēja to pilnīgi saredzēt. Pavicinājis ar rokām labi zināmās pazīšanās zīmes, viņš, cik vien skaļi spēja, nokliedza vārdu amigoun indiāņi nomierinājās. Uzticība atjaunojās. Tad no viņu vidus uz priekšu izjāja jauns indiānis un tuvojās kalna korei. Piejājis tik tuvu, ka bija jau iespējams sarunāties, viņš apstājās. Un tad daļēji zīmju valodā, daļēji ar nedaudziem spāņu valodas vārdiem viņam izdevās saprasties ar Karlosu. Pēc tam indiānis aizauļoja atpakaļ, bp t pēc brīža atkal atgriezās un aicināja Karlosu un viņa pavadoni sev līdz uz nometni.

Karloss, protams, labprāt pieņēma laipno ielūgumu, un jau pēc neilga laika viņi abi ar Antonio ēda svaigo bifeļu gaļu un draudzīgi tērzēja ar namatēvu.

Indiāņu vecākais — izskatīgs, stalts vīrs, kurš acīmredzot bija autoritāte savējo vidū, ļoti draudzīgi uzņēma Karlosu un kļuva sevišķi laipns, kad dzirdēja, ka mednieks atvedis sev līdzi ļoti daudz.dažādu mantu. Viņš apsolīja pats ierasties Karlosa nometnē nākošās dienas rītā un atļaut savas cilts ļaudīm tirgoties ar Karlosu. Kā jau sibolēro sacīja, tie tiešām bija vakoju cilts indiāņi — di* žena cilts, viena no dižciltīgākām prērijas indiāņu ciltīm.

Karloss atgriezās savā nometnē pacilātā garastāvoklī. Tagad viņš pret savām precēm iemainīs sev mūļus — va-

1 Amigo (sp.) — draugs.

donis to bija apsolījis — un galvenokārt to dē] viņš bija devies prērijā.

Indiāņi ar savu vadoni ieradās otrās dienas rītā, kā jau Iepriekš tika norunāts. Mazajā ielejā, kur sibolēro bija uzslējis savas teltis, sanāca vīri, sievas un bērni. Atraisīja atvestos saiņus, preces izlika apskatei, un tirgojoties nemanot pagāja visa dieņa.

Karloss pārliecinājās, ka viņa pircēji ir absolūti godīgi ļaudis, un, kad pienāca vakars un indiāņi atvadījās, sibolēro bija pārdevis bez atlikuma visas atvestās mantas, liet to vietā Karlosam tagad piederēja skaists ganāmpulks — mazajā ielejā vairāk nekā trīsdesmit mūli stāvēja piesieti pie mietiem. Un tie visi tagad piederēja bifeļu medniekam Karlosam. Ne veltīgi viņš bija iztērējis savas astoņas zelta unces.

Viņš ne tikai atgriezīsies mājup ar tādu vērtīgu mūļu pulku, bet tie visi ies apkrauti ar žāvētās bifeļu gaļas un ādu nastām.

Jā, šoreiz medības un tirgošanās ar indiāņiem tiešām sekmīga. Un Karloss domās jau nodevās sapņiem par nākotnes labklājību, kad viņš būs sev ieguvis nodrošinātu stāvokli. Tad pienāks diena, kad viņam būs tiesības oficiāli lūgt daiļās Katalīnas roku.

«Ja es kļūšu bagāts,» viņš domāja, «tad pat dons Ambrosio nedrīkstēs mani atraidīt.» Skaistā sapņu pasaulē to nakti pavadija sibolēro Karloss.

XIII NODAĻA

Nākošā dienā Karloss vēl enerģiskāk uzsāka medības. Tagad taču viņš bija ieguvis nastu nesējus mūļus un varēs aizvest mājās milzumdaudz medībās iegūtā. Nebija vairs jābaidās, ka būtu jāatstāj prērijā bifeļu ādas vai tasāho. Pieskaitot iegūtajiem arī tos mūļus, ar kuriem viņš atbrauca, Karlosam tagad piederēja trīsdesmit pieci mūļi. Ar tiem un trīs ratu paj-ūgiem viņš varēs aizvest mājās krietni daudz gaļas un ādu, vairāku simtu dolāru vērtībā.

Karlosam bija izdevies iegūt no indiāņiem arī dažas apstrādātas ādas, kuras tie izmantoja kā apģērbu. Par tām viņš bija atdevis indiāņiem visu, kas vien tiem iepatikās. Pat savas un savu palīgu svārku pogas un visu sombrēro zeltītās lentes un bārkstis — visu, kas spīdēja. Karloss

bija gatavs atdot visu, protams, tikai ne ieročus. Bet tos vakoji arī nemaz netīkoja. Viņiem bija tādi paši bultu stopi un laso, un, ja vajadzīgs, viņi prata tos izgatavot. Labprāt gan indiāņi būtu nopirkuši garo, brūno šauteni, bet tā Karlosam bija dārga piemiņa, un to viņš nepārdotu pat ne par diviem desmitiem mūļu.

• Vēl pāris dienas Karloss turpināja medības. Bet viņš ievēroja, ka bifeļi atkal gandrīz vai ar katru stundu kļūst tramīgāki un nemierīgāki. Tāpat viņš novēroja, ka bēgošie bifeļu bari skrēja no ziemeļu puses, kamēr ,vakoji medīja dienvidos no viņa nometnes. Nē, dzīvnieki nebēga no vakojiem. Bet no kā tad?

Bija trešā nakts pēc tirgošanās ar indiāņiem. Karloss un viņa vīri devās atpūsties. Antonio palika sardzē, pusnaktī viņu vajadzēja nomainīt vienam no peoniem.

Arī metisam ļoti nāca miegs. Viņš bija noguris, dzīda mies pakaļ bifeļiem. Vēl tikai pusstundu viņam jānostāv sardzē, un viņš visiem spēkiem cīnījās, lai miegs viņu neuzvarētu tieši pēdējā pusstundā; pēkšņi no tās puses, kur atradās ,T iūļi, atskanēja iešņākšanās.

Tas u Antonio no pussnaudas, un. momentā viņš kļuva pati uzmanība. Metiss noliecās, piespieda ausi pie zemes un dusījās. Atkal, — šoreiz daudz skaļāk, — iešņācās viens mūlis, tad otrs un vēl kāds, un tūlīt ari citi viens pēc otra.

«Ko tas nozīmē? Varbūt koijots? Bet varbūt lācis? Jāmodina saimnieks!» — Antonio nodomāja.

Metiss klusi piezagās pie gulošā Karlosa un paraustīja to aiz rokas. Pietika tikai viegla pieskāriena, un sibolēro acumirklī pietrūkās kājās un paķēra šauteni. Briesmu brīžos, piemēram, naidīgu indiāņu uzbrukuma gadījumā, viņš vienmēr ķērās pie šautenes. Savu bultu stopu viņš lietoja tikai medībās.

Pārmijuši dažus steidzīgus vārdus, viņi uzmodināja arī peonus, un visi pieci, paņēmuši ieročus, sagatavojās kaujai. Mazais mednieku pulciņš palika laukumā starp ratiem, kas bija piebraukti un izvietoti tā, lai norobežotu mazu trīsstūrainu aploku. Augstās ratu kastes varēja noderēt par labu aizsegu pret bultām. Tā kā ugunskurs ne;, liesmoja, ratu ielokā stāvošos no ārpuses saskatīt nevarēja. Bez tam mazā nometne atradās zīdkoku kuplās lapotnes tumšajā ēnā, kas apkārtējo tumsu vērta vēl tumšāku. Bet nometnes iemītnieki labi varēja pārskatīt prēriju, kas izpletās viņu priekšā. Ja nebūtu izklaidu-augošo

koku puduru, viņi varētu pilnīgi pārredzēt visu apkārtni uz abām pusēm ielejā un nogāzēs. Bet šinīs koku puduros varēja paslēpties diezgan daudz ienaidnieku.

Mednieki stāvēja klusēdami un ļoti vērīgi klausījās. Un pēkšņi tiem šķita — ka redz, pa zemi rāpo kāds tumšs stāvs, virzīdamies uz mūļu bara pusi, kas stāvēja piesieti kādu simt jardu attālumā. Neviens no pieciem medniekiem nevarēja tumsā skaidri saskatīt, kas tas ir — cilvēks vai dzīvnieks. Bet, kas tas arī nebūtu, tas virzījās uz priekšu tik ļoti lēni, ka likās — stāv uz vietas.

Beidzot Karloss nolēma šo noslēpumaino stāvu tuvāk pavērot. Viņš izlīda no ratu aizsega un Antonio pavadībā sāka rāpties uz tā pusi. Nokļuvuši tuvāk tumšajam stāvam, tie redzēja, ka tas tiešām kustas.

—   Skat! Tur tiešām kas kustas, — čukstēja sibolēro.

Tanī pašā momentā mūļi atkal iešņācās un daži kā izbijušies sāka kārpīt ar kājām zemi.

—   Tam jābūt lācim, — Karloss atkal klusi ierunājās. — Tāds tas izskatās. Viņš aizbaidīs mūļus, un mēs tos vairs nesavāksim — šāviens tos mazāk izbadītu.

To sacīdams, Karloss klusi pacēla karabn '4m, notēmējis, cik precīzi tas tumsas dēļ iespējams, nospieda gaili un izšāva. <»

—   Likās — šāviens izrāva no elles visus pekles garus. Simtiem balsu pēkšņi saplūda briesmīgā spiedzienā, un simtiem zirgu kāju piecirtienu nodunēja uz prērijas cietās zemes. Sakustējās viss mūļu aploks. Tie skaļi zviedza un raustījās, līdz pārrāva piesējuma saites un paniskās bailēs izskrēja ielejā. Tūlīt tos kliegdams aplenca melnu jātnieku bars un aizdzina prērijā. Un, pirms Karloss paspēja pēc negaidītā pārsteiguma atjēgties, mūļi un indiāņi bija pazuduši — nekas vairs nebija ne redzams, ne dzirdams.

No visa mūļu bara nebija palicis pat ne viens vienīgs. Laukums, kur atradās piesietie mūļi, bija tukšs kā izslaucīts.

—  Aizbēga! — sibolēro dobjā balsī iesaucās. — Mani nabaga mūļi. Visi projām! Vairs neviena paša. Lai nolādēta indiāņu divkosība.

Karloss ne mirkli nešaubījās, ka marodieri bijuši vakoji — tie paši, no kuriem viņš iemainīja mūļus. Viņš labi zināja, ka ^ādi gadījumi nav nekāds retums — ka bieži vien tādā veidā aplaupa tirgotājus un ka nav nekas neparasts, ja to pašu mūli nākas atpirkt no tiem pašiem indiāņiem, kuri to tirgotājam pēc maiņas nolaupījuši.

—   Nolādētie blēžit —vKarloss dusmās vēlreiz iekliedzās. — Lūk, kādēļ viņi tirgojoties izturējās tik atklāti un pretimnākoši. Aiz tā slēpās šo gļēvo neliešu nodoms mani vēlāk aplaupīt, nozagt visu manu mantu, jo atklāti uzbrukt tie neuzdrošinājās. Carajo! Esmu galīgi izputināts!

Pēdējos vārdos izskanēja gan dusmas, gan dziļš sarūgtinājums.

Sibolēro tiešām bija nonācis neapskaužamā situācijā. Visas viņa cerības, kas nesen tik krāšņi uzplauka, bija pēkšņi vienā mirkli pilnīgi iznīcinātas. Viņš bija zaudējis visu, kas tam piederēja. Visu, arī to, kura dēļ uzsāka šo garo, bīstamo un grūto medību ceļojumu — viss pēkšņi izrādījās veltīgi. Viņš atgriezīsies mājās tukšām rokām, daudz nabadzīgāks nekā pirms devās projām, jo kopā ar pārējiem bija aizdzīti arī tie pieci mūļi, kas tam agrāk piederēja. Pie ratiem piesietie vērši un uzticamais zirgs — lūk, viss, kas tam vēl palicis. Ar tiem tik tikko varēs aizvest sev un saviem vīriem mājupceļā vajadzīgo pārtiku. Un vairāk nekā —> neviena ādu saiņa, ne gabala gaļas vairāk par pašu uzturam nepieciešamo.

Visas šīs drūmās domas dažos mirkļos pazibēja sibolēro galvā, kamēr viņš stāvēja, kā sastindzis, raudzīdamies uz to pusi, kur bija pazuduši laupītāji. Viņš pat nemēģināja tiem sekot — tam nebūtu nekādas nozīmes, bet tas varētu tikai ļauni beigties. Savā mustangā viņš varētu tos panākt, bet — tad viņu nogalinātu ienaidnieku šķēpi.

—   Lai nolādēti šie blēži! — viņš vēlreiz iesaucās, tad piecēlās kājās un devās atpakaļ uz ratu ieloku, pavēlēja savest visus vēršus tuvāk kopā un ciešāk piesiet pie ratiem. Kas zina, — varētu arī vēlreiz uzbrukt kāds aizkavējies, apkārt klīstošs mežoņu bars.

Likties gulēt bija bīstami, un sibolēro un viņa četri vīri palika nomodā un trauksmes stāvoklī visu nakti.

XIV NODALA

Bezgalīgi gara vilkās Karlosam šī nakts, drūmu un sāpīgu pārdomu nakts. Zaudējis visu savu mantību, te nu viņš sēdēja naidīgi noskaņotu indiāņu apdraudētā ielejā, kur ienaidnieki varēja iedomāties kuru katru brīdi atgriezties un nogalināt viņu un viņa vīrus. No mājām, pat no

jebkura balto cilvēku mitek|a viņš atradās daudzu simtu jūdžu attālumā un pirms turp atkalnok]ūšanas vajadzēja vēlreiz iet pāri milzīgajam tuksnesim. Un tālāk? — viņš pat domāt par to neuzdrošinājās, — kas sagaida viņu mājās? Tagad, kad viņš zaudējis visas tirdzniecībai līdzi- ņemtās preces, — varbūt, atgriezies mājās, viņš kļūs visiem par izsmiekla un paņirgāšanās objektu. Nebija arī nekādu cerību uz gandarījumu vai zaudējumu atlīdzinājumu. Viņš skaidri zināja, ka valdība nesūtīs ekspedīciju, lai atriebtos un sodītu indiāņus par viņam pārinodarī- jumu, jo viņš bija pārāk vienkāršs un nenozīmīgs cilvēks. Un viņš saprata , arī, ka neviena spāņu karavīru ekspedīcija, ja arī viņi to gribētu, nav spējīga doties briesmīgajā Ļjanoestakādo tuksnesī. Un Viskara un Roblado jau nu pavisam nebija tie vīri, uz kuru palīdzību varētu cerēt. Nēt Nē! Nav ko domāt par palīdzību, lai atgūtu zaudēto. Nežēlīgi viņu apstrādājuši laupītāji, un viņš saprata, ka jāsaņemas un jāiztur šis trieciens. Drūma un bezcerīga rādījās nākotne.

Tiklīdz atausīs diena, viņš dosies uz vakoju nometni un droši pārmetīs tiem viņu nodevību. Bet ko tas palīdzēs? Un — vai viņš tos vispār tur vēl atradīs? Laikam gan ne. Drīzāk gan jādomā, ka indiāņi tūlīt pēc viņa apzagšanas devās projām uz citu vietu.

Ne reizi vien šinī naktī galvā iešāvās doma: ja viņš nevar atgūt zaudēto, tad var vismaz atriebties zagļiem. Arī vakojiem ir ienaidnieki. Dažas kaimiņu ciltis vienmēr karo ar vakojiem. Un Karloss zināja, ka viņu ienaidnieki ir varenā pavniju cilts.

«Rūgta man rādās nākotne,» domāja Karloss, «bet atriebība būs salda. Kā būtu, ja es uzmeklētu pavnijus, pastāstītu viņiem par saviem nodomiem, piesolītu tiem sava šķēpa, bultu maksts un dārgās karabīnes palīdzību cīņā. Es nekad neesmu saticies ar šiem indiāņiem, es nepazīstu pavnijus, bet mana roka ir veikla un cieta, un tagad, kad man ir iemesls atriebties, pavniji nenoraidīs manu palīdzību cīņā pret viņu ienaidniekiem. Un mani vīri, — par to esmu pārliecināts, — sekos man visur, kaut līdz pasaules malai. Viņi ir tagnosi, un tie nav kareivīga cilts, bet prot cīnīties un atriebties, ja tos izaicina.»

— Jā! Es uzmeklēšu pavnijus!

Savu nodomu Karloss izteica enerģiski un apņēmīgi un gandrīz skaļā balsī. Jaunais mednieks piederēja pie tiern cilvēkiem, kas ilgi nevilcinās un neprāto, kā rīkoties; tā arī šoreiz viņš izšķīrās ātri un noteikti. Un tas ir gluži saprotams: viņš bija dziļi sašutis par tādu nodevību, par tik negodīgu, rupju un gļēvulīgu apkrāpšanu; tam likās — pavisam bēdīga un nožēlojama dzīve to sagaidīs tur mājās, kad viņš atgriezīsies tukšām rokām, — un vai kāds brīnums, ka viņā modās vēlēšanās atriebties un sodīt tos, kas sagādāja viņam šīs nepatikšanas. Bez tam viņš vēl mazliet cerēja atgūt kaut daļu nozagto mantu. Tas viss ietekmēja sibolēro pieņemt lēmumu atriebties.

Karloss bija izlēmis, kā rīkoties, un gribēja nekavējoties paziņot savu lēmumu saviem palīgiem, bet viņu aizkavēja metiss, pēkšņi ierunādamies.

—       Bet, saimniek, — teica Antonio, kurš arī labu laiku bija kavējies pats savās pārdomās, — vai jūs nepamanījāt ko savādu?

—   Kad, Antonio?

—   Kad aizdzina mūļus.

—   Un kas tur savāds?

—       Liekas, visi nelieši nebija zirgos. Diezgan daudz, varbūt pat puse — kājnieki.

—   Pareizi. To arī es pamanīju.

—       Nu, lūk, saimniek. Es esmu daudzreiz redzējis, kā komanči dzen mustangu baru, un viņi vienmēr bija jāšus, nekad nav gājuši kājām.

—   Un kas par to? Seit bija vakoji, bet ne komanči.

—       Taisnība, saimniek. Bet es esmu dzirdējis, ka vakoji, gluži tāpat kā komanči, ir indiāņi-jātnieki un rīkojas un darbojas tikai jāšus.

—       Jā. Laikam gan, — domīgi atbildēja sibolēro. — Jāatzīstas, šoreiz te tiešām bija kaut kas neparasts.

—       Bet, saimniek, — turpināja metiss, — vai vairāk nekādu dīvainību mūļu bēgšanā nepamanījāt?

—       Nē, — atzinās Karloss. — Es biju tik sašutis un tik satraukts par zaudējumu, ka nespēju gandrīz nekā pamanīt. Nu, ko tu vēl ievēroji, Antonio?

—       Vai starp mežoņu griezīgajiem kliedzieniem nedzirdējāt spalgu iebļaušanos, kas šad tad atkārtojās, un tad — asu svilpienu.

—   Ko? Un tu dzirdēji to?

—  Jā. Loti skaidri. Un pat vairākas reizes.

—       Jā, ka gan es to nedzirdēju? — sibolēro it kā pats sev iejautājās. — Un tu esi par to pārliecināts, Antonio?

Pilnīģi pārliecināts, saimniek.

It kā domās ko apsvērdams, Karloss dažus mirk]us klusēja. Pēc brīža ierunājās, it kā vairāk pats ar sevi sarunādamies:

—   Tie varētu būt… tas iespējams… tiem jābūt… jābūt — tiešām viņi…

—   Kādi viņi, saimniek?

—   Tas bija pavniju svilpiens!

—   Arī es tā domāju. Tieši tā. Komanči nekad tā nebļauj un nesvilpj. Arī kiavi ne. Nekad neesmu dzirdējis, ka vakojiem būtu tāds signāls. Varbūt tiešām tie bija pavniji? Bez tam — puse skrēja kājām. — Tā rīkojas pav- niji. Tiešām viņi!

Karloss jau domās bija pieņēmis citu lēmumu. Pilnīgi iespējams, ka Antonio pieņēmums atbilst patiesībai. Svilpiens ir īpatnējs pavniju signāls, ar ko tie atšķiras no citām ciltīm. Bez tam tik daudzi laupītāji ieradās kājām, ne jāšus. Tas raksturīgs pavnijiem. Karloss zināja, ka dienvidu apvidu indiāņi nekad tā nerīkojas. Arī pavniji ir indiāņi-jātnieki, bet savos laupīšanas sirojumos uz dienvidiem viņi bieži dodas kājām, cerēdami atgriezties jāšus, kas tiem gandrīz vienmēr arī izdodas.

«Jā, es kļūdījos, apvainodams vakojus,» domāja sibolēro. «Laupītāji tiešām būs bijuši pavniji.»

Bet tad viņam atkal pēkšņi iešāvās prātā doma, ka marodieri tomēr varētu būt arī vakoji. Lai viņu apmānītu un maldinātu, vakoji izmantojuši pavniju svilpienu. Un daļai no viņiem bija viegli atnākt kājām, jo nometne atradās pavisam netālu no Karlosa apmešanās vietas. Un vēl — pēc mūļu aizdzīšanas visi aizgāja tieši uz vakoju nometnes pusi.

Nu, bet rītu, kad viņš ieradīsies tur, vakoji, bez šaubām, sacīs, ka viņi manījuši pavnijus tuvākajā apkārtnē un ka mūļus nozaguši pavniji. Mūļus, protams, viņš neredzēs, tie būs noslēpti drošā vietā kalnos.

—   Nē, Antonio, — savu pārdomu ietekmēts, Karloss uzrunāja metisu, — mūsu ienaidnieki tomēr būs vakoji.

—   Nē, saimniek, — Antonio apstrīdēja Karlosu. — Es ceru, ka jūs maldāties.

—   Arī es gribētu cerēt, ka tā būs, draugs. Vēl vakar es viņus uzskatīju par draugiem. Man būtu ļoti nepatīkami, ja izrādītos, ka vakoji ir mūsu ienaidnieki. Bet baidos, ka tas tiešām tā būs.

Un tomēr — pilnīgi pārliecināts par to Karloss tomēr nebija. Visu atkal un atkal pārdomājot, ienāca prātā vēl daži fakti, kas liecināja par labu vakojiem. Par to ieminējās arī metiss un citi vīri.

Tik tiešām, dažas pēdējās dienas viņi visi bija novērojuši bifeļu dīvaino izturēšanos. Un šie it kā izbaidītie dzīvnieku bari skrēja no ziemeļiem un devās dienvidu virzienā, dzīvnieku tramīgums liecināja, ka tie bēg no medniekiem, kas tos vajā. Bet vakoji visu šo laiku medija dienvidos no sibolēro nometnes. Tas it kā norādīja, ka ziemeļos rīkojas citas indiāņu ciltis. Varbūt tieši pavniji.

Un atkal Karloss domās pārmeta sev par savu pārsteidzību, turot aizdomās savus jaunos draugus. Šaubas mocīja viņu. Varbūt rīt viss atrisināsies.

Tikko ausīs gaisma, viņš dosies uz vakoju nometni un pats par visu pārliecināsies jeb, katrā gadījumā, — izrunāsies ar viņiem pilnīgi atklāti.

« # *

Tikko pirmie gaismas stari krita pār prēriju, metisa asais skatiens pārslīdēja apkārtnei un ieraudzīja zālē kaut ko neparastu. Nezināmais atradās zemē netālu no tās vietas, kur vēl nesen stāvēja piesieti mūļi. Tumšais priekšmets gulēja izstiepies. Varbūt tas bija kāds krūms vai irbuleņu cers? Nē! Nekas tamlīdzīgs. Pavisam citādas kontūras. Ttfmšais priekšmets drīzāk atgādināja zemē gulošu dzīvnieku — varbūt tur gulēja liels vilks? Tas atradās tuvu tai vietai, kur viņi nakts tumsā kaut ko pamanīja it kā kustoties un uz kuru Karloss raidīja šāvienu.

Ieraudzījis šo dīvaino tumšo priekšmetu, metiss pievērsa tam arī sava saimnieka uzmanību, un tagad tie abi raudzījās pāri ratu kastes augstajai malai, vērīgi pētīdami to, cik pelēcīgā rīta gaisma ļāva saskatīt.

Kad kļuva gaišāks, gulošo priekšmetu varēja jau labāk saredzēt, un ar katru mirkli pieauga sibolēro interese par to. Viņi abi jau sen būtu devušies tuvāk izpētīt šo dīvaino priekšmetu, bet vēl arvien tie baidījās, ka indiāņi varētu otrreiz atgriezties un atkārtot uzbrukumu. Un tā abi mednieki piesardzības dēļ palika savā iežogotajā aplokā. Bet tad viņi vairs ilgāk nespēja atturēties — vajadzēja taču beidzot uzzināt, kas tur atradās. Domās jau bija izveidojusies nojauta par to, kas šis priekšmets varētu būt, un tagad ļoti gribējās šīs aizdomas pārbaudīt.

Tā Karloss un Antonio izkāpa no ratiem un uzmanīgi devās pie nezināmā gulētāja.

Piegājuši tuvāk, viņi nemaz nejutās ļoti pārsteigti, — jo abi jau bija to paredzējuši, — atrazdami tur guļot nošautu indiāni. Mironis gulēja, izstiepies zālē uz mutes. Tuvāk aplūkojot, mirušā sānos atrada ievainojumu, no kura bija iztecējušas asinis. Tur indiāņa ķermenī bija ietriekusies šautenes lode — Karlosa šāviens bija trāpījis mērķī!

Karloss un metiss noliecās un pagrieza mirušo uz muguras. Mežonis bija īstā karatērpā — kails līdz jostas vietai, krūtis un seja briesmīgi izkrāsotas, lai padarītu to pēc iespējas drausmīgāku un iedvestu pretiniekiem bailes. Mednieku uzmanību visvairāk saistīja indiāņa matu sakārtojums. Pie deniņiem un aiz ausīm mati bija rūpīgi noskūti. Pārējie apgriezti pavisam īsi, bet pašā galvas vidū atstāta gara matu šķipsna, kas sapīta bizē, kurā iepītas spalvas. Bize nokarājās lejup pāri pakausim. Noskūtie deniņi nokrāsoti spilgti sarkani, tāpat notriepti arī vaigi un krūtis.

Bija pretīgi skatīties uz mirušo. Spilgti sarkanie plankumi asi kontrastēja ar pelēcīgo ādu citās ķermeņa vietās, ar zilganajām lūpām un stiklainiem acu āboliem.

īsu brīdi klusēdams aplūkojis mirušo, Karloss saprotoši paskatījās uz Antonio un, norādīdams uz noskūto galvu un mokasīniem indiāņa kājās, noteica:

— Pavnijs!

Karlosa balsī ieskanējās it kā apmierinātība un atvieglinājums, ka tāds izrādījās atklājums.

XV NODAĻA

Nošautais indiānis neapšaubāmi piederēja pie pavniju cilts. To liecināja viņa matu sakārtojums, mokasīnu piegriezums un kareivja ķermeņa izkrāsojums.

Par to pārliecinājies, Karloss jutās atvieglots un pat priecīgs. Šim priekam bija dziļāks pamatojums: pirmkārt — iepriecēja atgūtā pārliecība, ka vakoji tomēr ir uzticami draugi; otrkārt — viņš bija sodījis vienu no zagļiem, un beidzot — zinot, ka laupītāji bijuši pavniji, radās cerība, ka ar vakoju palīdzību varbūt izdosies atgūt kaut daļu nozagto mūļu.

Sīs cerības nebija nekas neticams. Kā jau zināms, vakoji un pavniji ir nesamierināmi, mūžseni ienaidnieki. Karloss bija pārliecināts: tiklīdz vakoji uzzinās, ka pavniji klejo tuvākā apkārtnē, tie metīsies vajāt savus ienaidniekus. Un Karloss ar savu nelielo palīgu pulciņu pievienosies vakojiem pavniju vajāšanā, un, ja tie kopīgi pavnijus sakaus, varbūt viņš atgūtu arī savu mūļu baru.

Karloss jau gribēja nekavējoties auļot uz vakoju nometni, lai paziņotu par draudošo pavniju uzbrukumu un lai pievienotos tiem tagad kopīgā ienaidnieka meklēšanā.

Tad piepeši viņš un tāpat Antonio iedomājās, ka pavniji paši aizdrāzās vakoju nometnes virzienā. Tā atradās pat ne divu jūdžu attālumā no šīs vietas, un nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka ienaidnieki to pat naktī nepamanītu.

Un ja nu pavnijiem jau izdevies pārsteigt vakojus, uzbrukt tiem un abas ciltis jau cīnās?

Jā, taS pilnīgi iespējams, pat vairāk nekā iespējams. Pa šo laiku pavniji jau varēja tur nokļūt. Mūļu aizdzīšana notika pirms pusnakts. Tad pavniji noteikti devās uz vakoju nometni un nokļuva tur vispiemērotākā brīdī — parastajā laupītāju uzbrukuma laikā — starp pusnakti un rītausmu.

Karloss baidījās, ka viņš ieradīsies par vēlu, lai brīdinātu vakojus. Varbūt viņa jaunie draugi jau iznīcināti. Tomēr viņš nolēma nekavējoties doties uz vakoju nometni,

Norīkojis Antonio un peonus sargāt un vajadzības gadījumā cīnīties par savu nometni, Karloss, apbruņojies ar karabīni un stopu ar bultām, steidzīgi devās uz vakoju nometni, Kaut viss vēl tinās pelēcīgā rītausmas krēslā, sibolēro labi zināja un bez grūtībām atrada taku, kura veda uz vakoju nometni. Viņš jāja ļoti piesardzīgi, vērīgi aplūkodams katru koku puduri, pirms tuvojās tam. Tāpat viņa asais skatiens izpētīja katru kalna kori, katru paugura galu, kas atradās viņa ceļā.

Sāda piesardzība bija pat vairāk kā nepieciešama.. Ļoti iespējams, ka pavniji varēja atrasties vēl kaut kur tepat tuvumā un paslepu uzglūnēt no slēptuves, varbūt tie apstājušies kalnos pusceļā starp viņa un vakoju nometnēm.

Sibolēro nebaidījās satikties ar vienu vai pāris ienaidniekiem. Uz sava zirga veiklību viņš varēja pilnīgi droši paļauties un zināja, ka neviens pavnijs nespēs viņu panākt. Bet, pirms viņš sasniegs vakoju nometni, viņam var

uzbrukt un to aplenkt lielāks skaits ienaidnieku. Tādēļ viņš virzījās uz priekšu tik piesardzīgi.

Visu laiku viņš ļoti uzmanīgi ieklausījās apkārtējā klusumā. Katra skaņa tika uztverta un apdomīgi novērtēta.

Lūk, — ozola zaros paslēpies, ieguldzinājās meža tītars, sausajā paugurā spārnus sasita lauku irbe, ieaurojas dambriedis; atskanēja stepes murkšķa sīkais rējiens. Visas šīs skaņas medniekam labi pazīstamas. Un, tiklīdz kāda no tām ieskanējās, sibolēro apturēja zirgu un uzmanīgi ieklausījās. Citos apstākļos šīm skaņām nepievērstu tik lielu uzmanību, bet viņš zināja, ka indiāņi prot meistarīgi atdarināt dzīvnieku un putnu kliedzienus, tāpēc viņš klausījās, lai nepieviltos un noteiktu, vai dzirdētās skaņas Ir īstās vai to atdarinājums.

Sibolēro atrada arī taku, pa kuru iepriekšējā naktī vir- t zījušies pavniji. Pēc daudzajām zālē iemītām pēdām I skaidri redzams, ka tur aizgājis liels bars. Pie upes brasla | Karloss atklāja smiltīs arī mokasīnu nospiedumu pēdas.

Tātad vēl daļa pavniju gājuši kājām, kaut vairums, bez K šaubām, jājuši uz nozagtajiem mūļiem.

Karloss turpināja ceļu vēl lielākā piesardzībā. Viņš jau bija nojājis pusceļu līdz vakoju nometnei, bet pavniju pē- | das vēl arvien veda tās virzienā. Vai tiešām tik prasmīgi i un kareivīgi indiāņi kā pavniji varētu paiet garām, nepa- ļ manīdami savu ienaidnieku nometni? Noteikti ne! Viņi ļ droši vien pamanīja arī taku, kas veda no vakoju nomet- I nes uz sibolēro apmešanās vietu, un drīz vien atklāja arī | pašu nometni, varbūt jau uzbrukuši tai, varbūt…

Piepeši mednieka pārdomas tika pārtrauktas. Viņa ' ausis sasniedza dažādas attālas skaņas: saucieni, baiļu bļāvieni, gaudas — viss sajaucās kopā nepārtrauktā dau- i dzu un dažādu balsu murdoņā un satrauktās klaigās. Reizēm šinī skaņu jūklī atskanēja skaļi saucieni, spalgi svilpieni, kas pāršķēla vispārējo troksni un aizskanēja pāri prērijai kā uzvaras vai atriebības prieka kliedzieni.

Karloss saprata, ko nozīmē šis skaņu jūklis, šie kliedzieni un bļāvieni: tas bija kaujas lauka troksnis; tur risinājās briesmīga cīņa — cīņa uz dzīvību un nāvi. 4 Kauja dunēja ielejā aiz kalna, kurā sibolēro patlaban uzjāja. i

Iecirtis zirgam sānos piešus, Karloss uzjoņoja kalna korē un sāka skatīties lejup ielejā. Tur mutuļoja karsta cīņa.

Karlosa skatienam pavērās viss briesmīgās kaujas lauks. Prērijas līdzenumā cits caur citu au|oja apmēram sešsimt sarkanādainu jātnieku. Lūk, viena grupa ar garajiem pīķiem metās virsū otrai. Strinkšķ no tāluma uz pretinieku raidītas bultas. Vietām, aci pret aci satikušies, cīnījās vīri, sakapādami viens otru ar briesmīgo tomahauku[31]. Daži no visām pusēm triecās cīnītāju grupās ar saviem garajiem šķēpiem. Vairums kareivju auļoja uzbrukumā zirgos, bet varonīgi kāvās arī no segliem izsistie un kājniekos palikušie. Vienu otru redzēja meklējam patvērumu koku puduros, bet, arī tur aizslēpušies, tiklīdz radās izdevība, tie atkal metās cīņā un apšaudīja ienaidnieku no aizmugures ar bultām vai apmētāja ar pīķiem. Asiņainajai sadursmei nejuta ne gala, ne malas.

Neatskanēja neviens šāviens, nebija dzirdamas nedz tauru, nedz bungu uzmundrinošās skaņas, kas raida cīņāv kareivjus, nedārdēja neviena lielgabala zalve, neliesmoja raķetes, nekur neredzēja gaisā paceļoties pelēkos šāviņu pulvera dūmu mākonīšus — un tomēr, arī bez visām šīm kaujai raksturīgām pazīmēm neviens nekļūdītos un nenoturētu šo asiņaino cīņu par vienkāršām karaspēlēm vai savdabīgu prēriju turnīru. Mežonīgie indiāņu kaujas saucieni un vēl mežonīgākie svilpieni; zvērīgie uzbrukumi; niknie, kaujā triecošie brēcieni, — uzvaras un atriebības kliedzieni, bez jātniekiem auļojošo zirgu zviedzieni. Visur redzami zemē gulošie, kritušie indiāņi, saulē spīd daži asiņaini pakauši, — ienaidnieks jau paguvis novilkt skalpu. Asinīs lāsmojoši šķēpi un cirvji — tas viss liecināja par īstu, nežēlīgu cīņu, un Karloss ne mirkli nešaubījās — tur risinājās drausmīgs slaktiņš: divas naidīgas indiāņu ciltis, vakoji un pavniji, satikušies kaujas laukā, cīnās uz dzīvību un nāvi.

Mednieks saprata visu no pirmā acu uzmetiena. Kādu brīdi novērojis kauju, viņš jau varēja atšķirt vienu no otra abu naidīgo cilšu karavīrus. Pavniji bija pilnā kara- tērpā — viņus varēja viegli pamanīt pēc noskūtiem deniņiem un kuplā, galvasvidū sapītā cekula. Daudzi ienaidnieku negaidītā uzbrukuma pārsteigtie vakoji bija tikai mednieku apģērbā — kreklos un ādas stulpiņos. Bet daži bija tikpat kaili kā viņu pretinieki; tomēr ari šos vakojus* nenācās grūti atšķirt no pavnijiem pēc viņu kuplajiem brīvi plīvojošajiem matiem.

Pirmajā mirklī sibolēro gribēja tūlīt aujot uz priekšu, mesties kaujas mutulī un palīdzēt vakojiem. Cīņas troksnis satracināja jauno mednieku, un, ieraudzīdams neliešus, kas nesen bija aplaupījuši viņu, sibolēro iedegās atriebības alkās. Daudzi pavniji jādelēja tepat viņa priekšā, sēdēdami uz viņam nolaupītajiem mūļiem, un Karloss nozvērējās atgūt kaut daļu no tiem.

Viņš jau gatavojās pieeirst piešus un drāzties ielejā, kad likās — kaujas laukā notika kaut kas negaidīts un tur pēkšņi viss izmainījās. Karloss nolēma palikt uz vie< tas. Pavniji sāka atkāpties!

Daudzi no tiem pameta kaujas lauku un neatskatīdamies drāzās projām.

Pēkšņi, paskatījies lejup, Karloss ieraudzīja trīs pavniju karavīrus, kuri auļoja augšup kalnā tieši uz viņa pusi. Vairums vēl turpināja cīņu, tomēr daudzi jau bēga uz I visām pusēm. Bet šie trīs, atšķirti no pārējiem, pilnos | aulos triecās augšā pa kalna nogāzi.

Karloss bija ar zirgu atkāpies kuplu koku aizsegā, un pavniji nevarētu viņu ieraudzīt, pirms nepienāktu gluži klāt.

Bet tai mirklī, kad pavniji bija Karlosam pavisam tuvu, viņu aizmugurē pēkšņi atskanēja vakoju kaujas sauciens ļ un sibolēro ieraudzīja zirgos divus vakojus, kuri vajāja  ienaidnieku. Bēgošie pavniji paraudzījās atpakaļ, bet, re- ļ dzēdami aizmugurē tikai divus uzbrucējus, apgrieza zirgus un uzsāka cīņu. ,

Viens vakojs krita pirmajā sadursmē, bet otrs — Karloss ieraudzīja, ka tas ir vakoju cilts virsaitis — tagad atradās viens pret trim ienaidniekiem, kas tam nikni uzbruka.

Noknikšķēja sibolēro karabīnes slēdzis, gaisā noskanēja šāviens, un viens pavnijs izvēlās no segliem. Tomēr pārējie divi, nesaprazdami, no kurienes nāk šāviens, turpināja uzbrukumu vakoju virsaitim, kurš, nokļuvis ienaidniekiem pavisam tuvu, pāršķēla ar savu tomahauku vienam pavnijam galvu. Bet viņš nepaspēja apvaldīt sava zirga straujos auļus, padrāzās pavnijam garām, un, pirms iL^tas paguva apgriezties, izmanīgajam ienaidniekam izdevās uzbrukt un ietriekt savu šķēpu virsaitim mugurā. Šķēps izdūrās cauri virsaiša ķermenim, un, izkliedzis priekšnāves saucienu, varonīgais indiānis novēlās no zirga.

Bet tanī pašā mirklī krita arī viņa ienaidnieks. Par vēlu izlidoja Karlosa bulta, lai glābtu vakoju virsaiti, bet tomēr paspēja atriebt vecā vakoja nāvi. Bulta ieurbās pavnijā tieši tanī mirklī, kad tas ietrieca šķēpu vakojam mugurā, un slepkava vienlaicīgi ar savu upuri novēlās no zirga, neizlaizdams no rokas sažņaugto šķēpa galu.

Bija drausmīgi paskatīties uz abiem kritušajiem indiāņiem, kuri gulēja blakus za]ajā zālē. Bet Karloss neapstājās, lai kavētos pārdomās. Līdzenuma otrā galā vēl trakoja cīņa, un, iecirtis zirgam sānos piešus, Karloss aizauļoja turp, lai piedalītos kaujā.

Pavnijus, kuri bija zaudējuši daudzus no saviem labākajiem karotājiem, pārņēma šausmas, un tie panikā metās bēgt.

Karloss pievienojās pārspēku ieguvušajiem vakojiem, kuri sāka vajāt bēgošo ienaidnieku, ne vienu vien pavniju ķēra sibolēro raidītās lodes. Tad pēkšņi mednieks iedomājās — kāda noklīdusi pavniju grupa varētu uzbrukt viņa paša nometnei, un, baidīdamies par to, Karloss pagrieza zirgu un aizau|oja uz savas mītnes pusi. Tur nokļuvis, viņš redzēja, ka nometnē viss kārtībā, viņa ļaudis ir sveiki un veseli. Antonio un peoni nocietinājušies ar ratiem nožogotā laukumā, gatavi atvairīt iespējamo uzbrukumu. Garām tiešām aizgāja dažas no savējiem atdalījušās pavniju grupas, bet tie bija tā nobijušies, ka neizrādīja nekādu tieksmi uzbrukt mazajai nometnei.

Pārliecinājies, ka te visi drošībā, sibolēro atkal pagrieza zirgu uz vakoju nometnes pusi un aizjāja uz nesenās kaujas vietu.

XVI NODAĻA

Tuvodamies vietai, kur tika nogalināts vakoju virsaitis, Karloss izdzirda indiāņu sēru dziesmu, kuru monotoni vilka daudzu balsu koris.

Piejājis vēl tuvāk, viņš ieraudzīja vakoju kareivjus, kas, no zirgiem nokāpuši, stāvēja ciešā lokā ap sava kritušā virsaiša līķi. Pārējie, kuri bija tālāk dzinušies pakaļ ienaidniekam un tikai tagad atgriezās, pievienojās aplim ņn, jau pienākdami, uzsāka melanholisko kapu dziesmu.

Arī sibolēro nokāpa no zirga un tuvojās indiāņu pulkam. Daži paskatījās uz viņu pārsteigti un izbrīnījušies, bet citi, kuri zināja, ka viņš palīdzējis sakaut un aizdzīt pavnijus, panācās pretī un draudzīgi satvēra viņa roku. Kāds vecs karavīrs saņēma Karlosa roku savējā, pieveda mednieku pie apli stāvošajiem un klusēdams norādīja uz bālo, nāvē sastingušo seju, it kā pavēstīdams Karlosam, ka kritis viņu cilts virsaitis.

Ne vecais virs, ne citi karavīri nezināja, ka arī Karloss piedalījies šeit kritušo indiāņu cīņā. Neviens no vakojiem, kuri bija palikuši dzīvi, nebija aculiecinieks cīņai, kurā krita viņu vadonis. Apkārt šai vietai auga lieli koki, un no prērijas to nevarēja pārredzēt, bez tam laikā, kad šeit norisinājās asiņainā un liktenīgā sadursme, kauja prērijā jau trakoja citā, attālākā vietā. Tāpēc arī vecais karavīrs domāja, ka viņš pavēsti Karlosam vēl nezināmu ziņu un mednieks to klusēdams noklausās.

Bet Karloss pēc drosmīgo karavīru izturēšanās manīja, ka viņus visā šeit notikušajā mulsina kaut kas mistisks. Zemē gulēja pieci miruši indiāņi, bet nevienam nebija novilkts skalps. Tas visiem likās joti dīvaini. Kritušie bija trīs pavniji un vakoju virsaitis ar pavadoni. Nevarēja būt, ka šie pieci noslepkavojuši viens otru un visi reizē krituši vienā vietā. Vakoju karavīrs un viens pavnijs gulēja mazliet sānis, bet visi trīs pārējie sakrituši cieši cits aiz cita. Aiz vakoju virsaiša nokritušais pavnijs vēl turēja sakamptu šķēpa galu, ar kuru tas bija nodūris virsaiti, bet paša virsaiša sastingušajā rokā vēl atradās asiņainais tomahauks, un viņam priekšā gulošā pavnija pāršķeltais pakausis parādīja, kur ķēris vakoja cirvja pēdējais trieciens.

Tiktālu indiāņi visu saprata un varēja izskaidrot. Tik- tālu notikumu norisē nebija nekā mistiska. Bet — kas nogalinājis viņu virsaiša slepkavu — lūk, neatminama mīkla. Tātad jābūt vēl kādam, kas piedalījies un palicis dzīvs šinī asiņainajā cīņā, kurā nāvi satika reizē pieci karavīri.

Ja tas būtu pavnijs, viņš nebūtu aizgājis, nepaņemdams tik lielisku kara trofeju — vakoju virsaiša skalpu, kas tam piešķirtu slavu visam mūžam.

Un ja tas bija vakojs — kur atradās šis varonis un kas viņš bija?

Sādi jautājumi skanēja no mutes mutē, bet atbildes nezināja neviens.

Vēl dažiem karavīriem jāatgriežas no ienaidnieku vajāšanas, varbūt tie ko zinās. Tā jautājumi uz laiku apklusa, bet atkal skanēja nāves dziesma kritušajam virsaitim.

Beidzot bija atgriezušies un ap mirušo virsaiti sapulcējušies visi drosmīgie vakoju karavīri. Tad uz priekšu loka vidū iznāca kāds kareivis un deva zīmi, ka vēlas, lai viņu uzklausītu. Iestājās pilnīgs klusums, un kareivis sacīja:

—   Vakojil Mūsu sirdis ir noskumušas, kaut esam uzvarējuši un mums vajadzētu priecāties. Reizē ar uzvaru pie mums atnākušas lielas bēdas. Mēs esam zaudējuši mūsu tēvu, mūsu brāli. Ir kritis mūsu varonīgais virsaitis, kuru mēs visi mīlējām un cienījām. Ak vai, mums! Ak vai! Tieši uzvaras stundā, kad viņa spēcīgā roka notrieca un noguldīja uz kaujas lauka mūsu ienaidnieku, tanī pašā brīdī nāve paņēma arī viņu pašu.

Skumjām pildītas ir kareivju sirdis, bet tautas sirds vēl ilgi skums, mūsu virsaiti pieminot.

Vakoji! Mūsu virsaitis nav miris neatriebts. Viņa ienaidnieks, nāvētājas bultas caururbts un savās asinīs mirkdams, guļ pie viņa kājām. Kurš no jums ir atriebis mūsu virsaiti, nogalinādams viņa slepkavu?

Runātājs, atbildi gaidīdams, mirkli apklusa. Bet visi klusēja.

—   Vakoji! — turpināja drosmīgais karavīrs. — Ir kritis mūsu mīļais virsaitis, un mēs esam noskumuši. Bet mēs varam priecāties, ka virsaiša nāve ir atriebta. Lūk, tur guļ virsaiša slepkava, kurš vēl ir saglabājis savus mātus. Kurš no jums, drošsirdīgie kareivji, ir nopelnījis šo trofeju? Lai tas nāk un paņem šo skalpu!

Atkal iestājās klusums, neviens neteica ne vārda, neviens nepakustējās, lai sekotu aicinājumam.

Klusēja arī indiāņu vidū stāvošais sibolēro. Viņš nesaprata, ko teica krietnais karavīrs, jo tas runāja vakoju valodā, kuru Karloss nezināja. Viņš nojauta, ka vakoji runā par savu kritušo virsaiti un saviem ienaidniekiem, bet sacīto vārdu tiešā nozīme bija viņam nesaprotama.

—   Brāļi vakoji, — atsāka runātājs, — es zinu, ka visi tiešām drosmīgi vīri ir kautrīgi un nerunā par saviem varoņdarbiem. Un mūsu virsaiti atriebt varēja tikai īsts varonis. Lai šis drosmīgais varonis neslēpjas, lai viņš nebaidās runāt. Vakoji grib pateikties tam kareivim, kas atrieba mīļotā virsaiša nāvi.

Izskanēja runātāja vārdi, un atkal tiem sekoja klusums

—   Brāļi karavīri! — runātājs atsāka, paceldams balsi, un turpināja ļoti nopietnā tonī. — Es jau teicu, ka vakoji grib pateikties drosmīgajam cīnītājam par viņa veikto varoņdarbu. Man ir priekšlikums, Uzklausiet manil

Visi piekrītoši pamāja.

—  Mums ir paraža izvēlēt savu virsaiti no varonīgo kareivju vidus, — teica runātājs. — Man ir priekšlikums izvēlēt jauno virsaiti šeit, šinī pašā brīdī un šinī vietā! Uz asinīm slacītā kaujas lauka, vietā, kur kritis jaunā virsaiša priekštecis. Es uzaicinu ievēlēt par jauno virsaiti to varonīgo karavīru, kas veicis šo varoņdarbu, — un viņš norādīja uz nogalināto pavniju.

—   Esmu par to vīru, kas atrieba mūsu virsaiti! — iesaucās kāds karavīrs.

—   Es arī!

—   Es arī! Es arī! Es arī! — skanēja no visām pusēm.

—  Tad apstiprināsim ar svinīgu zvērestu, ka tas krietnais karavīrs, kam piederēs šī trofeja, — un runātājs vēlreiz norādīja uz kritušā pavnija galvu, — būs vakoju tautas virsaitis.

—  Mēs svinīgi zvēram! Zvēram, ka atzīstam to! — kā vienā balsī iesaucās ap kritušo virsaiti stāvošais kareivju pulks; un, zvēresta vārdus teikdams, katrs vīrs uzlika roku uz sirds.

—  Pietiek! — teica vecais karavīrs. — Nu, atsaucies, vakoju cilts virsaiti! Atsaucies savai tautail

Ari šim aicinājumam sekoja pilnīgs klusums. Visu skatieni steidzīgi slīdēja no sejas uz sēju apkārtstāvošo lokā, sirdis strauji pukstēja; visi bija gatavi apsveikt jauno virsaiti.

Neko nenojauzdams par godu, kas to sagaidīs nākotnē, Karloss, nostājies mazliet nomaļus, ar interesi vēroja indiāņu rosīšanos. Viņam nebija ne jausmas, par ko jautāja citiem vecais karavīrs. Tad kāds viņam tuvumā stāvošs indiānis, kas mazliet runāja spāniski, paskaidroja Karlosam, ka karavīri gaida iznākam visu priekšā to, kas nogalinājis pavniju. Un Karloss jau gandrīz sarosījās, lai visu izskaidrotu un atzītos, ka pavniju nogalinājis viņš, kad pēkšņi pūlī atskanēja balss:

—   Kādēļ vēl ilgāk mocīties neziņā? Ja kautrība liedz runāt varonim pašam, tad lai runā viņa ierocis. Skatieties! Varoņa raidītā bulta vēl stāv, iedūrusies mūsu ienaidnieka ķermenī. Bulta ir iezīmēta. Varbūt tā mums nosauks meklētā varoņa vārdu.

—   Taisnība! — iesaucās vecais kareivis. — Jautāsim bultai!

Un, piegājis pie kritušā pavnija, viņš izrāva bultu un pacēla to gaisā.

Visu skatieni pievērsās bultas uzgalim, un tanī pašā mirklī no visām pusēm atskanēja pārsteiguma kliedziens. Bultas uzgalis bija no dzelzsl Nevienam vakojam nebija tāda ieroča.

Visu skatieni momentā pievērsās bizonu medniekam Karlosam! apbrīnas pilni pētījoši skatieni. Visi saprata, ka no viņa loka ir raidīta nāvējošā bulta, un tos vēl vairāk pārliecināja otra pavnija ķermenī ieurbusies lode. Arī to no savas šautenes ienaidniekam bija sūtījusi sibolēro drošā roka.

Nevfens vairs nešaubījās — viņu virsaiša nāvi atriebis baltais cilvēks!

XVII NODAĻA

Karloss, kurš tagad jau saprata, par ko runāja vakoļu karavīri, panācās uz priekšu un ar tulka, mazliet spāniski runājošā indiāņa palīdzību vienkāršos vārdos pastāstīja sīkāk, kādos apstāk)os kritis virsaitis un kāda ir viņa paša līdzdalība šinī kaujā.

Vienprātīgas atzinības saucieni bija atbilde Karlosa vārdiem, un daži jaunāki karavīri sajūsmā metās pie mednieka, satvēra un spieda viņa roku, ska|i izteikdami savu pateicību. Gandrīz visi jau zināja, ka tieši Karlosam viņi ir parādnieki par izglābšanos. Mednieka karabīnes šāviens, kas atskanēja naktī, bija brīdinājis vakojus būt uzmanīgiem, un tādēļ pavnijiem neizdevās tos pārsteigt ar negaidītu iebrukumu nometnē. Nebūtu atskanējis šis šāviens, kas zina, kā būtu beigusies šī diena. Faktiski dzirdētā šāviena dēļ pavniji paši piedzīvoja tik negaidītu pretuzbrukumu, un ar to izskaidrojams arī viņu smagās sakāves un paniskās atkāpšanās noslēpums.

Un kad vēlāk vakoji redzēja, ka sibolēro cīnās kopā ar viņiem un nogalina dažus viņu ienaidniekus, to sirdis pildījās ar pateicību bifeļu medniekam. Un tagad, uzzinājuši, ka baltais kareivis atriebis viņu visu mīļotā virsaiša nāvi, vakoji it kā apreiba sajūsmā, un krietnu brīdi gaiss trīcēja no skaļām gavilēm un pateicības saucieniem.

Kad sajūsmas vētra mazliet pierima, uz priekšu atkal iznāca vecais vakojs, kurš acīmredzot bija visas cilts at-

zīts runātājs, pret kuru visi izturējās ar godbijīgu cieņu un vienmēr uzmanīgi klausījās, ko viņš saka. Cienījamais karavīrs deva zīmi, ka grib ko teikt. Šoreiz viņš pievērsās tikai Karlosam.

—   Baltais kareivi! — indiānis uzrunāja Karlosu, — es tikko apspriedos ar mūsu cilts vecajiem un ievērojamiem karavīriem. Visi saprot, ka esam tev parādā lielu, vārdos neizsakāmu pateicību. Tev jau paskaidroja, par ko mēs šeit tikko runājām un apspricdāmies. Seit, mūsu kritušā virsaiša nāves vietā, mēs zvērējām, ka mirušā vietu ieņems tas, kas atrieba viņa nāvi. Zvērēdami mēs nevarējām iedomāties, ka šis varonīgais atriebējs izrādīsies mūsu baltais brālis. Tagad mēs to zinām. Bet vai tādēļ mēs lauzīsim savu zvērestu? Atteiksimies no saviem vārdiem? Nē! Pat domāt par to nav iespējams. Mūsu zvērests mums ir svēts. Klausieties: tikpat svinīgi mēs savu zvērestu atkārtojam!

—   Mēs atkārtojam zvērestu! — atsaucās apkārtstāvošie karavīri, atkal svinīgi uzlikdami roku uz sirds.

—   Baltais kareivi! — turpināja runātājs. — Tu dzirdēji: mūsu svētais zvērests paliek nemainīgs. Nav lielāka goda kareivim par to, ko tev piedāvājam. To vienmēr saņēmis tikai īsts vakoju dzimtas karavīrs. Pat ievērojama virsaiša dēls, ja viņš nav tā cienīgs, nekad nav kļuvis par mūsu varonīgās cilts virsaiti. Mēs nebaidāmies piedāvāt tev šo godu. Mēs būsim priecīgi, ja tu pieņemsi to. Svešinieki Mēs leposimies ar savu balto virsaiti, jo, kaut arī tu esi baltais cilvēks, tomēr īsts karavīrs. Mēs pazīstam tevi daudz labāk, nekā tu domā. Mēs esam daudz par tevi dzirdējuši no mūsu sabiedrotajiem komančiem, esam dzirdējuši par sibolēro Karlosu! Mēs zinām — tu esi lielisks karavīrs, bet zinām arī, ka savā novadā, savu ļaužu, balto vidū tu neesi nekas. Piedod manu atklātību, bet vai mani vārdi nav patiesi? Mēs nicinām tavus ļaudis, tāpēc ka tie ir tikai vai nu tirāni, vai vergi. To visu mēs uzzinājām no saviem brāļiem komančiem, un vēl daudz ko viņi mums pastāstīja par tevi. Mēs zinām, kas tu esi. Mēs jau pazinām tevi, kad tu ieradies šeit, un priecājāmies, ka tu atnāci pie mums. Mēs tirgojāmies ar tevi kā ar draugu. Un tagad — mēs apsveicam tevi kā savu brāli un sakām tev: ja tevi nekas nesaista ar tavu nepateicīgo tautu, nāc pie mums, mēs uzņemsim tevi savā vidū un būsim tev vienmēr pateicīgi. Tātad — dzīvo pie mums un esi mūsu virsaitis!

Kad runātājs beidza, viņa pēdējie vārdi, simtiem lūpu atkārtoti, kā daudzkārtīga atbalss pāršalca vakoju karavīru rindas, un tad iestājās pilnīgs klusums, pat elpas vilciena nedzirdēja.

Karloss, no šī negaidītā priekšlikuma tā pārsteigts, labu brīdi nespēja ne vārda pār lūpām dabūt. Viņu samulsināja ne tikai savādais un tik neparastā veidā piedāvātais virsaiša gods, bet vēl vairāk pārsteidza tas, ka vecais vakojs tik patiesīgi atklāja viņa dzīves apstākļus. Viņš tiešām bieži vien tirgojās ar komančiem, viņam ar šo cilti bija draudzīgas attiecības, un daži no šiem indiāņiem mierīgā laikā pat parādījās Sanildefonsā. Bet neparasti dīvains likās fakts — un tas tiešām tā arī bija — indiāņi bija ievērojuši, ka savu tautiešu vidū sibolēro dzīvoja gandrīz kā izraidītais, kā trimdinieks. Taču šeit nebija vieta un laiks, lai nodotos pārdomām par dzīves apstākļu dīvainībām; vakoji gaidīja viņa atbildi.

Ko atbildēt? — viņš tiešām nezināja. īsu brīdi kārdinošais priekšlikums viņam — gandrīz trimdiniekam un cii? vēkam bez nākotnes cerībām — likās pieņemams. Tur — mājās — viņš bija tikai mazliet labāks par beztiesīgu verguj bet šeit viņš būtu valdnieks, savu padoto vienbalsīgi ievēlēts kungs.

Un kaut arī vakojus sauca par mežoņiem, tie bija varonīga cilts, krietni vīri ar labām sirdīm, cilvēcīgi, īsti, patiesi cilvēki. Arī māte un māsa varētu šeit dzīvot. Bet Katalīna? — Sis vārds deva atrisinājumu visām sibolēro pārdomām. Viņš zināja atbildi.

—   Krietnie karavīri! — teica Karloss. — Jūtos dziļi saviļņots par to lielo godu, ko jūs esat gatavi man piešķirt. Man trūkst vārdu, lai pasacītu, cik pateicīgs esmu jums par to. Un tāpēc, mana atbilde būs īsa un atklāta. Taisnība, ka savā novadā esmu ļoti nenozīmīgs cilvēks. Esmu viens no nabadzīgākiem savas tautas nabadzīgo ļaužu vidū. Bet ir kāda saite, kas mani saista tur un neļauj no turienes aiziet. Tā ir saite, kas manu sirdi vienmēr sauks turp atgriezties. Es pateicu visu, krietnie karavīri!

—   Labi! — teica vecais karavīrs. — Labi, krietnais svešinieki Ne mums tiesības tevi iztaujāt, kādēļ tu tā rīkojies. Bet, ja tu nevari būt mūsu virsaitis, mūsu draugs tu tomēr paliksi. Un mums ir vēl iespēja, kaut ļoti niecīga, kā pateikties tev. Mūsu ienaidnieki ir tevi aplaupījuši; tu esi zaudējis savu mantu; bet mēs atradām no-

zagtos mū|us, un tos tu atkal atgūsi. Bez tam mēs lūdzam tevi: paliec dažas dienas mūsu nometnē un nenoraidi mūsu vienkāršo viesmīlību. Vai piekriti?

— Paliec! — vecā vīra izteikto lūgumu atkārtoja visi pārējie.

Un Karloss nekavējoties pieņēma uzaicinājumu.

#  *

Apmēram nedēļu pēc šiem notikumiem liela karavāna — piecdesmit nastu nesēji mūļi, apkrauti ar bifeļu ādām un žāvētu gaļu, virzījās augšup pa Ļjanoestakādo austrumu nogāzi un tad pagriezās uz ziemeļvakariem un šķērsoja tuksnesīgo līdzenumu. Uz viena no priekšējiem mūļiem sēdēja mūļu dzinējs metiss.

Mūļu rindai sekoja trīs vēršu pajūgi, kurus vadīja sar- kanādainie peoni. Rati čīkstēja tik briesmīgi, ka atbaidīja pat plēsīgos koijotus, kuri zagās līdzi karavānai meskitu krūmu aizsegā. Karavānas priekšgalā uz melna mustanga jāja stalts mednieks, atkal un atkal palūkodamies atpakaļ, un viņa priecīgais skatiens apmierināti pārslīdēja visai lieliskajai mūļu karavānai. Sis staltais jātnieks bija sibolēro Karloss.

Vakoji bija turējuši savu solījumu: mūļu karavāna un smagās nastas bija vakoju cilts dāvana drosmīgajam medniekam, kurš bija atriebis viņu virsaiša nāvi. Bet tas vēl nebija viss. Sibolēro svārku krūšu kabatā atradās maisiņš ar dārgu saturu — arī vakoju dāvana, un devēji bija apsolījuši, ka vēlāk viņu viesis dabūs vēl tādu pašu maisiņu. Kas gan atradās šinī maisiņā? Monētas? Nauda? Dārgakmeņi? Nē! Tur atradās tikai smiltis; bet šīs smiltis vizēja mirdzoši dzeltenas. Tas bija zelts!

XVIII NODAĻA

Otrā dienā pēc svētkiem cietoksnī tika sarīkotas pusdienas nelielai sabiedrībai. Komandants ielūdza tikai da žus savus draugus vecpuišus — vietējos aristokrātus, tc skaitā ari švītīgo Ečevariju. Ieradās arī augstais garīdznieks — baznīcas dekāns — un abi svētie tēvi no misijas kuri, tāpat kā visi franciskāņu mūki, nekad nepalaida ga rām izdevību palīksmot pie dzīru galda.

Pēc meksikāņu paražas pusdienās pasniedza vairākus ēdienus, un, kad mazā sabiedrība bija ar baudu pamielojusies ar vērša gaļas sautējumu, cepeti un visdažādākiem piparu salātiem, dzīres jau sasniedza to brīdi, kad tika novilkti amata tērpi un vīns sāka plūst straumēm. Galdā parādījās «Canario», Jerez», «Pedro de Jimenez», «Madeira» un «Bordeaux» dažāda tilpuma un dažādas formas pudelēs. Tiem, kam garšoja stiprāks malks, pasniedza karafēs zeltaino «Catalan» vai «Maraschino». Jāl — komandanta vīna pagrabā glabāja lieliskus vīnus.

Viskara bija Sanildefonsā ne tikai cietokšņa komandants, bet — kā jau reiz minējām — arī muitas nodokļu iekasētājs, un kā muitnieks viņš vienmēr saņēma daudz mazu dāvaniņu — te kurvi ar šampanieti, te kādu ducīti «Bordeaux».

Mazā kompānija jau krietni iesilusi. Dekāns, nometis savu svētā tēva masku, pārvērtās par tādu pašu parastu cilvēku kā pārējie. Abi jezuīti, aizmirsuši izturēšanos, ko tiem uzspiež askētiskā sutana, aizmirsuši ari lūgšanu krelles. Vecākais no viņiem — pāters Hoakins — uzjautrina pārējos viesus ar stāstiem par pikantiem piedzīvojumiem, kas viņam atgadījušies, pirms viņš kļuvis par mūku. Ečevarija savukārt stāstīja Parīzes anekdotes un palielījās ar savām dēkām, kurās tas iekļuvis, nejauši satikdamies ar kādu grizeti1 .

Bet Roblado bija pārliecināts par Havannas skaistuļu pārākumu un apjūsmoja kuplo apaļīgumu, kāds piemīt kvarteronēm. Leitnants Garsija izteica savu jūsmu par Gvadalaharas meiteņu mazajām kājiņām; viņš nerunāja par seno Spānijas pilsētu, bet par jauno, bagāto Gvadalaharas provinci Meksikā, kurā agrāk bija izvietots viņa pulks.

Tādas risinājās sarunas — rupjas un piedauzīgas — par tik delikātu tematu kā attiecības ar sievietēm. So pārāk brīvo izrunāšanos neierobežoja pat trīs garīdznieku klātbūtne. Tieši pretēji —. abi mūki un dekāns lielījās ar saviem mīlas sakariem tikpat neķītri un nekaunīgi kā pārējie, jo arī šie trīs svētuļi nebija par matu mazāk pagrimuši kā visa šeit sanākusi kompānija. Parastos apstākļos viņi visi saglabāja, vismaz ārēji, zināmu atturību savā stājā un sarunās, bet šeit tā bija pazudusi jau pēc pāris izdzertām vīna glāzēm. Sinī sabiedrībā visi jutās ērti — neviens no otra nebaidījās un neviens cits citu arī necienīja. Liekulīgā svētulība un atturība viņiem bija vajadzīga, tikai parādoties apkārtējo ciemu vienkāršajiem zemniekiem un naivajiem peoniem. Pie dzīru galda te viens, te otrs no garīdzniekiem savilka svētulīgu seju un cienīgi izslējās, — bet tikai joka dēļ, lai ar to vēl vairāk sapiparotu un padarītu pikantāku savu stāstu par kādu intīmu dēku. Pēkšņi sarunās, kas bija kļuvušas diezgan juceklīgas, jo brīžam visi runāja cits caur citu, atskanēja vārds, kuru izdzirduši visi momentā apklusa. Kāds pieminēja sibolēro Karlosu.

Un dīvaini — kā izmainījās visu klātesošo sejas. Roblado nepatikā sarauca uzacis; Viskaras vaibstos atspoguļojās dažādu izjūtu izpausme. Arī dekānam un abiem mūkiem acīmredzot nepatika dzirdēt šo vārdu.

Tas bija skaistulis Ečevarija, kas ieminējās par Karlosu.

—     Kavaljero godavārds! Tādu nekaunību es savā dzīvē vēl nebiju piedzīvojis. Pat republikāniskajā Parīzē ne! Kaut kāds šmurga tirgotājs, kas andelējas ar bizonu ādām un tasāho, nu, — īsi sakot, prasts miesnieks, kas kauj bifeļus, — un pēkšņi tāds uzdrošinās — Parbleu!1

Kaut gan Ečevarija runāja spāniski, lamājās viņš vienmēr franciski. Tas izklausījās pieklājīgāk.

—     Nedzirdēta nekaunība! Tiešām! — piebalsoja pārējie.

—     Bet man šķiet, jaunā lēdija nemaz neizskatījās par to sadusmota, — atklātā vienkāršībā ierunājās kāds jauns puisis, kas sēdēja galda galā.

Viņam protestēdami, iekliedzās gandrīz visi pārējie un visskaļāk Roblado.

—     Don Ramon Dias! — Roblado pievērsās jauneklim,

—    jus nu gan nemaz nevarējāt visu šo notikumu tik pamatīgi novērot. Es visu laiku atrados lēdijai blakus un zinu, cik sašutusi viņa bija… (tie bija salti meli, un arī pats Roblado zināja, ka melo) — un viņas tēvs.»,

—    Jā, jā! Viņas tēvs, protams… — smiedamies iesau* cās dons Ramons. — Tētiņš tiešām bija ļoti dusmīgs, to redzēja visi apkārtējie. Un tas pilnīgi saprotams. Ha! hat

—     Bet kas šis Karloss īsti ir? — iejautājās kāds no viesiem.

—     Lielisks jātnieks, — atbildēja dons Ramons. — To var apstiprināt ari mūsu komandants, vai ne? — Un jaunais, atklātais puisis, viegli smīnēdams, paskatījās uz Viskaru.

Par šādu piezīmi Viskara klusēdams sarauca uzacis.

—    Jūs pazaudējāt derībās krietnu summu? — iejautājās dekāns, arī pievērsies Viskaram.

—     Ne jau bizonu kāvējam, — atbildēja komandants,

—     bet tam vulgārajam fermerim. Tas, liekas, ir sibolēro draugs. Bet visļaunākais ir tas, ka, saderot ar šiem vienkāršajiem ļautiņiem, nav nekādu cerību kādreiz nākotnē iegūt revanšu. Parastos apstākļos mēs taču ar viņiem nesatiekamies.

—     Bet kas galu galā ir šis puisis, — atkal jautāja kāds no viesiem.

—     Kas? Nu vienkāršs bizonu mednieks. Un tas ir viss!

—     Nu jā! Bet vai vairāk par viņu neko nezināt? Puisis ir gaišmatis, un tas ir ļoti savādi, jo vietējie nav tādi. Varbūt viņš ir kreols? Vai biskajietis?

—     Ne viens, ne otrs. Runā, viņš esot amerikānis.

—     Amerikānis.

—     Nu, ne gluži tā; amerikānis bijis viņa tēvs. Bet šeit taču ir padre, viņš var par šiem ļaudīm sīkāk pastāstīt.

Glaimots par šādu uzaicinājumu, garīdznieks iepriecināja viesus ar dažām ziņām par sibolēro dzīvi. Karlosa tēvs, kā jau kāds ieminējās, tiešām bijis amerikānis. Viņu visi uzskatījuši par dīvainu cilvēku, kurš jau sen, sen — neviens īsti nezināja, kādā ceļā un kādēļ, — bija ieradies šinī ielejā un apmeties te uz dzīvi. Sādi gadījumi Jaunmeksikas ciematos bija reti. Bet vēl dīvaināks un neparastāks visiem likās tas, ka amerikānis nebija atnācis viens, kā parasti notika, bet kopā ar amerikānieti — Karlosa māti. Tā bija tā pati, tagad jau vecā sieviete, kura svētā Huana svētkos saistīja tik daudzu ]aužu uzmanību. Vietējie garīdznieki veltīgi nopūlējās,t lai pievērstu šīs ģimenes vīru vai sievu kristīgai ticībai. Tas neizdevās. Karlosa tēvs, vecais trapers, dzīvoja un nomira kā pagāns un ķeceris. Bet par atraitni līdz pat šim laikam pilsētas un ielejas |audis ir pārliecināti, ka viņa ir sakaros ar pašu nelabo. Kauns tfn negods baznīcai šo ķeceru deļl Un padres jau sen būtu izraidījuši šo ķeceru ģimeni, bet kaut kādu nezināmu un neizprotamu iemeslu dēļ viņus vienmēr aizstāvēja vecais komandants — Viskaras priekštecis — un atturēja garīdzniekus no šī labā nodoma realizēšanas.

—     Bet, caballeros, — padre vairāk pievērsās tieši Vis- karam, — šādi ķeceri ir ļoti bīstami cilvēki. Viņu dvēselēs dīgst revolūcijas un sociālo apstākļu sagraušanas sēklas. Kad šis neticīgais sibolēro ir mājās, viņu vienmēr redz tādu bīstamu ļaužu sabiedrībā, kurus mēs uzskatām par allaž acīs paturamiem. Viņš redzēts kopā arī ar aizdomīgajiem tagnosiem, un daži no tiem strādā pie šī sibolēro.

—     Ha! Lūk kā! Viņš saietas ar tagnosiem! — atskanēja vairākas balsis. — šis puisis tiešām bīstams. Viņš jāuzrauga.

Un tad valodas pievērsās sibolēro māsai. Kad visi izteica vairāk vai mazāk cildinošas piezīmes par meitenes skaistumu, Viskaras seja atdzīvojās un tajā atspoguļojās viņa mainīgās izjūtas. Sarunās par meiteni šis nelietis bija vairāk ieinteresēts, nekā viņa viesi nojauta, un bez tam viņš jau bija sācis realizēt savus nodomus. Arī pašreiz ceļa bija devušies komandanta aģenti, lai izpildītu viņa neģēlīgos rīkojumus.

Pamēļojuši par sibolēro māsu, viesi atkal sāka spriedelēt par citām vietējām skaistulēm un vispār par sievietēm. Par šo tematu šī kompānija nekad nebeidza tērgāt. Un tā visi atkal atgriezās pie dzīru sākumā apspriestajām mīlas dēkām, un sarunas par tām izdzertā vīna iespaidā kļuva arvien piparotākas.

Kad viesības beidzās, daži jau bija pārāk apskurbuši. Tuvojās vēla nakts stunda, kad visi beidzot atvadījās. Daži pieprasīja, lai tos pavada līdz mājām; augstā garīdznieka un abu mūku pavadīšanai norīkoja kareivjus, jo visi trīs, kā parasti šādās reizēs, bija pilni kā mārki.

XIX NODAĻA

Palicis divatā_ ar kapteini Roblado, komandants ielēja viņam un sev vēl pa glāzei vīna, un, aizdedzinājuši cigārus, abi draugi turpināja sarunu.

—   Tātad jūs, kapteini, tiešām domājat, ka senjorita Katalīna ir devusi šim puisim kādu cerību? Atklāti sakot, ari es esinu tādās domās, jo citādi viņš nebūtu uzdrošinājies tā izturēties.

—   Tagad esmu par to pilnīgi pārliecināts, pulkvedi. Zinu, ka vakar vakarā viņi slepeni satikās vienatnē. Es gāju gar dona Ambrosio māju un, tuvojoties tai, redzēju kādu cilvēku, kas stāvēja atspiedies pret žoga treliņiem un sarunājās ar kādu, kas atradās iekšā. Kāds dona Ambrosio paziņa, es nodomāju. Kad nācu tuvāk, svešinieks, kas bija ietinies mangā, atgāja no žoga, uzlēca zirgā un aizauļoja. Varat iedomāties manu pārsteigumu, kad es pazinu melno ērzeli, ar kuru iepriekšējā dienā sibolēro piedalījās sacīkstēs!

Pēc tam es, protams, iegāju iekšā un apjautājos, kas no saimniekiem ir mājās. Kalpotāji man atbildēja, ka pats saimnieks aizbraucis uz raktuvēm, bet senjorita aizgājusi savā istabā un šovakar vairs nevienu nepieņemot.

Pie velna! Es zaudēju savaldīšanos un pat tagad vairs neatceros, ko visu tanī brīdī sarunāju. Tiešām, neticami tas viss. Tomēr, ka šis ubagu puika ar viņu slepeni satiekas, tas ir tikpat neapšaubāms fakts kā tas, ka es esmu virsnieks.

—   Tas tiešām liekas neticami. Bet ko jūs esat nolēmis darīt, Roblado?

—   Nu, par to vispār un sevišķi par Katalīnu jau esmu parūpējies. Viņu tagad stingrāk uzraudzīs. Esmu devis donam Ambrosio norādījumus. Jūs, pulkvedi, labi zināt manu noslēpumu. Katalīnas pūrs — raktuves — lūk, magnēts, kas pievelk mani. Bet nudien, vai nav līdz nejēdzībai smieklīgi, ka mans sāncensis izrādās šitāds puisis — bizonu mednieks! Ha! Ha! Ha!

Roblado nicīgi iesmējās, bet smiekli izskanēja piespiesti un nqīsti. Tad pēkšņi viņš atkal ierunājās, it kā jaunas, nejaušas domas pārsteigts:

—   Jūs taču sapratāt, ka mūsu Hoakina tēvs necieš šo ķeceru ģimeni. Tas katram kļuva skaidrs no piezīmēm, ko viņš par šiem ļaudīm šovakar izmeta. Un mēs viegli un bez lieka trokšņa varētu šo puisi novākt no ceļa, ja arī

baznīca palīdzētu. Vajadzētu tikai viņiem pierādīt, ka šis mednieks ir īsts ķeceris, tad svētie tēvi viņu tūlīt izraidītu no šejienes. Vai ne tā?

—       Protams, — Viskara vēsi atbildēja, lēni sūkdams mii, — bet, izraidot mednieku, mans dārgais Roblado, es izraidīsim vēl kādu citu. Kopā ar ērkšķi mēs izrau-

mm arī rozi. Sapratāt mani?

—     Pilnīgil

—          Un to, lūk, nepavisam nevēlos es. Vismaz pagaidām vel ne. Pēc kāda laika mēs varēsim izraut rozi kopā ar Irkšķiem, nu, — visu krūmu ar visām šaknēm. Ha! ha! ha! — skaļi smiedamies, Viskara pateica savus nolūkus. T — Jā, starp citu, pulkvedi, — iejautājās kapteinis,

—    kā tad jums veicies šai ziņā? Vai bijāt pie viņas mājis?

— Nē, dārgo kapteini! Vēl neiznāca laika. Atcerieties, viņa dzīvo tālu. Bez tam esmu nodomājis atlikt šo vizīti, kamēr no mājām vēl nav pazudis viņas brālis. Man būs daudz ērtāk parādīt meitenei savu uzmanību, ja šis mednieks būs projām.

— Būs projām? Kā jūs to domājat?

—           Sibolēro drīz vien dosies prērijā un būs projām var- Imt pat vairākus mēnešus. Dzīvos prērijā, medīs un dīrās bizonus, tirgosies un mānīs indiāņus, nu — darīs visu ko.

—     Oho! Izklausās gluži jauki!

—           Nu, lūk, mīļais draugs, nav nekādas vajadzības pārstejdzīgai vardarbībai. Pacietieties — pietiks laika visam. Ēsmu pārliecināts — pirms mūsu brašais sibolēro atgriezīsies, mēs jau lieliski būsim nokārtojuši mūs interesējošās lietas. Jūs būsiet bagāto raktuvju īpašnieks un es…

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens un seržanta Go- mesa balss. Viņš lūdza pulkvedim atļauju parunāties ar viņu.

—     Ienāciet, seržanti — iesaucās pulkvedis.

Istabā ienāca kavalērists ar rupju, brutālu seju. Viscaur putekļiem klāts, kas liecināja, ka viņš ierodas no gara ceļa un tikko nokāpis no zirga.

—              Nu, seržant? — jautāja Viskara, kad ulāns bija ^panācies tuvāk. — Ziņo! Vari droši stāstīt visu kapteiņa

Roblado klātbūtnē.

—     Sie ļaudis, — seržants iesāka savu ziņojumu,

—     dzīvo pašā pēdējā mājā viņā ielejas galā. Kādas desmit jūdzes no šejienes. Viņi ir trīs — māsa, brālis uņ viņu māte. Visi tie paši, ko redzējām svētkos. Viņiem ir kādi trīs vai četri kalpi, tagnosi. Tie palīdz medībās. Medniekam pieder daži mūļi un jūga vērši ar ratiem — tā visa viņa saimniecība. Ar mūļiem un vēršu pajūgiem viņš dodas medibās. Tuvākajā laikā, ne vēlāk kā pēc trim četrām dienām, viņš atkal gatavojas doties prērijā. Dzirdēju, ka šoreiz viņš būšot projām ilgi un gatavojoties iet pa jaunu ceļu pāri Ļjanoestakādo.

—    Pāri Ļjanoestakādo?

—    Tā man stāstīja.

—    Un kas vēl, seržant?

—           Nekas vairāk, pulkvedi! Jā, tomēr vēl: meitenei esot mīļākais, tas pats jaunais puisis, kas svētkos saderēja ar jums un kuram jūs tik daudz pazaudējāt.

—           Pie velna! — iekliedzās Viskara un, pēkšņi saīdzis, savilka pieri. — Arī tas vēl. Tā jau domāju. Kur dzīvņ šis mīļākais?

—           Netālu no viņiem, pulkvedi! Viņam pieder rančo. Viņš, kā stāsta, esot bagāts. Nu, protams, tikai bagāts rančēro.

—     Ielej sev glāzi katalonieša, seržant.

Kavalērists pastiepa roku, satvēra pudeli un piepildīja glāzi ar degvīnu, un tad, goddevīgi paklanījies abiem virsniekiem, iztukšoja glāzi vienā vilcienā.

Pēc tam, sapratis, ka šeit viņš nav vairs vajadzīgs, pastiepās militāram sveicienam un braši aizsoļoja.

—    Nu, dzirdējāt kapteini? Jūsu nodomiem ceļš pašķiras.

—    Tāpat arī jūsējiem, — atbildēja Roblado.

—     Ne tik gludi.

—     Kāpēc ne?

—           Man nepatīk stāsts par meitenes līgavaini, par šo rančēro. Viņam ir nauda un bez tam arī gudra galva uz pleciem. Manus nolūkus tas var ļoti traucēt. Sava stāvokļa dēļ es taču nevaru izaicināt uz divkauju vienkāršu fermeri, kaut arī viņš ir šejienietis un viens no tiem vīriem, kuriem pieder apkārtējo ļaužu cieņa, ne tā kā bifeļu medniekam. Tādēļ, ka te iejaukts šis rančēro, manu nodomu realizēšana izvēršas pavisam citāda. Bet — ko nu priekšlaicīgi zūdīties. Man vienmēr ir paveicies. Ar labu nakti, kapteini! *

—     Buenos noches— atbildēja Roblado.

Abi virsnieki reizē piecēlās un, viens otram paklanīdamies, atsveicinājušies aizgājā katrs uz savu guļamtelpu.

XX NODAĻA

Ielejā gandrīz desmit jūdžu garumā gar upes krastiem lejup no Sanildefonsas atradās rančo mītnes un asjen- f (ias. Tuvāk pilsētai to bija vairāk un tās bija saspiedums ciešāk, bet, dodoties lejup pa upi, tās redzamas arvien retāk un jo tālāk, jo nabadzīgākas. Bagātie fermeri un rančēro, baidīdamies no kareivīgajiem indiāņiem, centās celt savas mājas tuvāk cietoksnim. Bet nabadzīgie — tieši pretēji — uzdrošinājās izvietoties gar pašu robežu. Un, tā kā vairākus gadus Ildefonsas koloniju neviens netraucēja, ielejā saradās daudz mazu fermu un lopumuižiņu jūdzes astoņas vai desmit lejup no pilsētas.

Kādu pusjūdzi atstatu no pārējām te atradās viena pati maza mājiņa, pēdējā, ko varēja redzēt, braucot lejup pa k ieleju. Likās, tā atrodas pilnīgi ārpus cietokšņa apsargātā apgabala robežām, jo tik tālu vēl nekad nebija aizjājusi un tur ielūkojusies neviena apsardzes patruļa. Mājiņas īpašnieks acīmredzot paļāvās uz viņam labvēlīgu likteni vai arī uz apaču žēlsirdību, — šī indiāņu cilts visbiežāk uzbruka Sanildefonsas apkārtnē — jo mājiņa nebija nekādā veidā nocietināta. Varbūt to pasargāja tieši tas, ka tā atradās tik nomaļā, grūti ieraugāmā vietā.

Mājiņa stāvēja patālu no ceļa, tomēr ne pašā upes krastā; paslēpusies kraujas ēnā, tā likās atslējusies pie klints bluķa.

Sī nabadzīgo ļaužu mītne, tāpat kā visas pārējās šinī i ielejā un tām līdzīgās gandrīz visos citos Meksikas novados, bija celta no presētiem, četrkantīgiem, saulē kaltētiem māla klučiem. Daudzas lepnākas šāda veida mājiņas greznojās ar baltām fasādēm, jo tepat tuvumā vietām atrodami ģipša nogulšņu slāņi. Nedaudzām mājām, kurās dzīvoja saimnieki ar lielākām ērtību prasībām, bija logi, kas izskatījās kā iestikloti. Tā tas arī bija, tikai stikla plākšņu vietā tur atradās plānas un caurspīdīgas tā paša ģipša plāksnes — tādas izmantoja logu segumam dažādos Jaunmeksikas apvidos.

Bet rančo, par kuru stāstīsim, nerotāja ne logi, ne ,*balsinājums. Tā stāvēja pie klints, un tās iebrūnās, tumšās sienas tikko atšķīrās no akmens iežu pelēcīguma. Logu vietās divi sienās izcirsti caurumi, kuriem pāri pārsisti daži šķērskoki. Sīs atveres deva iekštelpām mazliet gaismas.

Ja iekštelpas apgaismotu tikai šie logu caurumi, tās būtu gauži tumšas, bet gaisma mājiņā iekļuva galvenokārt pa durvīm, kas parasti stāvēja vaļā.

Garāmgājējam no ielejas ceļa puses mājiņa bija gandrīz neredzama, un ne vienmēr to pamanīja ari asais in- "diāņu skatiens. To svešām acīm aizsedza savāds žogs, kas pavisam neparasts izskatījās tiem, kas nebija pieraduši pie šīs tālās zemes nostūrīša augiem. Dzīvžogs bija veidots no kaktusiem ar apaļiem, kolonveidīgiem stumbriem. So augu regulārie, taisnie stumbri bija sešas collas resnumā un sasniedza sešu līdz desmit pēdu augstumu. Tie stāvēja blakus viens otram kā mieti latu žogā un tik cieši kopā, ka gandrīz pilnīgi nebija iespējams ielū koties žoga otrā pusē arī pa kaktusu kolonnu atstarpēm, kurās bija izveidojies biezs ērkšķu sapinums. Pavasaros šo dzīvo kolonnu augšējā daļa bagātīgi apklājās ar vasv kainiem ziediem, kuriem pazūdot vēlāk pauādījās gaiši, sulīgi un saldi augļi. Mazo rančo mītni varēja īsti redzēt, tikai ieejot pa dzīvžoga vārtiem.

Kaut arī mājiņas sienas bija vienkāršas un raupjas, mazais saldi smaržīgais puķu dārzs tās priekšā liecināja, ka šo rančo apkopj rūpīgas rokas.

Aiz kaktusu dzīvžoga atradās vēl viens iežogojums — pie pašas klintssienas izveidots aploks, kuru ietvēra pazema no kleķa mūrēta siena. Sinī aplokā stāvēja lopi; tā vienā stūrī zem nojumes bija ierīkots mazs stallis. Reizēm šinī mājlopu novietnē atradās kāds pusducis mūļu un vairāk nekā desmit vēršu, bet stallī — vislepnākais zirgs, kāds jebkad nesis jātnieku. Pašreiz aploks tukšs; zirgs, mūļi un vērši atradās tālu prērijā, kurp medībās bija devies pats saimnieks.

Mazais rančo piederēja sibolēro Karlosam. Tāda izskatījās mājvieta, kurā dzīvoja bifeļu mednieks ar savu jauko māsu un vecīgo māti. Te viņš bija pavadījis arī savu bērnību.

Un tomēr šī ģimene vienmēr jutās svešinieki gan ielejas, gan pilsētas ļaužu vidū. Par savējiem tos neuzskatīja ne spānieši, ne indiāņi. Sī ģimene bija tikpat atšķirīga no abām šīm tautībām, cik atšķirīgi savukārt bija indiāņi no spāņiem. Jezuīts teica patiesību: viņi bija amerikāņi? Karlosa vecāki — tēvs un māte jau ļoti sen bija apmetušies uz dzīvi Šinī ielejā. Neviens nezināja, no kurienes viņi ieradušies, zināja tikai to, ka šie ļaudis, no austrumu puses nākdami, šķērsojuši Lielo prēriju. Tāpat visiem zi- nātns, ka šie amerikāņi bija pagāni — ķeceri un ka svētiem tēviem neizdevās tos pievērst ticīgajiem un uzņemt draudzes paspārnē. Baznīca jau sen būtu izraidījusi vai kaut kādā veidā nosodījusi šo ģimeni, ja, tos aizstāvēdams, nebūtu iejaucies iepriekšējais cietokšņa komandants. Jau pašā sākumā, ieraugot abus ienācējus, vienkāršie ielejas iedzīvotāji izjuta māņticīgas bailes. Vēlāk šo Jaužu baiļu izjūtas vērsās tikai pret Karlosa māti un pārvērtās naidā — viņi sāka to uzskatīt par burvi un raganu un, viņu satiekot, šausmu pārņemti pārmeta sev krusta zīmi. Bieži tas nenotika, jo Karlosa māte reti parādījās ielejas iemītnieku vidū. Uz svētā Huana svētkiem viņu aizveda Karloss, kuram gribējās, lai karsti mīļotā māte un māsa kaut vienu dienu izklaidētos un papriecātos.

Galvenokārt tieši amerikāniskās izcelsmes dēļ viņi bija spiesti dzīvot tik izolēti un kā svešinieki. Jau ilgi pirms šeit aprakstītajiem notikumiem spānisko meksikāņu un angliskās izcelsmes amerikāņu vidū valdīja nenovīdība un naids. So nacionālās nesaprašanās jūtu izraisīto naidu rosīgi atbalstīja un uzkūdīja vietējā garīdzniecība. Pat senu notikumu ēnas vēl klājās pār Meksikas pierobežu. Florīda un Luiziāna bija tikai atsevišķi pakāpieni amerikāniskās ietekmes augšupceļā. Notikumu būtību skaidrāk, protams, izprata prātīgākās un gudrākās galvas, taču visus bija pārņēmis postošais rasu naids.

Sibolēro, un viņa tuvinieki ļoti cieta no apkārtējo ļaužu aizspriedumainā naida un tādēļ gandrīz pilnīgi atturējās no saskarsmes ar ielejas iedzīvotājiem. Viņi satikās vienīgi ar vietējiem indiāņiem, ar nabadzīgajiem tagnosiem, kuri nebija tik naidīgi noskaņoti pret amerikāņiem.

Ieiedami Karlosa rančo, mēs ieraudzītu gaišmataino Rositu sēžot uz mašas pītcņa un aužot reboso. Viņas aužamās stelles ir pavisam vienkāršs mehānisms, kas darināts no pāris rupji aptēstām koka līstītēm. Tas ir tik primitīvs, ka grūti nosaukt to par stellēm. Un tomēr starp kociņiem paralēli nostieptie garie zilgano diegu pavedieni, kuri notrīs, kad tiem viegli pieskaras meitenes veiklie pirksti, drīz vien saaužas brīnišķīgā mežģīņu šallē, kura koķeti rotās kādas pilsētas skaistules galvu. Neviena cita audēja visā ielejā neprot darināt tik skaistus reboso kā sibolēro māsa. Kā brālis pārspēj citus jauniešus jāšanas mākslā, tāpat pārējo meiteņu vidū izceļas Rosita ar saviem skaistajiem darinājumiem, kas ir viņai arī eksistences avots.

Rančo mljiņā ir divas istabas, turpretī pārējās kaimiņa mītnēs ir tikai Viena telpa. Bet sakšu dvēselēs vēl mājo delikātās intimitātes jūtas, un sibolēro ģimene vēl nav pārņēmusi indiāņu kopdzīves veida paražas.

Visplašākā un patīkamākā ir virtuve, jo to apgaismo vienmēr atvērtās durvis. Seit redzams mazs pavards, altārim līdzīgs, pieci seši gareni māla podi — oļjas, dažas no ķirbju mizas izgrebtas krūzes un kausi, akmens galdiņš uz īsām kājiņām un ieliektu virsmu, kas noder tor- tiļju sagatavošanai, daži pīteņi un no bifeļu ādām izgatavoti ērti sēdekļi, maiss ar kukurūzu, daži izkaltētu zālīšu saišķi, sarkano un zaļo piparu virtenes.

Sī varbūt ir vienīgā māja visā ielejā, kur jūs neierau- dzīsiet pie sienas svēto attēlus. Tātad taisnība, ka sibolēro ģimene ir pagāni un ķeceri.

Vispirms jūs te ieraudzīsiet vecu sievieti, kura sēž pie pavarda un kūpina pīpi. Tā ir dīvaina sieviete un 'dīvains, bez šaubām, ir arī viņas dzīves stāsts, bet vēl nevienam viņa nav atļāvusi savā pagātnē ieskatīties. Kalsnajā sejā asi, kā iecirsti, vaibsti, nosirmojis, bet vēl krāšņs kādreiz gaišo matu kuplums, un mežonīgs spīdums acīs — tas viss tik neparastu vērš viņas ārējo izskatu. Un neviens vien nq tumšajiem ļaudīm iedomājās, ka viņa ir citāda nekā pārējie, kāda pārdabiska būtne. Tādēļ nav brīnums, ka viņu uzskata par una hechicera — burvi.

XXI NODAĻA

Ceļos nometusies, Rosita slidināja savu mazo atspolīti cauri kokvilnas velkiem. Strādādama meitene bieži dziedāja; maigi un priecīgi skanēja balss, dziedot tālās Amerikas dziļajos mežos dzimušu dziesmu, kuru tai iemācīja māte. Pēc tam skanēja kāda romantiska senās, Vecās Spānijas dziesma. Varbūt tā bija «Balāde par trubadūru», kas nepazaudēja savu skaisto melodiju, modernizēdamās jaunos vārdos dziesmiņā «Ne mīla vien —». «Balāde par trubadūru» bija Rosītas mīļākā dziesma. Bet īsta bauda klausīties, ja meitene paņēma bandolu — ģitārai līdzīgu skanējumā — un lika tās stīgās izskanēt dziesmas pavadījumam.

Pašreiz Rosita dziedāja, lai īsinātu sev laiku un veiklāk pašķirtos darbs. Arī bez mūzikas pavadījuma meitenes sidrabainā balstiņa skanēja dzidri un maigi.

Māte nolika pīpi un tāpat kā Rosita ķērās pie darba. Vecīte vērpa diegus, no kuriem meita auda reboso. Ja par |oti primitīvām nosaucām reboso aužamās stelles, tad vēl vienkāršāks bija Rositas mātes vērpjamais ratiņš — huso vai malacate — kas nebija nekas vairāk kā rotaļu vilciņam līdzīga vārpstiņa. Un tomēr ar šo primitīvo ierīci vecā sieviete izvilka un savija tik smalku pavedienu, ka labāku nespētu dot pat īsta «Jcnny» vērpjamā mašīna.

—  Ak, mūsu nabaga Karloss! Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši — esmu iegriezusi sešus robiņus, sešas dienas jau viņš ir projām. Droši vien pa šo laiku būs jau ticis pāri Ļjanoestakādo, vai ne, māt? Ceru, ka viņam tur labi veicas un ka indiāņi izturas pret viņu draudzīgi.

—  Nebaidies par viņu, meitiņl Manam drošsirdīgajam dēlam ir līdzi tēva šautene, un viņš prot ar to rīkoties. Jā, viņš zina, kā ar to rīkoties. Par Karlosu nav jābaidās.

—   Bet šoreiz viņš iet pa nepazīstamu ceļu un tur, kur vēl nekad nav bijis. Un ja nu viņam pēkšņi gadās sastapties ar naidīgu indiāņu cilti?

—  Nebaidies, meitenīti Par indiāņiem ļaunāki ienaidnieki, — jā, ļaunāki un bīstamāki ienaidnieki — Karlosam ir tepat māju tuvumā. Gļēvulīgi vergi! Viņi neieredz mūs. Gan gačupini, gan kreoli ienīst mūs. Sie spāņu suņi! Viņi neieredz mūs tādēļ, ka mūsos rit sakšu asinis.

—  Tā nesaki, māmiņ! Visi nav tādi. Visi nav mūsu ienaidnieki. Mums ir arī draugi..,

Rosita domāja par donu Huanu.

—   Draugu mums ir maz, ļoti maz, — teica māte. Un viņi reti iegriežas pie mums. Nu, bet ko man draugi — man ir mans drošsirdīgais dēls. Citu draugu man nevajag. Maiga sirds manam dēlam, drosmīga sirds un spēcīga roka. Kas var līdzināties manam Karlosam? Un mans zēns mīl savu veco māti, savu dīvaino, savādo vecenīti. Jā, savādo — tā domā viņi visi, visi šie pļēguri. Un tomēr — mans dēls mīl savu veco māti. Ha, ha, ha! Un kāpēc vina mātei tad būtu vēl vajadzīgi kādi draugi? Ha! ha! ha!

Vecā sieviete skaļi iesmējās; ne tikai vārdos, pat viņas smieklos varēja manīt, cik ļoti viņa lepojas ar savu dēlu.

—   Bet cik daudz mantu šoreiz Karloss paņēma sev līdzi, māt! Agrāk viņam nekad nebija tik daudz preču. No kurienes viņam tik daudz naudas?

Rosita īsti nezināja, no kurienes, bet nojauta, ka brālim, naudu aizdodams, palīdzējis viņa draugs, un par to meitene klusībā priecājās.

—  Ak, vai! — Rosita turpināja. — Viņš būs joti bagāts, ja izdosies pārdot visas šīs skaistās lietas; viņš" at- dzīs veselu baru mūļu. Kā es jau ilgojos un gaidu viņu atgriežamies. Viens — divi — trīs — seši, jā, kociņā : iegriezti seši robiņi. Es vēlētos, lai tas būtu jau izrobots 1 no abām pusēm! Ļoti vēlētos!

To sacīdama, meitene ļāva skatieniem pakavēties pie plakana ciedras koka dēlīša, kas karājās pie sienas un \ kura vienā malā bija redzami seši iegriezti robiņi. Tas < bija Rositas pulkstenis un kalendārs, kurā katru dienu j jāparādās jaunam iegriezumam līdz tai dienai, kad at- ļ griezīsies sibolēro. Tas palīdzēja meitenei precīzi saskaitīt, cik dienu aizritējis kopš brāļa aizbraukšanas prērijā. *

Apmīļojusi kādu brīdi ar acīm mazo ciedras dēlīti un i parotaļājusies ar domu, ka tur rīt būs saskaitāmi jau sep- tiņi robiņi sešu vietā, Rosita pārtrauca īso atpūtas brīdi un atsāka darbu.

Pēc brīža savu vārpstiņu sānis nolika vecā sieviete, piecēlās un, piegājusi pie krāsns, nocēla vāku no māla poda, kurš stāvēja uz mazas pavarda uguns. No poda pacēlās smaržīgs garšīga ēdiena tvaiku mākulis. Traukā sautējās mazos gabaliņos sagriezta žāvēta bifeļu gaļa ar  bagātīgām spāņu sīpolu un sarkano piparu piedevām. :

—  Gisādo[33] gatavs, meitņ! — teica māte, paceldama koka karotē gabaliņu sautētas gaļas un to nogaršodama. — Laiks pusdienot.

—  Labi, māmiņ! — atsaucās Rosita, pieceldamās no stellēm. — Es tūlīt pagatavošu tortiļjas.

Tortiļjas jāēd karsti, jo visgardākie tie ir silti, «tieši no pannas». Tāpēc tortiļjas pagatavo īsi pirms maltītes pasniegšanas vai pat tieši ēšanas laikā.

Rosita pacēla sānis māla podu un uzlika uz oglēm ko- malu[34]. Paņēmusi otru podu, kurā atradās jau mīksti no- i vārīti kukurūzas graudi, viņa nolika to blakus metatei jeb akmens galdiņam, uz kura uzbērtie kukurūzas graudi ar garena akmens rullīša palīdzību drīz vien saberzās un pārvērtās par sniegbaltu mīklu. Tad meitene metati un

rullīti pastūma sānis un sāka ar rokām izveidot plāceni- šus. Veiklie rožainie pirkstiņi paņēma no mīklas pa piciņai tik, cik vajadzīgs vienam plācenītim, savēla tās apaļās lodītēs un tad saspieda starp plaukstām plānus jo plānus plācenīšus — vafeļu plāksnītes biezumā. Atlika vēl tikai uzmest apaļo plācenīti uz karstā komala, kur tas mirklī apcepās, tad pagriezt uz otru pusi un tūlīt tortiļja jau gatavs ēšanai.

Tas viss neprasīja nekādu sevišķu veiklību, bet Rosita to veica tik meistarīgi un izveicīgi kā īsta tortiļju cepšanas māksliniece.

Kad uz paplātes bija sakrāvusies krietna tortiļju kaudzīte, Rosita beidza cepšanu. Māte pa to laiku jau bija uzlikusi galdā gisādo podu, un abas sāka pusdienot, nelietodamas ne nazi, ne dakšiņu, ne karoti. Plācenīši vēl silti, un tos viegli salocīt un saritināt kā vajadzīgs, lai ar tiem varētu rīkoties kā ar nazi vai karoti, kurus pie

šādas maltītes meksikāņu mājā uzskata par liekiem.

* » *

Abas sievietes bija tik tikko paguvušas paēst pusdienas, kad izdzirda ļoti neparastas skaņas.

—  Oliol Kas tas? — iesaucās Rosita, pielēkdama kājās un ieklausīdamās.

Skaņas atkārtojās otrreiz, ieplūzdamas pa vaļējām durvīm un logiem.

—   Tas ir taures pūtiens, — sacīja meitene, — kaut kur tuvumā atrodas karavīri.

Vispirms viņa izskrēja pa atvērtajām durvīm pagalmā, tad pieskrēja pie kaktusu žoga un palūrēja caur zaļo kolonnu atstarpēm.

Tur tiešām redzami kareivji. Lejup ielejā pa divi blakus jāja ulānu pulks un atradās jau pavisam tuvu. Skaisti tie izskatījās — mirdzošie ieroči, pie pīķiem plīvojošie krāsainie karodziņi, viss atstāja tīkamu iespaidu un piesaistīja uzmanību. Tanī brīdī, kad Rosita viņus ieraudzīja, tie pagrieza zirgus, izkārtojās vienā līnijā un apstājās pretī mazajai rančo pat ne pilnu simt soļu atstatumā no kaktusu žoga. Bija skaidri redzams, ka ne jau nejaušības dēļ apstāšanās notika tieši šeit,

«Kas kareivjiem te vajadzīgs?» bija pirmā doma, kas Rositai iešāvās prātā. Ulānu grupas bieži vien jāja augšup un lejup pa ieleju, bet nekad tās nepienāca pie šī rančo, kas, kā jau minējām, atradās patālu no galvenā ceļa. «Kas viņiem te meklējams?- Kādēļ tie nogriezušies no sava parastā ceļa?» Rosita jautāja sev domās. «Nesaprotami!»

Tad, ieskrējusi iekšā, atkārtoja šos jautājumus mātei. Ari māte nezināja atbildes. Meitene vēlreiz aizdrāzās līdz žogam un palūrēja pa spraugu starp kaktusu stumbriem.

Šoreiz meitene ieraudzīja, ka viens no karavīriem, — pēc krāšņā formas tērpa spriežot — virsnieks, izjāja uz priekšu un tad rikšos tuvojās mājai. Nedaudz mirkļos tas jau atradās pie žoga, pievilka pavadu, apturēja zirgu un lūkojās pāri kaktusu galotnēm.

Rosita varēja 'redzēt tikai seju un spalvām rotāto cepuri, bet viņa momentā pazina šo seju. Tas bija tas pats virsnieks, kas tik nekaunīgi skatījās uz viņu svētā Huana svētku dienā. Rositas priekšā atradās komandants Viskara,

XXII NODAĻA

Skatīdamies pāri kaktusu dzīvžogam, virsnieks varēja visā augumā redzēt mazajā puķu dārzā stāvošo meiteni. Viņa bija atkāpusies līdz durvīm un jau taisījās pazust mājā, bet vēl pagriezās, lai pasauktu Sibo, kas nikni rēja un uzbruka jātniekam.

Suns pavisam negribīgi paklausīja un rūkdams Ieskrēja mājā, tomēr gatavs tūlīt mesties atpakaļ. Acīmredzot tam ļoti gribējās iecirst zobus svešinieka zirga kājās.

—   Pateicos jums, daiļā senjorita, — teica virsnieks, — ka bijāt tik laipna un paglābāt mani no šī briesmīgā zvēra. Būtu jau labi, ja šinī mājā man tikai no tā bjūtu jābaidās.

—  No kā gan vēl jums būtu jābaidās, senjor? — Rosita pārsteigta atkārtoja.

—   No jūsu acīm, mīļā meitene: tās daudz bīstamākas par jūsu suņa asajiem zobiem. Tās jau ievainoja mani.

—   Kavaljero! — Rosita atbildēja, nosarkdama un novērsdama seju, — ceru, ka jūs neesat ieradies, lai pazobotos par nabaga meiteni. Vai drīkstu jautāt, kāds ir jūsu apmeklējuma iemesls?

—   Man nav nekāda Iemesla, es vienkārši gribēju redzēt jūs, skaistā Rosita. Nē, nē, lūdzu neaizejletl Ir jau arī vēl-

cits iemesls — esmu izslāpis un man gribas padzerties. Rīkle gluži izkaltusi, ceru, jūs neliegsiet malku ūdens, jaukā senjorita?

Viņš runāja steidzīgi un juceklīgi, domādams tikai, kā aizkavēt meiteni un paildzināt sarunu, kuru viņa bija gatava pārtraukt, jo atkal pagriezās, lai ietu iekšā. Viskara nebija ne izslāpis, ne arī tam kārojās pēc ūdens, bet viņš zināja, ka viesmīlības dēļ meitene būs spiesta atnest prasīto un viņš varēs paildzināt savu uzkavēšanos šeit un varbūt panākt vēl vairāk.

Neko neatbildēdama lišķīgajiem glaimu vārdiem, Rosita iegāja iekšā un tūlīt atgriezās ar dzidra ūdens pildītu ķirbja kausiņu. Aiziedama līdz platākai spraugai dzīvžogā, kas noderēja par vārtiem, viņa pasniedza virsniekam kausiņu un nostājās pie žoga, gaidīdama kausiņu atpakaļ.

Gribēdams notēlot sava lūguma patiesīgumu, Viskara  ar mokām norija dažus malkus ūdensr atlikušo izlēja zemē un izstiepa roku ar kausiņu uz Rositas pusi. Arī viņa pacēla roku, lai to paņemtu, bet Viskara saturēja kausiņu un neizlaida to no rokas, alkatīgiem skatieniem vērdamies meitenē.

—   Brīnišķīgā senjorita, — viņš iesaucās, — vai es nedrīkstētu noskūpstīt jūsu jauko rociņu?

—   Atdodiet, lūdzu, manu kausiņu, ser!

—   Neatdošu, pirms nebūšu pateicies par man pasniegto spirdzinājumu. Vai pieņemsiet to?

Un viņš iemeta kausā zelta unci.

—   Nē, senjor! Es nepieņemu samaksu par vienkāršu viesmīlību. Es neņemšu jūsu zeltu, — viņa vēlreiz stingri atkārtoja.

—   Bet mīļā Rosita, jūs taču jau esat paņēmusi manu sirdi. Kāpēc tad atraidīt šo nieku?

—   Es jūs nesaproti!, senjor! Lūdzu paņemiet savu naudu un atdodiet manu kausiņu.

—   Es neatdošu to, ja jūs nepieņemsiet to ar visu tā saturu.

—  Tad paturiet to sev, senjor, — atbildēja meitene un pagriezās, lai aizietu. — Mani gaida mans darbs.

—   Nē! Vēl mirkli, senjorita. Izdariet man vēl vienu pakalpojumu: lūdzu uguni, ar ko aizdedzināt cigāru. Un paņemiet, lūdzu, arī kausiņu. Lūk, monētas tajā vairs nav. Vai piedosiet man, ka atļāvos jums to piedāvāt?

Viskara redzēja, ka meitene jūtas apvainota, un cerēja nomierināt viņu ar savu atvainošanos.

Rosita paņēma ķirbja kausiņu un iesteidzās iekšā, lai atnestu prasīto uguni.

Tūlīt arī viņa atkal parādījās, nesdama uz mazas paplāksnes kvēlojošas ogles.

Nonākusi pie vārtiem, Rosita pārsteigta ieraudzīja, ka virsnieks bija nokāpis no zirga un piesējis to pie mieta.

Kad Rosita pasniedza tam paplāksni ar oglēm, viņš atkal sāka skaidrot:

—   Esmu ļoti noguris no tālā izjājiena. Vai drīkstu lūgt, senjorita, — atļaujiet" man dažas minūtes atpūsties un paslēpties no karstās saules zem jūsu jumta.

Kaut gan Rositai šis jaunais lūgums bija ļoti nepatīkams, viņa neuzdrošinājās to noraidīt un jau nākošajā mirklī, piešiem šķindot un zobenam skanot, komandants iegāja mājā. '

Rosita sekoja viņam, ne vārda nebilduši. Tāpat klusēdama ienācēju saņēma meitenes māte, kura sēdēja savā kaktā un nepievērsa tam nekādu uzmanību, pat nepaskatījās uz svešinieka pusi. Tikai suns, draudīgi rūkdams, griezās ap ienācēju, bet jaunā saimniece to norāja un aizdzina. Vēl arvien ierūkdamies, suns nogūlās uz sava pī- teņa, nenovērsdams no uzbāzīgā viesa zvērīgā niknumā spīdošās acis.

Iegājis istabā, Viskara nejutās ērti. Viņš saprata, ka ir nelūgts viesis. Neviens aicinošs vārds neatskanēja no Rositas lūpām, ari vecā ne ar žestu neapsveica viņu, arī suns ne. Tieši pretēji — visu izturēšanās nepārprotami parādīja, ka augstais virsnieks šeit ir nelūgts un nevēlams.

Bet Viskara nebija radis pievērst uzmanību vienkāršu ļaužu izjūtām. Viņš neievēroja viņu patiku vai nepatiku, vēl jo sevišķi tad, ja tās traucēja viņa intereses vai prieku. Aizdedzinājis cigāru, viņš ērti apsēdās uz sola un izturējās, it kā atrastos pats savā mājā.

Labu brīdi viņš klusēdams kūpināja savu cigāru.

Pa to laiku Rosita izvilka savas stelles, nometās pie tām uz ceļiem un turpināja darbu, it kā istabā nebūtu neviena sveša ienācēja.

—   Ohol Tas tiešām labi izdomāts! — iesaucās Viskara, izlikdamies, ka viņu ieinteresējis Rositas darbs. — Man jau sen gribējās redzēt, kā tos gatavo, nu, šos reboso.

Tas taču ir reboso? Interesanti! Tiešām, interesanti! Tātad tā tos auž. Vai dienā vienu varat noaust, senjorita?

—  Jā, senjor! — atskanēja īsa atbilde.

—   Un tas? Tas ir kokvilnas diegs? Vai ne?

—  Jā, senjor.

—       Un kāds brīnišķīgs raksts! Vai jūs pati izdomājāt šo ornamentu?

—  Jā, senjor.

—       Apbrīnojami! Tā ir īsta māksla! Nudien, man gribētos paskatīties, lai saprastu, kā tos diegus te savij un sapin.

To sacīdams, viņš piecēlās no sola un, piegājis pie stellēm, nometās tur uz ceļgaliem.

—       Vienreizēji! Tik meistarīgi un prasmīgi izdomāts. Ziniet ko, jaukā Rosita, pamāciet arī man ar to rīkoties. Norunāts?

Vecā sieviete, kura līdz šim brīdim acis nodūrusi sēdēja savā kaktiņā, pēkšņi, dzirdēdama, ka svešinieks nosauc meiteni vārdā, satrūkās un sāka skatīties uz runātāju.

—       Es tiešām nejokoju, — Viskara neatlaidīgi turpināja. — Vai jūs varētu iemācīt man šo tik noderīgo aušanas mākslu?

—   Nē, senjor! — atkal īsa atbilde.

—       Oho! Nu, ko jūs! Es taču neesmu nekāds stulbenis. Man liekas, es noteikti spētu to iemācīties. Jāprot tikai… — un viņš paliecās uz priekšu un uzlika plaukstu uz atspoles, aptverdams arī meitenes pirkstus, — jā- piot tikai pareizi satvert šo un. izstumt starp diegiem un … taisnība?

Sī pieskāriena satraukts, nevaldāmas kaisles pārņemts, viņš pieliecās tuvāk nosarkušajai meitenei un čukstēja kā balsi zaudējis:

—        Rosita, mana dārgā! Es mīlu jūs — vienu skūpstu, visdaiļākā — vienu skūpstu!

Un pirms apmulsusi Rosita paspēja atvairīties no viņa rokām, Viskara jau bija paguvis meiteni apkampt un cieši noskūpstīja uz lūpām.

Meitene skaļi iekliedzās. Bet vēl skaļāks un niknāks kliedziens atskanēja no istabas kakta.

Vecā sieviete, kas līdz šim brīdim vēl sēdēja salīkusi, pietrūkās kājās, izslējusies kā tīģeriene, metās pāri istabai un uzbruka virsniekam. Jau pēc mirkļa viņas garie, kaulainie pirksti satvēra tā rīkli.

—   Nostl Vecā burvei PromI — kliedza Viskara, pūlēdamies atbrīvot kaklu no vecenes rokām. — Prom, es tev saku! Jeb es sacirtīšu tevi gabalos, nolādētā! Prom! Promt Es saku!

Bet vecā neatlaidās un, spalgi kliegdama, plēsa viņa kaklu, viņa epoletes, visu — ko vien paspēja sagrābt, kam piekļūt.

Taču asāki par vecās sievas nagiem bija lielā vilku suņa zobi. Arī suns, kliedzienam atskanot, momentā uztrūkās no savas migas un kampa un koda iebrucējam rokās un kājās. Komandants bļāva cik spēka:

—   Ei, jūs tur ārā! Seržant Gomesl Nodevība! Hei! Palīgā! Palīgā!

—   Ak tu, nolādētais gačupīns! — ķērca vecā. — Tu, spāņu asinssuns! Sauc vien, sauc savus gļēvos rokaspuišus!. Oh! Būtu šeit mans varonīgais dēls, būtu vē! dzīvs mans vīrs! Būtu viņi, — ne pilienu savu nelieša asiņu neaiznestu pāri šim slieksnim, kuru tu apgānīji. Prom! Prom pie savām skaistulēm! Pie savām padauzām! Aiz- vācieši

—   Nolādētā ragana! Aizvāc suni — aizvāc to velnu! Hā! Beidzot! Gomes, kur tava pistole? Nošaujiet to suni! Lodi tam ribās! Ātri! Ātri!

Un, cīnīdamies ar zobenu, varonīgais komandants beidzot nokļuva pie sava zirga.

Suns bija krietni ar zobiem apstrādājis Viskaras kājas, bet viņam izdevās ielēkt seglos, jo seržants Gomess sedza viņa atkāpšanos.

Seržants izšāva no abām pistolēm, bet neviena lode sunim netrāpīja. Redzēdams, ka pārspēks ienaidnieku pusē, Sibo pagriezās un iebēga mājā.

Riešana apklusa, bet, seglos iesēzdamies, Viskara vēl dzirdēja skaļus smieklus. Sidrabaini gaišais ironisko smieklu skanējums komandantam nešaubīgi pasacīja: tur par viņu smējās daiļā ķecere.

Komandants jutās aizskarts un nikns līdz neprātam. Viņš labprāt dotu saviem kavalēristiem pavēli aplenkt rančo un liktu nošaut suni, ja nebaidītos, ka par viņa kaunpilno atkāpšanos varētu uzzināt arī viņa padotie. Un tādu pazemojumu viņš negribēja piedzīvot.

Tādēļ viņš atgriezās pie ulāniem, pavēlēja jāt uz pilsētu, un kavalkāde pagriezās un uzsāka atpakaļceļu.

Kādu brīdi Viskara jāja pulka priekšgalā. Viņa sirdi plosīja dusmas un aizvainojums. Tad, nodevis pavēli ser

žantam vadīt ulānus, pats it kā steigdamies aizauļoja uz priekšu.

Sastapis ceļā zilā mangā Ietinušos jātnieku, kas aizrikšoja mazā rančo virzienā (viņš,pazina jauno rančēro — tas bija dons Huans), komandants tomēr nespēja apvaldīt sevī trakojošās dusmas. Viņš neapstājās, neparunājās ar jauno rančēro, bet, uzmetis tam niknu skatienu, auļoja tālāk.

Viņš nepalēnināja trakos auļus un pievilka pavadu tikai, iejādams pa cietokšņa vārtiem.

Putās nodzītais zirgs smagi elsa — viņam, nabadziņam, nācās ciest tā aizvainojuma' un vilšanās dēļ, kas plosīja viņa saimnieka sirdi.

XXIII NODAĻA

Kad ārpusē viss apklusa, Rosita vispirms piezagās pie žoga un palūrēja pa kaktusu spraugām, viņa vēlreiz dzirdēja atskanam taures un gribēja pārliecināties, vai iebrucēji aizjājuši.

Meitene no sirds nopriecājās, ieraudzīdama, ka ulāni jau atradās tālu projām un auļoja uz otru ielejas galu,

Rosita iesteidzās iekšā un pavēstīja to savai mātei, kura atkal sēdēja istabas kaktā un mierīgi kūpināja savu pīpi.

—   Gļēvie nelieši! — iesaucās vecā. — Zināju, ka tie aizbēgs. Pietika parādīties vecenei un sunim, lai tie pazustu. Ak, kaut būtu mājā mans brašais Karloss! Kā viņš šim lepnajam gačupino parādītu, ka ir kas mūs sargā. Ha! ha! ha! Karloss pārmācītu to!

—   Nedomā vairs par viņiem, mīļo māmiņ! — teica Rosita. — Neticu, ka viņi vēl kādreiz te atgriezīsies. Tu viņus aizbaidīji. Tu un mūsu dūšīgais Sibo. Tas tiešām bija ko vērts! Krietni ķēra tam nelietim! Vai! Aizmirsu, — viņa iesaucās, steigšus paskatīdamās visapkā.t, — aizmirsu paskatīties, varbūt suns ievainots. Sibo! Sibo! Stirp! Surp, mans labais sargs! Nāc, še tev kaut kas. Nu, mans varonīgais Sibol

- Dzirdēdams savas saimnieces labi pazīstamo balsi, suns izlīda no paslēptuves, pielēca pie meitenes un, asti vicinādams, draudzīgi skatījās tai acīs.

Meitene noliecās un, iebāzdama rokas Sibo pinkainajā kažokā, sāka iztaustīt-suņa ķermeni un kājas, visu laiku

baidīdamās, ka tūlīt, tūlīt ieraudzīs lodes sarkanās, asiņainās pēdas. Par laimi seržants bija slikts mērķētājs. Sibo nebija guvis neviena ievainojuma, pat ne skrambas. Un, spriežot pēc tā, kā tas lēkāja apkārt savai jaunajai saimniecei, suns jutās lieliski un bija mundrs un vesels.

Sibo bija skaists dzīvnieks, viens no lielisko Jaunmeksikas ganu suņu sugas pārstāvjiem, kuri, paši pusvilki, prata varen veiksmīgi nosargāt aitu ganāmpulku no vilku un pat no vēl bīstamāko, nikno lāču uzbrukuma. Tie ir skaistākie aitusuņi pasaulē, un Sibo bija viens no labākajiem šīs sugas pārstāvjiem.

Pārliecinājusies, ka Sibo nav ievainots, meitene pakāpās uz sola un nocēla dīvainu priekšmetu, kas karājās uz vadža pie sienas. Tā izskatījās kā auklā savērtu līku desu virtene. Desas tās nebija, bet kaut kas tikpat labs un garšīgs. Sibo acis spīdēja priekā, un ar īsiem, smilkstīgiem ierējieniem tas stāstīja, ka zina, kas tas ir un cik šis cienasts gards un labs. Jā, šis gardums Sibo vairs nebija nekāds noslēpums, suns pazina tasāho virteni. Kaltētā bifeļu gaJa bija jau sen pārbaudīts gardums, un, satvēris zobos kumosu, Sibo ņēmās to cītīgi grauzt, apliecinādams, ka prot novērtēt šādu delikatesi.

Jaukā Rosita tomēr vēl jutās mazliet nobažījusies un atkal piegāja un palūkojās caur žogu, lai pārliecinātos, vai kāds nav te aizkavējies.

Šoreiz tiešām žoga tuvumā viņa ieraudzīja kādu cilvēku, bet, to redzot, meiteni nesagrāba bailes, tieši pretēji — prieks.

Ieraugot jātnieku zilā mangā uz grezni apseglotā zirga, meitenes uzticīgā sirds strauji iepukstējās.

Jaunais jātnieks bija rančēro dons Huans. Viņš piejāja tieši pie vārtiem un, ieraudzījis gaišmataino meiteni, sirsnīgi iesaucās;

—   Buenos diasRosita!

Un šim sveicienam tikpat atklāts un sirsnīgs skanēja pretsveiciens:

—   Buenos dias, don Huan!

—   Kā šodien jūtas senjora, jūsu māmiņa?

—   Par ko jūs tā smejaties, Rosita? — izbrīnījies iesaucas dons Huans.

—   Hal Hal Ha! Vai nesalikāt kādu varonīgu virsnieku? — vēl vienmēr smiedamās, jautāja Rosita.

—   Tiešām. Satiku. Surp jādams,' satiku visu ulānu pulku, kuri au]oja uz pilsētu. Komandants triecās visiem hbu gabalu pa priekšu un jāja tā, it kā vii,iu vajātu mežonīgie apači. Es tiešām nodomāju, ka ulāni sastapušies nr indiāņiem, jo pēc satikšanās ar šiem kungiem viņi tā mēdz atgriezties cietoksnī.

—   Ha! Hal Ha! — mazā gaišmate vēl vienmēr nespēja rimties. — Bet vai ievērojāt, kāds izskatījās komandants? Vai nepamanījāt ko savādu?

—   Pamanīju gan. Izskatījās, ka viņš būtu drāzies cauri dzelkšņainu krūmu biezoknim. Bet viņš tā aizau]oja garām, ka es tik tikko paguvu uzmest viņam acis. Arī viņš paskatījās uz mani, bet pavisam nelaipni. Nu, viņš, bez šaubām, atceras un nevar piedot svētā Huana svētkos pazaudētās zelta unces. Ha! ha! Bet par ko jūs tā smejaties, dārgā Rosita? Vai kareivji bija šeit? Vai kas noticis?

Un tad Rosita izstāstīja visu par komandanta vizīti — kā viņš lūdzis uguni cigāra aizdedzināšanai, kā dzēris īideni. Kā iegājis mājā un kā tam uzbrucis Sibo, un tādēļ komandants tik strauji uzlēcis zirgā, tik steidzīgi aiz- auļojis. Daudzus — pat visnozīmīgākos — notikuma sikumus viņa noklusēja. Viņa nebilda ne vārda par Viskaras apvainojošo izrunāšanos' un par skūpstu. Viņa baidījās, ka, to uzzinot, dons Huans varētu zaudēt savaldīšanos. Meitene pazina sava mīļotā straujo dabu. Tādu ziņu viņš nespētu mierīgi noklausīties. Viņš iekaistu dusmās un tā viņas dēj nokļūtu nepatikšanās. Un tādēļ Rosita nolēma noslēpt šeit notikušās sadursmes īstos iemeslus. Piesardzīgā gudrībā viņa attēloja visu notikušo tikai no komiskās puses un stāstīja, pati visu laiku sirsnīgi smiedamās.

Kaut arī dons Huans uzzināja mazliet nepilnīgus faktus, viņš tomēr sāka nojaust, ka notikumam ir daudz nopietnāki cēloņi. Viskaras ierašanās, ūdens dzeršana, cigāra aizdedzināšana un beidzot ieiešana istabā — vesela dīvainu notikumu virkne, bet nepavisam ne smieklīga, — domāja rančēro. Un pēc tam Sibo uzbrukums Viskaram, suņa asie zobi virsnieka stilbos un tad izdzīšana no mājas tik pazemojošā veidā, un tas noticis viņa paša ulānu pulka priekšā! Viskara — iedomīgais Viskara, visvarenais

Sanildefonsas cietokšņa komandants, indiāņu uzvarētājs simt kaujās — kuras gan nekad nebija notikušas, — un pēkšņi šo varoni uzvarējis vienkāršs suns. Nē, domāja dons Huans, te tiešām nav nekā smieklīga. Viskara atriebsies jeb visiem spēkiem centīsies panākt savu.

Un jauno rančēro sāka mocīt arī vēl citas nepatīkamas domas, kam varēja būt sakars ar šo notikumu. Kādēj īsti komandants apmeklēja šo rančo? Kā viņš atrada šo māju, šo brīnišķīgo, nomaļo stūrīti, kas viņam, donam Huanam, likās visas pasaules centrs? Kas parādīja viņam ceļu uz šejieni? Kas novirzīja ulānu pulku no galvenā ceļa, kas lika izmainīt parasto izjādes maršrutu?

Lūk, jautājumi, kurus dons Huans domās prasīja pats sev. Iztaujādams par to Rositu, viņš atklātu greizsirdības jūtas, kuras tas gribēja noslēpt.

Jā — šinī brīdī viņu sāka mocīt greizsirdība. Un protams, — tā taču bija Rosita, kas pasniedza komandantam kausiņu ar ūdeni, tā bija Rosita, kas atnesa ogles cigāra aizdedzināšanai… un, droši vien, viņa uzaicināja komandantu ieiet iekšā. Un arī pašreiz meitene vēl bija lieliskā garastāvoklī un nemaz neizskatījās, ka būtu sadusmota par negaidīto ciemiņu.

To visu iedomādams, dons Huans pēkšņi sadrūma un jutās pavisam sarūgtināts. Viņam nenāca smiekli par to, ko stāstīja mīļotā meitene.

Tikai kad pēc brītiņa Rosita aicināja viņu Ienākt istabā, viņa noskaņojums izmafnījās un viņš atkal atguvās. Dons Huans nokāpa no zirga, un kopā ar Rositu izgāja cauri mazajam dārziņam un iegāja istabā.

Meitene nosēdās pie stellēm un turpināja savu darbu, jaunajam rančēro bija atļauts atsēsties blakus uz pīteņa un parunāties par visu, ko vien vēlējās. Tāpat netika noraidīta viņa palīdzība, iztaisnojot audus vai attinot samudžinājušos pavedienu. Un šinīs mazajos darbiņos viņu pirksti allaž saskārās, un, liekas, bieži vien roka roku paturēja ilgākā apskāvienā, nekā tikai kopīgi atraisot savilkušos mezglu.

Neviens nevēroja abus jauniešus. Rositas māte izbaudīja pēcpusdienas atpūtas nomiedzi, un Sibo, ja arī redzēja ko neparastu, neteica nekā, tikai, asti vicinādams, draudzīgi lūkojās uz donu Huanu, it kā atzīdams par labu visu, ko dara šis vīrs.

XXIV NODAĻA

Nokļuvis savā krāšņajā dzīvoklī cietoksnī, Viskara tU» līt pieprasīja atnest vīnu. To viņam nekavējoties pasniedza, un komandants, mežonīgā niknumā degdams, apņēmīgi dzēra kausu pēc kausa. Viņš cerēja noslīcināt vīnā savu aizvainojumu un vilšanos; uz īsu bridi tas arī izdevās.

Vīna rcibinājums sniedz aizmirstību, taču tikai īslaicīgi. Var apreibināties līdz galējai aizmirstībai, bet drīz vien tas atkal izgaist. Ātrāk par tevi pašu atžirgst vīna apskurbinātā greizsirdība. Pat tad, ja visas -pasaules vīn- ļOgulāji sapludinātu kopā savu ķekaru sulu — par seklu būtu šis vīna strauts, lai tajā noslīcinātu greizsirdību.

Dažādas jūtas plosīja Viskaras sirdi. To dedzināja mīla — tāda mīla, kādu izjūt izvirtulis; greizsirdība; dusmas par apkaunojoši skarbo izturēšanos pret viņu; aizvainotā patmīlība, jo zeltoto trešu un krāšņo spalvu r'otā- ijuina dēļ viņš uzskatīja sevi par uzvarētāju vienmēr un visur, kam vien veltīja uzmanību; bet šeit visa tā rezultātā — rūgta vilšanās.

Un tieši tā vissmagāk nomāca komandanta sirdi, un viņš nesaprata, kā varētu visu atkal vērst sev par labu. Atkārtojot līdzīgu apciemojumu, varētu piedzīvot tādu pašu pazemojumu kā šoreiz, varbūt pat vēl smagāku.

Tas nu bija skaidrs, ka Rosita par viņu neinteresējās; meiteni neietekmēja ne viņa spožās spalvas, ne augstais un slavenais postenis. Redzams, šī meitene ir pilnīgi citāda nekā pārējās, kurām tas līdz šim veltīja savu uzmanību; šī blondā skuķe atšķīrās no visām melnacainām ielejā dzīvojošām skaistulēm, no kurām ja ne visas, tad lielākā daļa, ne vārda nebilstot, pat nenosarkdamas paņemtu viņa piedāvāto zelta unci.

Skaidrs arī, ka pašreiz viņam vairs nav ceļa uz rančo. Bet kur gan citur viņš varētu viņu satikt, kur ieraudzīt? Viņš bija izdibinājis, ka uz pilsētu Rosita atnāca ļoti reti, uz sarīkojumiem — nekad viena, tikai kopā ar brāli, ja tas bija mājās. Bet kur gan un kādā veidā viņš varētu to satikt? Viņa stāvoklis komandantam pašam šķita pilnīgi bezcerīgs; likās, nav nekādas iespējas izlabot savu pirmo faux pasPat tad, ja šī viņa iekārotā meitene būtu

[1] Pārsteidzīgo soli. (r.)

ieslodzīta sieviešu klosterī, izredzes neliktos tik neiespējami bezcerīgas. Un tādas domas plosīja viņu. Tik tiešām, pilnīga bezcerībai

Kad lūpas izdvesa šos vārdus, viņš tomēr neticēja, ka nebūtu palicis nekādu cerību, nekādu iespēju. Nē, tik viegli padoties viņš negribēja. Viņš — neatvairāmais donžuāns Viskara — lai kapitulētu, cenzdamies iekarot nabadzīgu zemnieku skuķi. Nēl Viņš nekad nav kapitulējis un nekapitulēs arī šoreizl Aizvainotā patmīlība atkal sagrāba viņu un urdīja turpināt iesākto cīņu. Pietiekošs stimuls tam bija arī spēcīgā kaisle, kas auga augdama spēkā. Un piedzīvotā pretestība un grūtības, kas bija radušās visā šinī situācijā, — viss tikai vēl vairāk stimulēja un kāpināja viņa enerģiju un apņēmības nelokāmību.

Un visu vēl pastiprināja greizsirdība — kā asi pieši tā griezās viņa satrauktajā pašlepnumā. Viņš izjuta greizsirdību pret donu Huanu. So puisi viņš bija pamanījis jau svētku dienā. Viņš novēroja jauno rančēro, kad tas uzturējās kopā ar sibolēro un viņa māsu. Mazais draugu pulciņš kopā svētīja svētkus — kopā iedzēra un tērzēja. Jau tad Viskara sajuta greizsirdību. Bet toreiz šīs jūtas vēl bija vieglas, tās nemocīja, jo komandantu tad spārnoja domas par vieglu un drīzu uzvaru nākotnē. Tanī dienā izjustā greizsirdība bija rāma vēja pūsma salīdzinājumā ar to vētru, kas plosīja viņu tagad, — tagad pēc piedzīvotās sakāves, tagad, kad viņš tieši tanī pašā sava pazemojuma stundā satika uz ceļa savu sāncensi, kas devās uz rančo, kur to — bez šaubām — sirsnīgi sagaidīja, kur tam izstāstīja visu, kas noticis. Un tad viņš kopā ar blondīni paņirgājās un pasmējās, jā, pievienojās abu fūriju smiekliem… Sīs domas mocīja vairāk, nekā komandants spēja panest.

Un tomēr — arī tā visa dē] — Viskara nespēja un nedomāja atteikties no sava nodoma un cerībām. Ir taču vēl citi līdzekļi, — kaut arī ļauni un negodīgi — kaut tikai spētu izdomāt, kā rīkoties. Te nu pašreiz vajadzīga kāda vēsāka galva nekā viņa paša. Jā! Kur Roblado?

— Seržant! Pasaki kapteinim Roblado, ka es gribu ar viņu parunāties!

Kapteinis Roblado bija īstais vīrs, kas izpalīdzēs šādā situācijā. Attiecībās ar sievietēm viņi bija vienādi nelieši, taču Viskara savā kaislē bija smalkāks, aristokrātiskāks, kaut arī komiskāks iekarotājs-donžuāns. Viņš bija meis- stars ievilināšanā un pavešanā. Un, iztēlodams sevi par neatvairāmu donžuānu, viņš k|uva par katras skaistas sievietes pielūdzēju un uzskatīja savas uzvaras par pilnīgi attaisnojamām un pareizām. Turpretim Roblado nenoniecināja nevienu līdzekli un bija gatavs pielietot pat varu, ja tas bija droši, izdevīgi un veda tieši pie mērķa. Negodīgākais nelietis no šiem abiem, protams, bija Roblado.

Pēc neveiksmes, ko piedzīvoja, rīkodamies pats uz savu roku, komandants bija gatavs darīt visu, ko ieteiks kapteinis. Jā, tieši Roblado būs īstais padomdevējs, jo viņš pārzināja gan civilizētās, gan mežoņu pasaules mīlas stratēģiju un taktiku.

Un sagadījās, ka arī Roblado pašam radās nepieciešamība pajautāt kādam padomu lidzīgā situācijā. Viņš bija lūdzis donam Ambrosio viņa meitas Katalīnas roku. Tēvs bija devis savu piekrišanu, bet — visiem par lielu pārsteigumu — pati Katalina protestējusi un izturējusies pavisam savādi. Senjorita gan nav teikusi, ka tieši noraida kapteini Roblado. Tā būtu pārāk izaicinoša nepaklausība, un tādā gadījumā dons Ambrosio būtu tūlīt piespiedis un izmantojis savas neierobežotās tēva varas tiesības. Nē,— viņa lūgusi saderināšanos uz kādu laiku atlikt un pārliecinājusi tēvu, ka vēl neesot tam sagatavojusies. Bet Roblado par precību atlikšanu pat domāt negribēja, viņš dega nepacietībā kļūt bagāts. Tomēr dons Ambrosio meitas lūgumu ievērojis — un Roblado tādēļ jutās ļoti īgns un saērcināts.

Varbūt komandanta ietekmē dons Ambrosio mainīs savu lēmumu un pasteidzinās kapteinim Roblado tik ļoti vēlamās un vajadzīgās kāzas. Tādēļ Roblado bija priecīgs, ka var būt priekšniekam noderīgs, tad savukārt pats varēs prasīt pakalpojumu arī no viņa.

Kad Roblado ieradās, komandants viņam visos sīkumos izstāstīja, ko viņš piedzīvojis.

—  Mans dārgais pulkvedi! Jūs šo lietu neuzsākāt tā, kā vajadzēja. Zinot, cik liela šai ziņā jūsu pieredze — es esmu tiešām pārsteigts. Jūs iemetāties viņu mājā kā ērglis baložu būdā un izbaidījāt putnus, un viņi, protams, apslēpās nepieejamības alās. Jums tiešām nevajadzēja doties uz šo rančo.

—   Bet kā gan citādi un kur es būtu meiteni sastapis?

—  Jūsu pašu dzīvoklī jeb kaut kur citur to visu varēja nokārtot.

—  Neiespējami! Viņa nekādā gadījumā nebūtu šurp nākusi.

—   Nu, uz jūsu tiešu uzaicinājumu tiešām ne. To es zinu.

—   Bet kā tad?

—   Ha! Ha! Hal — smējās Roblado. — Vai tiešām jū? esat tik naivs, ka nekad neesat dzirdējis par tādu lietu kā alkauete'.

—   Ak, tiešām, bet, ticiet, man nekad nav vajadzējis izmantot tādu palīdzību.

—   Nu jā! Aristokrātam ar tik izsmalcinātām manierēm tas tiešām likās nevajadzīgi. Bet nu ir pienākusi arī jūsu reize izmantot šo pakalpojumu. Tas ir Joti izdevīgi, — varu apgalvot, aiztaupās liekas pūles un laiks, un tas dod daudz lielākas izredzes uz veiksmīgu mērķa sasniegšanu. Vēl nav par vēlu. Ieteicu izmēģināt. Un, ja nu arī tad piedzīvotu neveiksmi, jums paliek vēl viena iespēja.

Nesekosim vairs abu neliešu tālākai sarunai. Pietiek pasacīt, ka tā turpinājās, visos sīkumos apspriežot viņu nekrietnos plānus un nodomus. Vairāk nekā stundu viņi nosēdēja, izplānodami paredzētos pasākumus, uzskurbinā- damies ar vīnu, līdz kamēr viss bija izdomāts, apspriests un apcerēts un atlika tikai ķerties vērsim pie ragiem.

Izdomātais gājiens tika realizēts, bet tā rezultāts izrādījās pilnīgi pretējs visam gaidītajam. «Lēdija», kas uzdarbojās kā savedēja, drīz vien satikās ar Rositu, bet arī šai dāmai šī satikšanās izvērtās gandrīz tikpat neveiksmīga kā Viskaram pašam. Ak — atklāti sakot, — nav ne mazāko šaubu, ka arī šis gājiens piedzīvoja pilnīgu neveiksmi.

Tikko Rosita saprata, ar kādu nolūku savedēja pie viņas ieradusies, meitene par to pastāstīja mātei. Un skrā- pējumu rētas, ko no vecās nagiem ieguva komandants, bija tikai viegli ieskrambājumi salīdzinājumā ar tām, ko saņēma viņa sūtne. Un viņai nācās krietni palūgties pasargāt tās dzīvību un atļaut aiziet, lai izbēgtu no briesmīgā Sibo asajiem zobiem.

Viņa varētu griezties pēc palīdzības un pieprasīt likumīgi. sodīt abas sievietes, kas viņai pāri nodarījušas, bet sava īpatnējā uzdevuma un darbības dēļ viņa atzina par gudrāku norīt apvainojumu un visu noklusēt.

XXV NODAĻA

—   Nu, Roblado? — jautāja komandants. — Ko tagad? Kāda ir šī «atlikusi iespēja»?

—   Vai jūs pats to nevarat iedomāties, dārgo pulkvedi?

—   Ne gluži, — atbildēja^ Viskara, kaut gan viņš joti labi saprata, kas jādara. Par šo pēdējo iespēju viņš jau pats nesen bija iedomājies. Pat viņa pirmās neveiksmes dienā, kad sirds un prāts vēl dega dusmu karstumā un atriebības alkās. Kopš tā brīža šī doma atkal un atkal atgriezās pie viņa bieži jo bieži. Un pilnīgi nevajadzīgs bija tikko izteiktais jautājums, jo viņš labi zināja Roblado atbildi: «Ar spēku!»

Un tā arī bija. Roblado tieši tā arī teicas

—   Ar spēkul

—   Bet kā?

—   Paņemiet dažus kareivjus un naktī meiteni aizvediet ar varu. Kas varētu būt vēl vienkāršāk? Ar tik iebildīgu kā šī skuķe tā vajadzēja rīkoties jau paša sākumā. Un par rezultātu nebaidieties. Viņas to neuzņem nepavisam tik briesmīgi. Tāds paņēmiens ir izmēģināts, zinu tādus gadījumus. Esmu pārliecināts, ka sibolēro vēl nebūs paspējis atgriezties, kad skuķe būs ar visu notikušo jau pilnīgi samierinājusies.

—   Bet ja ne?

— Un, ja ari ne, — no kā jums jābaidās?

—   Sāksies valodas, Roblado. Visādas tenkas.

—   Ak .dievs kāda uzpūtībai Šoreiz nu jūs nevajadzīgi izliekaties pārāk kautrīgs un piesardzīgs. Ņti, līdz šim jūs izrīkojāties pārāk vieglprātīgi, bet tas nenozīmē, ka turpmāk jūs nebūsiet drusku uzmanīgāks. Visu taču var nodarīt pa nakti. Seit jums ir istabas, kurās nevienam nav atļauts ieiet. Un, ja vajadzīgs, var izmantot arī tumšās, nu, — tās bez logiem. Neviens nekā neuzzinās. Izmeklējiet sev par palīgiem tādus, kam jūs varat pilnīgi uzticēties. Nevajag ņemt daudz vīru. Un piecas sešas zelta unces aizsies tiem mēles aiz zobiem. Tas tiešām nav grūtāk kā nozagt kreklu. Un šoreiz vajag nozagt tikai krekliņu — tas viss! Ha! ha! hal

Nelietis izplūda ska]os smieklos par rupjo salīdzinājumu un vēl rupjāko joku, un komandants pievienoja arī savus rēcošos smieklus.

Tomēr Viskara vēl vilcinājās ķerties pie šī pēdējā līdzekļa — varas — izmantošanas. Ne jau kādu kautrības vai godīguma jūtu dēļ. Kaut ari savā būtībā komandants i nebija tik riebīgs nelietis kā viņa padotais, tā nebija smalkjūtība, kas atturēja viņu no tūlītējas rīkošanās. Vienmēr un visur savā dzīvē viņš bija pieradis aukstasinīgā nevērībā izturēties pret to cilvēku pārdzīvojumiem, kuriem viiv* nodarīja kādu Jaunumu. Un arī pašreiz viņš nevilcinājās tādēļ, ka iedomātos, cik laimīga vai bezgala nelaimīga varētu izvērsties meitenes nākotne. Nē, tādas pārdomas 1 komandantam bija tālas un svešas. Pavisam citādi bija viņa vilcināšanās iemesli. Tāisnibu runāja Roblado, knd viņš nosauca savu priekšnieku par uzpūtīgu gļēvuli. Tāds tas tiešām ari bija. Un tikai tīras gļēvulības dēļ Viskara pašreiz vēl vilcinājās.

Ne tādēļ, ka pats baidītos šādas izrīkošanās dēj saņemt sodu. Viņš bija pārāk varena un ievērojama persona, un viņa izraudzītā upura radinieki pārāk nenozīmīgi ļaudis, lai no viņiem tādēļ vajadzētu baidīties. Mazliet viltīgas diplomātijas — un viņš varēja piespriest nāves sodu vis- nevainīgākam cilvēkam un izdarīt to visu, sarīkojot tiesas procesa Izrādi. Nekas nebija vieglāk kā inkriminēt aizdomas par piedalīšanos nodevībā, ieslodzīt cietumā, un nogalināt — it īpaši šajā laikā, kad indiāņu dumpji un kreolu sacelšanās apdraudēja spāņu varu Amerikā.

Visvairāk Viskaru baidīja baumas un valodas. Sāda atklāta nolaupīšana un aizvešana ar varu ilgi nevar palikt noslēpums. Agri vai vēlu to uzzinās, un tas ir pārāk pikants un skandalozs gadījums, lai par to. neizceltos plašas valodas — drīz vien par to runās visos pilsētas stūros. Un vēl viena, pat daudz nepatīkamāka notikumu izskaņas varbūtība. Valodas var aizskanēt arī pāri pilsētas robežām, nokļūt ģenerālštāba mītnē un sasniegt pat paša vicekaraja ausis. Te, lūk, slēpjas galvenais Viskaras baiļu iemesls.

Vicekaraļa galms tanī laikā jau nu tiešām nebija morālās uzvedības paraugvieta. Tur būtu diezgan iecietigi izturējušies pret klusībā nostrādātu despotisma vai izvirtības aktu. Tomēr uz atklātu, vardarbīgu laupīšanu skaidrā dienas laikā, kaut arī politisku apsvērumu dēļ,< nevar taču skatīties caur pirkstiem. Jā, Viskaram tomēr\ bija dibināts pamats rīkoties piesardzīgi. Viņš neticēja, ka šo notikumu būs iespējams saglabāt par noslēpumu Pat kāds no šiem neliešiem, kas piedalīsies meitenes nozagšanā, galu galā var izrādīties nodevējs. Protams, tie būs viņa paša pulka ulāni, un, ja kas tamlīdzigs atgadi- tos, viņš ar to Izrēķinātos pēc savas gribas, bet ko tas vairs dos? Tas būtu tas pats, kā aizslēgt stalli pēc tam, kad kumeļš jau izzagts.

Un, ja arī karavīri nenodotu un nepieviltu viņu, kur cerība, ka šī afēra paliks sabiedrībai apslēpta? Vispirms briesmas draudēs no meitenes niknā brāļa. Taisnība: pašreiz viņš ir projām un nemaisās pa kājām; bet turpat tuvumā atrodas meičas greizsirdīgais pielūdzējs, un brālis taču arī kādreiz atgriezīsies. Visi sapratīs, ka meiteni nolaupījis viņš — Viskara. Viņa paša rančo apciemojums, tad savedējas ierašanās tur un beidzot meitenes aizvešana — ļaudis sapratīs visu šo gadījumu savstarpējo saistību un arī viņa — Viskaras — līdzdalību tajos. Un meitenes brālis — nu, šis puisis un arī viņa draugs un māsas līgavainis neklusēs un skaļi izteiks savas aizdomas par vainīgo. Viņš jau varētu mēģināt no abiem atbrīvoties, bet tad katrā ziņā jārīkojas pavisam vardarbīgi, un tas ir gauži bīstami.

To visu Viskara pārdomāja un to pašu pārrunāja ari ar Roblado. Ne tādēļ, ka viņš gribētu, lai kapteinis viņu pārliecina, nē, — bet lai, abu galvu gudrību apvienojot, izdomātu visdrošāko ceļu, kā sasniegt nodomāto mērķi; un komandants gribēja tā noteikti izdarīt.

Beidzot šis visdrošākais ceļš likās atrasts. Un to izdomāja Roblado, jo šim nekauņam šāda veida izgudrojumi padevās vieglāk nekā Viskaram, Ar spēcīgu uzsitienu nolikdams uz galda savu vīna glāzi, viņš iesaucās:

—   Izdomāju, Viskaral Zvēru pie svētās jaunavas, es izdomāju!

—   Lieliski! Bravo!

—  Ja gribēsiet, jūs varēsiet uzjautrināties ar savu sirdspuķīti jau pēc divdesmit četrām stundām, un pat lielākajam pilsētas okšķerim un mēlnesim nojauksim pēdas. Un galvenais — jums, pulkvedi, ne no kā nebūs jābaidās. Pie velna! Kāda lieliska ideja man iešāvās prātā. Tieši tas, kas mums vajadzīgs, amigo!

—   Nemoci mani ar neziņu, kapteini! Klāj vaļā! Stāsti, • ko izdomāji!

—   Pag, pag! Vispirms kādu malku vīna. Sī lieliskā trika dēļ man pat rīkle izkalta. Par to jāiedzer!

—  Nu, dzeriet, dzeriet! — mudināja Viskara, piepildīdams kausu, priecīgās nojautās satraukts.

Roblado ar vienu rāvienu iztukšoja biķeri un tad, paliekdamies Viskaram tuvāk, visos sīkumos čukstus, kā

noslēpumu izklāstīja savu izdomu. Liekas, dzirdētais komandantu pilnīgi apmierināja, jo, kad kapteinis beidza savu stāstu, viņš iesaucās «Bravo!», priecīgs un satraukts pielēca kājās, it kā vislabākās ziņas saņēmis.

Labu brīdi viņš uztraucies staigāja šurp un turp pa istabu un tad, skaji iesmiedamies, iesaucās:

—   Carrambo, draugs! Jūs esat īsts taktiķis. Pat Lielais Kondē[36] nebūtu izdomājis tik stratēģisku plānu. Saniisima Virgent Kaut ko' lieliskāku neizgudrosim! Un es apsolu, kapteini, ka izpildīsim to visā drīzumā.

—   Kāpēc vēl atlikt? Kāpēc nedarit to nekavējoties? Tūlīt?

—   Pareizi… Sāksim tūlit sagatavot šo jautro maskarādi!

XXVI NODAĻA

Un tad pēkšņi norisinājās notikumi, kas gandrīz izjauca cietokšņa komandanta un kapteiņa izdomātā plāna realizēšanu. Vismaz izskatījās tā, ka viņiem vajadzēs v.isu uz laiku atlikt. Pat nepilnu diennakti pēc viņu sarunas pilsētā izplatījās baumas par indiāņu iebrukumu, un drīz vien šīs valodas klīda no mājas uz māju visā ielejā. Stāstīja, kareivīgo indiāņu-nemierrjieku bandas — apači, juti vai komanči, neviens gan nezināja, kuras īsti — pilnā kaujas bruņojumā un krāsojumā parādījušās pavisam tuvā pilsētas apkārtnē.

Tas, protams, liecināja par indiāņu naidīgiem nolūkiem, un ik brīdi varēja sagaidīt uzbrukumu jebkurā kolonijas stūrī. Pirmajām baumām drīz vien sekoja noteiktas ziņas — indiāņi uzbrukuši dažiem ganiem augstienē netālu no pilsētas. Ganiem izdevies aizbēgt, bet nogalināti visi suņi, un lielus aitu pulkus marodieri aizdzinuši kalnos nepieejamās vietās. Šoreiz ziņas bija vēl tiešākas; uzbrucēji ir juti, kas piederēja pie indiāņu cilts, kura tai laikā atradās medībās austrumos no Pekosas, un, pirms atgriešanās mājās del Nortes augštecē, tie acīmredzot nolēmuši vēl doties kādā laupīšanas uzbrukumā. Gani tos redzējuši tieši un pēc viņu karakrāsām pazinuši, ka tie

Ļoti ticams, ka ganiem uzbrukuši tieši juti.

Vēl nesen šī cilts bija devusies uzbrukumā apmetnēm skaistās Taosas upes ielejā. Un juti būs noteikti dzirdējuši ari par Sanildefonsas labklājību, un tādēj tagad notika viņu uzbrukums šai bagātajai kolonijai. Nebija nekādu šaubu, ka iebrucēji tiešām ir juti, jo apači un komanči dzīvoja ar Ildefonsas koloniju draudzīgās attiecībās un jau vairākus gadus aprobežojās tikai ar Koagvilas un Čujajas provinču postīšanu. Sanildefonsas iedzīvotāji nebija sariebuši vai devuši šīm ciltīm iemeslu uzsākt karu, un arī šie indiāņi paši līdz šim nav izrādījuši uzbrukuma tieksmes.

Nākošajā naktī pēc aitu pulku aizdzīšanas notika lielāka apmēra zādzības. Un to izdarīja pašu apmetnē. No kādas lopkopības fermas ielejas lejasgalā tika aizdzīts liels ganāmpulks lopu. Gani redzējuši, ka indiāņi aizdzen lopus, bet bijuši tā pārbijušies, ka mukuši cik spēka un jutušies laimīgi, ka var aizbēgt un paslēpties fermā aiz aizbultētām durvīm.

Līdz šim vēl nebija notikusi neviena slepkavība, laikam gan tādēļ, ka neviens nemēģināja iebrucējiem pretoties. Arī nevienā mājā tie nebija ielauzušies. Iespējams, ka šeit rīkojās skaitliski maza indiāņu banda, bet, kas zina, — kuru katru brīdi tiem var pievienoties citi, un tad nāksies piedzīvot lielākus un varmācīgus uzbrukumus.

Visu ielejas iedzīvotāju un arī pilsētnieku dienas ritēja nemitīgā satraukumā. Visur valdīja apjukums. Fermeri, kuri dzīvoja patālu cits no cita, naktīs pameta savas mājas un meklēja patvērumu pilsētā vai lielākajās asjendās. Tikko sāka satumst, arī muižnieki noslēdza savas sētas, un naktīs asotejās[37] novietojās regulārs kareivju sardzes postenis, kas tur palika līdz rīta ausmai. Iedzīvotāji pārdzīvoja briesmīgas bailes, kas izvērtās par šausmām, tieši tādēļ, ka ilgus gadus viņiem ar kareivīgajiem indiāņiem bija labas, draudzīgās attiecības un to negaidītais uzbrukums šķita pilnīgi neizprotams.

Nav brīnums, ka ļaudis pārņēma panika. Tā bija gluži saprotama un pamatota. Visi zināja, ka šādos laupīšanas uzbrukumos ienaidnieku nežēlībai nav robežu: vīriešus un vecākās sievietes nogalināja, dzīvas atstāja tikai jaunākās

sievietes, kilras iebrucēji aizveda sev līdzi un padarīja par verdzenēm. Sanildefonsas iedzīvotāji to loti labi zināja, jo šinī laikā vairāki tūkstoši viņu novadnieču bija uz visiem laikiem atrautas no ģimenēm un draugiem un atradās indiāņu rokās. Tādēļ nav brīnums, ka ļaudis tri- cēja un baidījās par savu dzīvību.

Cietokšņa komandants visu laiku atradās trauksmes stāvoklī. Viņu vienmēr redzēja jājot ulānu pulka priekšgalā, kad tie pārmeklēja prēriju pilsētas tuvākajā apkārtnē. Reizēm ulāni uzdrošinājās iegriezties pat kalnu atzaru takās. Naktīs patruļas nepārtraukti jāja pa ieleju no viena gala līdz otram.'Ļaudīm pavēlēja neiziet no mājām, bet uzbrukuma gadījumā aizslēgt un aizbarikādēt durvis. Visi apbrīnoja savu militāro sargu centību.

Komandanta slava pieauga ar katru dienu. Pirmo reizi viņam radusies īsta, reāla iespēja parādīt visiem savu drošsirdību, jo lidz šim indiāņi vēl ne reizi pilsētu un apkārtni nebija apdraudējuši. Viņa priekšteča laikā gan bija notikuši vairāki indiāņu uzbrukumi, bet ļaudis vēl atcerējās, ka toreiz tādos gadijumos kareivji un viņu priekšnieki nevis devās meklēt «mežoņus», bet ieslēdzās cietoksnī un uzturējās tur tik ilgi, kamēr iebrucēji aizgāja no ielejas, aizdzīdami sev līdzi lopus, cik vien gribēja un varēja savākt. Kāds pretstats vecajam ir jaunais komandants! Kāds varonīgs virsnieks ir pulkvedis Viskara!

Ļaužu satraukums ilga vairākas dienas. Bet, tā kā neviens netika nosists, netika aizvesta neviena sieviete un uzbrucēji parādījās tikai naktīs, sāka likties, ka laupītāju spēki ir niecīgi — varbūt te klejoja tikai kāda samērā maza un vāja sirotāju banda. Citādi tak kādu pārdrošu uzbrukumu piedzīvotu arī gaišā dienas laikā un marodieri būtu atļāvušies vairāk nolaupīt.

Visu šo laiku sibolēro māte un māsa, neviena neapsargātas, mierīgi dzīvoja savā rančo ielejas nomalē. Likās, indiāņu uzbrukums viņas apdraud mazāk kā jebkuru citu fermeru ģimeni visā ielejā. To varēja dažādi izskaidrot. Vispirms — savrup dzīvodamas, māte ar meitu bija pieradušas tik ļoti nebaidīties no briesmām kā daža laba kaimiņu ģimene. Likās, viņas pat nedomāja, ka indiāņi varētu uzbrukt viņu nabadzīgajai būdiņai, — tā nevarēja iekārdināt laupīt alkatīgos sirotājus, ja turpat mazliet tālāk ielejā atradās tik' daudz bagātu, labi iekoptu fermu. Kādēļ lai indiāņi uzbruktu nabagu būdai?

Viņu drošības sajūtu stiprināja vēl viens svarīgs iemesls, ko varētu dēvēt par ģimenes noslēpumu. Karloss tirgojās ar daudzām tuvumā dzīvojošām indiāņu ciltīm. Indiāņi labi pazina bizonu mednieku, un viņam bija draudzīgas attiecības ar gandrīz visiem šo cilšu virsaišiem. Indiāņi pret Karlosu izturējās draudzīgi arī tādēļ, ka viņi zināja — šis sibolēro ir amerikānis. Tāda tanī laikā un jau ilgāku laiku pirms tam bija indiāņu attieksme pret amerikāņiem. Amerikāņu traperi un tirgotāji varēja droši un neskarti mazās grupās šķērsot apaču un komanču apdzīvotos rajonus, kamēr lielas meksikāņu karavānas ne reti piedzīvoja šo cilšu uzbrukumus un aplaupīšanu. Un tikai daudz vēlāk šīs ciltis sāka naidīgi izturēties arī pret sakšu izcelsmes baltajiem ļaudīm. Tas notika pēc tam, kad dažas balto grupas bija nežēlīgi apgājušās ar indiāņiem.

Strādādams indiāņu cilšu vidū un tirgojoties ar tiem, sibolēro nekad neaizmirsa savu mazo rančo. Karloss vienmēr teica mātei un māsai, ka viņām nav jābaidās no indiāņiem, kamēr viņš atrodas medībās, un apgalvoja, ka šie ļaudis viņām nekā ļauna nedarīs.

Vienīgie indiāņi, ar kuriem Karlosam nebija draudzīgu attiecību, bija hikarilli, maza naidīga cilts, kas dzīvoja kalnos ziemeļaustrumos no Santafē. Hikarilli piederēja pie apaču cilts nozarojuma, bet tie dzīvoja nodalījušies savrup, un tiem bija maz kopīga ar lielajām kareivīgajām dienvidu rajonu ciltīm — meskaleriem un «vilkuēdā- jiem».

Visu minēto iemeslu dēļ mazā Rosita un viņas māte, dzirdot baumas par indiāņu uzbrukumiem, tā nebaidījās un nejutās nobažījušās kā viņu kaimiņi.

Diezgan bieži uz mazo. rančo atjāja dons Huans un centās pierunāt abas sievietes kģdu laiku pārnākt un apmesties viņa mājā. Tā bija stingri būvēta celtne, kuru apsargāja viņš pats un viņa fermas daudzie strādnieki — peoni. Bet Rositas māte tikai pasmējās par dona Huana bailēm, un arī Rosita, protams, kautrības dēļ atraidīja laipno uzaicinājumu.

Tuvojās trešā nakts pēc tam, kad pirmo reizi ielejā paklīda baumas par indiāņu uzbrukumu. Māte un meita pabeidza d irbu un nolika vārpstiņu, nobīdīja malā stelles. Abas sievietes gatavojās doties pie miera un sakārtoja uz

istabas klona savas vienkāršās guļvietas, kad uz pīteņa snaudošais Sibo pēkšņi uzlēca kājās un, nikni rūkdams, metās uz durvīm.

Rūkšana pārgāja niknā riešanā. Suns rēja tik stipri un dusmīgi, ka nebija šaubu — ārpusē atradās kāds svešinieks, Durvis bija aizbultētas un nostiprinātas ar šķērskoku.

Pat nepajautādama — kas tur ir — Rositas māte atvilka aizbīdni un atvara durvis.

Tikko vecā sieviete .parādījās uz sliekšņa, viņai ausīs iesitās mežonīgais indiāņu kaujas sauciens un tanī pašā mirklī smagās vāles sitiens notrieca to zemē; viņa palika guļot, pārkritusi slieksnim. Kaut arī' suns nikni metās virsū iebrucējiem, daži spalvām apkārušies un atbaidoši spilgtām krāsām noziedušies mežoņi, briesmīgi aurodami un ieročus vicinādami, iedrāzās istabā.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad jaunā meitene, kura izbailēs skaļi kliedza, bija saķerta, iebrucēji izrāva' to laukā, sasēja un uzsēdināja uz mūļa muguras.

Paķēruši līdzi arī dažas lietas, kas tiem likās vērtīgas, indiāņi izmetās atkal laukā, aizdedzināja mazo būdu un steigšus atkāpās.

Sasaistītā, uz muļā sēdošā Rosita redzēja, kā uzliesmo rančo jumts. Kad iebrucēji rāva viņu ārā, vilkdami pāri slieksnim, Rosita redzēja tur gulošo, nekustīgo niātes ķermeni. Tagad liesmas jau bija apņēmušas jumtu.

— Mana "nabaga māte, —• kā pusnesamaņā murmināja Rosita, — ak, dievs! Ak, dievs! Kas notiks ar manu nabaga māti!

* *

Gandrīz vienlaicīgi ar uzbrukumu Karlosa mājai, varbūt tikai mazliet vēlāk, indiāņi parādījās arī pie dona Huana mājas. Spalgi klaigādami, tie raidīja pāri mājas asotejai un pret durvīm dažas bultas un steigšus atkāpās.

Dons Huans nobažījies domāja par saviem draugiem mazajā rančo. Tikko indiāņi bija atkāpušies no viņa mājas, dons Huans izzagās laukā un, uzticēdamies tumsas aizsegai, devās uz Karlosa rančo.

Necik tālu nepagājis, jaunais rančēro pamanīja degošās mājas liesmojumu; likās, asinis sastingst viņa dzīslās, to ieraugot.

Neapstādamies viņš steidzās tālāk. Dons Huans gāja kājām, bet bija labi apbruņojies. Viņš sāka drāzties uz priekšu cik jaudas, gatavs visiem spēkiem aizstāvēt Ro- situ vai ari pats aiziet bojā šai cīņā.

Pēc dažām minūtēm viņš jau atradās pie degošās mājas durvīm un ar šausmām ieraudzīja, ka uz sliekšņa gulēja Rositas mātes nekustīgais ķermenis un pār spokaini bālo seju plaiksnījās degošā jumta liesmu atspīdami. Uguns vēl nebija skārusi sienas un durvis, bet pēc nedaudz mirkļiem ari uz sliekšņa gulošā sieviete būtu aprakta liesmās.

Dons Huans satvēra nekustīgo ķermeni, izvilka to dārzā, tad kā neprātīgs skrēja ap degošo māju un izmisīgi sauca un meklēja Rositu. Nekādas atbildes.

Viņa izmisuma saucieniem atbildēja tikai sprakstošās liesmas, nakts vēja nopūtas, klinšu pūces ūvināšana un koijota gaudas.

Zaudējis visas cerības atrast Rositu, dons Huans atgriezās pie dārzā gulošās vecītes, nometās ceļos un sāka iztaustīt nekustīgo ķermeni. Viņš juta, ka nesamaņā gulošajā sievietē vēl manāma dzīvība. Apslacījis tās seju un lūpas ar ūdeni, dons Huans manīja, ka vecā sieviete sāk atgūt samaņu. Spēcīgais sitiens to bija tikai apdullinājis.

Beidzot dons Huans pacēla veco sievieti un ar smagu sirdi un smago nastu rokās pa labi zināmu taku atgriezās savā mājā.

* * *

Nākošajā rītā ziņas par šīs nakts uzbrukumu izplatījās pa visu koloniju, atkal satraucot jau tā pārbiedētos ļaudis. Cietokšņa komaridants ar lielu ulānu grupu auļoja pa pilsētu, pievērsdami sev visu iedzīvotāju uzmanību. Nodemonstrējuši savu varonību un cīnīties gribu, tie, skaļi klaigādami, aizjāja pa pēdām uz to pusi, kur, pēc viņu domām, nozuduši iebrucēji.

Bet jau agrā pievakarē ulāni atkal atgriezās pilsētā ar parasto ziņojumu: los barbaros no pudimos alcanzar

Ulāni stāstīja, ka sekojuši iebrucējiem pa pēdām līdz Pekosas upei, kuru indiāņi šķērsojuši un tad nozuduši 1,.janoestakādo virzienā.

1 Mežoņus panākt neizdevās, (sp.)

šī ziņa mazliet nomierināja satrauktos Jaudis, jo, ja marodieri aizgājuši tani virzienā, tie neatgriezīsies un laupīšanas izbeigsies. Indiāņi droši vien aizgājuši un pievienojušies pārējiem, kuri, kā zināms, klejo medīdami kaut kur Ļjanoestakādo apvidū.

XXVII NODAĻA

Jau agrā pievakarē Viskara ar savu bravūrīgo ulānu pulku devās augšup pa ieleju, atgriezdamies mājup no indiāņu vajāšanas.

Varbūt nebija aizritējusi vēl ne stunda, kad pa to pašu ceļu nogurusi un noputējusi virzījās otra kavalkāde un pagriezās ielejas apmetnes virzienā. Par īstu kavalkādi šo grupu gan pagrūti nosaukt, jo tā sastāvēja tikai no nastu nesēju mūļu rindas un dažām vēršu vilktām arbām. Zirgā sēdēja tikai viens vīrs. No jātnieka izturēšanās un apģērba redzams, ka tas ir karavānas vadītājs.

Tomēr arī pēc garā ceļa nogurušajā un putekļiem klā: tajā jātniekā nebija grūti pazīt sibolēro Karlosu. . !

Jau tik tālu viņš nokļuvis mājupceļā. Vēl jūdzes piecas pa putekļaino ceļu, un viņš apturēs zirgu savas mazās mājas priekšā. Vēl tikai kāda stunda, ceļa grūtību, un mednieka vecā māmuļa un mīļā māsiņa metīsies viņa ap-' kampienos un pieglaudīsies viņam. Kāds priecīgs pārstei- . gums mātei un māsai būs Karlosa atgriešanās, jo tās vēl negaida viņu — sibolēro atgriešanās paredzēta daudz, 1 daudz vēlāk, tikai pēc dažām nedēļām, un cik priecīgas un pārsteigtas būs abas mīļās sievietes. Arī par visu citu. Par viņa veiksmi medībās un lielisko ieguvumu. Jā, šoreiz viņam tiešām paveicies! Šī skaistā mūļu karavāna un visa iegūtā bagātība! Viņš uzdāvinās Rositai jaunu tērpu — ne jau rupjos pašaustos vadmalas svārkus, nē, viņš nopirks zīdu — īstu ārzemju zīdu, arī apmetni un vēl visskaistāko atlasa kurpīšu pāri, un turpmāk svētku dienās māsa valkās tikai zīda zeķes… Un draugs dons Huans varēs lepoties ar skaisto meiteni. Arī vecajai mātei… arī viņai paredzēta dāvana — turpmāk māmuļa varēs dzert tēju, kafiju vai kakao, kas tai vislabāk garšos, — ne vairs tikai kukurūzas alu.

Cik vienkārša un noplukuši viņu būdiņa. Šen tā savu laiku pārdzīvojusi, tā jānojauc un tās vietā jāpaceļas citai… — nē — lai vecā vēl paliek, — tā var noderēt par

pajumti zirgam, bet jauno rančo uzcels blakus vecajai. Pārdodams mūļus, viņš varēs nopirkt krietnu zemes ga« balu un ierīkot saimniecību.

Un kas var kavēt Karlosu kļūt par rančēro, kas liēgfc apsaimniekot pašam savu fermu vai audzēt lopus? Tas būs daudz ienesīgāks darbs un ļaus iegūt augstāku stāvokli vietējā sabiedrībā. Jā — tad nebūs vairs nekādu šķēršļu. Nekas neaizkavēs viņu. Viņš tiešām tā turpmāk rikosies. Vēl tikai vienreiz viņš dosies prērijā. Vēlreiz apmeklēs savus draugus vakojus. Viņi taču apsolīja — ha! hal — tieši šis solījums ir kļuvis viņa nākotnes sap- r.iupils pamatakmens.

Patīkamas ir domas par zīda tērpa dāvināšanu Rosi- tai, par māmuļas iepriecināšanu ar kārumiem, par jaunas mājas uzcelšanu, par fermu, bet vēl skaistāku sapni lolo Karlosa domas — sapni par nākotnes laimi — sapni, kura gaišumā aizēnojas viss pārējais, un tieši šī sapņa piepildījuma iespējas slēpjas vēlrejzējā vakoju novada apmeklējumā.

Karloss tiešām ticēja, ka viņa nabadzība ir vienīgais Šķērslis, kas to šķir no Katalinas. Atklāti runājot, ari meitengs tēvs nav cēlies no bagātajiem aristokrātiem. Taisnība, tagad dons Ambrosio ir tiešām bagāts, bet vēl pirms nedaudz gadiem viņš bija parasts, vienkāršs kalnracis, tik pat nabadzīgs kā Karloss pašreiz. Kādreiz tie bija tuvi kaimiņi un toreiz — tālajā bērnībā — dons Ambrosio atļāva mazajam Karlosam spēlēties ar Katalīnu un uzskatīja viņu par piemērotu rotaļu biedru savai meitai.

Un kādi iebildumi tam varētu būt pret sibolēro, ja šis sibolēro kļūs bagāts? «Nu, protams, nekādu iebildumu,» domāja Karloss. «Ja es varēšu parādīt, ka esmu tikpat bagāts kā viņš, dons Ambrosio piekritīs, ka apprecos ar Katalīnu. Un kāpēc gan ne? Māte teica, ka manās dzīslās rit tikpat dižciltīgas asinis kā jebkurā idalgo. Es neesmu sliktāks par tiem. Vakoji ir patiesi ļaudis, viņi turēs solījumu, — vēl viens brauciens turp — un Karlosam, bi- zonu medniekam, būs tikpat daudz zelta, cik bagātajam raktuvju īpašniekam donam Ambrosio!

Tādas domas pavadīja sibolēro Karlosu visā atpakaļceļā no vakoju novada. Katru dienu, katru stundu viņš cēla savas gaisapilis. Katru stundu viņš pirka zīda tērpu Rositai; dārgus dzērienus: tēju, kafiju un kakao — māmuļai; katru stundu viņš pārdomāja un plānoja, kā cels un iekārtos jauno rančo, pirka ganības.ļ( rādīja iegūto zeltu Katalīnas tēvam un izlūdzās no viņa meitas roku, 1 Skaistās sapņu pilisl

Jo tuvāk mājām, jo gaišākas un sasniedzainākas likās ] šīs patīkamās nākotnes vīzijas, un līdzi tām gaišākā | priekā atplauka sibolēro seja.

Bet — ai, cik ātri tam pretī steidzās skaisto sapņu sabrukums un drausmīgo notikumu uzzināšana.

Jau vairākas reizes Karloss gatavojās piecirst zirgam piešus un aizaujot uz priekšu, lai ātrāk pienāktu priecīgais un laimīgais satikšanās brīdis ar māti un māsu, bet tad tomēr savaldījās un nolēma turpināt ceļu kopā ar pārējiem.

«Nē!» viņš klusi norāja pats sevi, «jāpaliek kopā ar kā-j ravānu. Būs lielāks prieks atgriezties svinīgi, gandrīz kā uzvarētājam. Mēs visi pienāksim un nostāsimies vienā līnijā mājas priekšā. Māsa un māmuļa domās, ka esmu ieradies kopā ar kādu svešinieku, kuram pieder šī mūļu karavāna. Bet, kad es pastāstīšu, ka tie ir mani mūļi, viņas iedomāsies, ka esmu pārvērties par indiāni un kopā ar saviem drosmīgajiem pavadoņiem devies sirojumā pa dienvidu provincēm.

— Ha,-ha, ha! — Karloss iesmējās par šādu iedomu.

«Mana mazā māsiņa Rosita!» viņš domāja, «tagad tu varēsi apprecēties ar donu Huanu. Vairs ilgāk es nevilcināšos dot savu piekrišanu. Tā arī būs labāk! Viņš ir drosmīgs puisis un varēs pasargāt tevi, kad es atkal došos prērijā. Atkal… — šoreiz tas būs pēdējais brauciens turp. Vēl vienu — pēdējo — reizi, un es izmainīšu savu titulu. Ha, ha! ha! — mani vairs nesauks par sibolēro Karlosu, bet par senjoru donu Karlosu.»

Un iedomādamies, ka viņš kļūs bagāts un ļaudis to uzrunās: dons Karloss, viņš-atkal sirsnīgi iesmējās.

«Bet cik savādi,» nodomāja Karloss, «ka nesatieku neviena cilvēka. Uz visa garā ceļā nav redzams neviens ne uz vjenu pusi." Vēl taču nav vēls, saule vēl nav aizgrimusi aiz klinšu kraujas. Kur pazuduši ļaudis? Bet uz ceļa tik  daudz gluži skaidru zirgu pēdu nospiedumu. Ha! Te nesen bijuši ulāni. Jā, viņi tikko aizjājuši pa ieleju. Bet ne  jau tādēļ te nemana neviena cilvēka. Nav redzams pat  neviens atpalicis karavīrs. Ja neredzētu uz ceļa šos zirgu m pēdu nospiedumus, varētu gandrīz domāt, ka Sanildefon- sai uzbrukuši indiāņi. Bet es taču ļoti labi zinu, ka mūsu  komandants un viņa gļēvie yiskarieši neuzdrošināsies atstāt cietoksni, ja tuvumā parādīsies apači un draudēs to uzbrukums pilsētai. Nē, tas tiešām savādi. Pavisam savādi. Nesaprotul Varbūt šodien kādi svētki un visi devušies uz pilsētu?

—   Antonio, paklau, draugs, tu zini visas svētku dienas? Vai šodien ir kādi svētki?

—   Nē, saimniek!

—   Bet kur tad palikuši visi cilvēki?

—   Ari es to nesaprotu, saimniek. Jocīgi gan, ka mēs nevienu nesastopam.

—   Es arī par to "domāju. Varbūt tuvumā kaut kur parādījušies kādi mežonīgi indiāņi. Kā tu domā?

—   Nē, saimniek! Mira! Lūk, ulānu zirgu pēdas. Ne vecāki par stundu šie nospiedumi. Kur ulāni, tur indiāņu nav.

Antonio pasacīja to tādā tonī un ar tādu sejas izteiksmi, ka sibolēro nevarēja šaubīties par viņa vārdu patieso nozīmi, kaut arī to varētu uztvert divdomīgi. Antonio pat nedomāja teikt, ka ulānu .parādīšanās kādā apvidū atturētu indiāņus no ierašanās šeit, bet tieši pretēji. Ne jau «indiāņi nav šeit tāpēc, ka te ieradušies ulāni», bet — «ulāni ir šeit tāpēc, ka indiāņi te nav parādījušies».

Karloss saprata^ ko Antonio domā, tā teikdams, un skaļi iesmējās, jo.ari viņš domāja tāpat.

Joprojām neviens neparādījās, un Karloss sāka nopietni bažīties. Līdz šim gan viņš vēl neiedomājās, ka viņa tuviniekus varētu skart kāda nelaime, bet pilnīgi tukšais kā izmirušais ceļš un apkārtne vedināja uz nojautām par kaut ko ļaunu, kas sagaida viņu.

Jo tālāk viņš jāja, jo vairāk to pārņēma drūmās nojautas, kas iezagās domās, un viņš nespēja no tām atbrī- , voties.

Karlosa karavāna vēl nebija pagājusi garām nevienai fermai, tādu pa ceļam nebija, jo viņa paša rančo, kā jau minējām, atradās pati pēdējā ielejas lejasgalā. Tomēr fermeri ganīja savus lopus daudz tālāk lejup ielejā, un parasti šinī laikā tos redzēja dzenam ganāmpulkus uz mājām. Pašreiz te nemanīja neviena gana, neviena ganāmpulka.

Tukšas arī pļavas abās pusēs ceļam, kur^ lopi parasti mēdza ganīties. Ko tas nozīmē?

To visu vērojot, Karlosu arvien vairāk pārņēma nemiers un satraukums. Un tas nemitīgi pieauga, kamēr viņš nonāca pie takas, kas veda uz viņa rančo pusi.

Beidzot, ceļa sazarojumā pagriezies, Karloss pajāja garām mazām mūžzaļo ozolu birztalām, un tad viņam pavērās skats uz māju. Viņš tik strauji parāva zirgu, ka gandrīz atsēdināja to, un pats, saliecies uz priekšu, sastinga seglos. Mute pavērās mēmam kliedzienam, un acis, likās, izspiedīsies no pieres.

Māju nevarēja redzēt — to aizsedza žaļais žogs — bet pa kaktusu galotņu atstarpēm rēgojās atbaidoši baiga, melna līnija, un pār asoteju cēlās dīvainas dūmu vērpetes.

—   Augstais diĢvs! Ko tas nozīmē? — Karloss aizsmacis iekliedzās. Bet tūlīt pat, vairs neko nedomādams, viņš iecirta piešus zirgam sānos, un tas šāvās uz priekšu kā bulta.

Kā lidodams tas veica atstatumu, kas to šķīra no mājas, un, pie kaktusu žoga izlēcis no segliem, sibolēro ieskrēja mājā.

*  *

Drīz vien pie mājas pienāca visa karavāna. Ari Antonio iesteidzās pa žoga vārtiem sētā. Un tur starp vēl karstajām un dūmos nomelnējušām sienām viņš atrada» savu saimnieku pusguļus, pussēdus uz sola sakņupušu. Galvu uz krūtīm nokāris, tas abām rokām plosīja savus garos, cirtainos matus.

Izdzirdis Antonio soļus, tas pacēla galvu un īsu mirkli pavērās pienācējā.

—   Ak, dievs! Mana māte… mana māsiņa! — viņš vēl un vēlreiz atkārtoja šos vārdus, un tad galva atkal noslīga lejup, un krūtis un pleci sāka drebēt konvulsīvās elsās. Bezgalīgs izmisums plosīja viņu, taču apziņas dziļumos tas nojauta šī drausmīgā notikuma noslēpumu.

Drauga seja izskatījās tikpat nelaimīga, un skatiens liecināja, ka dons Huans cieš tāpat kāviņš. Tas nenesa mierinājuma cerību. Bet lūpām tomēr pārvēlās vārdi;

—   Māte? Un māsa?

—   Tava māte ir manā mājā, — atbildēja dons Huans.

—   Bet Rosita?

Dons Huans neatbildēja. Tikai par viņa vaigiem ritēja asaras.

—       Nu, draugs! — ierunājās Karloss, saprazdams, ka donam Huanam, tāpat kā viņam pašam, nepieciešams mierinājums, — stāsti. Man jāuzzina ari visļaunākais. Vai māsiņa mirusi?

—   Nē! Nē! Nē! Es ceru, ka viņa nav mirusi.

—   Aizvesta, nolaupīta?

—   Ak jā!

—   Kas?

—   Indiāņi.

—       Tu esi pārliecināts, ka indiāņi? — jautāja Karloss, un viņa acīs pazibēja tāds dīvains spīdums.

—       Noteikti pārliecināts. Es tos redzēju pats savām acīm. Tava māmuļa …

—   Mana māte. Kas ar viņu?

—       Pašreiz viņa ir drošībā. Viņa satikusies ar mežoņiem pie sliekšņa. Viņu apdullinājis spēcīgs sitiens, tā nokritusi nesamaņā. Vairāk nekā neatceras.

—   Bet Rosita?'

—       To neviens nav redzējis. Indiāņi viņu noteikti aizveduši sev līdzi.

—       Vai tu tiešām esi pārliecināts, ka tie bija indiāni, don Huan? — Karloss atkal jautāja.

—       Jā. Gandrīz tanī pašā laikā tie uzbruka arī manai mājai. Jau pirms tam viņi aizdzina manus lopus, un tādēļ viens no maniem peoniem stāvēja sardzē. Viņš jau pa gabalu pamanīja tos tuvojamies, un, pirms tie pienāca pie mājas, mēs paguvām aizbarikādēties un sagatavoties aizstāvēties. Redzēdami, ka mēs nocietinājušies, viņi drīz vien atkāpās. Baidīdamies, kas notiqis_ ar tavējiem, es izzagos no mājas, tikko indiāņi bija atkāpušies, un skrēju šurp. Atnācis te, redzēju, ka jumtu pārņēmušas liesmas, tin atradu tavu māti nesamaņā uz sliekšņa nokritušu. Bet Rosita aizvesta. Madre de Dios/' Viņa bija projām.

Un jaunais rančēro atkal sāka raudāt.

1 Svētā dievmāte! (sp.)

—   Don Huan! .— Karloss ierunājās dīvaini skarbā balsī, — tu esi mans draugs, mans brālis… draugs man un manējiem. Es saprotu… tu esi tikpat izmisis kā es. Bet nepadosimies izmisumam. Neraudi! Redzi — manas acis jau sausas. Es vairs neraudāšu, varbūt ari miegs neaizvērs manas acis, kamēr neatbrīvošu vai arī neatriebšu Rositu. Sāksim rīkoties! Izstāsti man visu, ko zini par šiem indiāņiem. Un tūlīt, don Huan! Es degu nepacietībā visu uzzināt.

Jaunais rančēro izstāstīja visos sīkumos pēdējās trīs, četrās dienās dzirdētās dažādās baumas un valodas un arī konkrētos notikumus: kā indiāņi vispirms redzēti augstienes līdzenumā, kā tie uzbrukuši ganiem un aizdzinuši aitas; kad tie parādījušies ielejā, noticis uzbrukums tieši rančēro paša lopiem — aizdzīts viss viņa ganāmpulks, un tad sekoja notikumi, par kuriem Karloss jau zināja.

Rančēro pastāstīja arī, cik enerģiski rīkojušies ulāni,. kā viņi tanī rītā devušies pa pēdām meklēt laupītājus; arī viņi pats gribējis ar dažiem saviem vīriem pievienoties ulānu pulkam, bet komandants viņa lūgumu noraidījis.

— Noraidīja? — Karloss, skaļi iekliegdamies, pārjautāja,

A Jā, — noteica dons Huans, — viņš teica, ka mēs karavīrus tikai aizkavēšot un traucēšot. Man gan šķiet, viņš mūs noraidīja tāpēc, ka vēl vienmēr jūtas apvainots. Viņš neieredz mani kopš toreizējiem svētkiem.

Labi. Un kas tālāk?

—   Ulāni atgriezās pirms nepilnas stundas. Viņi ziņo, ka ēsot sekojuši pa pēdām līdz Pekosas upei, kur redzējuši, ka indiāņi šķērsojuši upi un devušies Ļjanoestākado virzienā. Un, tā kā indiāņi acīmredzot nozuduši Lielajā prērijā, būtu veltīgi tiem vēl tālāk sekot. Tā karavīri apgalvoja.

—   Ļaudis, dons Huans turpināja, — būs ļoti priecīgi, dzirdēdami, ka mežoņi aizgājuši, un vairs par tiem nedomās. Es mēģināju savākt kādu grupu vīru, lai dotos indiāņus vēl pameklēt, bet neviens neuzdrošinājās nākt,, baidījās riskēt. Redzēdams, ka tas bezcerīgi, nolēmu doties izlūkos ar saviem fermas ļaudīm. Bet nu, paldies dievam, ieradies tul

—   Un lai dievs dod, ka vēl nav par vēlu sekot pa viņu pēdām. Varbūt vēl nav. Tu teici, ka viņi uzbruka pagājušā naktī ap pusnakti? Un tagad lietus nav lijis, nav arī

stipra vēja, pēdas būs svaigas un skaidras kā rasa. Ja tikai suns… Jā? Kur Sibo?

—   Suns jr manā mājā. No rīta Sibo vēl nebija. Mēs domājām, tas nogalināts vai aizvests līdzi. Bet ap pusdienlaiku mani ļaudis atrada suni šeit pie mājas; dubļiem nojaukušos, un vietās, kur to bija skāruši šķēpa dūrieni, sūcās asinis. Mums liekas, indiāņi veduši suni sev līdzi, bet pa ceļam tas izrāvies un aizbēdzis.

—   Savādil Tiešām savādi tas viss! — Ak, mana nabaga Rosita, mana mazā pazudusī māsiņa. Kur tu esi pašreiz? Kur? Kur? Vaf tevi vēl kādreiz redzēšu? Ak, dievs! Ak, dievs!: — Karlosu atkal pārņēma izmisums.

Tad pēkšņi viņš uzlēca kājās. Acīm draudoši zibot, rokas dūrēs sažņaudzis, tas iekliedzās!

—    Kaut bezgalīgi plaša ir prērija un tik tikko tur manāmas nelietīgo laupītāju pēdas, ass ir sibolēro Karlosa skatiens. Es tomēr atradīšu tevi, es atradīšu tevi, kaut arī man būtu visu mūžu jāmeklē. Nebaidies, Rosita! Nebaidies, māsiņ! Es eju tevi glābt. Un lāsts, lāsts tai indiāņu ciltij, kas tev būs pāri nodarījusi! Lāsts!

Tad, pagriezies pret donu Huanu, viņš turpināja!

—   Jau iestājusies nakts. Šonakt mēs nekā vairs nevaram iesākt. Don Huan, draugs un brāli! Ved mani pie viņas, pie manas mātes.

Kad cilvēks runā sāpju izmisuma pārņemts, vārdi reizēm skan patētiski, varonīgi; un šādas sāpju romantikas apdvesti vārdi tagad vēlās pār Karlosa lūpām. Bet drī/. vien šis poētisko vārdu plūdums noplaka, un sibolēro atkal atgriezās skarbajā īstenībā. Rūpīgā lietišķībā tika pārdomāts, apspriests viss, kas varētu palīdzēt nodomātā vajāšanas pasākuma realizēšanā. Ieroči, apģērbi un citi piederumi — viss tika sakārtots, lai būtu gatavs un, rītam austot, viņi varētu doties ceļā. Sagatavoja ari zirgus Karlosa un dona Huana vīriem, kas tos pavadīs. Arī pārtiku un citu garam ceļam nepieciešamo sakrāva uz nastu nesējiem mūļiem, jo Karloss bija nodomājis neatgriezties ātrāk, pirms nebūs izdarījis to, ko izlēmis, — izglābis māsu vai atriebis viņu. Viņš nepieder pie tiem pēdudzinē- jiem, kurus no iesāktā ceļa novirza sīki šķēršļi. Viņš nedomāja atgriezties ar ziņojumu: no loš pudimos aleanzar. Viņš ir stingri apņēmies dzīties pakaļ laupītājiem pat līdz vistālākajam prērijas stūrim, atrast viņu paslēpšanās "vietu, vienalga kur tā būtu.

Dons lluans no visas sirds atbalstīja Karlosu un bija gatavs kopā ar draugu cīnīties līdz galam, jo mērķis abiem viens un vienādas sāpes pārdzīvoja tie abi.

Pavadoņu grupā bija divdesmit peoni — visi uzticami tagnosi, kuri mīlēja savus saimniekus. Viņi nebija karavīri, bet savā sirsnīgajā centībā un padevībā gatavi par tādiem kļūt.

Par labu izdošanos nebūtu šaubu, ja viņi paspētu laikus panākt laupītājus. Visi notikumi liecināja, ka uzbrucēji bijusi neliela un gļēva banda. Ja tā nebūtu taisnība, zagļi nepamestu ieleju, nepaķerot līdzi bagātīgāku laupījumu. Ja paspētu marodierus panākt pirms tie pagūst pievienoties pārējiem no savas cilts, pēdudzinējiem būtu paveicies. Laupītāji būtu spiesti atdot salaupīto un arī aizvesto gūstekni un varbūt vēl dārgi samaksāt par viņu nodarīto postu. Tādēļ laiks ir svarīgākais veiksmes noteikums, un laupītāju vajātāji nolēma sākt pakaļdzīšanos, tikko ausis- gaisma.

Karloss negulēja. Ari .dons Huans tikai reizēm uz īsu bridi iekrita nemierīgā snaudā. Visu nakti abi pavadīja nenoģērbušies. Karloss sēdēja pie mātes gultas, kura vēl arvien spēcīgā sitiena iespaidā miegā murgoja.

Karloss sēdēja klusēdams, dziļās domās nogrimis. Viņš pārdomāja plānus un dažādas varbūtības. Minēja domās, pie kuras indiāņu cilts uzbrucēji varētu piederēt. Apači uņ komanči tie noteikti nebija. Mājup atgriezdamies, viņš bija sastapis vairākas abu šo cilšu indiāņu grupas. Indiāņi izturējās pret viņu draudzīgi un pat neieminējās par kādu sadursmi ar Sanildefonsas iedzīvotājiem. Un bez tam ne apači, ne komanči nerīkotos tādās mazās grupās, kā to acīmredzot darīja nesenie uzbrucēji. Gandrīz vai žēl, ka marodieri nav no apaču vai komanču ciltīm. Jo tādā gadījumā, uzzinājuši, ka aizvestā gūstekne ir Kar- iĢsa māsa, meiteni tūlīt atdotu viņam atpakaļ — par to sibolēro nemaz nešaubījās. Nē, tie indiāņi šajā notikumā nav vainojami. Bet kuri tad? Juti? Dons Huans stāstīja, ka visi ielejas iedzīvotāji pārliecināti, ka uzbrucēji ir juti. Ja viņam taisnība, tad vēl nav zudušas visas cerības — Karloss bija tirgojies ar vienu šīs varonīgās un kareivīgās cilts nozarojumu. Viņam bija draudzīgas attiecības ar dažiem jutu cilts virsaišiem, taču viņi šeit nevarētu atrasties, jo devušies karot uz ziemeļu kolonijām.

Un atkal viņš domās atgriezās pie hikarilliem. Tie bija gļēvi un brutāli ļaudis un jau sen viņa nāvīgie ienaidnieki. Tie tūlīt noskalpētu viņu. Un, ja māsa būtu hika- rillu gūstekne, briesmīgs būtu tās liktenis. Par šādu iespēju tikai iedomājoties vien, Karlosu pārņēma drebuļi, un viņš pietrūkās kājās un sāka izmisumā lauzīt rokas.

Tuvojās rītausma. Peoni jau piecēlušies un apbruņojušies. Apseglotie zirgi un mūļi jau gaidīja mājas iekšējā pagalmā, un dons Huans ziņoja, ka visi gatavi doties ceļā. Karloss piegāja pie mātes gultas, lai atvadītos. Viņa pamāja, lai dēls pieliecas tuvāk. Vecenīte vēl jutās ļoti nespēcīga, jo bija zaudējusi daudz asiņu. Viņa runāja ļoti klusi, tikko lūpas pakustinādama.

—   Mans dēls, — viņa čukstēja, kad Karloss pārliecās pār viņu. — Vai tu zini, kādus indiāņus tu taisies meklēt?

—   Nē, māt, — atbildēja Karloss, — bet man liekas, tie ir mūsu ienaidnieki hikarilli.

—   Vai hikarilliem ir bārdas? Un dārgakmeņi uz pirkstiem?

—   Nē, māt. Kāpēc tu tā jautā? Tu taču zini, viņiem nav bārdu. Nabaga māmiņa, — pagriezies uz dona Huana pusi, Karloss piebilda. — Briesmīgais sitiens, šķiet, atņēmis viņai prātu.

—   Seko pa pēdām, seko! — neievērodama Karlosa čukstus -pasacīto piezīmi, māte turpināja runāt. — Seko pa pēdām, varbūt tās tevi novedīs pie … — Un tad viņa kaut ko iečukstēja dēlam ausī.

—   Ko tu runā, māt? — it kā no jaunās ziņas satrūcies, Karloss iekliedzās. — Vai tu tiešām tā domā?

—   Man ir aizdomas, tikai aizdomas. Bet seko pa pēdām. Seko… tās aizvedīs tevi… seko un pārliecinies pats. Pārbaudi pats…

—   Nešaubies, māt! Es pārbaudīšu to!

—   Pirms aizej, apsoli man vienu — nepārsteidziesl Esi piesardzīgs.

—   Nebaidies, es būšu piesardzīgs!

—  Ja tas būs taisnība …

—   Ja tas būs taisnība, es atgriezīšos driz. Lai dievs jūs sargā, māt! Manas asinis deg. Es vairs nevaru kavēties! Ardievu!

Un pēc mirkļa jātnieku rinda, kuras priekšgalā jāja dons Huans un Karloss, izrikšoja pa platajiem pagalma vārtiem un iegriezās ceļā, kas veda projām no ielejas.

XXIX NODAĻA

Rītausma vēl tik tikko blāzmojās, kad jātnieku pulciņš devās ceļā, bet viņiem tā nelikās pārāk agra stunda. Karloss apzinājās, ka tumsā viņi var paveikt to ceļu, ko no- - jājuši ulāni, un būs jau pietiekoši gaišs, kad nokļūs tan vietā, kur karavīri pagriezās atpakaļ.

Apmēram piecas jūdzes no dona Huana rančo ceļš sazarojās. Viens aizvijās uz dienvidiem — pa to iepriekšēja vakarā atgriezās Karlosa karavāna; otrs — kreisais no zarojums — veda gandrīz taisnā līnijā uz Pekosas upes braslu. Zirgu pēdu nospiedumi parādīja, ka ulāni jājuši pa ceļu pa kreisi.

Bija jau pavisam gaiša diena. Varētu palaist aulekšos, jo pēdas labi saskatāmas un taka labi pazīstama, sibolēro te bieži vien jājis. Tomēr Karlosa acis nepētīja ceļu un skaidri saredzamos pēdu iespiedumus, viņa asais skatiens uzmanīgi vēroja zemi abās ceļa pusēs un tāpēc nācās jāt lēnām.

Abās ceļa pusēs bija redzami lopu pēdu nospiedumi — tātad šeit nesen gājuši lopi. Un te, bez šaubām, aizdzīts donam Huanam nozagtais ganāmpulks, apmēram pussimts galvu. Karloss teica, ka — pēc pēdām spriežot, — lopi te dzīti pirms divām dienām, un tas sakrita ar laiku, kad ganāmpulks tika nolaupīts.

Drīz vien pēdu dzinēji pārgāja ielejas robežu un nonāca līdzenumā, pa kuru plūst Pekosa. Viņi atradās vēl pāris jūdzes no krasta un jau gatavojās doties uz upi pa taisni turp vedošo taku, kad jātnieku pulciņam pa priekšu skrejošais Sibo pēkšņi pagriezās pa kreisi un sāka skriet šai virzienā. Karlosa asais skatiens atklāja uz zemes jaunus pēdu nospiedumus, kuri nošķīrās no ulānu zirgu pēdām, un tieši pa tiem skrēja Sibo. Sis pēdas veda tieši uz ziemeļiem.

Karlosam un donam Huanam likās savādi, ka suns pagriezās uz to pusi, — tur faktiski nebija ne ceļa, ne iemīdītas takas, bet redzami tikai kādu tur nesen gājušu dzīvnieku pēdu nospiedumi.

Vai Sibo jau kādreiz gājis pa šo ceļu?

Karloss nokāpa no zirga un sāka pēdas tuvāk apskatīt.

— Četri zirgi un viens mūlis, — viņš teica donam Huanam. — Diviem zirgiem apkaltas tikai priekškājas. Abi pārējie un mūlis — neapkalti. Visos zirgos sēdējuši jātnieki, tikai mūlis vests vai dzīts. Varbūt ar nastu ap-

krauts? Nē, — viņš, vēl pamatīgāk papētījis pēdas, pēc brīža piebilda, — te nav gājis nastu nesējs mūlis.

Sibolēro nevajadzēja pat ne piecu minūšu laika, lai varētu izdarīt šos secinājumus. Daudziem, varbūt pat visiem viņa pavadoņiem — tikai ne metisam — palika neizprotams noslēpums, kā viņš to spēja. Un Karloss nekļūdījās nevienā sīkumā. Vēl labu brīdi viņš uzmanīgi pētīja šīs pēdas.

—  Jā, tieši tanī laikā, — teica Karloss, atkal pievērsdamies donam Huanam. — Viņi ir gājuši šeit vakar no rīta pirms nožūst rasa. Un viņi aizgāja ņo tavas mājas vēl pirms pusnakts, vai tu noteikti atceries?

—   Pilnīgi noteikti, — apstiprināja rančēro. — Bija pusnakts, kad es jau atgriezos no tavas mājas ar tavu māti. To es noteikti zinu.

—   Vēl viens jautājums, don Huan: cik indiāņu varēja būt tanī barā, kas ieradās pie tevis, daudz vai tikai daži?

—  Man liekas, tikai daži. Kad viņi kliedza, sakļausit varēja tikai divas trīs dažādas balsis. Cik viņu bija aiz kokiem, tumsā nevarējām saskatīt. Spriežot pēc pēdām, ši banda bija pavisam maza. Varbūt tie bija tie paši, kas aizdedzināja tavu māju. Un pēc tam tie ieradās manā rančo. Laika tiem pietika.

—   Arī es domāju, ka tie noteikti bija tie paši, — atbildēja Karloss, vēlreiz noliekdamies pār zirgu nagu no spiedumiem. — Un šīs varbūt ir viņu pēdas.

—  Un tu domā, viņi gājuši te?

—  Jā. Paskaties uz to tur. Vai tas nav savādi?

Un Karloss norādīja uz suni, kas pa šo laiku bija atskrējis atpakaļ pie sibolēro un, tam līdzās nostājies, smilkstēdams it kā vedināja saimnieku, lai tas seko viņam tālāk pa šīm atklātajām pēdām.

—   Jā, suns izturas dīvaini, — atbildēja dons Huans. — Liekas, viņš šeit jau kādreiz bijis.

—   Varbūt, — teica Karloss. — Bet par to mēs' pārliecināsimies mazliet vēlāk. Vispirms paskatīsimies, cik tālu devušies varonīgie cietokšņa vīri. Јs gribu par to pārliecināties, pirms nogriežamies no galvenā ceļa. Jāsim tā lāk! Un labi ātri!

Paskubinājuši zirgus ar piešu piecirtienu, visi traucām uz priekšu vieglos auļos. Karloss, tāpat kā līdz šim, jāj'- pa priekšu, un viņa skatiens pētīja abas ceļa malas, meklējot, vai vēl kādas pēdas nenogriezīsies sānis no viņu uzsāktā virziena.

Sur tur varēja manīt takas, kas šķērsoja galveno ceju, bet pēdējā laikā pa tām neviens nebija gājis. Un zirgu pēdu tur nemaz neredzēja, tāpēc Karless pat nepalēnināja auļus, lai šīs gadījuma taciņas tuvāk papētītu.

Pēc minūšu divdesmit auļojuma jātnieku pulciņš nonāca pie Pekosas un apstājās pie brasla. Bija skaidri redzams, ka arī ulāni šeit apstājušies un tad, upi- nešķērsojuši, pagriezušies atpakaļ. Bet pirms divām dienām, — teica sibolēro, — braslu ir pārbridis ganāmpulks, kuru dzinuši jātnieki zirgos. Gan lopu, gan zirgu pēdu nospiedumi skaidri saskatāmi dūņainajā krastmalā.

Karloss pārjāja seklo braslu, lai papētītu otru krastu. Jau pirmajā acu uzmetienā viņš saprata, ka ulāni nav šķērsojuši upi, redzamas bija tikai kādu četrdesmit piecdesmit galvu liela ganāmpulka pēdas.

Jlgi un rūpīgi izpētījis ne tikai staigno krastmalu, bet arī tālāk esošo līdzenumu, viņš pamāja donam Huanam un pārējiem, lai tie šķērso straumi un atjāj pie viņa.

Kad dons Huans piejāja viņam blakus, sibolēro ļoti noteikti un pārliecinoši teica:

—  Amigo, tev ir izredzes atgūt savu ganāmpulku.

—   Kāpēc tu tā domā?

—        Lopu aizdzinēji, skaitā četri, ir bijuši šajā vietā apmēram pirms divdesmit četrām stuncjām. Tāpēc lopi nevar būt tālu aizdzīti.

—   Kā tu zini to?

—       o! Tas ir pavisam vierikārši, — sibolēro vēsi atbildēja. — Vīri, kas aizdzina tavus lopus, sēdēja tanīs pašos zirgos, kuru pēdas mēs atklājām tur, takā pa kreisi, viņā pusē.

Tad, norādīdams uz pēdām, kuras bija tikko apskatījis un izpētījis šeit, Karloss turpināja:

—       Ļoti iespējams, ka mēs atradīsim ganāmpulku kaut kur šī kalna atzarēs.

To sacīdams, viņš norādīja uz daudzajiem klinšu izvirzījumiem, kas, izspiedušies uz priekšu no Ļjanoestakādo kraujās malas, iesniedzās tālu upes ielejas līdzenumā. Tās atradās varbūt jūdzes desmit no brasla.

—   Nu, ko? Jāsim turp? — jautāja dons. Huans.

Karloss tūlīt neatbildēja. Acīmredzot viņš vēl nebija

izšķīries, kā rīkoties, un domās jautāja pats sev, uz kuru pusi pareizāk doties.

—  Jā, — beidzot sibolēro atbildēja.

Apņēmīgi un nopietni skanēja balss.

—   Labāk par visu līdz galam pārliecināties. Varbūt briesmīgās aizdomas maldina mani. Varbūt arī māte maldās. Abējas pēdas var kaut kur arī savienoties.

Izņemot vārdu «jā», viss pārējais bija Karlosa ,saruna pašam ar sevi. Un, kaut to dzirdēja arī dons Huans, tas nesaprata šo vārdu nozīmi. Viņš jau grasījās draugam pajautāt, lai tas paskaidro, kad Karloss, it kā sevi apņēmīgi uzmundrinājis un ko stingri nolēmis, pēkšņi piecirta zirgam piešus un, uzsaucis, lai pārējie seko, sāka auļot uz priekšu pa aizdzīto lopu iemīdītām pēdām.

Straujā gaitā nojājuši nepilnā stundā apmēram desmit jūdzes, viņi iegriezās plašā ielejā. Seit daļa ielejas, faktiski dziļa aiza, starp stāvajām nogāzēm saspiesta, iesniedzās dziļi augstienes plato. Nokļuvuši šinī savdabīgajā aizā, jātnieki ieraudzīja briesmīgu skatu. Visa aiza — dziļumā un stāvās kraujas — bija kā nosēta ar melnajām maitu lijām. Simtiem melno plēsoņu tupēja uz klints- radzēm vai riņķoja gaisā; veseli bari lēkāja aizas dibenā un, it kā priecādamies par laupījumu, sita savus platos spārnus. Tur dzīroja ari koijoti, vilki un pelēkie lāči, brīžam plēzdamies barības dēļ, kaut ēdamā te pietika visiem. Pa visu aizu mētājās desmitiem beigtu apgrauztu vēršu un govju, un, tuvāk pienākot, dons.Huans un viņa gani redzēja te savu bojā gājušo ganāmpulku.

—   Es tev teicu, don Huan, — aiz satraukuma piesmakušā balsī ierunājās Karloss, — bet kaut ko tādu gan es negaidīju. Cik velnišķīgi viltīgi un gudri viss izplānots. Vērši varbūt varētu arī izlauzties no šejienes un aizklīst atpakaļ un tādēļ.., Ak, cik briesmīgi nelieši! Mātei taisnība. Tas ir viņš. Tas viņš,

—   Kas, Kārlos? Par ko tu runā? — jautāja dons Huans, brīnīdamies par dīvainajiem, neizprotamajiem vārdiem.

—   Pašreiz vēl nejautā, don Huan. Bet drīz es tev visu izskaidrošu. Drīz, bet ne pašreiz. Man deg galva, deg sirds… Drīz, drīz! Nav vairs nekāda noslēpuma. Es visu saprotu. Visu. Jau pašā sākumā man radās aizdomas… Es redzēju viņu svētkos… Redzēju, ar kādām acīm šis nelietis skatījās uz viņu… Briesmonis! Es izraušu šim neģēlim no krūtīm viņa nelietīgo sirdi. Nāc, don Huan! Nāc, Antonio! Draugi! Sekojiet man! Jāsim pa viņu pēdām! Tās skaidri saredzamas! Es zinu, kurp tās mūs aizvedīs. Jā, es zinu! Uz priekšu!

Un, iecirtis piešus zirgam sānos, sibolēro auļoja atpa* ka) uz braslu.

Visi pārējie — arī dons Huans — brīnīdamies dzina savus zirgus auļos, sekodami Karlosam.

Pie brasla neviens neapstājās. Karloss tūlit metās ūdenī, un pārējie neatpalika. Neapstājās arī, nonākdaini pie takas, kur pēdas veda ziemeļu virzienā. Brīžam skaļi, iekaukdamies, pa priekšu drāzās Sibo, un aiž viņa jāt-' nieki trieca zirgus aulekšos.

Pēdu dzinēju pulciņš nebija noauļojuši pat ne jūdzi, kad pēdas pēkšņi pagriezās un tagad veda taisni uz pilsētu.

Dona Huana un pavadoņu sejās pavīdēja pārsteigums, bet sibolēro nejutās pārsteigts. Viņš to bija paredzējis, zinājis. Viņa sejā nevarētu ieraudzīt neko pārsteigumam līdzīgu; nē — tur bija redzams kaut kas daudz, daudz briesmīgāks.

Dziļi dobumos iekritušajās acīs kā gruzdošas liesmas gailēja draudošs spīdums. Zobi sakosti. Cieši sakniebtās lūpas- izskatījās baltas. Likās, viņš kaut ko pārdomā vai arī, jau izmisumā izlemtu, ir apņēmies izdarīt. Viņš tik tikko reizēm pameta skatienu uz pēdu nospiedumiem. Viņam vairs nevajadzēja pēc tām vadīties. zināja, kurp viņš dodas.

Pēdas veda pāri izžuvušas upes dubļainai gultnei. Pār- gurušais suns, atkal brizdams, sarkanajos māla dubļos, novārtīja savu pinkaino kažoku. Tie bija tie paši dubļi, ko sibolēro ieraudzīja, suni apskatīdams iepriekšējā vakarā.

Arī dons Huans to pamanīja un teica:

—   Suns tiešām te reiz jau ir bijis.

—   Zinu, — atbildēja Karloss, — es zinu to. Zinu visu. Visu. Man viss notikušais vairs nav nekāds noslēpums. Pacieties, draugs! Drīz arī tu visu uzzināsi. Bet pašreiz atļauj man pārdomāt. Pašreiz man nav laika par kaut ko citu runāt.

Pēdas visu laiku veda pilsētas virzienā. Tās vairs ne- nogriezās uz ielejas galu, bet pāri lēzenai nogāzei pacēlās uz augstienes malu un virzījās gandrīz paralēli stāvajai kraujai.

—   Saimniek, — sacīja Antonio, piejājis līdzās Karlosam, — šīs nav indiāņu zirgu pēdas, ja vien viņi nav tos nozaguši. Bet divi noteikti ir ulānu zirgi. So zirgu pēdu nospiedumus es labi pazīstu. Tās ir ne jau prasto ulānu

zirgu pēdas, nē — tie ir virsnieku zirgi. Tas redzams pēc pakavu nospiedumiem.

Ne vaibsts neizmainījās Karlosa sejā, kas parādītu, ka viņu pārsteidz Antonio stāstītais. Viņš metisam neko neatbildēja, likās pilnīgi aizņemts ar savām domām.

Antonio, domādams, ka sibolēro nav viņu dzirdējis vai sapratis, vēlreiz atkārtoja to pašu.

—   Labais Antonio, — ierunājās Karloss, paraudzīda- mies uz savu pavadoni, — vai tu domā, ka es esmu akls? Vai muļķis?

Karloss runāja mierīgi, bez dusmām. Antonio saprata, ko saimnieks domā, pieturēja zirgu un sagaidīja piejājam pārējos.

Un tā viņi jāja uz priekšu, brīžam aulekšoja, brīžam lēnā solī, jo arī zirgi pa šo laiku bija nokusuši. Viņi jāja pa pēdām, kuras, nekur nenovirzīdamās, veda tieši uz pilsētu.

Beidzot viņi nonāca tajā vietā, kur ceļš, Iīčloču vīdamies, veda lejup no augšēj-ā līdzenuma ielejā. Tā bija tā pati taka, pa kuru svētku dienā Karloss devās augšup veikt savu varonīgo jājienu līdz kraujas malai. Pirms nolaišanās ielejā Karloss pavēlēja visiem apstāties vietā, kur sākās lejupceļš, bet pats kopā ar donu Huanu pajāja vēl uz priekšu, uz klints izvirzījuma galu — tieši tur, kur toreiz apturēja zirgu, demonstrēdams savu veiklību — uz Nitīa Perdida[39] klinti.

Abi jātnieki apturēja zirgus pie kraujas malas. No šejienes pavērās skats uz visu ieleju un pilsētu.

—  Vai tu redzi to māju? — jautāja Karloss, norādīdams uz lielu ēku, kas atradās starp viņiem un pilsētu.

—   Cietoksni?

>— Jā, cietoksni.

—   Redzu. Un kas ir?

—  Viņa atrodas turi

XXX NODAĻA

Tanī pašā mirklī pa cietokšņa asoteju šurp un turp soļoja kāds cilvēks. Tas nebija sargkareivis, kaut arī divi sargposteņi atradās abās asotejas pusēs; ar karabīnēm bruņoto sargu galvas un plecus varēja redzēt pāri cietokšņa torņu mūra izrobojumain.

Pa asoteju šurp un turp soļojošais cilvēks bija virsnieks. Tā asotejas daļa, kur viņš staigāja, atradās virs cietokšņa virsnieku dzīvojamām telpām un no pārējā plakanā jumta to atdalīja siena, kas bija tikpat augsta kā visu asoteju aptverošais parapets.

Tikai ārkārtējā gadījumā vienkāršo ulānu. soļi. drīkstēja skart šo «svēto», ar sienu norobežoto asotejas daļu. Tā bija gandrīz vai cietokšņa virspavēlnieka «kornandtilts».

Pa asoteju soļojošais virsnieks bija pilnā formas ietērpā, kaut gan tas neveica nekādus dienesta pienākumus. Pat tikai vienu skatienu uzmetot elegantā tērpa piegriezumam, ikviens būtu pārliecināts, ka šis frants ir īsts dendijs, kuram vienmēr patīk padižoties ar spožo mundieri. Kā pāvs ar savām spilgtajām spalvām lepodamies, viņš grozījās savā zelta tresēm rotātā, no gaiša vilnas auduma šūtā parādes tērpā. Soļodams šurp un turp, viņš reizēm pēkšņi apstājās un aplūkoja savus spožos lakādas zābakus, it kā novērtēdams, cik elegantas izskatās tajos apautās kājas, vai patīksminājās par dārgakmeņu gre- ' dzeņiem, kas rotāja rūpīgi kopto roku pirkstus.

Taču ar visu savu ārišķīgo greznību nekāds varonis vai skaistulis šis dendijs neizskatījās, tomēr nekas netraucēja viņu tīksmināties, iztēlojot pašam sevi vienlaicīgi par Marsu un Apolonu.

Sis spāņu armijas pulkvedis un cietokšņa komandants, šis pa asoteju maršējošais frants, nebija neviens cits kā pats Viskara.

Kaut ari apmierināts ar savu izskatu, pulkvedis acīmredzot jutās neapmierināts par kaut ko citu. Sejā jautās satraukuma ēnas, kuras aizdzīt nespēja pat tīksmināšanās par lakādas zābakiem vai pienbaltām rokām. Viņu nomāca nepatīkamas domas, kaut kas lika tam brīdi pa • brīdim it kā bailēs sarauties un satraukti paskatīties visapkārt.

—• Pfū! Pie velna! Tas taču tikai sapnis, — viņš murmināja pie sevis. — Kāpēc man par to jādomā? Tas bija tikai sapnis.

Sos aprautos vārdus runādams, viņš lūkojās lejup uz savām kājām. Tad, galvu paceļot, viņa skatiens it kā nejauši pievērsās Ņina Perdida klintij. Nē, tas tomēr nenotika nejauši, jo šī klints pulkvedim bija parādījusies sapnī, un tagad skatiens tikai sekoja turp, kur bija aizklīdušas viņa domas..

Taču tanī mirklī, kad skatiens pievērsās klintskraujai, viņš, it kā šausmīgu rēgu ieraudzījis, pastreipuļoja atpakaļ un, kā atbalstu meklēdams, drebēdams ieķērās para- peta margās. Pulkvedis pēkšņi nobāla, likās, visas asinis aizplūst no sejas, žoklis nokārās lejup, un krūtis cilājās straujos, konvulsīvos elpas vilcienos.

Kāds iemesls šādam, tik spēcīgam satraukumam? Varbūt to radīja pašā klintsradzes smailē redzamais jātnieks, kura siluets ēnojās uz bālā debesu fona? Bet kādēļ tā parādīšanās tā pārbiedēja komandantu? — Viņš tiešām bija līdz nāvei pārbijies. Paklausieties, ko viņš runā!

—   Ak, dievs! Mans dievs! Tas ir viņš! Viņa zirgs … Viņš pats… Tieši tāds, kā parādījās sapnī… Tas ir viņš! Man bail uz viņu skatīties. Es nevaru …

īsu mirkli virsnieks aizsedza seju abām plaukstām un novērsās.

Tas bija tikai mirklis, un atkal viņš skatījās turp. Ne ziņkārība, bet fascinējošas bailes spieda viņu atkal pievērst skatienu klintij. Jātnieks bija pazudis. Ne zirga, ne cilvēka siluets, it nekas tam līdzīgs nepārtrauca pret debesīm iezīmēto klintskraujas līniju.

—   Man laikam atkal rādās sapņi? — vēl viss drebēdams, nelietis jautāja pats sev. — Tas noteikti ir sapnis. Tur nava neviena, nekādā ziņā ne… Kā gan viņš varētu … Viņš atrodas simtiem jūdžu tālumā. Man vienkārši tas rēgojās. Ha! ha! ha! — viņš skaļi iesmējās. — Nolādēts! Kas ar mani notiek? Briesmīgais pagājušās nakts sapnis apbūris mani. Carratnbo! Es vairs nedomāšu par to.

To sacīdams, pulkvedis atsāka vēl straujāk soļot pa terasi, cerēdams, ka tādā veidā varēs atbrīvoties no nepatīkamajām domām un refleksijām. Tomēr, terases mālā pagriežoties, viņa skatiens katru reizi atkal neviļus pievērsās klintssienai un noslīdēja gar tās malu, acīs atkal iezīmējās baiļu ēnas. Bet spokainais jātnieks vairs neparādījās — ne tieši, ne arī kā rēgs. Pulkvedis Viskara sāka nomierināties.

Uz akmens kāpnēm atskanēja soļi. Kāds nāca augšup uz jumta terasi. Nākošajā momentā jau parādījās cilvēka galva, pleci, un tad asotejā pulkveža priekšā visā augumā nostājās kapteinis Roblado.

Abi sasveicinājās, un tas norādīja, ka viņi šinī rītā tiekas pirmo reizi. Faktiski abi bija tikko piecēlušies. Tādiem ļaudīm, kuri dodas pie miera vēlu naktīs, šādu rīta stundu nevar uzskatīt par veļu. Roblado bija tikko paēdis brokas» tis un tagad uzkāpa asotejā, lai patīksminātos ar smaržīgu Havanas cigāru,

— Ha! ha! Ha! — Roblado skaļi iesmējās, aizkūpinādams cigāru. — Varen trakota izdevās šī maskarāde! Es gandrīz nespēju nomazgāt krāsojumu. Goda vārds! Un pēc šīs dullās aurošanas laikam paies vai visa nedēļa, līdz atgūšu savu īsto balsi. Ha! ha! Nezinu, vai vēl kāda meitene iekarota un aizvesta tik romantiskā un sarežģītā cīņā. Sākām ar uzbrukumu ganiem. Aitu pulkus aizdzinām un izkaisījām pa visiem vējiem. Vēršu aizvešana un nogalināšana izdevās kā īstā kaujā. Un vecajai pamatīgi iegāzām pa galvu, rančo aizdedzinājām. Un bez tam vēl visas-trīs dienas, līdz aizsmakumam mežonīgi brēcot un klaigājot, >ādelēt šurp un turp izķēmotam kā indiānim. Un visa šī trakā jezga kādas vienkāršas skuķes — vecas raganas meitas dēļ! Ha! Ha! Ha! Nudien kā austrumu zemju pasakā no «Tūkstoš un vienas nakts» stāstiem. Tikai šo meiteni neizglābs visgudrs burvis vai klejotājs bruņinieks. Ha! Ha!

Roblado runāšana atklāja to, ko lasītājs droši vien jau agrāk nojauta, — nesenais «mežoņu» uzbrukums nebija nekas cits kā Viskaras un paša Roblado radīta afēra, lai noslēptu sibolēro māsas nolaupīšanu un aizvešanu. «Indiāņi», kas aizdzina un nogalināja aitas un vēršu ganāmpulku, kas uzbruka dona Huana asjendai, kas aizdedzināja Karlosa rančo un aizveda Rositu, bija pats pulkvedis Viskara, kapteinis Roblado, seržants Gomess un ulāns, kuru sauca par Hosē, — viens no pulkveža apakšniekiem, akli paklausīgs un viņa gribai pilnīgi pakļauts pakalpiņš.

Viņi darbojās tikai četri — jo jau pašā sākumā nolēma, ka četru vīru pietiek, lai veiktu šo neģēlīgi zvērisko pasākumu. Pa ieleju klīstošās baumas un valodas, kas sakņojās bailēs, visu notiekošo milzīgi uzpūta un piedēvēja tam četru simtu vīru spēka apmērus. Bez tam — jo mazāk līdzzinātāju, jo labāk, lai saglabātu kādu noslēpumu. Tāda bija viltīgā Roblado dzīves gudrība.

Un rīkojās viņi visi vēl viltīgāk. No paša sākuma līdz beigām viņu rīcība bija tik izplānota un taktiska, ka tā būtu vērtīga pasākuma veikšanas cienīga. Lai piešķirtu ticamību • baumām, ka tuvumā manīti naidīgie indiāņi, vispirms notika uzbrukums ganiem augstkalnes ganībās. Tad no cietokšņa izsūtīja izlūku grupas, pavēlēja iedzīvotājiem būt piesardzīgiem un apbruņoties, — un tas viss, la! |audis pēc iespējas vairāk satrauktu un iebaidītu. Ar dona Huana ganāmpulka iznīcināšanu velnišķīgie maskarādes izrīkotāji centās vienlaicīgi nošaut divus zaķus reizē — realizējot savu galveno plānu, tie gribēja apmierināt arī savas atriebības alkas pret jauno rančēro.

Arī lopu aizdzīšanai un nogalināšanai aizā bija divējāds nolūks. Vispirms viņi gribēja donam Huanam nodarīt zaudējumus un ar to iegūt sev gandarījumu par svētkos zaudētām derībām; bet — galvenokārt — viņi baidījās, ka, atstājot vēršus likteņa varā, tie varētu atklīst atpakaļ ielejā un pārrastos mājās. Bet ja vērši, kurus visi uzskatīja par indiāņu nolaupītiem, pēkšņi atkal atgrieztos fermā, tas varētu radīt šaubas un aizdomas.

Bet tagad -r- nelieši ticēja — varbūt paies ilgāks laiks, pirms kāds nejauši atklās šo kaujas lauku, un tikmēr savu darbu tur jau būs padarījuši vilki un plēsīgie putni; un vēl vēlāk par šo kaulu kapsētu varēs izteikt tikai dažādas varbūtības un minējumus. Māz ticams, ka kāds uzdrošinātos doties šinī aizā, kamēr vēl nav aprimušas bailes no indiāņu uzbrukuma. Sīs aizas tuvumā naV nevienas cilvēka mītnes, turp neved neviens ceļš,'tur pa retam ieklīst tikai indiāņi.

Apdomāts bija arī pēdējais solis — meitenes nolaupīšana. Rositu neaizveda taisnā ceļā uz cietoksni, jo arī viņu vajadzēja apmānīt. Tādēļ meiteni piesēja uz mū|a, kuru veda viens no neliešiem, un sākumā ļāva, lai viņa redz ceļu, pa kuru tiek vesta, līdz tai vietai, kur viņi pagriezās atpakaļ uz pilsētu. Seit Rositai ar ādas jostu aizsēja acis un nogādāja cietoksnī, tā ka meitenei nebija ne jausmas, cik tālu viņu aizveda, ne arī kas tā par vietu, kur viņai beidzot ļāva atpūsties.

Katrs šīs velnišķīgās drāmas cēliens bija tik viltīgi un veikli iecerēts un tika ar tādu precizitāti nospēlēts, ka dara godu bezsirdīgā, nežēlīgā kapteiņa Roblado prātam. Viņš bija šīs afēras galvenais varonis.

Sākumā Viskara jutās par visu mazliet nobažījies — ne jau sirdsapziņas pārmetumu dēļ. Nēl — viņš baidījās, ka tos varētu atklāt un arī, vai viss realizēsies tā kā izdomāts. Tas varētu nopietni sabojāt viņa karjeru. Ziņas par tik velnišķīgi neķītru izrīcību ar ugunsliesmas ātrumu izplatītos pa visu novadu. Un tas iznīcinātu viņu. Roblado daiļrunība, kuru spēcināja tieksme realizēt paša zemiskos nodomus, viegli uzvarēja viņa priekšnieka niecīgo pretestību. Un, kad viņi sāka rīkoties, pulkvedi viss

lieliski uzjautrināja nn arvien vairāk iepatikās. Komiskie uzsaukumi, pārspīlētie stāsti par indiāņiem, iedzīvotāju šausmināšana un iebiedēšana, viņu pašu enerģiskās un varonīgās rīcības slavinājumi — tas viss radīja patīkamu pārmaiņu apnicīgās kazarmu dzīves garlaicībā. Un vairākas dienas, kamēr pastāvēja «mežoņu apciemojuma» draudi, komandantam un kapteinim netrūka iegansta smiekliem un jautrībai.

Viņi izrīkojās tik veikli, ka rītā pēc pēdējā veiksmīgā uzbrukuma un Rositas aizvešanas visā Sanildefonsas apkārtnē neviens — izņemot viņus pašus un divus viņu palīgus — vairs nedomāja citādi un nešaubījās, ka visos notikumos vainojami īstie, naidīgi noskaņotie indiāņi.

Bet tomēr — šaubījās par to viens cilvēks, protams, tikai šaubījās. Tā bija Rositas māte. Pat meitene pati domāja, ka atrodas indiāņu rokās, — ja viņa vispār spēja ko domāt.

XXXI NODAĻA

—   Hal Ha! Ha! Lielisks, varen izdevies joks! Goda vārds! — Roblado, smiedamies un savu cigāru kūpinādams, nerimās priecāties. — Kopš tā brīža, kad ieradāmies šai paša nelabā nolādētajā nomalē, šis ir vienīgais īsti priecīgais notikums. Nu ko, pat pierobežas kazarmās dzīvojot, var iegūt mazu, uzjautrinošu izklaidēšanos, jāprot tikai gudri rīkoties. Ha! Ha! Ha! Bet velnišķīgi daudz uztraukumu gan tas viss sagādāja. Nu, dārgo koinandant, sakiet atklāti — mēs taču tā varam runāt — vai, visu apsverot, šī jezga bija to vērta?

—   Es ļoti nožēloju, ka to uzsākām, — ļoti nopietni atbildēja komandants.

Roblado paskatījās Viskaras sejā un tikai tagad ieraudzīja, cik sadrūmis un īgns viņš izskatījās. Omulīgi kūpinādams savu cigāru, kapteinis līdz šim tā īsti nebija ielūkojies savā priekšniekā.

—   Nu, nu! — viņš iesaucās. — Kas noticis, pulkvedi? Jūs nemaz neizskatāties tāds, kādu es cerēju jūs ieraudzīt pašreizējā situācijā. Es domāju, jūs ļoti patīkami pavadījāt dažas pēdējās stundas. Vai kāda neveiksme?

—   Viscaur neveiksme.

—   Ko tas nozīmē? Jūs taču bijāt pie viņas?

—   Tikai īsu mirkli, un man pietiek.

—   Es jūs nesaprotu, dārgo pulkvedi.

—   Viņa ir sajukusi prātā.

—   Sajukusi?

—   Trako ārprātā. Runā tā, ka mani pārņēma šausmas, to dzirdot. Biju priecīgs, ka varēju iespējami ātrāk aiziet. Tur palika Hosē. Viņš parūpēsies par viņu. Es vienkārši nespēju noklausīties viņas neprātīgo muldēšanu. Variet ticēt, draugs, man zuda katra patika tur vēl ilgāk uzturēties.

—   Nu, — teica Roblado, — viss tīrie nieki. Pēc pāris dienām tas pāries. Viņa droši vien domā, ka atrodas mežoņu rokās, kuri grib to nogalināt un iegūt viņas skalpu. Tikko viņa atkal nāks pie prāta, jūs varēsiet viņu pārliecināt, ka tādas briesmas tai nedraud. Nenotiks nekas ļauns, ja viņa uzzinās patiesību. Nu, galu galā reiz jums tas būs viņai jāpasaka, un jo ātrāk tas notiks, jo labāk: paliks vairāk laika viņai ar visu notikušo samierināties. Tagad meitene atrodas pie jums istabā, kurā nav ne logu, ne šķirbu sienās, un jūs varat tur ērti ierasties katrā vaļas brīdī. Neviens ne redzēs, ne dzirdēs. Nevienam nekādu aizdomu, un aizdomu vispār nevar būt. Šodien visi vēl domā tikai par indiāņiem. Hal hal Runā, ka skuķes līgavainis dons Huans gribot savākt dažus vīrus un doties vajāt indiāņus. Ha! ha! — un Roblado atkal dārdināja savus smieklus. — Nekas šim puisim neizdosies. Pārāk nenozīmīgs cilvēciņš, un kas ļaudīm daļas par viņa vēršiem vai par raganas meitu? Viss varbūt izskatītos savādāk, ja viņa vietā būtu cits vīrs. Pašreiz jums nav jābaidās, ka īstenība varētu atklāties. Pat ja ierastos pats sibolēro …

—   Roblado! — komandanta kliedziens pārtrauca kapteini. Viskaras balss skanēja dobji un atklāja, cik ļoti satraukts viņš bija.

—   Kas? — jautāja kapteinis un pārsteigts paskatījās uz Viskaru.

—   Es redzēju sapni… briesmīgu sapni. Un tas, ne jau skuķes trakošana… šis sapnis uztrauca mani un moka vēl pašreiz. Nolādēts! Cik šausmīgs sapnisl

—   Nu, paklausieties, komandant… jūs tāds drošsirdīgs karavīrs… un uztraucaties kāda muļķīga sapņa dēļ. Nu, pastāstiet, ko sapņojāt! Es esmu labs sapņu izskaidrotājs. Galvoju, ka 'mans izskaidrojums jūs noteikti nomierinās.

—   Nu, tad klausieties! Sapnis pavisam vienkāršs. Es sapņoju, ka atrodos uz Nitīa Perdida klints. Sapņoju, ka stāvu tur viens kopā ar sibolēro Karlosu. Un man likās — viņš visu zina un ir aizvedis mani flz klintsradzi, lai sodītu, lai atriebtos man par meitenes nolaupīšanu. Man nebija spēka viņam pretoties, un sibolēro veda mani uz pašu bezdibeņa malu. Es sapņoju, ka mēs abi saķērāmies Un labu brīdi cīnījāmies un tad viņš palaida mani vaļā un nogrūda no stāvās kraujas. Es jutu, ka krītu… krītu… Redzēju, ka sibolēro paliek stāvot augšā uz klints un līdzās viņam nostājas viņa māsa, bet uz pašas kraujas klintssmailes stāv riebīgā ragana — viņu māte — un vecene smejas; mežonīgi skaļi ārprātīgās vecenes smiekli… un viņa sit plaukstas, klaudzinādama savas garās, kaulainās rokas. Un visu laiku es jūtu, ka krītu… krītu… un nevaru un nevaru sasniegt zemi. Un šī briesmīgā sajūta turpinās ilgi, ilgi… faktiski4 līdz kamēr atmodos no šī drausmīgā sapņa. Un pat vēl tagad man grūti noticēt, ka tas bija tikai sapnis, tik tiešs, gandrīz vai sataustāms liekas viss pārdzīvotais. Ai, draugs, cik drausmīgs sapnis!

—   Jā, un tomēr tas ir tikai sapnis; bet…

—   Pagaidiet, Roblado! Es vēl neizstāstīju visu … Pirms kādas stundas… nē, varbūt tikai pirms stundas ceturkšņa, kad, savu sapni pārdomādams, soļoju pa asotejp, es neviļus paskatījos uz klinti. Un tur, pašā klints virsotnē, uz debess fona skaidri saskatāma stāvēja jātnieka statuja, un šis tēls bija… sibolēro uz sava-zirga. Es pazinu zirgu un jātnieku, jo vēl skaidri atceros, kā viņš sēdēja seglos. Neticēju pats savām acīm, likās — es sāku redzēt spokus. Uz mirkli novērsos, un, kad atkal paskatījos uz klinti, jātnieks bija pazudis. Viņš izgaisa tik pēkšņi, ka es sāku domāt, man tiešām sāk rādities rēgi — uz klints nekā nav un arī nebija — un šī parādība ir tikai mana sapņa radita halucinācija.

—   Ļoti iespējams, — piekrita Roblado, gribēdams nomierināt savu priekšnieku. — Tiešām, ļoti iespējams… tas taču pilnīgi dabiski. Vispirms — gausa līnijā no šīs vietas, kur mēs pašreiz atrodamies, līdz Nitīa Perdida virsotnei ir vairāk nekā pieci tūkstoši varas[40] un tādā attālumā ir pilnīgi neiespējami atšķirt, vai tur stāv sibolēro Karloss vai kāds cits jātnieks. Un otrkārt — bizonu mednieks Karloss šinī momentā atrodas kaut kur vairāk nekā pieci simti jūdžu attālumā no mana cigāra degošā gala un riskē ar savu dārgo dzīvību, lai iegūtu kādu vezumu. smirdošu bizonu ādu un dažus desmitus mārciņu žāvētas gaļas. Cerēsim, ka varbūt kāds no viņa sarkanādainajietn draugiem paņems viņa gaišo matu skalpu. Par šiem matiem tik ļoti jūsmo un tos apbrīno dažās mūsu skaistules. Bet jūsu sapni, dārgo komandant, var pavisam vienkārši izskaidrot. Jūs sapņojāt par visu nesen piedzīvoto. Droši vien jūs atcerējāties, kā sibolēro toreiz svētkos dižojās uz šīs klints; un tad sekoja visa šī trakā afēra ar viņa māsu, un tad jums, domājams, ienāca prātā, — ja gadījumā par visu notikušo uzzinātu senjors Karloss un jūs nokļutu viņa nagos, glaudīt viņš jūs neglaudītu. Un tā viss, par ko domājāt, šaubījāties, ko bijāt piedzīvojis, cits caur citu jaukdamies, parādījās ari muļķīgajā sapnī. Un ari vecene. Ja par viņu tieši nedomājāt jūs, tad man līdz pat šim brīdim jāatceras, kā es viņai iegāzu pa galvu un kā viņa izstiepās uz sliekšņa. Tādu skatu tik ātri aizmirst nevar. Ha! Ha! Ha!

Un brutālais nelietis atkal ierēcās smieklos, — ne jau tādēļ, ka notikušais liktos smieklīgs, bet lai to visu parādītu savam draugam pēc iespējas frivolāku un komiskāku.

—  Un te nu ir jūsu briesmīgais un nozīmīgais sapnis, — turpināja Roblado. — Parasts sapnis! Tādus mēs biezi sapņojam. Pietiek par to domāt! Metiet to ārā no galvas.

—  Es nevaru. Nevaru, Roblado! Sapnis vajā mani kā paša ēna — no tā nevar atbrīvoties. Tas gruzd manī kā ļauna priekšnojauta. Būtu mēs labāk pametuši meiteni viņas netīrajā būdā. Ak dievs, kā es vēlos, lai viņa atkal būtu tur. Man nekur nebūs miera, pirms neatbrīvošos no viņas. Es mīlēju un iekāroju viņu, bet tagad viņa man riebjas, es ienīstu šo ārprātīgo.

—   Nu, nu, draugs! Drīz vien jūs domāsiet citādi. Viņa jums atkal iepatiksies.

—  Nē, Roblado! Nē! Viņa man riebjas, es nevaru citādi domāt. Nezinu", kādēļ, bet tā ir. Dieva dēļ, palīdzi man no viņas atbrīvoties.

—  Nu, tas nemaz nav tik grūti; un nevienam nebūs nodarīts nekāds ļaunums. Lai viņa aiziet kā nākusi.

Nospēlēsim vē! vienu maskarādes cēlienu; un pat velns nekā neuzzinās. Ja jūs nopietni ta …

—   Robladol — iesaucās Viskara. — Vēl neko savā dzīvē es neesmu nopietnāk domājis. Saki, kā varētu bez lieka trokšņa meiteni nogādāt atpakaļ? Atril Atril E3 vairs ilgāk nespēju to visu paciest.

—   Nu ko… — Roblado vilcinādamies, lēni teica, — mums vēlreiz jāpaķēmojas, nospēlējot indiāņus. Mums…

Viņš nepateica, ko domā. Viņu pārtrauca īss, aprauts vaids, kas izlauzās pār Viskaras lūpām. Komandanta acis šausmās iepletās, likās, tūlīt izspiedīsies no pieres. Lūpas nobāla un piere noklājās lielām sviedru lāsēm.

Ko tas nozīmēja? Viskara stāvēja pie asotejas ārējās malas, no kurienes pavērās skats uz ceļu, kas veda uz cietokšņa vārtiem. Viskara, roku izstiepis, stingi blenza pāri parapetam.

Roblado sēdēja vairāk asotejas vidū. Tagad arī viņš uzlēca kājās un sāka skatīties tanī virzienā, kurp norādīja komandanta izstieptā roka. Pa ceļu auļoja putekļiem un sviedriem klāts jātnieks. Viņš atradās jau pietiekoši tuvu, un Roblado varēja saskatīt viņa seju; viņš pazina to. Arī Viskara jau zināja, kas ir šis jātnieks. Tur auļoja sibolēro Karloss.

XXXII NODAĻA

Tas, ko, stāvot augstās klints virsotnē, pateica sibolēro, pārsteidza ūn izbiedēja donu Huanu kā zibens no skaidrām debesīm. Līdz pat šim brīdim jaunais rančēro nešaubīgi ticēja, ka viņi dzen pēdas indiāņiem, un citas domas vienkāršajam puisim pat ne mirkli prātā neienāca. No domām par indiāņiem viņu nenovirzīja pat tas dīvainais fakts, ka pēdas aizveda atpakaļ ielejā. Viņam šķita, ka šinī nostūrī noticis vēl kāds laupītāju uzbrukums, tikai vēlāk, un par to viņi uzzinās, tiklīdz būs nolaidušies lejup no klints.

Kad Karloss, norādīdams uz cietoksni, teica: «Viņa atrodas tur!», drauga paziņojums donu Huanu pārsteidza, bet viņš tam neticēja.

Vēl daži vārdi no sibolēro puses, īss pārdomu brīdis, un neticība izgaisa. Spilgti kā zibens uzliesmojums drausmīgā patiesība pavīdēja dona Huana apziņā, jo arī viņš

atcerējās Viskaras izturēšanos suētku dienā. It kā palīdzēdami nostiprināt Karlosa vārdu patiesību, viens pēc otra atmiņā pazibēja arī citi notikumi un Viskaras nesenā ierašanās sibolēro mājā.

Labu brīdi dons Huans nespēja ne vārda pateikt — tik mocoši smagas bija domas un izjūtas. Tik mocošas un sāpīgas kā vel nekad. Tik smagi viņš nepārdzīvoja pat to bridi, kad uzzināja un noticēja, ka mīļotā meitene atrodas mežonīgo indiāņu rokās. Tad vēl bija cerība, ka īpatnējo goda likumu dēļ, kādus indiāņi pieņēmuši attiecībā uz sagūstītām sievietēm, Rosita varētu izbēgt no drausmīgā likteņa, kamēr viņš un brālis atsteigtos un izglābtu viņu. Bet tagad?… Kad aizritējis jau tik ilgs laiks… Un viņš zināja, kāds ir Viskara… Ak dievs, cik briesmīgas šīs domas! Un, kad tās iešāvās prātā, jaunais rančēro sagrīļojās seglos kā sitienu saņēmis. Atkāpinājis zirgu nedaudz no kraujas malas, dons Huans izlēca no segliem un, pastreipuļojis dažus soļus, nometās zemē, ļaudamies briesmīgām, sirdi plosošām sāpēm.

Karloss vēl vienmēr kavējās pie klintskraujas malas un raudzījās lejup uz cietoksni. Liekas, viņa domās nobrieda kāds plāns. Viņš redzēja sargkareivjus staigājam gar cietokšņa sienas roboto malu, redzēja kavalēristus tumši zilos un koši sārtos formas tērpos dīkā garlaicībā zvilnam pie sienām. Sadzirdams bija pat kavalēristu taures sauciens, kad no klints uz klinti skrēja tā skaidrā atbalss. Karloss uzskatīja kādu cilvēku — virsnieku, — kas soļoja šurp un turp pa cietokšņa asoteju; un tad viņš pamanīja, ka arī tas pēkšņi apstājas un sāk vērot viņu.

Tas bija tieši tas pats moments, kad Viskara ieraudzīja uz klints jātnieku un redzētais līdz nāvei pārbiedēja komandantu, kaut arī viņš vēl nezināja, ka tas nav tikai viņam parādījies rēgs.

— Vai tiešām tas būtu pats neģēlīgais komandants, — domāja Karloss, īsu brīdi vērodams cilvēku cietokšņa aso- tejā. — Liekas gan, komandants pats. Ak, ja no šīs vietas viņu spētu sasniegt mana lode!… Nē! Pacietību! Pacietību! Vēl nav īstais brīdis atriebībai!

Sos vārdus pie sevis murminādams, Karloss pagrieza zirgu un aizjāja pie dona Huana.

Tagad viņi pārrunāja un aj)spriedās, kā vislabāk tālāk rīkoties. Karloss pasauca arī Antonio un pateica metisam, ka viņš ir pārliecināts —- Rosita atrodas cietoksnī kā gūstekne. Antonio, šķiet, tās nebija nekādas jaunas ziņas,

Viņš jau visu bija sapratis pats. Arī metiss, tāpat kā viņa saimnieks, bija piedalījies svētkos, un viņa asais skatiens tanī dienā daudz ko ieraudzīja. Arī viņš ievēroja Viskaras izturēšanos, un jau labu laiku, pirms pēdu dzinēji apstājās šeit klints virsotnē, viņam dažādie notikumi, kas saistījās ar indiāņu neseno uzbrukumu, vairs nebija nekāds noslēpums vai mistika. Antonio zināja visu, un viņa saimnieks varēja netērēt vārdus, lai viņam to paskaidrotu.

Un tādēļ netika velti tērēti ne vārdi, ne laiks. Un rīkoties steidzināja arī brāļa un līgavaiņa satrauktās sirdis. Varbūt šinī pašā acumirklī briesmās atrodas viņu abu karsti mīļotā meitene, varbūt visiem spēkiem izmisumā cīnās pret nelietīgo laupītāju. Un meiteni izglābt var viņu savlaicīga ierašanās.

Sīs domas kļuva galvenās, tās ierindojās visu pārējo nodomu priekšā. Ko gan te varēja izdomāt un izplānot? Neatklāt sevi, pielavīties pie cietokšņa zagšus… slapstīties un gaidīt izdevību … Kādu izdevību? Neaugligā gaidīšanā varētu aizvadīt dienas un naktis. -Dienas? — ne stundu, pat ne minūti nedrīkstēja vilcināties. Jārīkojas, ne mirkli no dārgā laika nezaudējot.

Bet kā rīkoties? Tikai tieši un atklāti — neko citu viņi pašreiz nespēja iedomāties. Vai tiešām Karloss nedrīkstētu ierasties un stingri pieprasīt, lai atdod viņa māsu?

Taču abi vīri baidījās, — faktiski, tas bija ļoti iespēj jams viņu rīcības rezultāts — ka viņus atraidīs, ka nelieši noliegs savu vainu, un šī doma iedvesa šausmas.

Bet vai ir vēl kāds cits ceļš? Varbūt darīt zināmus atklātībai cietokšņa vīru šausmīgos darbus? Varbūt tas nāktu viņiem par labu. Viņi būtu ieguvuši sabiedrības līdzjūtību. Iespējams, pat vēl vairāk. Ielejas iedzīvotāji — kaut arī verdziski padevīgi — varbūt sapulcētos pie cietokšņa un, skaļi kliegdami, pieprasītu… Bet varbūt ir vēl cits ceļš, lai izglābtu gūstekni.

Tādas domas, cita citu nomainīdamas, ienāca prātā.

—   Bet ja nespēsim izglābt, — zobus griezdams, iesaucās Karloss, — tad atriebsim Rositu. Kaut arī pēc tam man draud nāve cilpā. Zvēru, viņš nepaliks dzīvs, ja būs piesmējis manu māsu. Zvēru!

—  Zvēru! — iekliedzās arī dons Huans, satverdams savas mačetes spalu.

—  Saimniek! Paklausiet mani! — teica Antonio. — Jūs abi zināt, es neesmu gļēvulis. Es palīdzēšu jums. Cinīšos, nebaidoties zaudēt savy dzīvību. Bet šī lieta ir briesmīgi bīstama. Būsim piesardzīgi, citādi zaudēsim. Jārīkojas gudri un viltīgi. — Taisnība. Jārīkojas gudri. To cs apsolīju arī mātei. Nu, bet ko darīt, draugi? Ko? Ko nozīmē -rīkoties gudri un apdomīgi? Sēdēt un gaidīt? Gaidīt, kamēr viņa… Ak, dievsl

Labu brīdi visi klusēja. Neviens nespēja izdomāt kādu īstenojamu, izpildāmu plānu.

Situācija izveidojusies tiešām ļoti smaga. Turpat viņu priekšā atradās cietoksnis, un aiz tā mūriem, varbūt kādā tumšā istabā kā gūstekne ieslēgta sibolēro māsa. Un brālis zināja, ka Rosita atrodas tur, bet apstākļi bija tik neparasti, ka būs ļoti grūti meiteni no turienes atbrīvot.

Pirmkārt — nelietis, kas nolaupīja Rositu, bez šaubām, kategoriski noliegs, ka viņa atrodas cietoksnī, jo, atbrīvodams gūstekni, viņš līdz ar to būtu arī atzinies savā noziegumā. Bet kā savu patiesību varētu pierādīt Karloss? Garnizona kareivji par šo komandanta izrīcību noteikti nekā nezināja, izņerrfot, protams, divus trīs viņam izpalīdzīgus neliešus. Un, ja sibolēro Karloss par visu notikušo pastāstītu pilsētā, viņu vienkārši izsmietu un, bez šaubām, par komandanta apvainošanu arestētu un sodītu. Viņš par visu samaksātu ar savu galvu. Pat tādā gadījumā, ja viņš spētu visu pierādīt, kurš no bagātajiem palīdzētu viņam iegūt taisnību tiesājoties? Seit vara piederēja garnizonam, un likums aizstāvēja viņus. Un tās nožēlojamās, it kā civilo varu pārstāvošās iestādes noteikti nostāsies pret Karlosu, nevis aizstāvēs viņa intereses. Taisnību viņam šeit nepanakt. Un visa viņa apsūdzība balstītos tikai uz tādiem faktiem, kurus neviens no tiem, pie kuriem viņš grieztos, nesaprastu vai vienkārši neievērotu. Viskara — ja vien viņam vispār labpatiktos sevi tādā veidā apgrūtināt, — bez liekām pūlēm varētu izskaidrot, kā radušās pēdas, kas ved atpakaļ uz ieleju, un Karlosu par tādu traku apvainojumu nosauktu vienkārši par prātā jukušu. Neviens viņam neticētu. Izdarītā nozieguma neiedomājamā neģēlība pati padara to neticamu.

To visu saprata arī Karloss un viņa draugi. Un saprata arī, ka nav cerības kaut kur saņemt palīdzību. Neviena atbildīga persona nespēj un nevar tiem palīdzēt vai dot gandarījumu.

Beidzot sibolēro, kurš labu brīdi, domās nogrimis, klusēja, atkal ierunājās. Pavisam citādāk šoreiz skanēja viņa balss. Acīmredzot viņš bija pārdomājis rīcības plānu, kurš viesa viņa kādu ceribu.

Draugi, — viņš teica. — Ir jāiet un tieši un atklātj japasaka savas prasības un jāpaģēr atbilde. Neko citu es nespēju izdomāt. Un tas jādara tūlīt! Tūlīt! Ne minūti ilgāk, es vairs nespēju to izturēt. Ir jāmēģina viņu glābt. Ko vel gaidīsim, no kā gan mēs baidāmies? Nē! Vilcināties nedrīkst. Jāiet tūlīt. Es kaut ko izdomāju. Varbūt tas ir ne visai piesardzīgi, bet domāšanai vairs ilgāk nav laika. Klausieties!

—   Stāsti!

—   Nebūtu prātīgi mums visiem reizē parādīties pie cietokšņa vārtiem. Tur vairāki simti kareivju, bet mūsu spēki — divdesmit tagnosi, kaut arī spēcīgi kā lauvas, bet nav nozīmes mesties tādā cīņā, — spēki pārāk nevienādi. Es iešu turp viens.

- Viens?

—   Jā. Ceru, ka man izdosies viņu satikt. Un tieši tas man Vajadzīgs. Viņš ir Rositas cietuma sargs, un, ja sargs guļ, cietumnieku var atbrīvot. Un viņam būs jāaizmieg.

Pēdējos vārdus Karloss pateica ļoti nozīmīgi, tanī pašā brīdī neviļus satverdams aiz jostas aizspraustā dunča spalu.

—   Jā, viņam būs jāaizmieg, — viņš atkārtoja, — un tas notiks drīz, ja liktenis būs man labvēlīgs. Un tālāk—- lai notiek kas notikdams. Tas ir izmisuma solis, ko speru. Un, ja Rosita ir apkaunota, man vienalga — dzīvot vai mirt, bet es atriebšu viņu.

—   Bet kā tu panāksi satikšanos ar viņu? — jautāja dons Huans. — Varbūt viņš negribēs tevi pieņemt. Vai nebūtu labāk, ja tu ierastos maskējies? Tad varbūt būtu lielāka iespēja nokļūt pie viņa.

—   Nē. Man nav tik viegli to izdarīt; mani tūlīt nodotu gaišā sejas āda un mati. Un bez tam tas prasītu krietni daudz laika. Tici man, es nebūšu pārsteidzīgs. Esmu izdomājis, kā, cerams, nokļūšu pie viņa. Katrā ziņā satikšos ar viņu. Bet, ja pašreiz neizdosies, es nedomāju tūlīt sacelt traci. Neviens no šiem neliešiem nedrīkst zināt, kādēļ īsti esmu ieradies. Vēlāk, pēc visa tā, es rīkošos pēc tava padoma, bet pašreiz es nedrīkstu ilgāk gaidīt. Man kaut kas jādara. Man liekas, tas ir viņš, kas pašreiz staigā pa asoteju, un tāpēc es nedrīkstu vilcināties, don Huan. Ja tas ir viņš ,,,

—   Bet mēs? Ko darīsim mēs? — dons Hijans pārtrauca Karlosu. — Vai tad mēs nekādi nevaram tev palīdzēt?

—   Jā, varbūt tad… ja man vajadzētu bēgt. Jāsim uz priekšu, es jums parādīšu, kur mani gaidīt. Steidzamies! Pašreiz minūte vērtīgāka par visu dienu. Man deg galva un sirds. Steidzamies!

To sacīdams, Karloss ielēca seglos un trieca zirgu pa stāvo kraujas taku lejup ielejā. No tās vietas, kur ceļš pašā ielejas dziļumā pagriezās uz cietokšņa pusi, vairāk nekā jūdzi tas veda caur biezu zemu koku un krūmu brik- snāju, kuram cauri izkļūt varēja, ejot tikai pa šo ceļu.

Tomēr arī šinī biezoknī bija zvēru un lopu iemītas takas, un pa tām zinātāji varēja šķērsot šo briksnāju. Takas ļoti labi zināja metiss Antonio, kurš senāk dzīvoja šai apvidū. Pa vienu no šīm takām jātnieku pulciņš varēja nokļūt pusjūdzi attālumā no cietokšņa, nepievēršot sev gar cietokšņa valni staigājošo sargu uzmanību. Uz šo vietu tagad Karloss lika metisam aizvest viņu un viņa pavadoņus. Drīz vien jātnieki nokļuva tuvu briksnāja malai, kur Karloss pavēlēja nokāpt un palikt kopā ar zirgiem krūmu aizsegā.

—    Jūs visi palieciet šeit, — sibolēro teica donam Huanam. — Ja man izdosies no turienes izkļūt, es tūlīt steig- .šos tieši šurp. Ja zaudēšu zirgu, jūs tomēr redzēsiet mani — atnākšu kājām. So īso gabalu noskriešu tik ātri kā briedis, neviens mani nepanāks. Kad atgriezīšos, tad pateikšu, kā tālāk rīkoties.

—   Skaties, don Huan, — un, pēkšņi satvēris rančēro aiz rokas, Karloss aizvilka to sev līdzi uz pašu briksnāja malu. — Tas ir viņš. Ak, dievs! Tas tiešām ir viņš!

To sacīdams, Karloss norādīja uz cietokšņa plakano jumtu, kur pāri parapeta augšējai malai varēja redzēt virsnieka galvu un plecus. Arī dons Huans pazina tur stāvošo vīru.

—   Jā, tas ir pats komandants! — teica dons Huans.

—   Man laiks. Runāsim vēlāk! — iesaucās sibolēro. — Tagad vai nekad. Ja es atgriezīšos, tad zināsim, kas tālāk darāms. Ja ne — tad zini, ka esmu aizturēts vai nogalināts. Paliec šeit un gaidi pat līdz vēlai naktij. Varbūt tomēr man izdosies izbēgt. Viņu cietumi nav nemaz tik stingri nocietināti. Un bez tam man līdzi ir zelt?. Tas var palīdzēt. Nu, tas arī viss. Paliec sveiks, dārgais draugs! Sveiks!

Satvēris un cieši paspiedis jaunā rančēro roku, Karloss uzlēca seglos un aizauļoja.

Karloss nejāja tiešā virzienā uz cietoksni, jo tad viņu pārāk ātri pamanītu. Viņš devās pa taku, kas vijās cauri briksnājam, un pienāca pie galvenā ceļa, kas noveda pie cietokšņa vārtiem. Antonio pavadīja Karlosu līdz meža pialai un tad atgriezās pie pārējiem.

Nokļuvis uz galvenā ceļa, Karloss trieca zirgu auļos un drosmīgi tuvojās cietokšņa platajiem vārtiem. Suns Sibo skrēja līdzi, ne pēdu neatpalikdams no jātnieka.

'

XXXIII NODAĻA

—   Svētā dievmāte! Tas tiešām, ir viņš! — izbrīnījies un pārbijies iekliedzās Roblado. — Viņš šeit! Tik tiešām!

—   Es zināju to! Es zināju! — histēriski spiedza Viskara. — Es redzēju viņu uz klints. Tas nebija rēgs.

—   Kā gan viņš šeit nokļuvis? No kurienes? Visu svēto vārdā, kā šis puisis …

—   Roblado, man jāiet lejā. Es iešu. Negribu viņu satikt. Es nevaru!

—   Nē, pulkvedi, būs labāk, ja viņš parunāsies ar mums. Viņš taču jūs jau ieraudzīja un pazina. Jūsu izvairīšanās var radīt tikai aizdomas. Viņš droši vien ieradies, lai" lūgtu jūsu palīdzību vajāt indiāņus. Varu galvot, ka tieši tāds viņa ierašanās nolūks.

—   Jūs tā domājat? — jautāja Viskara, kapteiņa izteiktās varbūtības mierināts un pamazām atgūdams pašsavaldīšanos.

—   Es nemaz nešaubos par to. Kā gan citādi? Patiesību apšaubīt viņš nevar. Viņš taču nav burvis kā viņa māte. Palieciet šeit un paklausīsimies, ko viņš stāstīs. Jūs, protams, varat sarunāties ar viņu, arī stāvēdami šeit augšā, bet viņš lai paliek tur lejā. Un, ja viņš sāks pret piums izturēties nekaunīgi, — atcerieties, reiz jau viņš mūs abus nekaunīgi apvainoja, — liksim viņu arestēt un paturēsim kādu stundiņu cietumā, lai atvēsinās. Ceru, ka puisis mums atvainosies; es vēl neesmu aizmirsis viņa nekaunīgo izturēšanos toreiz svētkos.

—   Jums taisnība, Roblado; es palikšu šeit un uzklausīšu viņu, Tā būs labāk. Es domāju, tas neradīs nekādas aizdomas. Bet, kā jūs teicāt, viņš taču nevar turēt mūs aizdomās?.

—   Tieši pretēji. Apsolīdami palīdzību, ko viņš tūlīt no jums lūgs, jūs pilnīgi izdzēsīsiet visas aizdomas un padarīsiet viņu par savu draugu. Hal Ha! — un Roblado atkal ska|i iesmējās.

Tas izklausījās loti ticami, un šī doma Viskaram patika. Viņš tūlīt nolēma rīkoties pēc kapteiņa padoma.

Sī steidzīgā saruna ilga tikai dažas minūtes, — no tā brīža, kad viņi ieraudzīja jātnieku tuvojamies, līdz tam momentam, kad tas bija jau tik tuvu, ka viņu aizsedza cietokšņa siena.

Pēdējos divsimt jardus Karloss jāja ļoti lēni un acīmredzot cienīgi, it kā baidīdamies, ka viņu varētu uzskatīt par nepieklājīgu un neaudzinātu, ja viņš tuvotos valsts varas citadelei, parādīdams savu lielisko veiklību jāšanas mākslā. Viņa skaistajā sejā varēja vērot smagu bēdu pēdas, bet ne vaibsts neizpauda tās jūtas, kas šinī brīdī bija visspēcīgākās un slēpās viņa sirdī.

Tuvāk piejājis, viņš pacēla savu sombrēro un ar dziļu cieņu sveicināja abus virsniekus, kuru galvas un plecus varēja redzēt pāri parapcta malai. Soļus desmit 110 cietokšņa sienas viņš pievilka pavadu un apturēja zirgu, tad, cepuri noņēmis, gaidīja, kamēr kāds viņu uzrunās.

—   Ko jūs vēlaties? — Roblado stingri noprasīja.

—   Kavaljero! Es vēlos runāt ar komandantu.

Tas tika pateikts tādā tonī, kas skaidri liecināja — runātājs vēlas izlūgties kādu pakalpojumu. Tas nomierināja Viskaru un arī otru, nekaunīgāko nelieti, kurš pretēji saviem pašapzinīgajiem apgalvojumiem tomēr klusībā jutās nobažījies par sibolēro ierašanās īstajiem nolūkiem. Bet šinī brīdī Roblado vairs nešaubījās, ka viņš tos uzminējis jau pašā sākumā: sibolēro ieradies izlūgties viņu palīdzību.

—   Tas esmu es! — iesaucās Viskara, pilnīgi atguvies no bailēm. — Komandants esmu es. Ko gribējāt man teikt, mans draugs? .

—   Jūsu ekselence, es ierados izlūgties sev pakalpojumu, — un sibolēro atkal padevīgi paklanījās.

—   Nu, vai es jums neteicu! — Roblado pačukstēja savam priekšniekam. — Viss kārtībā, mans pulkvedi!

—   Nu ko, mans draugs! — augstprātīgā un aizbildnie- ciskā tonī turpināja Viskara. — Mēs klausāmies jūs. Ja jūsu lūgums nav neprātīgs …

—  Jūsu ekselence! Es lūdzu jūsu žēlastību palīdzēt man ļoti smagā brīdī un ceru, tas nav neprātīgs lūgums. Esmu

pārliecināts, ja tikai tas netraucēs jūs jūsu daudzo dienesta pienākumu pildīšanā, jūs man neatteiksiet. Visiem jau zināms, ar kādu ieinteresētību jūs esat iesaistījies šai lietā un cik daudz pūļu jums tas maksājis.

—   Nu, vai es neteicu! — Roblado vēlreiz nomurmināja.

—   Nu stāstiet, stāstiet, kas par lietu, — mudināja Viskara. — Es_ taču nevaru dot nekādu atbildi, nezinādams, ko īsti jūs lūdzat.

—   Lieta tāda, jūsu ekselence. Es, lūk, esmu tikai nabaga bizonu mednieks …

—  Jūs esat sibolēro Karloss. Es pazīstu jūs.

—   Jā, jūsu ekselence. Mēs satikāmies… svētā Huana svētkos… -,jļ

—   Protams! Protams! Atceros. Jūs parādījāt lielisku jāšanas mākslu. fļ

—   Jūsu ekselence ir ļoti laipns un parāda man lielu— godu, tā runādams. Bet pašreiz mana jāšanas māksla man nevar palīdzēt. Man uzbrukušas lielas bēdas.

—   Kas noticis? Runājiet!

Gan Viskara, gan Roblado nojauta, ko sibolēro taisās lūgt. Abi virsnieki vēlējās, lai šo lūgumu dzirdētu arī tie daži ulāni, kuri dīkā bezdarbībā zvilnēja pie vārtiem, un tādēļ abi tīšām pūlējās runāt skaļā balsī un gribēja, lai tāpat runātu arī lūdzējs. Ne lai viņiem izpatiktu, bet tikai viņam pašam zināmu iemeslu dēļ arī Karloss atbildēja skaļā balsī. Arī viņš vēlējās, lai karavīri, bet galvenokārt vārtu sardze dzirdētu viņa sarunu ar abiem virsniekiem.

—   Lūk tā, jūsu ekselence, — turpināja Karloss. — Es dzīvoju nabadzīgā rančo pašā mūsu apmetnes malā kopā ar savu māsu un veco māti. Aizpagājušajā naktī mūsu mājai uzbrukuši indiāņi. Manu māti iebrucēji tā sasituši, ka viņa nokritusi bez samaņas, rančo aizdedzinājuši un manu māsu aizveduši sev līdzi.

—   Es par to visu jau dzirdēju, mans draugs. Pat vēl vairāk, es pats piedalījos mežoņu vajāšanā.

—   Zinu, jūsu ekselence. Es tanī laikā atrados Lielajā prērijā un atgriezos tikai pagājušajā naktī. Dzirdēju, ka jūsu labdzimtība tūlīt piedalījies mežoņu meklēšanā, un esmu par to jums no sirds pateicīgs.

—   Nav vērts par to pateikties. Es izpildīju tikai savu pienākumu. Man ļoti žēl, ka jums tas jāpārdzīvo un jūtu jums līdzi. Bet nelieši paspēja aizbēgt un pašreiz nav nekādu cerību tos sameklēt un sodīt par nodarīto. Varbūt kādreiz vēlāk, ja garnizons saņems pastiprinājumu, es varēšu sarīkot uzbrukumu indiāņu zemei, un varbūt tad mēs varēsim atbrīvot arī jūsu māsu.

Ar savu godbijīgo izturēšanos Karlosam bija izdevies Viskaru pamatīgi apmānīt. Komandants bija atkal pilnīgi atguvis savu pašapziņu un aukstasinību; ifn tāpat maldināts un piekrāpts būtu ikviens, kas nekā vairāk nezinātu par neseno notikumu, kā tikai to, ko varētu izlobīt no šīs sarunas. Tik lieliski Karloss prata izlikties, ka viņa nolūkus neatklāja ne balss, ne izturēšanās.

Bet, zinot patiesību par visu notikušo, paša sibolēro asajam skatienam nekas nepamanīts garām nepaslīdēja — ne tas, kā runājot viegli, gandrīz nejūtami notrīsēja Viskaras lūpas, ne viņa satrauktais skatiens, ne brīžam mirklīga saminstināšanās, vārdus meklējot, — viss tika ievērots.

Jā, Karloss apmānīja komandantu, bet komandants Karr losu nespēja apmānīt.

—   Kādu palīdzību jūs gribat man* prasīt? — jautāja Viskara pēc tam, kad bija noskaitījis, ko paredzējis izdarīt nākotnē.

'— Lūk, ko, jūsu ekselence: atļaujiet, lūdzu, jūsu ulā- niem doties pa laupītāju pēdām, varbūt jūsu paša vadībā, par ko es ļoti priecātos, vai arī uzticiet viņus kādam no saviem varonīgajiem, drosmīgajiem virsniekiem… (Sos vārdus dzirdēdams, Roblado jutās ļoti pagodināts.) Es būšu jums ceļa rādītājs, jūsu ekselence. Divi simti jūdžu apkārtnē nav tādas vietas, kuru es nepazītu tikpat labi kā šo ieleju. Un, kaut man pašam nepieklātos par sevi tā runāt, ticiet man, jūsu ekselence, es protu iet pa indiāņu pēdām tikpat labi kā jebkurš Lielās prērijas mednieks. Ja tikai jūsu ekselence uzticētu man kādu ulānu nodaļu, es lieku savu galvu ķīlā, ka aizvedīšu to pie laupītājiem. Es nepazaudēšu neliešu pēdas, vienalga kurp tās aizvestu.

—   Oho! Vai tiešām? — iesaucās Viskara, zīmīgi saskatīdamies ar Roblado. Abu virsnieku sejās atkal pavīdēja nemierīgs satraukums.

—   Jā, jūsu ekselence, atradīšu tos, pa pēdām ejot.

—   Nu, tas gan nebūs iespējams, — Roblado sāka iebilst. — Tas notika pirms divām dienām; un bez tam pa šīm pēdām, viņiem sekojot, jājām arī mēs, šķērsojām pat Pekosas upi un pa šo laiku laupītāji, bez šaubām, vairs nebūs atrodami. Tātad sekošana viņiem būtu pilnīgi veltīga.

—   Kungi! — Karloss uzreiz pievērsās abiem virsniekiem. — Es galvoju, ka varu atrast laupītājus. Viņi nav nemaz tik tālu.

Komandants un kapteinis satrūkās un acīmredzot no- bāla. Sibolēro izlikās, ka nav neko pamanījis.

—  Muļķības, mans draugs! — sastostījās Roblado, — laupītāji atrodas.,, vismaz… pa šo laiku… jau simtiem jūdžu tālumā… droši vien tie devās uz Ļjanoestakādo vai arī kalnos.

—   Piedodiet, kapteini, ka nepiekrītu jums. Man liekas, es. i. es zinu, kas tie par indiāņiem, zinu, no kuras cilts.

-— Nu, no kuras cilts? — kā vienā balsī-iejautājās abi virsnieki. Abu sejas bija ļoti nopietnas, balss viegli drebēja. — No kuras cilts? Vai tie nebija juti?

—  Nē, — mierīgi atbildēja sibolēro, visu laiku vērodams, cik ļoti samulsuši ir abi virsnieki.

—   Bet kas tad?

—   Es domāju, — teica Karloss, — juti tie nebija, drīzāk gan hikarilli. Mani sensenie ienaidnieki.

—   Ļoti iespējams, — atkal reizē iesaucās abi nelieši, acīmredzot juzdamies atviegloti par šādu pieņēmumu.

—   Ļoti iespējams, — Roblado vēlreiz atkārtoja. — Pēc tā, kā par viņiem stāstīja cilvēki, kas tos redzējuši; mēs spriedām, ka tie varētu būt juti. Bet varbūt ļaudis kļūdījušies. Visi bija tā pārbijušies, ka maz ko varēja pastāstīt. Bez tam indiāņi ieradās tikai naktīs.

—   Un kāpēc jūs domājat, ka tie bija hikarilli? — iejautājās komandants, atkal mazliet brīvāk uzelpodams.

—   Pa daļai tādēļ, ka viņi bijuši nedaudzi, — teica Karloss. — Ja ierastos juti..,'

—   Viņu nemaz nebija tik maz. Gani stāstīja, ka tiz- brucis liels bars. Laupītāji aizdzinuši daudz lopu. Ja tā nebūtu spēcīga banda, viņi neuzdrošinātos parādīties ielejā, tas nu ir skaidrs,

—   Bet es esmu pārliecināts, jūsu ekselence, ka uzbrucēju nebija daudz. Pietiktu taču viena eskadrona jūsu drosmīgo ulānu, lai sagūstītu skaitliski mazu uzbrucēju baru un atņemtu tiem laupījumu.

Dzirdēdami šos vārdus, tuvumā stāvošie sīka auguma ulāni izstiepās un cik spēja izrieza plecus, lai izskatītos garāki.

—  Ja uzbrucēji tiešām būtu hikarilli, — turpināja Karloss, — man nevajadzētu doties pa viņu pēdām. Sī cilts neatrodas Ļjano. Un, ja viņi būtu devušies šai virzienā,

lad tikai ar nolūku maldināt jūs, viņiem paka] dzenoties.

' Es zinu, kur pašreiz atrodas šie indiāņi — kalnos.

—   Ha! Tātad pēc jūsu domām kalnos?

—  Jā, esmu par to pārliecināts. Ne tālāk par jūdzēm piecdesmit no šejienes. Ja jūsu ekselence norīkotu ulānus, es aizvestu tos taisnā cejā uz turieni. Lai panāktu šos indiāņus, nav jāizvēlas ceļš, pa kuru iebrucēji atkāpušies no ielejas — šīs pēdas, manuprāt, ir tikai maldināšanai.

Komandants un Roblado atkāpās no parapeta un labu brīdi klusām sarunājās.

—  Tas izskatītos gluži labi, — čukstēja Roblado. — Un faktiski tieši tas jums vajadzīgs. Trumpja kārts, liekas, krīt pati jūsu rokā. Jūs uz šī puiša lūgumu izsūtiet ulānu eskadronu. Un kas faktiski ir šis sibolēro? Nenozīmīgs cilvēciņš. Palīdzot viņam, jūs tanī pašā laikā palīdzat arī pats sev. Varu apgalvot, tas tiešām izskatīsies cēli.

—   Bet ulānus vadīs viņš!

—   Nu, lai vada! Vēl labāk — visi būs apmierināti. Savus hikarillus viņš taču neatradīs. Ha! Ha! Nu, lai muļķis pamuļķojas..

—   Bet ja nu viņš pēkšņi nokļūst uz mūsu pēdām? Un uz aizdzītā ganāmpulka pēdām?

—   Tanī virzienā viņš nedosies. Bet, ja viņš gribētu, mums taču nav jāseko viņam, kur šis puisis iedomāsies. Bet viņš nupat pats apgalvoja, ka tur neies; viņam nevajagot iet pa pēdām. Viņš zinot dažas ligzdas kalnos, kur mitinoties hikarilli. Nu, varbūt tiešām zina. Un pabikstīt šos indiāņus — nu, tas vienam otram patiktos. Kļūtu slavens! Uzkarināt pie vārtiem dažus skalpus, tas neizskatītos slikti. Sāda veida rotājums mums nav bijis, kamēr vien šeit dzīvojam. Nu, ko jūs par to sakāt? Tikai piecdesmit jūdžu jājiens.

—   Vispār es neiebilstu. Tas viss izskatītos tīri labi. Bet pats gan līdzi nedošos. Negribu būt kopā ar šo puisi, ne piedalīties tādā izjājienā, ne arī kur citur. Man šķiet, jūs taču saprotat, kā es jūtos, vai ne?

Un komandants ļoti zīmīgi paskatījās uz kapteini.

—   Jā. Protams, protams, — atbildēja Roblado.

—   Ulānus varētu vadīt jūs. Jeb, ja arī jums negribas, norīkojiet Garsiju vai seržantu.

—   Es iešu pats, — izlēma Roblado. — Tā būs drošāk. Ja sibolēro sadomās doties pa kaut kādām nepiemērotām pēdām, e§ novirzīšu viņu uz citu pusi jeb vienkārši

neklausīšu viņam, atteikšos. Jā, būs labāk, ja es pats došos ulaniem līdzi. Pie velna! Man būtu liels prieks reiz ta kārtīgi izkauties ar šiem sarkanādaiņiem. Ceru, ka atnesīšu arī kādus «matus», kā vini paši mēdz izteikties. Ha! ha! ha!

—   Kad domājāt doties ceļā?

—   Tūlīt. Jo ātrāk, jo labāk! Tā būs labāk visiem. Un tas pierādīs, cik mēs enerģiski un kādi patrioti. Ha! Ha! — Un Roblado atkal iesmējās.

—   Norīkojiet seržantu sagatavot ulānus, bet es pa to laiku iepriecināšu mūsu sibolēro.

Roblado steidzās lejup pa kāpnēm, un jau pēc dažām minūtēm atskanēja taures signāls: «Zirgos!»

XXXIV NODAĻA

Kamēr noritēja abu virsnieku saruna, sibolēro Karloss mierīgi sēdēja sava zirgā tur, kur pašā sākumā bija apstājies. Komandantu un kapteini viņš vairs nevarēja redzēt, jo abi bija aizvirzījušies uz asotejas vidu un tos ' aizsedza augstās parapeta margas. Bet Karloss nojauta, par ko abi, tur uz laiku atkāpušies, apspriežas, -un pacietīgi gaidīja.

Pie vārtiem tagad jau bija salasījies krietni liels kareivju pulciņš — trīsdesmit četrdesmit vīru.— un v.ērīgi aplūkoja jātnieku un viņa zirgu. Bet, atskanot labi pazīs- 1 tamajam taures signālam, kas aizsauca visus sapulcēties pie zirgu staļļiem, pie vārtiem palika tikai sargkareivis. S^rgs, tāpat kā citi kareivji, kuri noklausījās sibolēro sarunu ar virsniekiem, saprata, ko nozīmē šis signāls. Tas arī Karlosam apliecināja, ka viņa lūgums ievērots, kaut arī komandants vēl nebija devis atbildi.

Līdz pat šim momentam sibolēro nebija izšķīries, kā īsti rīkoties. Un kā gan lai viņš varētu izdomāt kādu noteiktu darbības plānu, ja viss šeit atkarīgs no nejaušībām? Tikai viens viņam bija skaidrs — satikties ar Vis- karu vienatnē. Kaut arī tas ilgtu tikai vienu minūti — arī ar to pietiktu!

Viņš juta: prasīt, lūgties — tās būtu veltīgas pūles un laika tērēšana. Galu galā tas varētu beigties ar viņa paša sakāvi vai nāvi. Atriebībai būtu vajadzīga tikai viena minūte. Un doma par to, ka viņa māsa ir iznīcināta, atkal neatlaidīgi uzmācās Karlosam, un viņš alka atriebības.

Kas būs pēc tam, viņš gandrīz nemaz nedomāja. Ja vajadzēs bēgt — tad jāpaļaujas uz laimīgu gadījumu un pašam uz savu veiklību.

Un tā līdz pat šim brīdim Karlosam nebija nekāda noteikta darbības plāna. Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka varbūt komandants pats vadīs ulānus uzbrucēju meklēšanā. Ja tā — tad pašreiz viņš vēl nekā nedarīs. Jājot par pavadoni kopā ar ulāniem, viņam būs lieliski un izdevīgi apstākļi, ne vien lai iznīcinātu savu ienaidnieku, bet arī • lai pats pēc tam aizbēgtu. Nokļūstot plašajā, viņiem nepazīstamajā prērijā, sibolēro vairs nebūs jābaidās pat no desmit reiz lielākas ulānu nodaļas.

Jā, kareivji pulcējās gājienam. To pavēstīja taures signāls. Vai Viskara jās līdzi vai ne? Sis jautājums nemitējās mocīt Karlosa domas, kamēr viņš nekustīgi sēdēja zirgā un, saspringtā uzmanībā skatīdamies augšup, vēroja parapeta malu.

Un tad vēlreiz pār margām parādījās ienīstā seja.' Šoreiz komandants pienāca, lai paziņotu, — viņš nelaimīgo ludzēju varot iepriecināt ar labu'vēsti.

Karlosa sejā atmirdzēja prieks — bet ne jau par Vis- . karas paziņojumu, kaut arī komandants to tādā veidā uztvēra. Nē, Karloss priecājās, ka pulkvedis asotejā palicis viens pats, jo Roblado seju pāri parapeta malai neredzēja.

—   Kāda cēla augstsirdība, jūsu ekselence, sniegt palīdzību tādam vienkāršam cilvēciņam, kāds esmu es. Pat nezinu, kā jums pateikties.

—   Nekādas pateicības! Nekādas! Viņa katoliskās Augstības virsnieki, izpildot savu pienākumu, neprasa nekādas atlīdzības vai pateicības!

To sacīdams, komandants, it kā cēli atraidot, cienīgi pamāja ar roku un gatavojās aiziet. Karloss aizturēja viņu, steigšus jautādams:

—   Vai man būs tas gods kalpot jums par ceļvedi, jūsu ekselence?

—   Nē. Es pats nedošos līdzi šai ekspedīcijai, bet to vadīs mans labākais virsnieks kapteinis Roblado. Viņš jau gatavojas. Pagaidiet viņu.

To sacīdams, Viskara strauji pagriezās,un aizgāja no margām, atsākdams atkal staigāt pa asoteju. Viņš, bez šaubām, jutās ļoti neērti, runājot ar sibolēro ta aci pret aci, un bija priecīgs, ka var šo sarunu izbeigt. Nav vērts

iedziļināties liti jautāt, kādēļ viņš nolaidās no saviem augstumiem un atkal runāja ar Karlosu, visu paskaidrodams; bet sibolēro tagad bija uzzinājis tieši to, ko vēlējās.

Karloss saprata, ir pienācis īstais bridis un nedrīkst zaudēt ne mirkli, un viņš momentā izšķīrās, ko darīt.

Līdz pat šim brīdim viņš nekustīgi sēdēja seglos. Neviens nevarēja redzēt, kā viņš apbruņojies. Pāri pleciem pārmestais serapē pilnīgi apsedza šauteni, kuras laidne balstījās pret seglu kāpsli, bet stobrs piekļāvās plecam. Kājās Karlosam bija garstulmu zābaki. Pie kreisā gurna nokarājās siksnā piestiprināts medību duncis, kuru citu acīm noslēpa tam pāri krītošais serapē stūris. Tie bija viņa vienīgie ieroči,

To īso bridi, kamēr komandants un Roblado sarunājās, arī Karloss nebija palaidis garām neizmantotu, kaut ārēji izlikās neko nedarot. Viņš bija pamatīgi izpētījis cietokšņa sienas. Viņš redzēja, ka no pašas vārtu ieejas pa biezās sienas, iekšpusi uz asoteju ved akmens kāpnes. Tās acīmredzot izmantoja karavīri, ja, dienesta pienākumus pildot, tiem vajadzēja nokļūt uz jumta. Bet Karloss zināja, ka ir vēl otras kāpnes, pa kurām staigāja virsnieki, un, kaut gan viņš vēl nekad nebija bijis cietokšņa iekšpusē, viņš pareizi orientējās, domādams, ka šī uzeja asotejā atrodas ēkas otrā galā. Bez tam viņš ievēroja, ka pašreiz pie vārtiem stāv tikai viens sargs un akmens sols vārtu velves sānu padziļinājumā, kur parasti gulšņāja sardzes kareivji, šinī brīdī ir tukšs. Tātad sardze atradās vai nu kaut kur iekštelpās, vai izklīdusi pa kazarmām. Jā, disciplīna cietoksnī bija pavisam vāja. Viskara, kaut pats švītīgs un kareivīgi iznesīgs, daudz nesekoja, kā viņa karavīri izpilda dienesta pienākumus. Pārak daudz laika aizņēma izpriecas, un komandants necentās sevi. ar vēl kaut ko apgrūtināt.

To visu bija pamanījis sibolēro vērīgais skatiens, un visu viņš bija apsvēris, pirms Viskara vēlreiz atgriezās pie parapcta, lai paziņotu, ka viņš nolēmis izsūtīt kareivju nodaļu. Un, pirms vēj komandants otrreiz izzuda no sibolēro redzes loka, mednieks jau bija izlēmis, kā rīkosies.

Klusām nokāpis no zirga, Karloss atstāja to stāvam tanī pašā vietā. Viņš nepiesēja zirgu ne pie margām vai kāda staba, bet vienkārši salocīja iemauktus un aizbāza aiz seglu loka. Viņš zināja, ka uzticīgais zirgs šinī pašā vietā viņu mierīgi sagaidīs. Gudrais dzīvnieks bija iemācīts gaidīt.

Šauteni viņš vēl vienmēr turēja sev piekļautu, kaut gan tās laidni zem serapē malas tagad varēja redzēt piespiestu pie stilba. Turēdams šauteni, Karloss virzījās uz vārtu pusi.

Vienīgās šaubas, — vai sargs ļaus paiet garām. Ja ne — sargam jāmirst.

Lēmums pieņemts, un vilcināšanās vairs nav. Cieši satvēris plaukstā zem serapē paslēptā medību tuteņa spalu, sibolēro tuvojās vārtiem.

Sardzei garām jātiek, vienalga kā! Par laimi Karlosam pašam un arī sargam, viss norisinājās labi, bez sadursmes. Gājiens izdevās. Sargs, laisks, nevērīgs un kūtrs puisis, noklausījies neseno sarunu, nenojauta nekādu jaunu aizdomu. Protams, viņš aizkrustoja Karlosam ceļu, bet sibolēro steidzīgi paskaidroja, ka viņam komandantam vēl kas svarīgs jāpasaka un pulkvedis esot pamājis viņam ar roku, aicinādams uzkāpt asotejā. Sī atbilde sargu gan pilnīgi neapmierināja, bet viņš tomēr atļāva Karlosam iet.

Ticis garām sardzei, Karloss lēkšus metās augšup pa kāpnēm, slīdēdams tik manīgi un klusi kā kaķis. Mīkstos mokasīnos apauto kāju soļi nesacēla ne mazāko troksni uz akmens pakāpieniem. Kad Karloss nokļuva uz jumta terases, komandantam, kas stāvēja piecus sešus soļus no kāpnēm, nebija ne jausmas, ka viņš asotejā vairs nav viens pats.

Jā, tur nu stāyēja šis Viskara — despots un laupītājs — kas iegrūdis negodā un izvarojis viņa māsu," un soļus sešus ņo viņa atradās 'atriebt alkstošais meitenes brālis — tikai sešus soļus no atriebēja šautenes stobra gala, — bet nelietis skatījās pretējā virzienā un pat nenojauta, kādā situācijā iekļuvis un ka viņa dzīvībai draud briesmas.

Tikai mirkli sibolēro skatiens pakavējās pie komandanta, tad tas pārslīdēja visai asotejai, lai pārliecinātos, vai kāds nevar viņu iztraucēt. Karloss zināja, ka abos torņos atrodas sardze. Tomēr viņš to neredzēja. Postenis stāvēja pie ārējās sienas, un no vietas, kur atradās. Karloss, to nevarēja saskatīt. Vairāk neviena cita asotejā nebija. Tikai viņa ienaidnieks, viens pats. Un Karlosa skatiens atkal apstājās pie komandanta.

Karloss varēja iešaut tam lodi galvā no mugurpuses un īsu mirkli pat sarosījās to izdarīt, taču saprāts atturēja. Viņš bija ieradies, lai nogalinātu šo vīru, bet ne tādā veidā. Likās, pati piesardzība pavēl tam citādi rīkoties.

Nazis ir kluss ierocis, un, savu padarījis, tas dos iespēju drošākam atkāpšanās un bēgšanas ceļam.

Tā domādams, Karloss uzmanīgi nolaida šautenes laidni zemē un atslēja tās stobru pret parapetu. Saskar- damies ar akmeni, dzelzs stobrs viegli iešķindējās. Kaut arī tikko jaušama bija šī sīkā skaņa, tomēr komandanta auss to uztvēra. Viskara strauji pagriezās un sastapās aci pret aci ar negaidīto viesi.

Vispirms komandantu sagrāba dusmas, bet, redzot mednieka seju, kuras izteiksme šinī īsajā laika sprīdī bija pilnīgi izmainījusies, dusmas pārvērtās paniskās bailēs.

—   Kā jūs iedrošināties bez atļaujas ielauzties, ser? — iekliedzās komandants. — Kā jūs .,.

- Klusāk, pulkvedi, klusāk! Jūs var sadzirdēt.

Karloss runāja klusi; balss skanēja asi un dobji, gandrīz aizsmakusi, bet tā iedvesa neprātīgas bailes gļēvajā nelietī, kam šie vārdi tika teikti. Viņam pretī stāvošā cilvēka nepiekāpīgi stingrajā sejā un stājā komandants redzēja neprātīgu un nesatricināmu apņēmību, kas, likās, atklāti sacīja: «Ja neklausīsi man, tu mirsi!»

Sejā jaušamos draudus vēl pastiprināja garā naža spīdošais asmens, kuru, aiz spala satvertu, cieši turēja mednieka roka.

To ieraudzīdams, Viskara šausmās nobāla. Tagad viņš saprata, ko viss nozīmēja. Palīdzības lūgšana un kareivju pieprasījums bija tikai iegansts, lai nokļūtu pie viņa paša, pie Viskaras. Sibolēro bija piemānījis viņu un sapratis, ka visā vainojams komandants. Noziegums atklāts, un tagad viņš ieradies vai nu atprasīt un atgūt savu māsu, vai arī atriebties par to. Atgriezās nakts murgos pārdzīvotās šausmas, sajaukdamās ar briesmīgo realitāti, kas stāvēja viņa priekšā.

Viņš nesaprata, ko teikt, viņš pat nespēja ne vārda izdabūt pār lūpām. Cerēdams ieraudzīt kaut palīdzības salmiņu, komandants pārlaida mežonīgu skatienu pār asoteju, Bet skatiens atdūrās tikai pret pelēkām mūra sienām un iebrucēja briesmīgā naidā savilkto seju. Viņš gribēja saukt palīgā, bet šī seja, šī nepiekāpīgi draudošā stāja nepārprotami teica, šis sauciens būs pēdējais.

Beidzot gandrīz bez elpas viņš izgrūda:

—   Ko vēlaties?

—   Savu māsu.

—   Savu māsu?

—  Jā, savu māsu.

—   Kārlos… es nezinu… Viņas šeit nav… Es…

—  Meli! Viņa atrodas šeit, cietoksnī. Paskatieties — pie tām durvīm gaudo mans suns. Kāpēc? Kā jūs domājat?

Karloss norādīja lejā uz blakus māju, kur Sibo tanī pašā mirklī, skaļi smilkstēdams, plēsa ar ķepām durvis, it kā gribēdams tikt iekšā. Kāds karavīrs centās suni aizdzīt.

Viskara mehāniski pagrieza galvu norādītajā virzienā. Viņš redzēja suni. Arī karavīru, bet neuzdrošinājās to saukt palīgā. Viņu paralizēja acu priekšā zibošais naža asmens.

—   Nu, kāpēc? — sibolēro atkārtoja jautājumu.

—   Es … es … nezinu …

—  Atkal melojat! Rosita ir iegājusi pa šīm durvīm. Kur viņa pašreiz? Atbildiet! Un ātri!

—   Es teicu, ka nezinu. Ticiet man …

—   Nekrietnais meli! Viņa ir šeit. Es izsekoju visas jūsu pēdas, un tās mani atveda šurp. Viltīgie līčloči nepalīdzēja. Nu, melo un liedzies vēlreiz, un šis nazis ietrieksies tavā sirdī. Viņa ir šeit. Bet kur īsti? Kur? Atbildi!

—   Nē! Nē! Nenogaliniet mani. Es visu izstāstīšu. Viņa … viņa … ir … šeit. Bet zvēru, es neesmu viņai neko ļaunu nodarījis. Zvēru, es neesmu…

—   Labi, briesmoni… stāvi šeit, šinī vietā, pie sienas. Un ātrāk!

Sibolēro norādīja uz vietu, no kuras varēja pārredzēt daļu patio, iekšējā pagalma. Gļēvajam komandantam neatlika nekas cits kā nekavējoties izpildīt sibolēro pavēli, apzinoties, ka pretošanās viņam nozīmē tūlītēju nāvi.

—   Un tagad dod pavēli, lai meiteni tūlīt atved šurp. Tu zini, kam esi nodevis viņu paslēpt. Tik nedomā sazināties ar.kādu no saviem pakalpiņiem. Viens vārds vai žests, un mans nazis ietrieksies tavās ribās. Nu!?

—   Ak dievs, ak dievs! Tas iznīcinās mani… Visi uzzinās … Esmu pazudis, pazudis… Es jūs lūdzu, ļoti lūdzu… apžēlojieties… pacietieties vēl mazliet!… es viņu aizvedīšu pie jums, atdošu… Es zvēru… šinī pašā naktī…

—   Nē, šinī pašā brīdī, nelieti. Nu, rīkojies! Tūlīt pasauc to, kas zina, kur viņa atrodas. Liec viņu atvest šurp! Ātrāk! Es jau sāku zaudēt pacietību. Vēl viena minūte un..,

—   Augstā debess! Nenogaliniet mani! Acumirkli vēl.,, pagaidiet! Ak!

Pēdējo vārdu komandants izkliedza pavisam citādā tonī kā visus pārējos. Tas izskanēja kā prieka, kā uzvaras kliedziens.

Komandants visu laiku stāvēja ar seju pret kāpnēm, pa kurām augšā bija uznācis Karloss. Bet mednieks šinī brīdī nevarēja redzēt, kas notiek aiz viņa. Tāpēc viņš arī nepamanīja, ka asotejā ienācis vēl trešais cilvēks. Un pēkšņi Karloss sajuta — kāda spēcīga roka satvēra viņa pacelto labo roku un parāva to atpakaļ. Strauji sagriezies, sibolēro atbrīvoja savu roku un pēkšņi atradās vaigu vaigā ar kādu virsnieku, kuru viņš pazina: tas bija leitnants Garsija.

—   Pret jums man nav nekāda naida, — iesaucās sibolēro,.— Neiejaucieties! Ejiet un atstājiet mani mierā!

Virsnieks neatbildēja ne vārda, bet, pistoli izvilcis, mērķēja Karlosa sejā. Karloss metās viņam virsū. Norībēja šāviens, un uz mirkli dūmu mākonis aizsedza Gar- siju un sibolēro. Bija dzirdams — kāds smagi nokrita uz akmens grīdas, bet tanī pašā acumirklī otrs izlēca no dūmu mākoņa, acimredzot neskarts un neievainots. Tas bija sibolēro. Uz naža, ko tas vēl turēja cieši plaukstā sažņaugtu, kūpēja asinis."

Karloss metās uz to pusi, kur pirms tam stāvēja ko-| mandants, bet tur vairs nebija neviena. Viskara bija pa-l guvis nozust. Sibolēro ieraudzīja, ka komandants jau pārskrējis pāri uz asotejas pretējo pusi un tuvojas otrām — virsnieku uzejas kāpnēm.

Karloss, pametis skatienu uz to pusi, saprata, ka aso-i tejā komandantu vairs nepanāks, viņš jau būs sasniedzis1 trepes un dosies lejup. Un sekot viņam līdzi pa kāpnēm būtu neprātīgi, jo šāviens bija sacēlis trauksmi.

Uz mirkli Karlosu sagrāba izmisums, bet tikai uz īsu mirkli, jo tūlīt momentā uzplaiksnīja lieliska doma — viņš atcerējās savu šauteni. Ar tās palīdzību vēl iespējams panākt komandantu.

Karloss satvēra ieroci un, palēcis sānis, lai vēl neizklī- dušo dūmu mākonis netraucētu viņu mērķēt, pacēla šauteni pie pleca.

Viskara jau bija sasniedzis kāpnes un sāka ienirt, slazda mutei lidzīgā kāpņu ejā, lai dotos lejup. Pāri sienas malai vēl pacēlās tikai galva un pleci, kad pēkšņi kāda nevilša, pusneapzināta iedoma lika tam apstāties un palūkoties atpakaļ. Gļēvulis bija gandrīz atjēdzies no izbailēm, jo glābiņš likās tik tuvu sasniedzams, un tādēļ laikam ziņkārības dēļ tas pagriezās atpakaļ, lai redzētu, kā izbeidzās Karlosa un Garsijas cīņa. Viņš domāja tik uz īsu mirkli apstāties un paskatīties, bet tieši tanī pašā acumirklī, kad viņš pagrieza galvu, nokrakšķēja šautenes slēdzis un viņu sasniegusi lode novēla to lejā pa kāpnēm.

Sibolēro redzēja, ka lode sasniegusi mērķi, viņš redzēja vēl, ka otrs virsnieks ir miris, dzirdēja ari, ka lejā atskanēja mežonīgi kliedzieni pēc atriebības, un saprata — ja viņam nevilcinoties neizdosies steigšus pazust, to ielenks un nodurs simtiem pīķu.

Vispirmā galvā pazibēja doma nolaisties pa tām pašām kāpnēm, pa kurām uzkāpa. Otra kāpņu eja noveda uz patio, bet šis iekšējais pagalms jau pildījās ār karavīriem

Karloss pārlēca pāri mirušā Garsijas līķim un skrēja uz kāpņu pusi.

Pa kāpnēm augšup skrēja apbruņoti vīri. Sis glābšanā? ceļš Karlosam jau nogriezts.

Vēlreiz pārlēcis mirušajam virsniekam, sibolēro skrēja pāri asotejai un, nokļuvis pie ārējās sienas parāpeta, pa lūkojās lejup.

Tas bija bīstams lēciens no tāda augstuma, bet citas izejas nebija, tikai tā vēl varēja cerēt izglābties. Daži ulāni jau sasnieguši jumtu un drāzās uz priekšu, pīķus uz viņa pusi pagriezuši. Citi pacēla karabīnes, un gar ausīm sāka šņākt lodes. Vairs nedrīkstēja , ne mirkli vilcināties Sibolēro ieraudzīja savu skaisto zirgu, kas stāvēja, stalti izslējis kaklu, un smakšķināja iemauktu dzelžus. «Zirgs, paldies dievam, vēl dzīvs!»

To redzēdams, Karloss atguva spēkus un metās pāri parapetam. Drosmīgs lēaieris — bn viņš jau atradās zemē sveiks un vesels. Ar asu svilpienu atsaucis pie sevis savu uzticamo četrkājaino draugu, sibolēro ielēca seglos, acu mirklī aizauļoja un nokļuva ielejas līdzenumā.

Jātniekam pakaļ šņāca lodes. Steigšus seglos iemetu šies, to vajāt drāzās ulāni. Bet, kamēr tie paguva izauļot cauri vārtu ejai, Karloss jau bija sasniedzis briksnāju un nozuda tā biezā lapojuma aizsegā.

Roblado un Gomesa vadībā pakaļ dzinās ulāni. Tuvojoties briksnājam, tie pārsteigti ieraudzīja, ka no krūmiem paceļas vairāki desmiti galvu, un tos sagaidīja mežonīgais indiāņu kaujas sauciens,

— Indiāņi! Mežonīgie indiāņil — iekliedzās ulāni un bailēs apturēja zirgus, bet daži pagriezās atpakaļ un panikā metās bēgt.

Atskanēja pavēle visiem apstāties un gaidīt, kamēr pienāks palīgspēki. Ieradās gandrīz viss garnizons, aplenca krūmu biezokni un beidzot nolēma ieiet tajā. Tomēr ulāni neatrada nevienu indiāni, kaut ari viņu zirgu pēdas veda pa biezokņa takām visos virzienos.

Veltīgi izjādelējuši šurp un turp vairākas stundas, Roblado un viņa ulāni atgriezās cietoksni.

XXXV NODAĻA

Garsija bija miris. Viskara palika dzīvs, kaut gan, kad viņu pacēla no kāpnēm, kur tas gulēja novēlies, likās, viņš vairs ilgi nedzīvos, un ikviens varēja skaidri redzēt, cik neprātīgi komandants baidījās no nāves. Seja asinīm pārplūdusi, uz vaiga, kur ieurbās lode, atvērusies asiņaina rēta. Tomēr viņš bija dzīvs un visu laiku kunkstēja un vaidēdams čāpstināja muti. Skaidri runāt ievainotais, protams, nevarēja, jo lode bija iztriekuši dažus zobus.

Komandants bija ievainots tikai sejā. Tādēļ dzīvībai nedraudēja pat ne vismazākās briesmas. Bet vietējais pilsētas ārsts, vēl jauns un maz pieredzējis speciālists, tūlīt nespēja savu pacientu nomierināt un par to pārliecināt; tā Viskara vairākas stundas mocījās neziņas bailēs par savu likteni.

Garnizona ārsts bija nesen nomiris, un jaunais viņa vietā vēl nebija atsūtīts.

Cietoksnī visu pārējo dienas daļu valdīja milzīgs satraukums. Tāpat arī pilsētā. Pārsteidzošās ziņas, kas uztrauca Sanildefonsas iedzīvotājus, kā prērijas ugunsgrēks izplatījās pa visu plašo ieleju no viena gala līdz otram.

Par notikušo klīda visdažādākās tenkas. Vieni apgalvoja, ka pilsētu un visu apvidu ielenkuši mežonīgie, naidīgi noskaņotie indiāņi un tos vadot sibolēro Karloss un viņu noteikti esot ļoti daudz, ja reiz tie uzdrošinājušies doties uz cietoksni atklātā uzbrukumā. Tomēr pēc izmisīgas cīņas varonīgie ulāni viņus atsituši. Abās pusēs esot daudz kritušo; dzīvību zaudējuši visi virsnieki un arī pats komandants. Naktī sagaidāms atkal jauns uzbrukums, kas laikam gan vērsīšoties pret pilsētu. Tā runāja ļoti daudzi.

Klīda vēl ari gluži citādas valodas. Esot sacēlušies mierīgie, pakļautie , indiāņi, un tieši tos, nevis mežonīgos indiāņus, vadot sibolēro Karloss. Un šie indiāņi devušies uzbrukumā cietoksnim, bet tiem nepavisam neveicies, jo (šai ziņā abas tenkotāju grupas bija vienisprātis) uzbrukumu . atvairījuši drosmīgie garnizona vīri; cīņā daudz kritušo abās pusēs, arī komandants un visi virsnieki. Tas esot tikai pirmais lielās un vispārējās sazvērestības uzliesmojums, kurā piedaloties visi ielejas tagnosi un tādēļ, bez šaubām, naktī sagaidāms jauns uzbrukums.

Tiem, kas pārdomāja abus dzirdētos tenku variantus, kaut kas likās nesaprotams. Kādēļ gan lai brīvie, varonīgie indiāņi uzbruktu nocietinātam cietoksnim, ja daudz izdevīgāk uzbrukt gandrīz pilnīgi neaizsargātai pilsētai vai dažām bagātnieku muižām? Un kāda iemesla dēļ sibolēro Karloss būtu kļuvis par nemiernieku vadoni? Kāpēc neviens cits, bet tieši viņš, — viņš, kuram mežoņi tikko nodarījuši tik daudz ļauna? Pilsētā un visā tās apkārtnē ikviens zināja, ka mežoņi aizveduši tieši sibolēro māsu. Baumas par indiāņu uzbrukumu Karlosa vadībā daudziem šķita neticamas.

Bet — sazvērestība un indiāņu sacelšanās? Pakļautie indiāņi taču, kā redzams, mierīgi strādā tīrumos, un arī tie, kas piederēja misijai, netraucēti turpina katrs savu parasto darbu. Un raktuvēs, .kā dzirdams, arī nav manāmas nekādas sacelšanās vai nemieru pazīmes. Varbūt no divējām valodām, kas no mutes mutē klīda pa ieleju, baumas par tagnosu sacelšanos sibolēro vadībā varēja būt visticamākās. Visi taču zināja, ka tagnosi nepavisam nebija apmierināti ar savu likteni. Taču šinī brīdī nekur nemanīja nekā, kas liecinātu par viņu sacelšanos, visi tagnosi strādāja katrs savu parasto ikdienas darbu. Bet kas tad bija šie dumpinieki? Un tā — abējas baumas likās pilnīgi neticamas un neizprotamas.

Drīz vien gandrīz vai visi pilsētas iedzīvotāji Sapulcējās pie cietokšņa. Un, tā kā daždažādas baumas un valodas bija klīdušas no mutes mutē, beidzot ļaudis vismaz dzirdēja ko noteiktāku par šeit notikušo.

Bet īstās ziņas izrādījās tikpat mīklainas un neizprotamas kā baumas. Kāda iemesla dēļ Karlosam vajadzēja uzbrukt garnizona virsniekiem? Un kuri indiāņi pavadīja viņu? Vai tie bija kareivīgie vai miermīlīgie? Mežoņi vai sazvērnieki?

Un visdīvainākais likās tas, ka garnizona kareivji, kas paši piedalījušies šinī šķietamajā «kaujā», nevarēja atbildēt uz nevienu no šiem jautājumiem. Vieni teica to, citT pavisam ko citu. Daudzi bija dzirdējuši Karlosa sarunu ar virsniekiem. Bet visas šīs afēras sākums un tieši šī saruna, kas pati par sevi visiem likās pilnīgi dabiska un saprotama, saistīta ar tālākajiem notikumiem, galu galā vēl vairāk sarežģīja visus jau tā juceklīgos un neizprotamos notikumus. Kareivji par to nevarēja neko paskaidrot. Ļaudis atgriezās mājās un turpināja spriest un debatēt par visiem notikumiem katrs pēc sava prāta. Atkal varēja dzirdēt visdažādākos minējumus un varbūtības. Daži domāja, ka bizonu mednieks ieradies, lai atklātā sirsnībā un uzticībā izlūgtos palīdzību pret indiāņiem un viņu pavadījuši tikai daži tagnosi, kurus viņš uzaicinājis palīdzēt pēdu meklēšanā. Komandants sākumā apsolījies palīdzēt, bet vēlāk atteicies, un šis atraidījums bijis par cēloni Karlosa dīvainajai rīcībai.

Bija vēl otrs mēģinājums izskaidrot notikušo: sibolēro greizsirdības dēļ gribējis nogalināt kapteini Roblado. Tādai varbūtībai noticēja vairāki. Visi taču vēl skaidri atcerējās un smējās par to, kā svētku dienā sibolēro izjokojis kapteini. Un kad nu Karlosam neesot izdevies nokļūt pie Roblado, viņš esot sastrīdējies ar komandantu un… tad sekojis viss tālākais.

Tā kā nebija zināmi patiesie sibolēro rīcības motīvi svētku dienā, šī varbūtība ieguva ļoti daudzus piekritējus, kaut arī tā īstenībai pilnīgi neatbilda. Patiesību zināja tikai četri cilvēki cietoksnī un trīs vīri ārpus cietokšņa sienām. Visiem pārējiem par to nebija ne jausmas.

Taču vienā ziņā gan visi bija vienisprātis — visi nosodīja sibolēro Karlosu. Karātavu cilpa vēl viņam par labu. Un, kad viņu sagūstīs, visi novēlēja tam saņemt to, ko pelnījis, — pamatīgu sodu. Cik nekaunīgs un nepateicīgs cilvēksl Jo vēl tikai dienu iepriekš šie paši virsnieki ar- saviem drosmīgajiem kareivjiem izdarīja viņam tādu pakalpojumu — devās vajāt indiāņus, kas uzbrukuši viņa mājah Sis cilvēks tiešām kļuvis traks! Varbūt paša māte nobūrusi viņu?

Nogalināt leitnantu Garsiju! Visu ieredzētu virsnieku! Nelietis tāds! Carrambo!

Sai ziņā ļaudīm tiešām taisnība. Garsiju mīlēja visi ielejas iedzīvotāji, ne tādēļ, ka viņš izceltos ar sevišķi tikumīgām rakstura īpašībām, bet vienkārši tādēļ, ka šis puisis atšķīrās no vecākajiem virsniekiem. Viņš bija laipns un pakalpīgs, nevienam neko ļaunu nedarīja, un visi ļaudis viņu cienīja.

Sinī naktī Sanildefonsā Karlosam nebija neviena drauga un aizstāvja. Un tomēr — tā sacīdami, mēs spriestu nepareizi. Viens draugs viņam bija. Viena sirds pukstēja viņam tikpat sirsnīgā mīlestībā kā līdz šim. Tā bija Katalīnas sirds, bet meitene arī nesaprata un nezināja, kādu iemeslu dēļ Karloss bijis spiests tik dīvaini rīkoties.

Bet — lai kādi būtu šie iemesli — Katalīna zināja, Karloss rīkojies taisnīgi. Viņa neklausījās apmelojumos, lāstos un izsmieklā, ko tagad uzgāza Karlosam. Bet — viņš nogalinājis cilvēku? Viņš būs to darījis tikai dibināta iemesla dēļ vai izaicinājumā nav varējis citādi rīkoties. Katalīna nešaubīgi ticēja Karlosam. Viņa zināja, cik cēls un labsirdīgs ir Karloss, un citādi domāt viņa nespēja. Viņš — viņas sirds kungs un pavēlnieks — viņš nevar izdarīt ko ļaunu.

Viņas sirds vai lūza sāpēs, dzirdot briesmīgās ziņas. Viņai viss notikušais varēja nozīmēt ilgu šķiršanos no Karlosa — varbūt pat uz visu mūžu. Karloss vairs nedrīkstēs rādīties pilsētā, pat ne pilsētas apkaimē. Viņu aizdzīs, izraidīs prērijas plašumos — vajās kā plēsīgu vilku vai prērijas bizonu — varbūt arī saķers un nogalinās. Cik bezgala smagas šīs domas! Kad viņa atkal redzēs Karlosu, kad? Varbūt nekad.

XXXVI NODAĻA

Visu šo laiku Viskara gulēja vaidēdams savā gultā, ciezdams ne tik daudz sāpju kā baiļu dēļ, jo bailes no nāves vēl visu laiku vajāja gļēvo vīru. Ja nebūtu šo baiļu, viņš trakotu aiz dusmām, bet netīrās sirdsapziņas radītās neziņas šausmas par savu dzīvību aizēnoja visas pārējās izjūtas. Pat tad, ja būtu pārliecināts, ka atveseļosies, viņš tomēr nerimtu baiļoties. Briesmīgais sapnis bija satraucis viņu līdz slimīgu iedomu pakāpei, un to visu vēl pastiprināja sapnim sekojošie reālie notikumi. Kaut visapkārt atradās karavīru sardze, komandants tomēr baidījās no sibolēro, jo viņam likās, šis vīrs ir spējīgs izdarīt visu, ko vien grib, un pēc tam nesodīts aizbēgt. Tādēļ Viskara nejutās drošs pat savā istabā, kur pie durvīm stāvēja sargi, jo šķita — Karlosa atriebēja roka ir spējīga viņu arī šeit sasniegt.

Bet visvairāk pulkvedis šinī brīdī vēlējās atbrīvoties no viņas, kas bija visu šo šausmu cēlonis, — atbrīvoties no viņas pēc iespējas drīzāk; bet viņš saprata ari, ka pašreizējā sarežģītā situācijā to izdarīt ir grūtāk nekā jebkad. Ļaudis visā apkārtnē noteikti uzzinās, kāpēc sibolēro spēris tādu izmisuma soli un pacēlis roku, lai nogalinātu cietokšņa komandantu. Un baumas par visu notikušo izplatīsies arvien tālāk, līdz sasniegs augstāko priekšniecību, un tie tādas ziņas neatstās bez ievērības, pavēlēs uzsākt izmeklēšanu, bet tas nozīmēs viņa iznīcināšanu, ja vien neizdosies izdzēst visas aizdomu pēdas.

Tādās pārdomās mocījās Viskara, cerēdams, ka drīz atveseļosies. Bet brīžos, kad par atveseļošanās iespēju viņu atkal sagrāba šaubas, tas vēl vairāk sāka baiļoties par savu dzīvību.

Roblado bija ieminējies par kādu iespēju visu nokārtot. Un Viskara nepacietīgi gaidīja kapteiņa ierašanos. Bet kareivīgais kapteinis vēl bija aizņemts, cīnoties biezoknī. Tad ieradās Gomess ar ziņu, ka Roblado nolēmis pārtraukt meklēšanu un atgriezties cietoksnī.

Roblado visus šīsdienas notikumus uztvēra vairāk nekā priecīgi. To varētu pateikt ikviens, kas uzmanīgāk pavērotu kapteiņa izturēšanos. Un vienīgais, kas visā šai tracī kapteinim īsti nepatika, bija komandanta pārāk vieglais ievainojums, jo tas neapdraudēja priekšnieka dzīvību. Sai ziņā kapteinim bija vairāk pieredzes nekā jaunajam ārstam, un viņš ļoti pareizi izprata Viskaras stāvokli. Roblado un Viskara bija ne tikdaudz draugi, cik dažādu kopīgu negodīgu darījumu līdzdalībnieki. Abus neliešus vienoja noziedzības saites, kas parasti pastāv tik ilgi, kamēr vienam vai otram nerodas izdevīgi apstākļi tās saraut un izbeigt spekulatīvo draudzību. Un šī draudzība neliedza kapteinim no visas sirds nožēlot, ka lode neķēra viņa draugu mazliet augstāk vai zemāk, skarot galvu vai kaklu. Tas nebija noticis, un Roblado to nožēloja, bet ne jau ļaunuma vai nelabvēlības dēļ pret komandantu, nē, viņš nožēloja to kāda viņam pašam garām aizslīdējuša labuma dēļ. Jau sen Roblado sapņoja par paaugstinājumu dienestā. Viņš nebija tik pieticīgs, lai necerētu kādreiz kļūt par cietokšņa komandantu. Un Viskaras nāve viņam tūlīt pavērtu brīvu ceļu uz šo' posteni. Bet pašreiz — Roblado saprata — Viskara vēl nešķirsies

no šīs pasaules, un šīs domas mazliet apēnoja kapteiņa prieku.

Jā, Roblado tiešām priecājās. Priecājās par Garsijas nāvi. Leitnants Garsija un Roblado bija ienaidnieki. Jau ilgi-viņi neieredzēja un apskauda viens otru. Un leitnanta nāve neizraisīja Roblado nekādu žēlumu. Bet šodien notikusī drāma deva kapteinim vēl vienu iemeslu priekam — varbūt pašu būtiskāko, — un tas vairāk nekā viss pārējais priecīgi satrauca viņu, jo varēja k]ūt par viņa sirds vēlmju un cerību piepildītāju. Kaut arī toreiz svētku dienā pamanītais sibolēro mēģinājums parādīt Katalīnai uzmanību kapteinim likās vienkārši muļķīgs, taču tagad viss, ko viņš bija pēdējā laikā uzzinājis, izraisīja viņā greizsirdību. Greizsirdību? — pat vēl vairāk: viņš jutās patiešām uztraucies. Dīvaina meitene Šī Katalīna de Kruse. Ne reizi vien viņa parādījusi savu neparasti spēcīgo raksturu. Tādu nenopirks vai nepārdos kā vilnas ķīpu. Nesen viņa savu raksturu parādīja abiem — kapteinim un savam tēvam. Un piespieda abus paklausīt. Spēcīgi uzsitusi uz zemes savu mazo kājiņu, viņa piedraudēja, ka iestāsies klosterī vai dosies nāvē, ja viņi ar varu piespiedīs to rīkoties pret pašas gribu. Viņa nenoraidīja Roblado bildinājumu, — nē, tieši tā viņa neteica, bet pieprasīja sev tiesības dot viņam atbildi, kad pati to gribēs un visu izdomās. Arī donam Ambrosio nācās piekāpties.

Tas, protams, ļoti nomāca pielūdzēju. Ne vien tādēļ, ka bija greizsirdīgs, — arī viņš izjuta pret Katalīnu mīlestību, kā jau nu nelietis saprata šīs jūtas, un viņu aizvainoja doma par iespējamo sāncensi — galvenokārt kapteini iebaidīja meitenes raksturs, un viņš jutās nobažījies, ka nākotnes lieliskās izredzes un nodomi var pēkšņi izslīdēt no rokām. Sāda sieviete ir spējīga izstrādāt visnegaidītākās neprātības. Viņa tiešām spējīga iestāties klosterī vai arī aizbēgt uz Lielo prēriju ar šo nenozīmīgo zemās kārtas cilvēciņu, ar šo bizonu mednieku. Šādai sievietei tāda veida izrīkošanās nebūtu nekas neparasts vai neiespējams. Savu pūru, protams, viņa nevarētu līdzi paņemt nevienā gadījumā, bet kāda tam tad vairs nozīme?

, Ari viņš, Roblado, to neiegūtu.

Nu, bet tagad sibolēro ar savu izturēšanos ir noārdījis visus šķēršļus, kas aizkavēja Roblado ceļā uz savu nodomu realizēšanu. Sāncensis pats padarījis sevi kapteinim nekaitīgu. Sibolēro dzīve tagad izpostīta. Viņš vairs

nevarēs satikties ar Katalīnu, vēl vairāk — viņam uz visiem laikiem atņemta iespēja rādīties pilsētā un tās apkaimē. Modrie sargi pastāvīgi sekos, lai tas nenotiktu, un Roblado pārņēma Jauns prieks iedomājoties, kā viņš izsekos un vajās savu sāncensi, kā viņš sagūstīs to un piespriedis tam nāves sodu.

Tādas domas loloja nežēlīgais kapteinis Roblado, sekodams pa iedomāto indiāņu pēdām līdz pašai augstkalnei un atgriezdamies atpakaj cietoksnī ar saviem ulāniem, lai sagatavotos uz ilgu aizbēgušā sibolēro gūstīšanu.

XXXVII NODAĻA

Roblado ierašanās nomierināja nāves baiļu satraukto Viskaru, kas visu laiku gulēja, bažīdamies par savu dzīvību.

Viņu saruna, protams, iesākās par tikko notikušo, un Roblado pastāstīja par siboļēro vajāšanu.

—   Un vai jūs tiešām domājat, — jautāja komandants, — ka šis puisis ieradās kopā ar indiāņu baru?

—   Nē! — atbildēja Roblado, — sākumā es tiešām tā nodomāju, pareizāk sakot, tā domāja ulāni, un viņu ziņojumi par indiāņiem mani uz brīdi samulsināja. Bet tagad esmu noteikti pārliecināts, tie nebija nekādi mežonīgie un mums naidīgie indiāņi, tikai daži sibolēro draugi tagnosi. Izrādās, Hoakina tēvam taisnība: šim nelietim ir aizdomīgi sakari. Mēs šo pietiekoši svarīgo iemeslu dēļ jau sen varējām vjņu apcietināt. Bet tagad tas vairs nav vajadzīgs. Viņš jau faktiski ir mūsu rokās, tikai jānoķer.

—   Un kā esat nodomājis rīkoties?

—   Nu, es nešaubos, ka paies vēl krietni ilgs laiks. Tik viegli jau viņš mums rokās nedosies. Nāksies krietni pacīnīties, pirms sadzīsim pēdas. Es atgriezos, lai sagādātu ulāniešu pietiekoši daudz pārtikas ilgākam laikam. Nelieši ir aizlaidušies no ielejas pa augšējo ceļu un varbūt devušies uz kalniem. Tādas vismaz Gomesa domas. Mēs sekosim viņiem un mēģināsim tos panākt. Nekavējoties jāizsūta kurjeri ar ziņojumu uz apkārtējām kolonijām, lai aiztur sibolēro, ja tas parādītos viņu apkārtnē. Kaut gan. es nedomāju, ka viņš to darīs.

—   Kāpēc ne?

—  Kāpēc? Nu, izrādās, vecā burve tomēt palikusi dzīva. Bet vēl vairāk tādēļ, ka sibolēro noteikti mētāsies šeit tu-

vākā apkārtnē, kamēr vien viņam būs kāda cerība atbrīvot savu māsu.

—   Ahā! Jums taisnībai Tā būs. Viņš tiešām neliks mani mierā, kamēr viņa …

—   Jo labāk. Mums ātrāk pavērsies iespēja mednieku saķert; bet šī nelieša sagūstīšana, ticiet man, dārgo pulkvedi, nebūs viegla. Sis puisis ir-veiklāks un modrāks par stepes vilku; un viņa lielisko zirgu nepanāks pat viss mūsu garnizons. Mednieks jāievilina lamatās, bez kara viltības to nenoķert.

—   Un kāda būtu šī kara viltība?

—   So to esmu jau padomājis.

—   Nu, tieši ko?

—   Nu, redziet, mans plāns pavisam vienkāršs. Es jau teicu, sibolēro riskēs un paliks šeit tuvumā savējo dēļ. Reizēm viņš centīsies apmeklēt veco burvi, bet ne jau pārāk bieži. īstās lamatas varētu būt tā otra.

—   Jūs domājat to tur? — un komandants norādija uz istabu, kurā ieslēgta atradās Rosita.

—   Jā. Ļaudis runā, šis muļķis kā neprātīgs pieķēries savai māsai. Un, ja meiča atrastos tādā vietā, kur brālis to var apmeklēt, — es galvoju, viņš riskētu tur ierasties, un mēs saķertu viņu, kad vien mums iepatiktos.

—   Bet kur? Kādā vietā? — Viskara kļuva nepacietīgs.

—   Kaut kur viņas pašas bijušās mājas tuvumā. Kādā rančo pajumti viņai atradīs. Nu, vai jūs piekrītat viņu uz laiku atbrīvot, — vēlāk, kad mēs būsim izrēķinājušies ar Karlosu, neviens jums vairs netraucēs meiču atkal atvest šeit.

—   Vai es piekrītu? Roblado! Tieši to es vēlos vairāk par visu citu! Man nekur nebūs miera, kamēr viņa atrodas Šeit. Ja par to apkārtnē sāktu klīst baumas, briesmas draud mums abiem. Un, ja valodas nokļūs augstāku kungu ausīs, mēs esam pazuduši — vai ne tā?

—   Jā, jums daļēji taisnība. Par Garsijas nāvi ir jāziņo, un kad to uzzinās, sāksies izmeklēšana — kādēļ? Mums par visu notikušo jāizdomā sava versija un pēc iespējas ticamāka. Uz mums nedrīkst krist ne mazākā, aizdomu ēna, mēs nedrīkstam dot nekādu ieganstu baumām. Tāpēc būtu labi nekavējoties dabūt meiču no šejienes projām.

—   Bet kā to izdarīt, neradot iemeslu izcelties baumām? Kā? Tas mani moka visu šo laiku. Varētu nosūtīt meiteni uz viņas māju, bet kā izskaidrosim, kāpēc tieši mēs to darām? Indiāņi taču to nedarilu? Jūs teicāt, ka esot jau ko izdomājis. Nu, ko? , -li

—   Liekas, esmu. Bet vispirms paskaidrojiet man, ko jūs pats domājāt, nosaukdams meiču par traku?

—   Man viņa tāda izskatījās. Bet tagad ir īsti sāju- kusi — tā saka Hosē. Runājot visu laiku pavisam jocīgi un nesakarīgi. Nesaprotot, ko viņai saka. Teikšu jums atklāti, Roblado, es šausmīgi baidos.

—   Vai esat pārliecināts, ka skuķe tiešām nesaprot, ko viņai saka?

—   Noteiktil

—   Jo labak. Tādā gadījumā viņa arī vēlāk neatcerēsies, kur pašreiz atrodas vai kur atradās. Tagad man skaidrs, kā rīkoties un kā no viņas atbrīvoties. Pavisam viegli. Viņa atgriezīsies mājās un stāstīs, — ja vien vispār spēs ko pastāstīt, — ka bija aizvesta pie indiāņiem. Nu, vai tas jūs apmierina?

—   Jā, bet kā to visu izkārtot?

—   Sai ziņā, dārgo pulkvedi, nav nekādu grūtību. Klausieties! Šonakt vai rīt, pirms atausis gaisma, Gomess un Hosē, tāpat kā toreiz, pārģērbušies par indiāņiem, aizvedīs skuķi no šejienes uz kādu vietu, kur es norādīšu. Kaut kur kalnos. Vai nu tālāk, vai tepat tuvumā — tam nav nozīmes. No rīta meitene, sasaistīta kā jau gūstekne, atradīsies tur kopā ar viņiem. Un vēl labāk būtu, ja viņas prātiņš atkal sāktu atgriezties un viņa sāktu domāt, — tad pati redzētu, ka atrodas indiāņu gūstā. Un es, ar ulānu grupu dzīdams pēdas Karlosam, pēkšņi gadīšos kaut kur tuvumā, un man «iznāks sadursme» ar indiāņiem, Vajadzēs raidīt arī dažus šāvienus, protams, no tāda attāluma un tā, lai nevienu neievaino. Tad abi «indiāņi» metīsies bēgt, pametot gūstekni, mēs izglābsim meiču un atvedīsim atpakaļ uz pilsētu. Nu, un tur… atdosim viņu citiem, un mūsu rokas būs brīvas. Hal Ha! Ha! Nu, ko komandants domā par manu plānu?

—   Lieliski! — iesaucās Viskara.

Izredzes realizēt tikko dzirdēto acīmredzot pilnīgi nomierināja komandantu.

—   Tas pašam velnam aizsies acis. Mēs ne tikai novērsīsim no sevis jebkuras aizdomas, bet arī iegūsim ļaužu vēl lielāku uzticību. Un kā vēl! Sekmīga ekspedīcija pret mežonīgiem indiāņiem! Izglābta viņu gūstā nokļuvusī sieviete! Gūstekne atvesta atpakaļ pie savējiem! Un kas ir ši sieviete? Tā paša cilvēka māsa, kas pacēlis roku, lai no-

balinātu jūs, pulkvedi! Nu, komandant, — ja jums labpatīk to dzirdēt, — varat man ticēt, pats sibolēro jutīsies piemuļķots! Un viņa? — ja vispār būs spējīga ko pateikt, — viņa apzvērēs, ka visu šo laiku atradusies mežoņu rokās. Viņa uztieps šos melus pat savam brālim! Vai tas apmierina jūs?

—   Lielisks plāns! Tas jāizdara vēl šonakt pat!

—   Protams, šonakt! Tiklīdz visi būs apgūlušies, Go- mess dosies ar meiču projām no šejienes. Pēdu dzīšana šovakar jāatliek un, prātīgi domājot, nav tak arī nozīmes. Vienīgā iespēja, kā sagūstīt šo puisi, ir un paliek — ierīkot lamatas ar viņa paša māsu kā ēsmu. To visu varam neorganizēt šeit pat. Tātad vairāk par to neraizējieties, pulkvedi. Rit ap pusdienlaiku ieradīšos pie jums ar lielisku ziņojumu: izmisīga un varonīga cīņa ar hikarilliem vai jutiem… vairāki indiāņi nogalināti. atsvabināta gūstekne … ulāni parādīja īstu varonību un drosmi… ieteicu tādu un tādu kaprāli paaugstināt… un tā tālāk … hal hal ha!

Arī Viskara pasmējās. Varbūt viņš nesmietos, ja Roblado nebūtu paspējis to pārliecināt, ka viņa dzīvībai briesmas nedraud, ka ievainojums sadzīs pāris nedēļās. Tas kapteinim izdevās, nosaucot jauno ārstu par gatavo muļķi un apveltot viņu vēl ar veselu rindu nievājošu epitetu. Un tā, atbrīvojies no iedomātajām nāves bailēm, un domām, kas visu laiku terorizēja viņu, Viskara atkal atguva drosmi un garīgo līdzsvaru. Viņš jutās kā no smaga sloga atbrīvots, kas pēdējās divdesmit četras stundas nospieda un mocīja viņu. Un pamazām komandanta domas sāka pārņemt pilnīgi citas tieksmes — tieksmes atriebties Karlosam.

* * *

Vēlu naktī, kad jau sen bija izskanējusi vakara junda, kareivji izklīduši pa kazarmām un devušies pie miera, cietokšņa vārti pavērās mazam jātnieku pulciņam, kas aizrikšoja pa ceļu, kurš aizved kalnos. Tur bija trīs jātnieki. Viens no tiem, satīts no galvas līdz kājām un uzsēdināts uz mūļa, izskatījās pēc sievietes. Pārējos divus neparasti greznos un savādos tērpos ieģērbtus, spilgti nokrāsotus un kuplām spalvām izrotātus varētu uzskatīt

par indiāņu kareivjiem. Bet tie nebija nekādi indiāņi. Tie bija par indiāņiem pārģērbušies spāņu kareivji — seržants Gomess un ulāns Hosē, kuri aizveda no cietokšņa Karlosa māsu.

XXXVIII NODAĻA

Kad Karloss sasniedza jau briksnāja malu, viņa vaja-f tāji tikko atstāja aiz sevis cietokšņa sienas. Protams, neviens nespēja sekot viņam uz papēžiem, jo pa'gāja zināms laika sprīdis, kamēr ulāni paķēra ieročus un sagatavoja zirgus. Karloss. vairs nebaidījās, ka ulāni varētu viņu panākt, un tādēļ nebija arī nozīmes jaukt pēdas, iegriežoties sānu takās. Sibolēro tik ļoti paļāvās uz savu lielisko zirgu, jo zināja, aizbēgt no vajātājiem varēs pat viņu acu priekšā un nevajadzēs slēpties brikšņu biezoknī. 1

Iejādams krūmājā, kur to paslēpušies gaidīja draugi, Karloss vairs nedomāja par savu drošību, bet bažījās pat donu Huanu un pārējiem. Pēkšņi viņš iedomājās, cik ļoti bīstamā situācijā tie visi atrodas. Kā viņiem izdosies izglābties?

Pat pirms tam, kad viņš vēl nebija paguvis nokļūt pat ne pāri pusei atklātajā līdzenumā cietokšņa priekšā, domas par savu pavadoņu drošību satrauca viņu daudz vairāk nekā pašam draudošās briesmas, un viņā sāka nobriest plāns, kā vajadzētu šai brīdī rīkoties. Vislabāk būtu nekavējoties doties pa taku tieši uz Nitīa Perdida klinti un vispār izvairīties no briksnāja. Tas novirzītu uz to pusi arī vajātājus, un dons Huans ar tagnosiem pa to laiku paspētu paslēpties un aiziet no briksnāja.

Karloss būtu šo iedomāto plānu tiešām realizējis, ja varētu droši paļauties uz dona Huana saprātīgo apķērību, bet viņš tomēr baidījās tā rīkoties. Dons Huans bija diezgan straujš, bet ne sevišķi tālredzīgs un apķērīgs. Redzēdams Karlosu bēgam un ka tam dzenas pakaļ, dons Huans varētu iedomāties, ka viņam — kā norunāts — kopā ar pārējiem jāiznāk no biezokņa, bet Karloss nekādā ziņā negribēja pieļaut savu pavadoņu parādīšanos ulā- niem. Un tādēļ sibolēro bija spiests auļot atpakaļ tieši uz to vietu, kur, krūmu biezoknī paslēpušies, zirgos sēdēdami, viņu gaidīja dons Huans un pārējie.

— Paldies dievam, tu esi sveiks un vesels, — iesaucās dons Huans, — bet tev dzenas pakaļ. Lūk, tur jau tie auļol Un cik daudz viņul

—   Jā, — atbildēja Karloss, paskatīdamies atpakaļ, — bet vēl diezgan tālu.

—   Kas mums jādara? — jautāja dons Huans. — Vai izklīst pa briksnāju jeb turēties kopā? Viņi tūlīt būs klāt.

Karloss mirkli apdomājās. Bija kādi trīs vairāk vai mazāk droši glābšanās ceļi. Pirmais — izklīst uz visām pusēm krūmu biezoknī, kā to ieteica dons Huans; otrais — bēgt visiem kopā un tūlīt, neatklājot sevi vajātājiem, at- kāpties pa to pašu taku, pa kuru šeit ieradās; un trešais —1 neslēpties, bet parādīties vajātājiem un tad aiziet pa šurp- atnākšanas ceļu. Ne mirkli nepacēlās doma par kauju ar ulāniem. Šinīs sarežģītajos apstākļos tas būtu veltīgi un pat neprātīgi.

Karloss zibenīgi ātri apsvēra visas iespējas, jo viņš bija vienmēr paradis ātri apdomāt un izlemt. Pirmo variantu viņš atmeta, pat ne mirkli pie tā nepakavējoties. Izklīst pa briksnāju nozīmētu ieskriet tieši ulānu rokās. Meža biezoknis nav liels, pāris jūdžu plats un divtik garš. Ulānu te diezgan liels skaits, viņi viegli aplenktu šo briksnāju, un to viņi noteikti darītu. Kareivji no vienas malas uz otru un krustām šķērsām izstaigātu visu krūmāju, noķertu vismaz pusi no tagnosiem un arī bez tiešiem pierādījumiem apvainotu tos par līdzdalībniekiem notikumos cietoksnī un bargi sodītu, varbūt pat nošautu uz vietas.

Karloss būtu gatavs pieņemt otru plānu — mēģināt izkļūt no meža biezokņa, sevi neatklājot, — ja vien viņš nebaidītos, ka ulāni viņus panāks pirms nakts iestāšanās. Tagnosu mūļi, jājot šurp, jau noguruši, bet visi ulāni sēdēja labos un ātros zirgos. Ja nebūtu tā, Karloss varētu cerēt, ka viņiem visiem izdotos nepamanītiem aizbēgt, un tad nedz uz donu Huanu, nedz arī uz viņa ļaudīm nekristu ne mazākās aizdomas par kaut kādu līdzdalību šinīs notikumos. Un tam būtu svarīga nozīme turpmāk. Bet nogurušo mūļu dēļ par šo bēgšanas iespēju nebija ko domāt. Tādēļ Karloss izšķīrās par trešo plānu.

Sīm pārdomām Karlosam nevajadzēja pat ne pusi no laika, cik jums, lasītāj, lai par to izlasītu. Aizritēja tikai Apārdesmit sekundes, un Karloss jau atbildēja ne tikai donam Huanam vien, bet visiem saviem pavadoņiem. Viņš runāja pietiekoši skaļi, lai visi sadzirdētu. Atbilde izskanēja kā pavēle:

—   Visi kā viens jāšus cauri krūmiem! Parādieties gar briksnāja malu tā, lai redzamas tikai jūsu galvas, pleci un šaujamloki. Nokliedziet indiāņu kaujas saucienu un tūlit metieties atpakaļ un paslēpieties, lai jūs neredz. Tagad — izklīst pa labi, pa kreisil Sekot mani

Steidzīgi pateicis savu rīkojumu, Karloss metās uz priekšu cauri pameža brikšņiem un drīz vien nokļuva tuvu tā-malai. Tagnosi sekoja viņam, vienā pusē tos vadīja dons Huans, otrā — AntOnio. Gandrīz vienlaicīgi tie izklaidu, zigzagveida līnijā iznira no biezokņa. Kratīdami pāri galvām paceltos šaujamlokus, visi nokliedza izaicinošo kaujas saucienu kā īstie, mežonīgie indiāņi.

Vajadzētu sevišķi vērīgas un pieredzējušas acs, lai pat no neliela attāluma pasacītu, ka šie kliedzēji nav mežonīgie indiāņi. Vairums tagnosu bija kailām galvām, un viņu garie mati plivinājās vējā; īstenībā viņi izskatā tiešām ļoti maz atšķīrās no saviem prērijā klejojošajiem ciltsbrāļiem. Visiem bija šaujamloki — tas ir ierocis, ko līdz šim vēl vienmēr izmanto arī mierīgie indiāņi, ja iznāk sadursme ar ienaidniekiem. Izkliegtais kaujas sauciens nemaz neatšķīrās no dažu mežonīgo jeb kareivīgo indiāņu cilšu kaujas sauciena. Daudzi ari no šīs grupas tagnosiem tikai vēl nesen bija pametuši kareivīgo, brīvo klejotāju dzīvi un pievērsušies mierīgai darba dzīvei.

Viņu parādīšanās tiešām radīja tik vētrainu iespaidu, kādu Karloss bija paredzējis. Ulāni, kuri auļoja uz priekšu izklaidu grupās, un daži, kuriem bija izdevies pietuvoties meža malai jau kādu trīssimt soļu attālumā, izdzirduši briesmīgo kliedzienu, pēkšņi apturēja zirgus. Bija redzams, ka priekšējie jau grasījās pagriezt tos un auļot atpakaļ, bet tad atturējās, ieraudzīdami lielu pulku pārējo biedru izauļojam pa cietokšņa vārtiem.

Tomēr visi jutās pārsteigti. Viņi bija pārliecināti, ka briksnāja atrodas kareivīgie indiāņi un to ir ļoti" daudz. So pārliecību vēl pastiprināja iepriekšējo dienu notikumi," kad viņi — kā paši ticēja — nedarīja nekā cita, kā tikai' jāja visapkārt, meklēdami šos mežoņus. Un nu, lūk; šie mežoņi gatavojās uzbrukt viņiem. Tāpēc priekšējie ulāni apstājās līdzenumā un gaidīja, kamēr pienāks pārējie.

Karlosa izdomātajai kara viltībai bija milzīgs efekts, Tagad viņš pavēlēja saviem pavadoņiem klusām atkāpties, lidz tos aizsegs krūmi. Un drīz vien visi atkal salasījās tanī pašā slēpnī, kur tie nesen stāvēja, gaidīdami Karlosu.

Tagad vadību uzņēmās Antonio un, izlīkumojuši cauri krūmu biezoknim, visi devās nevis uz Alina Perdida klints- krauju, no kurienes bija šeit ieradušies, bet pa taku, kas

pa citu pāreju aizveda uz augšējo plato. Attālinājušies jūdzes trīs no slēpņa mežā, tie nokļuva tādā vietā, no kurienes pavērās tāls skats uz ieleju, un te varēja pārskatīt visu krūmāju un līdzenumu aiz tā. Viņi redzēja, ka līdzenumā briksnāja priekšā vēl joprojām mīņājas varo-. nīgie ulāni, neuzdrošinādamies doties iekšā bīstamajos krūmājos, kur, pēc viņu domām, atradās daudz mežonīgo indiāņu.

Sasnieguši augšējo līdzenumu, Karloss un viņa pavadoņi pagriezās gandrīz tieši ziemeļu virzienā. Sibolēro bija nolēmis sasniegt aizu, kura atradās jūdzes desmit tālāk. Kamēr viņi devās pāri līdzenumam, aizmugurē nemanīja parādoties neviena sekotāja.

Aiza stiepās austrumu virzienā un pienāca pie Pekosas upes tās lejtecē. Sī grava bija sausa strauta gultne, pa kuru ūdens plūda tikai lietus periodā, bet pašreiz tā bija pilnīgi izkaltusi. Gultni klāja sīki oļi, un pēdas uz zemes te nebija saredzamas, jo oļi zem zirgu kājām tikai pašķīda uz visām pusēm, neatstādami nekādus nospiedumus, kurus vēlāk varētu izpētīt. Seit tikko izveidojušos pēdu iedobumus nevarēja atšķirt no jau sen iemīdītiem. " Karloss un viņa pavadoņi nolaidās aizā un, aizjājuši piecas sešas jūdzes lejup pa izžuvušo gultni, apstājās. Vajadzēja apstāties, lai Karloss varētu ar visiem pārrunāt turpmākās rīcības plāīiu, kuru pats pēdējo stundu laikā bija rūpīgi apdomājis.

Līdz pat šim brīdim nevienu, izņemot tikai Karlosu pašu, nevarēja vainot par to, kas nesen norisinājās cietoksnī, un Karloss ļoti negribēja, ja tā notiktu, jo tas viņa stāvokli tikai pasliktinātu. Ne dons Huans, ne Antonio nebija ulāniem parādījušies, bet melnīgsnējās tagnosu sejas, kas īsu brīdi pazibēja kazenāju biezoknī, pārbijušies karavīri nepaguva ne ievērot, ne pazīt. Un tādēļ, ja dons Huans un viņa peoni varētu nepamanīti nokļūt atpakaļ mājās, tas nāktu par labu "visiem. Tas bija ļoti iespējams rezultāts.

Jau sakārtodamies ekspedīcijai, Karloss rīkojās ļoti piesardzīgi. Viņi devās ceļā tik agrā rīta stundā, kad cilvēki vēl gulēja tin neviens viņus neredzēja. Bez tam, kad ielejā izplatījās ziņas par notikumiem cietoksnī, neviens vēl nezināja, ka sibolēro atgriezies. Neviens arī neredzēja, ka viņi noņēma mantu nastas no mūļiem un viens no Karlosa peoniem aizdzina tos ganībās, kas atrodas • krietnā attālumā no rančo. Tādēļ, ja ulāni pirms nākošās dienas ausmas neparādītos tanī ielejas apvidū, dons Huans un viņa peoni varētu pa nakti atgriezties mājās un ķerties pie parastajiem ikdienas darbiem, neradot par sevi nekādas aizdomas. Roblado tur noteikti ieradīsies rīt no rīta, bet agrāk laikam gan ne. Jādomā, kapteinis vispirms mēģinās sekot viņiem, bet ceļš, pa kuru viņi sākuši jāt, ved tieši pretējā virzienā dona Huana mājai. Un, lai izsekotu viņiem pa visiem šī ceļa pagriezieniem un ličločiem, būtu vajadzīga vismaz vesela dienai. Bez tam sekotāji nekādi nevarētu aptvert, kādā virzienā no apstāšanās vietas Karloss un viņa pavadoņi devušies, jo sibolēro jau bija izdomājis, kā šeit nojaukt viņiem pēdas.

Tā beidzot visi nolēma, ka dons Huans un viņa peoni atgriezīsies mājās. Mājup atgriezīsies ari Karlosa ļaudis un jau nākošajā dienā uzliks būdai jaunu jumtu, jo pēc ugunsgrēka atjaunot vajadzēja tikai to — sienas bija gandrīz nebojātas. To padarījuši, strādnieki paliks turpat dzīvot un izturēsies tā, it kā par citiem notikumiem neko nebūtu dzirdējuši. Viņus taču nevar vainot par to, ko izdarījis viņu saimnieks.

Bet kur turpmāk uzturēsies pats sibolēro? To drīkst zināt tikai viens vai divi pārbaudīti draugi. Karloss zināja, kur atradīs pajumti. Viņš varēja justies kā mājās prērijas plašumos vai kalnu alā. Varēja iztikt arī bez jumta pār galvu. Zvaigžņotais debesu jums viņam tikpat patīkams kā citiem zeltītie pils griesti.

Viņš zināja, ka tagnosi prot glabāt noslēpumu. Arī bez zvērēšanas. Tagnoss ir vīrs, kas prot turēt mēli aiz zobiem. Bez tam viņi visi apzinājās un saprata, ka viņu pašu drošība un varbūt pat dzīvība atkarīga no viņu klusēšanas.

Visu pārrunājuši, vīri palika turpat kopā līdz saules rietam. Tad atkal sēdās zirgos vai mūļiem mugurā tin devās lejup pa sauso gultni.

' Kad viņi bija nojājuši apmēram jūdzi, viens no tagnosiem atdalījās no pulciņa un devās augšup pa nogāzi un, pagriezies uz dienvidiem, aizrikšoja pāri līdzenumam. Pēc tam viņam jāiegriežas takā, kas aizved atpakaļ ielejā, pilsētas nomalē. Būs jau nakts, kad viņš nokļūs uz šīs takas, un maz ticams, ka ceļā varētu iznākt nejauša sastapšanās ar kādu cilvēku, jo apmetnē visi zināja — apkārtnē klejo mežonīgie indiāņi.

Drīz vien aizu atstāja arī otrs tagnoss un aizjāja tanī pašā virzienā pa taku, kas aizvijās gandrīz paralēli pirmajai.

Tad drīz viens pēc otra abiem pirmajiem sekoja pārējie, kamēr visi bija atstājuši aizu un tur palikuši vēl tikai dons Huans, Antonio un pats sibolēro. Tagnosiem tika norādīts ierasties mājās no dažādām pusēm, un saprātīgākie un apķērīgākie aizjāja pa vislīkumotāko apkārtceļu. Neviens cietokšņa ulāns nebūtu spējīgs izsekot pa viņu pēdām.

Aizjājuši līdz aizas galam, Karloss un abi viņa pavadoņi pagriezās pa labi un iejāja Sanildefonsas ielejā visattālākajā nostūri. Bija pilnīgi satumsis, bet šie trīs vīri ļoti labi zināja visus ceļus un takas un pret pusnakti nokļuva jaunā rančēro mājas tuvumā.

Pirms viņi uzdrošinājās doties mājā iekšā, bija nepieciešams ātri, bet rūpīgi pārbaudīt visu apkārtni. Izrādījās, te visur kluss un mierīgs un ulāni šeit vēl nav parādījušies.

Karloss vēlreiz apkampa sirmo māmuļu un steidzīgi pastāstīja, kas noticis. Tad, vēl šo to pateicis donam Huanam, uzlēca zirgā un aizauļoja.

Viņu pavadīja Antonio ar nastu nesēju mūli, kas bija apkrauts ar pārtikas saiņiem. Abi jātnieki devās lejup pa ieleju un pagriezās uz Ļjanoestakādo pusi.

XXXIX "NODAĻA

Nākamajā dienā atkal jauns pārsteigums sagaidīja Sanildefonsas iedzīvotājus, kuros vēl nebija norimis iepriekšējo neparasto notikumu radītais satraukums.

Ap pusdienlaiku cauri pilsētai uz cietoksni izjāja ulānu eskadrons. Ulāni atgriezās no ekspedīcijas, kurā bija devušies meklēt «slepkavu» — tā tagad visi sauca Karlosu. Nelietīgā sibolēro pēdas ulāniem nebija izdevies atrast, — bet kādā kalnu atzarā tie uzgrūdušies lielam kareivīgo indiāņu baram, ar kuriem iznācis pamatīgs kautiņš. Cīņas rezultātā indiāņi cietuši lielus zaudējumus, bet viņi, kā parasti, pamanījušies aiznest no kaujas lauka savus kritušos, tāpēc ulāni atgriezušies bez neviena skalpa. Taču kareivji atveduši daudz vērtīgāku uzvaras trofeju — jaunu meiteni, kuru indiāņi nolaupījuši tepat nomalē un kuru tagad varonīgie garnizona vīri izrāvuši no mežoņu rokām. Kapteinis Roblado, elegantais ekspedīcijas vadītājs, domājot, ka atbrīvotā esot tā pati meitene, kurn indiāņi pirms dažām dienām aizveduši no kāda rančo pašā ielejas galā.

Kapteinis ar dažiem ulāniem, kuri rūpējās par izglābto gūstekni, apstājās pilsētas laukumā. Pārējie ulāni turpināja ceļu uz cietoksni.

Kapteinim Roblado bija savi, tikai viņam zināmi iemesli atgriezties tieši pa šo ceļu — kaut tas nebija taisnākais un tuvākais, — un apstāties šinī vietā pilsētā. Vispirms viņš gribēja nodot izglābto gūstekni vietējo valsts varas' pārstāvju rokas. Bez tam viņš vēlējās, lai visi pilsētas iedzīvotāji paši savām acīm redzētu, ka tieši viņš atvedis meiteni, kas ir dzīvs apliecinājums, kādu lielu varoņdarbu kapteinis veicis. Un beidzot — viņš varēja izmantot vien- reizīgp iespēju padižoties kāda balkona priekšā.

Izdevās viss iepriekš nodomātais, izņemot pēdējo ieceri, kas neizvērtās tā, lai kapteiņa patmīlība izjustu īstu gandarījumu. Kaut nepārtraukti skanēja kara taure, vēstīdama ulānu eskadrona tuvošanos, kaut izglābtā gūstekne visiem tūlīt ieraugāma atradās karavīru vidū un kapteiņa zirgs, protams, asu piešu piecirtienu pamudināts, izdarīja neparasti cēlus palēcienus un tad mīņājās, lepni izslējies, — viss izrādījās veltīgi: Katalīna uz balkona neparādījās. Viņu neredzēja arī ierēdņu un kalpotāju vidū. Un, kad lepnais uzvarētājs pajāja garām balkonam, viņa sejā izdzisa triumfējošais smaids un tā satumsa vilšanās sarūgtinājumā.

Pēc dažām minūtēm kapteinis nokāpa no zirga Kapitula nama priekšā un nodeva meiteni alkalda un citu pilsētas autoritatīvo personu rokās. Ceremonijā Roblado teica daiļskanīgu runu un, neskopodamies ar lepniem vārdiem, pār« steidzoši gleznaini visos sīkumos attēloja spīdošo uzvaru. Viņš izteica līdzjūtību arī meitenes vecākiem, — vienalga, kas arī tie būtu. Orators nobeidza savu runu ar varbūtīgu minējumu, ka nelaimīgā gūstekne droši vien esot tā pati jaunā meitene, par kuru pirms dažām dienām saņēmuši ziņu, ka to aizveduši indiāņi. Tas viss skanēja ļoti ticami un pārliecinoši.

Atstājis atbrīvoto gūstekni pilsētas varasvīru gādībā, kapteinis uzlēca zirgā un jāja projām. Pilsētas tēvi pavadīja viņu skaļiem, pateicības un slavinājuma vārdiem, iedzīvotāji ar vētrainiem «Lai dzīvo!» saucieniem.

«Dlos lo pague, capitan!»x — šie lūgšanas vārdi ieska« nejās Roblado ausīs, kad viņš lauzās cauri ļaužu pūlim.

Vērīgs fizionomists šinī momentā pamanītu Roblado acu kaktiņā neparastu izteiksmi, kurā sajaucās ironija ar apvaldītiem smiekliem. īstenībā galantais kapteinis tikai ar lielu piespiešanos spēja noturēties neizplūdis skaļos smieklos savu apbrīnotāju priekšā un viņam savaldīties palīdzēja vēlēšanās paturēt šo joku pie sevis, līdz varēs uzjautrināties komandanta sabiedrībā, pie kura viņš tagad steidzās.

Bet tagad atgriezīsimies pie gūsteknes.

Tāda vienaldzīga attieksme pret citu ciešanām nekādā ziņā nav raksturīga Jaunmeksikas ļaudīm un tieši šīs zemes sievietēm. Vīrieši šeit ir diezgan brutāli, turpretī sievietes ļoti sirsnīgas un atsaucīgas.

Tāpēc sieviešu pašreizējā dīvainā attieksme būtu neizskaidrojama, ja mēs nezinātu faktus, kas šinī gadījumā noteica viņu izturēšanos. Visi zināja, kas ir šī izglābtā meitene, visi zināja — tā ir bizonu mednieka Karlosa māsa, slepkavas Karlosa māsa! Un tas apslāpēja cilvēku sirsnību un līdzjūtību.

Pret Karlosu vērsās spēcīgs tautas dusmu vilnis. Vietējie iedzīvotāji, runādami par viņu, nesauca Karlosu citādi kā tikai: asesino, iadroti, ingralo[42]. kāds nelietis! nonāvējis labo leitnantu, visas vietējās sabiedrības favorītu. Un kādēļ? Kādas nenozīmīgas ķildas vai greizsirdības dēļ. Un vai tādēļ jānogalina cilvēks? Tas nav iemesls, lai uzbruktu otram cilvēkam. Nē, droši vien šis sātans, šis ballmatainais ķeceris alka pēc otra cilvēka asinīm.

Nepateicīgais zvērs! Mēģinājis izdzēst arī varonīgā komandanta dzīvību, pacēlis roku pret labo pulkvedi, kas visiem spēkiem pūlējies izraut no mežonīgo indiāņu rokām šī paša slepkavas māsu!

Un cik lieliski tas pulkvedim beidzot arī izdevies! Nu padomājiet: lūk, ar komandanta palīdzību sibolēro māsa tagad atrodas šeit, atvesta mājās sveika un vesela. Un to izdarīja labais komandants, aizsūtīja savu kapteini un varonigos ulānus uzmeklēt šo meiču. Jā, jā — tas pats pulkvedis, kuru šīs meičas brālis gandrīz nogalināja. Sā-, tans! Slepkava! Ļaundaris! Ak, ar kādu prieku sanilde- fonsieši nosēdinās šo nelieti soda krēslā. Visi priecāsies, redzot viņu karājoties ar cilpu ap kaklu. Neviens kārtīgs katolis tā nebūtu rīkojies, neviens! To izdarīt spējīgs tikai grēcīgais ķeceris, asinsalkstošs amerikānis. Nu, saņems jau saņems viņš, ko pelnījis, kad tik viņu noķers!

Tā runāja satrauktie ielejas iedzīvotāji, klusēja tikai nabaga vergi_— paverdzinātie indiāņi — un daži kreoli, kuri, kaut arī atzina Karlosa rīcību par nepareizu, sava dumpīgā noskaņojuma dēļ no visas sirds ienīda spāņu režīmu.

|l Un tā vispārējo pret Karlosu vērsto aizspriedumu dēļ ļik mgz bija to, kas patiesi nožēloja nelaimīgo meiteni, yiņa māsu. Neviens nešaubījās, ka no indiāņu rokām izglābtā meitene ir sibolēro māsa, kaut arī tikai daži viņu tiešām pazina. Līdz svētā Huana svētkiem ildefonsieši ' gandrīz nekā nezināja arī par viņas brāli, šo tagad bēdīgi slaveno puisi, jo viņš reti ieradās pilsētā, un māsa vēl retāk. Vairums.no apkārtstāvošā pūļa redzēja meiteni pirmo reizi. Bet abu līdzības dēļ nevienam neradās šaubas, ka tie ir brālis un māsa. Gaišie, zeltainie mati, gaišā sejas krāsa un vaigu sārtums, kas tik parasti un raksturīgi ļaudīm citās zemes malās, bet tik reta parādība Zie- meļmeksikā. Un arī uz sienām izlīmētajos paziņojumos bija minētas tieši šīs «slepkavam» visraksturīgākās pazīmes. Un šī meiča, pats par sevi saprotams, ir viņa māsa! Pūļa vidū atradās arī tādi, kuri bija meiteni redzējuši svētku dienā, un toreiz viņas skaistums izraisīja gan apbrīnu, gan arī skaudību.

Arī šinī brīdī Rosita izskatījās skaista, kaut vaigu sārtums likās izbalējis un acīs kvēloja dīvains un mežonīgs spīdums. Ja kāds viņai kaut ko jautāja, meitene neko neatbildēja vai arī ko neskaidri norūca. Viņa sēdēja klusēdama, bet brīžam izkliedza kaut ko dīvainu un nesakarīgu, un šinīs izsaucienos visvairāk atkārtojās vārdi «indiāņi» un «barbari».

— Esla loco!x — runāja ļaudis. — Viņai liekas, ka vēl vienmēr atrodas mežonīgo indiāņu rokās.

Varbūt tā tiešām arī bija. Draugu vidū viņa ari pašreiz neatradās.

Alkalds apjautājās, vai no klātesošajiem kāds nav meitenes radinieks vai draugs, kam varētu uzticēt par viņu parūpēties.

No pū|a iznāca jauna zemniece, kura tikko bija šeit ieradusies, un teica, ka pazīstot nelaimīgo meiteni. Viņa parūpēšoties par to un aizvedīšot viņu uz mājām.

Kopā ar jauno zemnieci bija ieradusies arī paveca indiāniete, faktiski jauktene, pēc izskata tā varēja būt jaunās māte. Abas sievietes aizveda izglābto gūstekni.

Ziņkārīgo pūlis drīz vien izklīda, jaudis atgriezās pie saviem ikdienas pienākumiem.

Rosita ar abām pavadonērrraizgāja pa šauru ieliņu, kas veda cauri pilsētas nomalei, kur mitinājās nabadzīgie iedzīvotāji. Iziedamas cauri nomalei, viņas iznāca klajā laukā, bet drīz vien iegriezās krūmājā un tur, nogājušas kādus simts jardus pa taku, kur reti kāds staigāja, sasniedza mazu kleķa būdu un iegāja tajā. Pēc dažām minūtēm pie būdas durvīm piebrauca un apstājās peona vadīts pajūgs.

Jaunā zemniece, vezdama pie rokas RoSitu, iznāca no mājas, un abas iekāpa ratos. Viņas nosēdās uz sausu zāļu klēpja, kas bija iemests ratos par sēdekli, peons pabikstīja ar stibu mūļus, un rati aizripoja. Izbraukuši no krūmu briksnāja, viņi nogriezās uz galvenā ceļa, kas veda uz pēdējām mājām pašā ielejas galā.

Visu ceļu jaunā zemniece līdzcietīgi vēroja nelaimīgo meiteni un cik spēdama centās palīdzēt viņai; sakārtoja sēdekli, lai meiteni nekratītu ratu zvalstīšanās. Viņa mierināja to sirsnīgiem vārdiem, bet varēja manīt, ka abas sievietes nepazina viena otru un nebija senākas paziņas. Jaunā sieviete laikam gan redzēja Rositu pirmo reizi.

Kad viņas, braukdamas pa ceļu, kur reti varēja sastapt kādu pretimnācēju, atradās jau krietnu jūdzi aiz pilsētas, pēkšņi aizmugurē parādījās jātnieks, kas auļoja tik ātri, ka pēc dažām minūtēm panāca pajūgu. Jātnieks sēdēja skaistā, labi un rūpīgi koptā mustangā. Zirga apaļīgie sāni cilājās no straujā skrējiena.

Nokļuvis blakus pajūgam, jātnieks uzsauca vedējam, lai apstājas. Izrādījās, ka jātnieks ir sieviete, — to braucējiem tūlīt atklāja tās maigā balss. Vēl vairāk pateica glezni skaistās sejas vaibsti un zīdaini mīkstie mati — jātniece bija īsta senjorita. Bet no tālienes to varēja no-' turēt par vīrieti. Jātnieces plecus sedza vienkāršs serapē, un platmaļu sombrēro gandrīz pilnīgi apslēpa viņas melnos, spožos matus. Jātniece sēdēja seglos kā vīrietis, kā šejienes meksikāņu jātnieki.

—   Vai tiešām tā jūs, senjorita? — pārsteigta, bet ar dziļu cieņu iejautājās jaunā zemniece.

—   Hal Hal Tu nepazini mani, Hosefā? — pasmējās jātniece.

—  Vai tiešām? Parastais jātnieku ietērps.

—   Protams, senjorita. Bet ne jau nu dižciltīgai sen- joritai. Carambo!

—   Jā, man šķiet, tas tiešām ir izdevies. Satiku dažus pazīstamus, bet neviens nepaklanījās, lai mani pasveicinātu, — jātniece pasmējās. — Ak, nabadzīte! — viņa turpināja, līdzjūtīgi paskatīdamās uz ratos sēdošo Rositu, un viņas balss noskaņa strauji izmainījās. — Cik daudz viņa pārdzīvojusi un izcietusi! Nabaga meitene! Laikam taisnība viss, ko man stāstīja. Svētā dievmāte! Cik līdzīga ,..

Pēdējais teikums palika nepabeigts. Senjorita, acīmredzot uz mirkli aizmirsusi zemnieces un peona klātbūtni, ļāva savām domām izskanēt skaļos vārdos. Un tā šie vārdi neviļus paspruka pāri lūpām.

Pēkšņi atjēgusies, viņa ātri paskatījās uz tiem abiem. Peons darbojās, kaut ko kārtodams vēršu aizjūgā, bet jaunās zemnieces sejā dega ziņkāre.

—   Līdzīga? Kam, senjorita? — viņa naivi iejautājās.

—   Kādam pazīstamam. Bet tam nav nekādas nozīmes, Hosefa, — atbildēj-a lēdija, paceldama pirkstu pie lūpām un zīmīgi palūkodamās uz peona pusi.

Hosefa, zinādama senjoritas noslēpumu, apklusa, kaut gan nojauta, kas ir šis «kāds». Lēdija piejāja tuvāk un apturēja zirgu tanī ratu pusē, kur sēdēja Hosefa. Tad, pieliekusies tuvāk, pačukstēja:

—   Paliec tur līdz rītam. Šovakar atgriezties būs par vēlu. Paliec. Varbūt kaut ko dzirdēsi. Atgriezies labi agri, bet ne uz māju. Atnāc uz rīta mesu. Tikai nenokavē. Es būšu baznīcā, sameklē mani. Pacenties satikties ar Antonio. Un nodod viņam šo.

Lēdijas pirkstos iedzirkstījās dimanta acs zelta gredzenā, ko viņa pasniedza Hosefai. Nākošajā mirklī gredzenu jau apslēpa zemnieces sakļautā plauksta.

—   Pasaki Antonio, kam tas domāts, bet, kas to sūta. viņam nav jāzina. Un te būs nauda visiem izdevumiem un vēl mazliet, to atdod viņai. Nē, varbūt labāk iedod to viņas mātei, ja tikai viņa būs ar mieru to pieņemt.

Un Hoseīas klēpi iekrita naudas maks.

—   Un uzzini kaut ko! Ak, uzzini, mīļā Hosefa! Uz redzēšanos! Uz redzēšanosl

Atvadu sveiciens izskanēja ļoti steidzīgi, un tanī pašā mirklī lēdija jau apgrieza savu mirdzošo mustangu un auļoja atpakaļ uz pilsētu.

Viņa nešaubījās, ka Hosefa izpildīs visus viņas rīkojumus un paliks rančo līdz rītam, jo tas atbilda arī jaunās zemnieces interesēm. Jaukā, sirsnīgā Hosefa bija metisa Antonio līgava, un, vai nu meičai izdosies viņu satikt, vai arī neizdosies, naktī uz māju viņa atgriezties nesteigsies. Un, ja viņi satiksies, palikšana rančo būs vēl patīkamāka; ja nesatiksies, meitene paliks tur, cerēdama, ka tomēr varbūt ieraudzīs viņu atnākot.

Hosefa sēdēja, turēdama rokās maku pilnu ar naudu. Lai segtu visus izdevumus, pietiks ar sesto daļu šīs naudas. Un sirdī prieks par iespējamo satikšanos ar Antonio. Un pēkšņi Hosefai likās: vienkāršie rati pārvērtušies par lepnu karieti un viņa sēž uz atsperu spilveniem, kas pārvilkti ar samtu. Hosefa bija dzirdējusi, ka ļaudis braucot tādās karietēs, kaut pati tās nekad nebija redzējusi.

Un sirsnīgā meitene sačubināja un sakārtoja ērtāk sēdekļus, noguldīja Rositas galvu sev klēpī, pašu pārklāja ar savu reboso, lai viņu neskartu vakara drēgnums, un lika peonam braukt uz priekšu. Uzsaucis skaļu Ho-hā!, peons pabikstīja vēršus, un rati atkal ripoja pa putekļaino ceļu,

XL NODAĻA

Ierašanos rīta mesā uzskata par meksikāņu sabiedrība" raksturīgu paradumu sevišķi lielajās un arī mazākās pil-5 sētās. Tikko manāma jaunas dienas ausma, atveras lepno māju parādes durvis, un visās pilsētas ielās redzamas senjoras steidzamies uz baznīcu. Apdullinošā skaļumā rīta klusumu šķeļ zvanu ding-dongošana. Visas senjora-' ir tik cieši satinušās, ka grūti tās pazīt: bagātākās zīda šallēs, nabadzīgākās — vienkāršos pelēcīgi melnos re- boso. Katrai līdzi ir lūgšanu grāmatiņa, kas noglabāta to ielocēs.

Paiesimies līdzi kādai senjorai uz svēto templi un paskatīsimies, kas tur notiek.

Ja mēs ierastos pavēlu un nostātos pie durvīm, mēs redzētu vairākus simtus noliektu muguru, jo dievlūdzēji tad jau būtu nometušies, ceļos ār mugurām pret ieeju.

Kā nav nevienas pilnīgi vienotrai līdzīgas sejas, tikpat atšķirīgas ir arī cilvēku muguras. Tās ir dažādas gan apmēros un izliekumā, gan apģērbu krāsainībā; tāpēc pēc mugurām var noteikt, pie kādas šķiras un sociālās vides pieder katrs cilvēks.

Par lēdiju mugurām slīd lepnas šalles, kurām dažas to valkātājas ļauj elegantā vilnī krist pār pleciem, bet citas patur tās apmestas ap galvu un paslēpjas tajās. Un, lūk, no mugurpuses jūs redzat divējādus muguru siluetus, kas atšķiras apģērbu valkāšanas stilā. Te jūs ieraudzīsiet arī jauko zemnieku meiteņu muguras, kurām pāri nokarājas graciozi apmesto reboso stūri, un blakus tām viņu māmuļas, kuras nevērīgi aptinušas ap galvu un pleciem savus ne vienmēr mirdzoši tīros reboso. Un turpat arī kāda tirgotāja mugura, kuru tik tikko apsedz īsā vadmalas jaka; un līdzās tai nodilušā, izvalkātā ādas vamzī tērptā udensvedēja mugura; smalkā tūka apmetni ietītajai švīta mugurai blakus līkst skrandainā serapē ievīkstītā nabaga klaidoņa mugura. Jūsu priekšā platas un slaidas muguras, lepni izslējušās un darba nastu saliektas. Un nav izslēgts, ka jūs ieraudzīsiet arī pāris muguras ar kupri, sevišķi lielo pilsētu baznīcās. Vienalga, kādā meksikāņu baznīcā jūs ieietu dievkalpojuma laikā, — varu droši teikt, — jūs redzēsiet vienkopus visdažādākās cilvēku muguras. Tās, protams, nebūs sakārtotas kaut kādās grupās vai līnijās. Nē, tieši pretēji. Ar lepnu šalli pārsegtā

lēdijas mugura varbūt atradisies cieši iespiesta starp divām novalkātu reboso apņemtām mugurām, un sadris- kātais, netīrumiem klātais klaidoņa serapē būs līdzās dendija mirdzošajam tūka apmetnim. Es neņemos kaut kādā veidā sašķirot visas šīs muguras, es tikai norādu, cik to daudz un cik liela to dažādība.

Vienīgā seja, kas šinī brīdī varbūt pavērsta uz jūsu pusi, ir tuklā garīdznieka gludi noskūtā fizionomija. Priesteri apņem linaudekla ietērps, kas kādreiz, bez šaubām, izskatījās tīrs un spoži balts, bet pašreiz tāds, it ka būtu saņurcīts nogulējis savalkātas veļas grozā un kļūdīšanās dēļ, mazgātavā nenokļuvis, atvests atpakaļ pie valkātāja.

Priestera vaibstos redzam tikpat maz dievišķīgās bijības, cik visļaunākā grēcinieka sejā, kas loka ceļus pārējo dievlūdzēju pulkā. Jūs redzat, cik rosīgi priesteris darbojas pa mazo, skatuvei līdzīgo paaugstinājumu, te cilādams savu zizli, te šūpodams kūpošo smaržigā vīraka trauku, laiku pa laikam paceldams vaska lelli — kāda svētā attēlu. Visas šīs veiklās izdarības pavada nepareizā latīņu valodā nomurmināts buldurējums. Un šinī brīdī, vērojot priesteri, jūs atcerēsieties mistera Robiņa priekšnesumu, vai ari lugu «Lielais mags», ja jums būs izdevies tos noskatīties.

Pēkšņi jūs dzirdēsiet, ka ietinkšķas mazs zvaniņš, un manīsiet, kāda maģiska ietekme šīm skaņām uz salīkušajām mugurām. īsu brīdi jūs varējāt vērot ceļos nometušos dievlūdzēju neparasto stāju — sakuinpušās vai sānis saliektās, tikai ne taisni izslējušās muguras. Iespējams, ka tanī pašā laikā jums pavīdēs arī kāda seja, vairāk gan profilā, un, ja šī seja būs skaista, jūs aizmirsīsiet sakum- pušo muguru. Jūsu uzmanība pievērsīsies profilam, jūs nesajūsminās šīs sejas dievbijīgā izteiksme, bet gan tās daiļums. Jūs pamanīsiet, cik pievilcīgs ir skaisto acu skatiens un cik maigi un vilinoši pamāj acu plakstiņš. Un, ja jūs būsiet labs novērotājs, jūs manīsiet arī, ka mazliet skarbākiem vaibstiem veidota seja atbild skaisto acu raidītajam mājienam vai koķetajam skatienam. Sī slepenā sazināšanās notiek brīžos, kamēr dīvaini sakumpušās muguras atpūšas, izliekušās ērtākā pozā. Jums liksies mistisks noslēpums, grūti atmināma mīkla, — kā ceļos nometušies dievlūdzēji iekārtojas ērtākās pozās? Tas viegli izskaidrojams un pavisam vienkārši izdarāms, ja to prot. Vajag tikai pārnest muguras atbalsta punktu no ceļgaliem uz gurnu. Un šī viltīgā kustība ļoti viegli un veikli padodas kuplo Šaļļu, reboso, apmetņu un svārku aizsegā® bet nav nekāds brīnums, ka nezinātāju tas viss pārsteidz»;!

Bet — ieskanas mazais zvaniņš, un muguras atkal iz-* taisnojas. Sis sīkais tinkšķis dievlūdzējiem ir tas pats loA pavēle «Mierā!» ierindas karavīriem. Tikko tas iezvanās!! muguras momentā izslienas, un visi izaug par dažāiifl collām garāki. Un tādi stalti un stingri izslējušies, visfl paliek, kamēr priesteris vēlreiz nomurmina lūgšanu /lodi Maria vai Pater noster un nospēlē klausītājiem vēl vienu pantomīmu. Tad muguras atkal pēkšņi sarūk īsākas, atkal, kā iepriekš, jums paveras sejas profilā, un atkal no vienai I sejas uz otru lēkā vilinošu, koķetu skatienu aicinājums, līdz kamēr mazais tinkšķētājs ieskanas vēlreiz. Priesteris sāk savas izrādes trešo ainu, un tai seko ceturtā, un tā ļ tas turpinās, kamēr dievkalpojums beidzas.

Tā katru rītu jau ilgi pirms brokastu laika meksikāņu J baznīcā atkārtojas šis smieklīgais ceļosmešanās un lūg-J šanu murmināšanas rituāls. Tajā piedalās gan vīrieši, gan sievietes, bet lielumlielais baznīcēnu vairākums tomēr ir maigais dzimums un sevišķi vietējās augstākās sabiedrības senjoras.

Neviļus rodas jautājums: kas gan liek tik daudziem cilvēkiem celties tik agri, pamest siltās gultas un drebino-1 ties skriet pa aukstām ielām un trīsēt saltajā baznīcā?'® Dievticība vai māņticība? Grēku nožēlošana? Ticība lūg-8 šanas spēkam? Bez šaubām, ļoti daudzi no šiem muļķi-1 šiem tiešām tic, ka dievkalpojums ir dievam patīkams, ka viņi ar mehānisko ceļos nomešanos un lūgšanu atkārto-® šanu iegūs visvarenā dieva žēlastību. Bet ļoti- iespējams,® ka daudzi no viscītīgākajiem rīta mesas apmeklētājiem® dodas uz baznīcu pavisam citu jūtu mudināti. Tādā zeruē.B kur dzīvo ļoti greizsirdīgi Vīri, mīt arī neparasti saprati-fl gas un viltīgi gudras sievas, un šīs rīta lūgšanu stundas ■ ir viņām zelta izdevību un iespēju ceļš. Un tikai ārkārtīgi» greizsirdīgu sargu modrība izvilinās no siltās gultas tik V agrā un vēsā rīta stundā.

Nogaidīsim rīta mesas beigas, turpat pie baznīcas dur-J yīm stāvēdami. Te atrodas liela svētītā ūdens bļoda. !!<-■ viens dievlūdzējs, nākdams ārā, iemērc tur roku un apra- a šina sevi ar svēto ūdeni. Lūk, dārgakmeņu gredzeniem ro- 4- tāta roka iemērc ūdensbļodā pirkstu galus un tanī pašā 1 brīdī pasniedz mīlestības vēstulīti elegantā apmetnī slēp- s tam kavalierim. Varbūt jūs, visus novērojot, pamanīsiet, ļ bagātu senjoru, kura, kuplā apmetnī noslēpumaini sati- 1

nu sies, aiziet no baznīcas pretējā virzienā, nekā šurp atnāca. Un, ja jūs būsiet tik ziņkārīgs, ka uzdrošināsieties viņai pasekot — kaut gan tad jūs uzskatīs par ļoti nepieklājīgu un neaudzinātu cilvēku —, jūs kļūsiet par slepenas satikšanās liecinieku papeļu alejā vai kādā klusā nostūrī.

Rīts meksikāņu pilsētās tikpat dēkainiem piedzīvojumiem bagāts kā tumšās naktis.

* * *

Tikko Sanildefonsas baznīcas zvans bija sācis skanēt, aicinādams uz agro rīta lūgšanas stundu, kad pa kādas bagātas un lepnas savrupmājas vārtiem izslīdēja sieviete un aizsteidzās uz baznīcas pusi. Gaisma tik tikko vēl svīda. Sieviete bija cieši jo cieši no galvas līdz papēžiem ietinusies mantijā. Slaidais stāvs un cienīgā, graciozā gaita, lepnais elastīgais solis — viss liecināja, ka viņa pieder pie labākās sabiedrības senjorām. Nonākusi pie baznīcas portāla, sieviete kādu mirkli apstājās un vērīgi palūkojās visapkārt. Viņas seja nebija saredzama, jo to aizsedza mantijas cieši savilktais krokojums, bet viņas izturēšanās un vairākkārtējā galvas pagriešana uz vienu un otru pusi liecināja, ka lēdija cenšas kādu ieraudzīt nācēju vidū, kuri, zvana aicināti, tuvojās kā ēnas, slīdēdami šurp pelēcīgajā rīta krēslā. Sieviete acīmredzot kādu gaidīja, jo ar nepacietīgu un pētījošu skatienu aplūkoja katru, kas parādījās baznīcas laukumā. Skaidri redzams, cik ļoti viņa vēlējās ar kādu satikties.

Baznīcā iekšā jau bija iegājuši arī paši pēdējie atnācēji. Nebija nozīmes vēl ilgāk palikt gaidot uz ielas. Jaunās dāmas seja satumsa neapmierinātībā, un, asi pagriezusies, viņa pārslīdēja pāri portālam un pazuda baznīcas durvīs.

Nākošā mirklī viņa jau nometās ceļos altāra priekšā un pār rožukroņi sāka čukstus krist rīta lūgšanas'vārdi.

Tomēr jaunā dāma nebija pēdējā, kas iegāja baznīcā, jo mirkli vēlāk atsteidzās vēl viena dievlūdzēja. Tanī brīdī, kad senjorita aizgāja no portāla, baznīcas laukumā iebrauca ratu pajūgs un apstājās attālāka stūrī. No ratiem izlēca jauna meitene, veiklā solī pārskrēja pāri laukumam un iegāja baznīcā. Atbraucēja bija tērpusies spilgti sarkanos svārkos, izšūtā blūzē un reboso — tā ģērbās vietējie nabadzīgie iedzīvotāji. Jaunā meitene bija zemniece.

Atbraucēja iegāja baznīcā, bet, pirms nometās cejos, viņa pārlaida asu, pētījošu skatienu pār muguru rindām. Skatiens apstājās" pie kādas mantijā ietinušās sievietēs. Tā bija arī tikko ienākusi dāma. To ieraudzījusi, jaunā zemniece klusi aizslīdēja uz tās pusi un nometās ceļos tā, lai ar elkoni varētu pieskarties lēdijas rokai.

Meitene bija pienākusi tik klusi, ka jaunā dāma nemaz nejuta, ka viņai blakus ieradusies jauna kaimiņiene, līdz kamēr tā pieskārās pie viņas elkoņa. Senjora viegli sa-i trūkās un paskatījās. Seja iedegās apmierinājuma priekā, lai gan lūpas turpināja atkārtot lūgšanu, it kā nekas nebūtu noticis.

Pēc brīža dievlūdzēju rindas drīkstēja ieņemt ērtāku stāvokli. Zemniece un senjorita atslīga viena pret otru, un viņu rokas sastapās. Mirkli vēlāk no reboso apakšas izslīdēja maza brūna ķepiņa, bet tai pretī no mantijas krokām iznira rūpīgi kopta balta roka ar gredzenos mirdzošiem pirkstiem.

Abas rokas saskārās, it kā viena otru satikt norunājušas, un, kaut šī saskarsme neilga pat ne pussekundi, ass novērotājs pamanītu, kā no vienas otrā pārslīd mazs saritināts papīra gabaliņš — no brūnās rociņas baltajos pirkstos. Jā, būtu vajadzīgs tiešām ļoti acīgs npvērotājs, jo viss norisinājās tik zibenīgi ātri, ka neko nenojauta pat neviens blakus vai priekšā un aizmugurē uz ceļiem stāvošais.

Abas rokas atkal momentā paslēpās katra savā apģērba krokojumā. Ieskanējās mazais zvaniņš, un abas — gan senjora, gan jaunā zemniece izslējās taisni un ar bijīgi nopietnām sejām turpināja rīta mesas lūgšanu.

Kad mesa beidzās, abas sievietes, apslacīdamās ar svēto ūdeni, pārmija pāris steidzīgu vārdu un katra atsevišķi izgāja no baznīcas, aiziedamas pretējos virzienos. Jaunā zemniece aizsteidzās pāri baznīcas laukumam un pazuda kādā no pilsētas šaurajām ieliņām. Senjora lepnā solī devās atpakaļ uz bagāto namu, no kura tā bija atnākusi, un viņas seja staroja priekā par to, kas viņu sagaida nākošajās minūtēs.

Tikko iegājusi mājā, viņa tūlīt aizsteidzās uz savu istabu, atvēra mazo saritināto papīra lapiņu un lasīja:

«Dārgā Katalīna! Jūs padarījāt mani laimīgu. Vēl pirms stundas es jutos visnelaimīgākais cilvēks visā pasaulē. Biju zaudējis savu māsu un baidījos, ka esmu zaudējis arī jūsu cieņu. Nu esmu atguvis abus. Mana māsa ir pie manis, un dārgakmens, kas vizuļo uz mana pirksta, stāsta, ka ļaundaru apmelojums nav man nolaupījis jīisu draudzību, jūsu mīlestību. Jūs neuzskatāt mani par slepkavu. Nē! Es tiešām neesmu slepkava,-es "esmu atriebējs. Jūs kādreiz uzzināsiet visu par briesmīgo sazvērestību, kuras upuri kļuvām mēs — es un mana ģimene. Grūti pat noticēt, ka tik briesmīgs var but cilvēku zvēriskums. Un es tiešām kļuvu šīs nežēlīgās sazvērestības upuris, Es nedrīkstu vairs parādīties pilsētā. Mani tagad vajā kā plēsīgu zvēru, kā vilku, un, ja mani noķers, ar mani apiesies tāpat kā ar notvertu vilku. Bet tagad, kad es zinu, ka jūs neesat manu ienaidnieku pusē, mani nekas nebaida.

Ja nebūtu jūs, es jau būtu aizgājis tālu no šejienes. Bet man nav spēka šķirties no jums. Esmu gatavs labāk katru stundu riskēt ar savu dzīvību, nekā aiziet no vietas, kur mītat jūs — jūs vienīgā, visdārgākā man visā pasaulē.

Simtām reižu esmu skūpstījis jūsu gredzena dārgakmeni. Un nekas mani mūžam nešķirs no šīs mīlestību apliecinātājas ķīlas.

Kā asinssuņi mani meklē mani ienaidnieki, bet es nebaidos no tiem. Man uzticamais veiklais zirgs atrodas vienmēr manā tuvumā, un, viņā sēdēdams, es uzdrīkstos pasmieties par saviem gļēvajiem vajātājiem. Un es gribu uzdrošināties vēlreiz ierasties pilsētā. Man jāredz jūs, mana dārgā. Man jāpasaka jums daži vārdi, kurus nedrīkstu uzticēt papīram. Lūdzu neatsakiet man! Es ieradīšos mūsu vecajā satikšanās vietā, lai redzētu jūs. Rit- nakt pusnaktī. Neatsakies atnākt, vismīļā, visdārgā! Man tik daudz nozīmīga, ko jums izskaidrot, un es varu to pasacīt, tikai jums acīs skatīdamies. Un jums jāzina, ka es tiešām neesmu slepkava, ka es vēl joprojām esmu cienīgs saņemt jūsu'mīlestību.

Paldies, paldies par jūsu laipnību pret manu mazo, ievainoto putnēnu, manu mazo māsiņu. Es ticu, dievs palīdzēs, un viņa drīz atveseļosies.

Uz redzēšanos, visdārgākā! K.»

Izlasījusi vēstuli, skaistā lēdija piespieda lapiņu pie lūpām un kvēli noskūpstīja. — Cienīgs manas mīlestības,— viņa murmināja. — Tu esi karalienes mīlestības cienīgs. Dārgais, drosmīgais Kārlos!

Vēlreiz noskūpstījusi papīra lapiņu, Katalīna paslēpa to sev uz krūtīm un klusi izslīdēja no istabas.

XLI NODAĻA

Viskaras atriebības alkas auga augumā ar katru stundu. Pavisam īslaicīga bija priecīgā reakcija, ko viņš pārdzī voja pēc atbrīvošanās no nāves bailēm. Un tikpat ātri izgaisa atvieglinājuma prieks, kas sekoja bridim, kad bija izzudušas bailes un nemiers, kas radās gūsteknes dēj. Tagad viņa domas nomocīja divējādas noskaņas. Vairāk par visu pulkvedis vērtēja savu izskatīgumu, bet skais tais vaigs izrādījās uz visiem laikiem sabojāts. Izkropļojums sejā nebija izdzēšams! |

Kad viņš aplūkoja savu seju spogulī, sirds, likās, sadegs pēkšņā sāpju uzliesmojumā. Un pat tāds gļēvulis, kāds ir viņš, gandrīz vēlējās, lai labāk būtu uz vietas nogalināt

Lode bija izsitusi dažus zobus; tos nu varētu atjaunot, bet rēta vaigā nav izdzēšama. Lode norāvusi daļu vaiga, tur paliks nekādi neapslēpjama pretīga rēta.

Izskats bija drausmīgs. Un drausmīgas bija arī komandanta domas. Redzēdams, ko ar viņa skaisto seju izdarījis bizonu mednieks, pulkvedis skaļi ievaidējās. Un viņš nozvērējās atriebties. Līdz nāvei viņš spīdzinās un tad nogalinās Karlosu. Lai tik saķer šo nelieti. Moku pilna nāve viņam un viņa tuviniekiem!

Brīžam Viskara pat nožēloja, ka aizsūtījis projām sibolēro māsu. Kāpēc nobaidījās no kaut kādām sekām nākotnē? Kāpēc nav par sevi atriebies tieši viņai? Viņš vairs nemīlēja, neiekāroja viņu. Ārprātīgās meitenes nicinošie smiekli vēl vienmēr sūrstēja sirdī. Vienīgi šī skuķe vainīga visās viņa ciešanās — ciešanās, kas izbeigsies tikai ar viņa nāvi; vilšanās un pazemojums, no kura nevarēs atbrīvoties visu mūžu. Kāpēc viņš nenogalināja šo meiteni? Cik salda būtu šāda atriebšanās viņas brālim. Varbūt tas dotu vispatīkamāko gandarījumu viņam pašam.

Tādu domu mocīts, viņš mētājās pa savu guļvietu, brīžam bailēs skaļi ievaidēdamies, brīžam izgrūzdams drausmīgus lāstus.

Karloss jānoķer! Jāpieliek visas pūles, viņš pats darīs visu iespējamo, lai tas izdotos: Un, ja vien iespējams, — dzīvs! Dzīvs jādabū rokā šis mednieks. Un viņš pats sodīs Karlosu. Sim puisim jāmirst, tas negrozāmi izlemts, jāmirst lēnā, moku pilnā nāvē. Sai ziņā Viskara mācīsies no stepes mežoņiem. Viskara nogalinās sibolēro tā, kā mežonīgie indiāņi nogalina savus gūstekņus — viņu pie-

sies pie staba un sadedzinās. Viskara nozvērējās, ka tieši tā viņš rīkosies ar sibolēro.

Bet pēc tam jāmirst arī mednieka mātei, vecenei, ko visi uzskata par burvi. Tā jāsoda tā, kā soda burvjus. Bet ar veceni tas neizrēķināsies viens pats. Burvei nāvi piespriedīs arī svētie tēvi. Siem fanātiķiem reizēm patīk nežēlīgas izdarības.

Un tad mednieka māsa! Kad meitene būs palikusi pasaulē viena pati, nebūs vairs neviena, kas par viņu rūpētos. Tad šī meiča būs pilnīgi viņa varā, un viņš varēs ar to rīkoties, ka patiksies — neviens ceļā nestāsies, netraucēs. Un domās par meiteni ne kaisle kveldināja komandantu, bet atriebības kāre.

Tādus briesmīgus atriebības plānus domās kaldināja gļēvais izvirtulis.

Tikpat ļoti pēc sibolēro' nāves alka ari Roblado. Kapteiņa iedomība bija saņēmusi sāpīgu un iznīcinošu triecienu: viņš vairs nešaubījās, ka Katalīnai tiešām ir nopietnas intereses par šo sibolēro, un, ja tos vēl nesaista intīmas attiecības, tad noteikti abpusēja mīlestība un savstarpēja saprašanās. Kapteinis apciemoja Katalīnu tūlīt pēc traģiskajiem notikumiem cietoksnī. Un viņš ievēroja, ka meitenes izturēšanās ļoti izmainījusies. Nozākājis sibolēro ar veselu lamu vārdu gāzmu, Roblado bija cerējis triumfēt Katalīnas priekšā, bet viņa, kaut arī neteica nekā, lai Karlosu aizstāvētu, — to viņa, protams, neuzdrīkstējās darīt — neatbalstīja arī kapteiņa nostāju un pat ar pušplēstu vārdu neizpauda ne mazāko sašutumu par cietoksnī notikušo. Liekas, Katalīnu pat sāpināja apvainojošie, Karlosu nosodošie epiteti, ar kuriem kapteinis mednieku nolamāja un kuriem neskopodamies savu nicinājumu pievienoja arī Katalīnas tēvs. Viņa, bez šaubām, būtu Karlosu pat aizstāvējusi, ja tikai vacētu uzdrīkstēties.

To visu Roblado bija novērojis savā priekšpusdienas apciemojuma laikā.

Bet daudz vairāk par Katalīnas izturēšanos kapteinis bija uzzinājis no spiega, kas viņa uzdevumā izsekoja sen- joritu. Viena no Katalīnas kalponēm, Visensa, kaut kāda iemesla dēļ neieredzēja savu kundzi un jau labu laiku nodeva viņu, jo bija kļuvusi par «uzticamības» personu senjoritas rokas tīkotājam, karakungam no cietokšņa. Mazliet zelta, mazliet glaimu un vēl piedevām mīļākais no cietokšņa puišu vidus — un sagadījās, ka tas bija tieši ulāns Hosē, — un Visensa kļuva padevīga, pakalpīga

ziņotāja kapteinim Roblado. Un no Hosē viņš saņēma visu informāciju par Katalīnu, kura par to pat sapņos nenojauta. Spiegošanas tīkls gan noausts tikai nesen, bet Roblado jau bija ieguvis daudz viņam noderīgu un vajadzīgu ziņu. Tā Roblado uzzināja, ka Katalīna neieredz viņu, pat ienīst, un ka viņa izredzētā mīl kādu citu. Kas ir šis cits — to pat Visensa nevarēja pateikt. Bet Roblado pats to pavisam viegli varēja uzminēt.

"Un tāpēc nav jābrīnās, ka viņš tik loti vēlējās, lai jo drīzāk noķertu sibolēro Karlosu un jo drīzāk to sodītu ar nāvi. Ne mazāk par komandantu Roblado vēlējās redzēt Karlosu mirušu.

Un abi līda vai no ādas ārā, pūlēdamies, lai tas jo ātrāk notiktu. Uz dažādām pusēm jau bija izsūtītas kareivju izlūku vienības. Pilsētā pie māju sienām piesisti paziņojumi, — tos vienotiem spēkiem bija sacerējuši pats komandants un viņa palīgs kapteinis Roblado, — kas piesolīja augstu atmaksu tam, kas atnesīs sibolēro galvu, bet vēl lielāku summu zeltā saņems tas, kas sagūstīs un atvedīs mednieku dzīvu. Arī pilsētas iedzīvotāji, parādīdami savu centību un apliecinādami savu lojalitāti, sacerēja uzsaukumu un apsolīja ziedot ievērojamu summu, veselu bagātību par atlīdzību tam, kuram laimēsies notvert sibolēro Karlosu. Uzsaukumu parakstīja visi ievērojamie pilsētas vīri, un dona Ambrosio vārds stāvēja parakstu rindā viens no pirmajiem. Runāja pat par brīvprātīgo vienības organizēšanu, kuri palīdzētu ulāniem ķecera un slepkavas gūstīšanā jeb varbūt gan vairāk tādēļ, lai iegūtu izsludināto atmaksu zeltā.

Un kas spēj atminēt, cik ilgu laiku Karloss vēl būs dzīvo vidū, ja par viņa galvu izsludināta tik augsta samaksa?

Un lūk, Roblado sēdēja savā istabā un gudroja plānus, kā sagūstīt Karlosu.

Viņš jau bija pa visu ieleju izsūtījis savus visuzticamākos spiegus, un tie dienu un nakti grozījās sevišķi ielejas Iejasgala iedzīvotāju vidū. Siem izlūkiem bija nekavējoties jāziņo viņam viss, ko tie uzzinātu par varbūtēju Karlosa uzturēšanās vietu vai arī par tiem cilvēkiem, ar kuriem mednieks agrāk satikās. Par piegādātajām ziņām bija izsolīta laba samaksa. Pie jaunā rančēro dona Huana mājas bija izvietoti novērotāji. Un, kaut gan Viskara un Roblado bija nolēmuši vēlāk izrēķināties ari ar jauno rančēro, viņi abi vienojās, ka pašreiz šo cilvēku netraucēs,

jo tāda taktika var tikai atvieglināt un veicināt viņu plāna realizēšanu. Pa ieleju izsūtītie spiegi nebija kareivji, bet pilsētnieki un daži nabadzīgie lopkopji. Militāro vienību ierašanās tanī ielejas daļā, kur tie parasti neparādījās, varētu Viskaras un Roblado plānus tikai izjaukt. Protams, karavīru vienības tika netālu turētas uzbrukuma gatavībā, bet to pastāvīga uzturēšanās Karlosa vai dona Huana rančo tuvumā, — domāja Viskara un viņa kapteinis — varētu gūstāmo putniņu tikai izbaidīt un atturēt no atgriešanās savā ligzdā. Tas, protams, bija pareizs un saprātīgs spriedums.

Un tā nu Roblado sēdēja savā istabā, apsvērdams visus Karlosa notveršanas iespēju argumentus. Klauvējiens pie durvīm atrāva kapteiņa uzmanību no kaut kāda dokumenta izpētes. Tas bija tikko uz cietoksni atnests un viņam un komandantam adresēts spiegu ziņojums. Ziņojums par iesākto afēru.

—   Kas tur? — noprasīja kapteinis, pirms deva atļauju ienākt.

—  Tas esmu es, kapteini! — atbildēja griezīgi asa balss.

Roblado acīmredzot pazina šo balsi un iesaucās:

—   A, tas tu? Ienāc!

Atvērās durvis, un istabā ienāca maza auguma melnīgsnējs vīrietis ar šauru zebiekstes seju. Puisis nāca zaglīgiem, šļūcošiem soļiem, un, kaut arī valkāja formas tērpu, pie zābakiem skanēja pieši un pie sāna karājās zobens, vfņš izskatījās lempīgs čamma. Viņš runāja pie- glaimīgi padevīgā balsī un verdziskā pazemībā sveicināja savu priekšnieku. īstais tips, kas allaž gatavs padevīgi veikt negodīgus uzdevumus un pakalpot tādiem vīriem kā Viskara un Roblado. Un ne vienreiz vien viņi to jau izmantojuši saviem netīrajiem plāniem. Tas bija ulāns Hosē.

—   Nu, ko pastāstīsi? Visensu satiki?

—  Jā, kapteini! Satikos ar viņu vakar vakarā.

—   Un kas jauns?

—   Nezinu, vai kapteinim tā būs jauna ziņa, bet Visensa man pastāstīja, ka senjorita vakar viņu aizvedusi uz māju.

—  Viņu? Kādu viņu? .

—  Jā, kapteini, baltmataino meitu.

—   Ak tā. Un tālāk?

—  Un, lūk, kad jūs aizgājāt un atstājāt meiču alkal- dam, tas prasīja, kas gribot baltmataino pieņemt. Un uz priekšu iznāca jauna meitene un teica, ka viņa baltmataino pazīstot. Un vēl iznāca veca sieviete, šīs meitenes māte. Un tad alkalds bez ceremonijām tūlīt atdeva baltmataino abām sievietēm, un tās aizveda viņu uz kādu māju, tur, krūmājos, aiz pilsētas.

—   Nu, bet tur viņa ilgi nepalika. Zinu, ka no turienes viņu aizvāca, kaut šikāku ziņu par to man vēl nav. Kā tas notika?

—   Lūk tā, kapteini! Tikko viņa bija nokļuvusi pie vecās sievietes mājas, pie durvīm piebrauca vēršu pajūgs, ko vadīja tagnoss, un meitene, tas ir, vecās meita, kuru sauc par Hosefu, iekāpa ratos, iesēdināja tur arī baltmataino, un abas aizbrauca. Zinu, ka ne meitene, ne viņas māte baltmataino nekad agrāk nav redzējušas. Un kā jūs domājat, kapteini? Kas atsūtīja abas sievietes uz pilsētu un pēc tam ratus?

—   Ko teica Visensa?

—  To izdarīja senjorita, kapteini.

—   Ahā! — Roblado skarbi iesaucās. — Vai Visensa par to pārliecināta?

—   Tas vēl nav viss, kapteini! Tanī pašā laikā, kad rati aizbrauca no tās mājas, nu, varbūt arī drusku vēlāk, senjorita uzsēdās savā zirgā un aizjāja. Senjorita bija satinusies vienkāršā serapē un galvā viņai bija sombrēro kā 4 rančēro meitai. Un tādā apģērbā — man d<ynāt, tas šādai lepnai lēdijai var būt tikai maska — viņa aizjāja pa apkārtceļu. Un Visensa domā, ka vēlāk viņa, tikusi garām pilsētas mājām, tomēr pagriezās uz lielā ceļa un panāca vēršu pajūgu. Viņa bijusi projām pietiekoši ilgu laiku, lai varētu to izdarīt.

Sī ziņa acīmredzot atstāja uz Roblado satraucošu iespaidu. Pār drūmo, saraukto pieri pārslīdēja it kā tumša ēna, acis iezibējās, un, liekas., viņam prātā iešāvās kāds pēkšņs nodoms. Viņš bridi klusēja, it kā domās vēlreiz1 apsvērdams tikko dzirdēto ziņu. Un tad iejautājās: . \

—   Vai tas ir viss, Hosē?

—  Viss, kapteini!

—   Varbūt Visensa par to vēl kaut ko uzzinās. Aizej pie viņas arī šovakar. Saki, lai viņa neizlaiž senjoritu no acīm. Ja viņai izdosies uzzināt, ka viņi sazinās ar vēstulēm, es viņai labi samaksāšu un arī tu netiksi aizmirsts. Uzzini kaut ko tuvāk par šo sievieti un viņas meitu. Uzzini, kāds tagnoss aizveda viņas. Nekavē ne minūti, Hosē! Ej tūlīt!

Pazemīgā, spiedzošā balstiņā izteicis savu pateicību un verdziskā pazemībā atsveicinājies no kapteiņa, pakalpiņš š|ūcošā gaitā atkal izslīdēja no istabas.

Tikko padevīgais kalps bija aizgājis, Roblado pielēca kājās un satraukts mētājās no viena istabas stūra uz otru, skaļā balsī sarunādamies pats ar sevi:

— Pie velna! To nu gan es negaidīju! Viņi sazinās viens ar otru! Par to vairs nav nekādu šaubu! Gatavie sātani! Kas par sievieti! Viņa droši vien jau visu zina! Ja vien mums nav izdevies puisi piekrāpt, ka izglābām viņa māsu. Arī pie dona Ambrosio mājas jānostāda novērotāji. Kas zina, varbūt tieši tas būs slazds, kurā mēs viņu noķersim. Mīlestība ir spēcīgāks pievilinātājs nekā brāļa jūtas pret māsu. Nu, senjorita, ja tas ir taisnība, tad manā rokā ir tāds trumpis, par kuru tev nav ne jausmas. Es piespiedīšu tevi pieņemt manus noteikumus, nemaz neprasot tava pastulbā tēva palīdzību.

Vēl īsu brīdi Roblado pārdomāja savus plānus, pasapņoja par atriebību un uzvaru un tad izgāja no istabas, lai dotos pie komandanta un informētu par visjaunākajām ziņām, ko tikko pats bija saņēmis no Hosē.

XLII NODAĻA

Dona Ambrosio de Kruses māja nebija pilsētas savrupmāja. Tā atradās priekšpilsētā, pareizāk sakot, — pašā pilsētas nomalē, kādus septiņ vai astoņsimt jardus no pilsētas laukuma. Māja stāvēja savrup, diezgan lielā attālumā no pārējām mājām. To nevarēja nosaukt ne īsti par villu, ne par kotedžu. Meksikā nav šāda veida celtņu, nedz arī tām līdzīgu. Sinī zemē tūkstošiem jūdžu plašā teritorijā no ziemeļiem līdz dienvidiem ēku arhitektūra ir diezgan vienveidīga. Mazāku māju — nabadzīgo ļaužu rančo — arhitektūrā redzam trīs atšķirīgus celtniecības tipus, ko noteic klimatiskie apstākļi: vai rančo celts karstā, mērenā vai aukstā joslā, un tās savukārt atkarīgas no tā, cik augstu attiecīgais apvidus paceļas virs jūras līmeņa. Karstajā joslā — piekrastē un dažās zemajās ielejās zemes vidienē rančo būve ir pavisam vienkārša un viegla — tā veidota no meldriem un kārtīm, ko sedz palmu lapu jumts. Līdzenumos, kas atrodas augstāk kalnos, un plakankalnēs, kur, kā zināms, dzīvo lielākais vairums Meksikas iedzīvotāju, rančo visi kā viens ir celti

no kleķa. Mežiem klātās augsto kalnu nogāzēs rančo.būvē no baļķiem — tās ir tēstu vai netēstu baļķu celtnes ar platām, zemu nokarenām karnīzēm un skaidu jumtiem;1 šīs celtnes ir pilnīgi atšķirīgas no Amerikas dziļo mežu apvidu apaļkoku būdām un daudz skaistākas, izskatīgākas un gleznainākas par tām.

Tādas ir rančo celtnes. Kā redzams, tās dažādos apvidos ir nedaudz atšķirīgas stilā. To nevar teikt par bagātnieku vai aristokrātu mājām. Visos trīsdesmit platuma grādos no vienas Meksikas malas līdz otrai un, var pat teikt, visā spāņu Amerikā to celtniecības veids ir pilnīgi vienāds. Ja pa retam redzama kāda neparastā stilā celta māja, tad, par to pajautājot, jūs uzzināsiet, ka tās īpašnieks ir sveštautietis:- kāds anglis — raktuvju īpašnieks, , rūpnieks no Skotijas vai tirgotājs vācietis.

Sīs pazīmes vērojamas māju celtniecībā tikai lauku apvidos. Mazo ciematu, kā arī piepilsētu mājas celtas tāpat — ar ļoti niecīgiem stila pārveidojumiem. Bet lielo pilsētu namu arhitektūrā, kaut ari saglabātas galvenās' meksikāņu celtniecības pazīmes, vērojama tieksme tuvo-ļ tie's Eiropas pilsētu un, protams, galvenokārt Spānijas lielpilsētu arhitektūras stilam.

Dona Ambrosio māja ļoti maz atšķīrās no citu šīs zemes bagātnieku savrupmājām. Pēc celtniecības veida tā varētu būt cietums, cietoksnis, klosteris vai kazarma — kas jums labāk tīk. Bet tās ārējo izskatu ļoti atdzīvin.ija īpatnējais sienu krāsojums — platas, vertikālas, koši sarkanas, baltas un dzeltenas svītras mijās viena ar otru. So tiri austrumnieciski spilgto krāsu joslu sakombinējuma dēļ meksikāņu māja neizskatās vairs tik smagnēji drūma. Sāda veida mājas diezgan bieži redzamas dažos Meksikas apvidos.

Ēkas izbūvē nav nekā neparasta. Raugoties uz tās priekšējo fasādi no ielas puses, redzama gara siena, kuras vidū atrodas plati iebraucamie vārti un trīs vai četri nesimetriski izvietoti logi. Logu ailēm priekšā vertikāli no dzelzs kalti stieņi, kas izveido aizsargrežģi. Logiem nav ne rāmju, ne stiklu. Vārtos smagas, ar dzelzi apkaltas koka durvis, kuras nostiprinātas ar stingrām dzelzs bultām un skavām. Fasādes siena tikai vienu stāvu augsta, bet tās augšējā mala paceļas pāri jumtam un veido para- petu, kas sniedzas cilvēkam apmēram līdz krūtīm, un tāpēc ēkas priekšpuse izskatās augstāka. Tā kā jumts ir plakans, parapetu no lejas nevar redzēt. Tagad paiesimies

un paskatīsimies pa labi un pa kreisi — aiz priekšējās sienas stūriem. Frontonus neredzēsim, — šāda veida mājām to nav. Bet to vietā abās pusēs stiepjas gara aklā siena, kas ir tikpat augsta kā fasādes siena kopā a'r para- petu. Aizej"ot līdz šīs sienas galam un atkal pagriežoties ap stūri, jūs redzēsiet fasādei paralēlu aizmugures sienu, kas savieno abas sānu sienas, izveidodama paralelogramu.

Bet dona Ambrosio mājas īsto fasādi jūs vēl nemaz neesat redzējuši, ja par fasādi saucam ēkas visgreznāko ārsienu. Meksikāņi nemēdz daudz domāt par savas mājas ārējā izskata' krāšņumu. Fasāde ir apskatāma tikai no iekšējā pagalma — patio, un tās izgreznošanā parādās mājas īpašnieka izsmalcinātā gaume, un varbūt jūs pārsteigs šīs fasādes krāšņums un elegance.

Iziesim cauri vārtiem un ieiesim iekšējā pagalmā — patio. Atsaukdamies uz mūsu zvanu vai klauvējienu, vārt- nieks atvērs mums mazus vārtiņus, kas iebūvēti lielo vārtu vienā pusē. Mēs iziesim cauri garai, velvētai vārtu ejai, kas ir tik pat gara, cik bieza ēkas priekšējā daļa, un nokļūsim patio. Un no šejienes mums atklāsies mājas īstā fasāde.

Iekšējais pagalms nobruģēts ar krāsainiem ķieģeļiem, kas izkārtoti ornamentālā mozaīkā. Pagalma vidū šalko fontāns, laistīdams savas strūklas ornamentiem greznotā baseinā. Daži koki ar rūpīgi apgrieztiem zaru vainagiem iestādīti lielās kastēs, lai viņīf saknes neskartu un nebojātu pagalma bruģi. Visapkārt patio redzamas durvis, kas paveras uz dažādām iekštelpām. Dažas durvis ir no stikla, un tās aizsedz gaumīgi sakrokoti aizkari. Trijās fasādes sienās redzamas durvis, kas ved uz viesistabu, ēdamtelpu un guļamistabām, bet ceturtajā ēkas spārnā atrodas virtuve, pieliekamais kambaris, noliktava, kā ari zirgu stallis un ratnīca.

Nedrīkstam aizmirst vēl vienu ļoti ievērojamu mājas daļu: tas-ir atklātais jumts — asoteja. Tur varam nokļūt pa akmens kāpnēm. Plakanais jumts ir ļoti stingrs, tas klāts ar cementu, kas izturīgs arī lietū. So jumta telpu no visām pusēm apņem parapets, kas ir tik augsts, ka neaizsedz skatu uz apkārtni, bet vienlaicīgi pasargā asotejā esošos ļaudis no garāmgājēju ziņkārīgajiem skatieniem. Vispatīkamāk pa asoteju pastaigāties 'un tur uzturēties, kad saule norietējusi vai paslēpusies aiz mākoņiem. Asotejā visapkārt novietoti melni nolakoti japāņu puķupodi.

Tajos aug reti sastopami krāšņumaugi, kuru zaļais lapojums un košie ziedu ceri, paceldamies pāri sienu augšmalai, piešķir mājai no ārpuses krāšņu rotājumu. Tas viss atgādina puķudārzu.

Taču šis nebija vienīgais dārzs, kas piederēja bagātajam kalnraktuvju īpašniekam. Mājas aizmugurē atradās vēl otrs, iegarenas formas dārzs, kuru no abām pusēm aptvēra mūra sēta. Sis dārzs sniedzās līdz pašam upes krastam. Gar krastu sētas nebija, un šeit dārzu norobežoja pietiekoši platā un dziļā upe. Dārzs bija ļoti plašs un liels, un tā lejasgalā iekopts augļu dārzs. Dārzs bija rūpīgi iekārtots ar gaumīgi izveidotiem celiņiem, puķu dobēm un visdažādākā veida un lieluma lapenēm. Staigājot un aplūkojot šo dārzu, varētu likties, ka bagātais parvēnijs dons Ambrosio ir cilvēks ar izsmalcinātu gaumi, vēl jo vairāk tāpēc, ka tik brīnumjauki un izkopti stūrīši Meksikā reti ieraugāmi. Bet ne jau viņš iekārtojis un izveidojis ēnaino koku apņemtos celiņus un smaržīgo ziedu kupenās līkstošās lapenes. Sī dārza izveidojuma ideja pieder viņa skaistajai meitai, kas daudz stundu uzturas šeit koku paēnā. Dona Ambrosio acīm tīkamāki dziļie, zemes krūtīs izcirstie iedobumi, milzīgie karjeri kvarca klintīs un vulkāniskajos iežos, kas bagāti ar rūdas slāņiem. Sudraba izrakteņu kaudzē viņa skatienu piesaistītu vairāk nekā plaši, melnām tulpēm vai zilām dālijām apklāti lauki.

Katalīna šai ziņā izrādījās pilnīgs pretstats tēvam. Viņai piemita izsmalcinātas gaumes izjūta. Svešas Ambrosio meitai bija domas par bagātību un lepošanos ar to. Viņa labprātīgi atdotu visu savu bagāto mantojumu, par kuru visur ļaudis tik daudz runāja, lai tikai ar mīļoto cilvēku varētu dalīties pieticīgas dzīves skaistumā vienkāršā rančo.

xLIII NODAĻA

Tuvojās riets. Zeltainā saule aiziedama vēl steidzās noskūpstīt Sjerrablankas sniegoto virsotni, kas pacēlās pāri kalnu grēdai rietumos. Baltā sniega mantija, kas klāja kalnu plecus, atmirdzēja maigi rožainās noKrāsās, bet vērtās spilgti sārta un purpurota, aizu dziļumā ieslīdot, un likās vēl krāšņāka, kur tai pretim slējās Sjerra nogāžu tumšie meži.

Tanī vakarā saulriets spulgoja neparastā krāšņumā. Pa visu rieta pamali klejoja milzīgi dažnedažādu nokrāsu mākoņi — zeltīti, purpursārti un dzidri zili mākoņi mijās viens ar otru, veidodami pasakainas ainavas, un katrs, kas tās vēroja, varēja tur ieraudzīt dīvainus, neparastus veidolus, iztēloties gaišas un brīnumainas būtnes no kādas citas pasaules. Rieta veidotā ainava varēja iepriecināt acis, ielīksmot noskumušu sirdi un vēl laimīgāku padarīt laimīgo.

Tā nevarēja aizslīdēt nepamanīta. Krāšņo ainavu vēroja skaistu acu pāris, bet neizprotamu skumju ēnas kā ass kontrasts vīdēja šo skaisto acu skatienā, kas vērās saulrieta debesīs. Bet ne jau norieta ainava apbēdināja šīs skaistās acis, kaut arī varētu likties, ka aizejošās dienas atvadu skaistums vērotāju noskaņo rezignēti, nē — tās bija domu izraisītas skumjas, kas atspoguļojās kādā skatienā un urdza augšup no pavisam cita avota. Šinīs acīs blāzmojās apbēdinātas sirds skumju ēnas.

Saulrieta vērotāja, kuras acīs atēnojās viņas skumjās pārdomas, nebija vairs gluži jauna meitene, bet savā jaunības krāšņumā uzplaukusi sieviete. Viņa stāvēja lepnas savrupmājas asotejā un skatījās uz skaisto saulrietu, bet domās kavējās pavisam citur, kas acīmredzot satrauca un skumdināja viņu. Pat rieta ugunīs zaigojošo debesu mirdzums, kas atspīdēja sievietes sejā, nespēja izkliedēt tai pāri slīdošās ēnas. Dvēselē satumsušās skumjas izrādījās spēcīgākas par ārējās pasaules gaišumu. Apbēdinātā sirds raudzījās pasaulē ar skumju aizēnotu skatienu.

Skaista bija ne vien sievietes seja, skaists bija arī tās augums — slaids, diženi stalts, maigs un rotaļīgi viegls kustībās. Skaistā sieviete bija Katalīna de Kruse. Viņa stāvēja asotejā viena, tikai krāšņo augu un puķu apņemta. Liecoties pāri zemajam parapetam, no kura bija pārredzams dārzs mājas aizmugurē, viņa tanī pašā laikā raudzījās ari uz rietošo sauli, jo dārzs izpletās uz rietumu pusi.

Brīžam Katalīnas skatiens pievērsās rieta debesīm un aiz kalnu aprisēm grimstošajai saulei, bet daudz biežāk tas kavējās dārza dziļumā un uzmeklēja ēnaino mežonīgo Ķīnas koku birztalu, kur gar slaidajiem stumbriem vizēja upes sidrabaini spožā straume. Atkal un atkal Katalīnas skatiens, it kā dedzīgas ieinteresētības saistīts, pievērsās šai vietai. Nav brīnums, ka tieši šo vietu noglāstīja jaunās sievietes sirsnīgie skatieni. Tur viņa reiz, svētlaimē tvīkdama, klausījās pirmo mīlestības zvērestu, kuru mūžīgu apzīmogoja pirmais skūpsts, un domās Katalīna atrāva šo svēto vietu no pelēcīgās zemes dzīves dzīlēm, paceldama debesu gaismas augstumos. Viņa uzskatīja šo vietu par vissvētāko, visskaistāko visā pasaulē. Pat visos visskaistākajos pasaules dārzos, — arī pašā Paradīzes dārzā — viņas uztverē nebija tik skaista stūrīša, ar tik veldzējošām ēnām kā mazā, zaļā lapene, kuru viņa pati izveidoja zem mežonīgo Ķīnas koku lapotnes.

Bet kādē] tik noskumis vērtās viņas skatiens, turp raugoties? Sinī pašā mīļajā vietā un pat vēl šonakt viņa satiksies ar cilvēku, kurš par svētumu pārvērtis šo kluso nostūrīti. Bet kādēļ viņa ir noskumusi? Gaidot šo satikšanos, viņas skatienam vajadzētu starot priekā…

Brīžam, to iedomājoties, Katalīnas sejā tiešām iemirdzējās prieks. Bet tad kāda cita doma, kā mākonis pāri slīdot, meta savu ēnu tās sejā un piešķīra tai drūmu nojausmu satrauktu izskatu: Par ko vēl domāja Katalīna?

Viņa turēja rokās bandolu. Uz sola atsēdusies, sāka spēlēt kādu senu spāņu dziesmu. Tomēr Viņa nespēja to nospēlēt līdz galam. Domas aizmaldījās un nesekoja melodijai, un pirksti atlaidās no stīgām.

Viņa nolika bandolu, atkal piecēlās un sāka staigāt šurp un turp pa asoteju. Bet arī staigādama nevarēja nomieri nāties. Brīžiem viņa apstājās un, acis nodūrusi, likās.'sa- traukti meklē kaut ko pazudušu. Tad strauji pagājās uz priekšu un, atkal apstājusies, raudzījās visapkārt. Tā viņa staigāja, atkal un atkal apstādamās, visu laiku klusēdama, ne vārdam lūpas nepavērdama.

Vienreiz senjorita apgāja visapkārt asotejai, un viņas satrauktais skatiens, vēl joprojām meklēdams, apstājās pie katra šeit augošā koka, pie katra puķu poda, vērīgi to no visām pusēm nopētīdams. Bet meklēšana acīmredzot nevainagojās panākumiem, nekas te nepiesaistīja jaunās sievietes uzmanību.

Un viņa atkal atgriezās pie sola, apsēdās un paņēma bandolu. Tomēr pirksti nepaguva pat lāga pieskarties stīgām, kad viņa atkal nometa bandolu un piecēlās, it kā pēkšņi ko ļoti svarīgu izlēmusi.

— Kā gan es par to neiedomājos? Es to tiešām varbūt esmu izmetusi kaut kur dārzā, — Katalīna klusi pie sevis nomurmināja, steigdamās lejup pa šaurajām kāpnēm,kas noveda uz patio.

Sinī vietā šaura aleja savienoja iekšējo pagalmu ar dārzu. Jau nākošajā mirklī Katalīna, izgājusi caur patio, soļoja pa smilšaino taku un noliecās pie katra koka abās alejas pusēs, ielūkojās aiz katra krūma un auga, kur varētu būt paslēpies tas, ko viņa meklēja.

Jaunā sieviete apskatīja katru vietu pie sētas un mirkli ilgāk pakavējās Ķīnas koku lapenē, savā vismīļākajā vietā. Beidzot atkal atgriezās no dārza mājā, un pēc viņas sejas izteiksmes varēja redzēt, ka meklēšana ari tur bijusi veltīga.

Katalīna vēlreiz uzkāpa asotejā, vēlreiz paņēma bandolu, bet, pāris reizes pārlaidusi pirkstus pāri stīgām, atkal to nolika un atkal, satraukti pie sevis runādama, pielēca kājās.

—   Tiešām dīvaini! Nav ne manā istabā, ne zālē, ne ēdamistabā, ne asotejā, ne dārzā — nav nekur. Kur gan tā varētu būt palikusi? Ak dievs, ja tā nokļuvusi tēva rokās! Tur viss tik skaidri pateikts, to nevar nesaprast. Nē! Nē! Nē! Bet ja nu tā nokļūst vēl citās rokās? Viņa ienaidnieku rokās? Tur teikts: šonakt… taisnība, nav teikts, kur, bet laiks ir noteikts un vietu nebūs grūti iedomāties. Ak dievs, ja es spētu ar viņu sazināties. Bet tas nav iespējams, un viņš atnāks. Ak dievs, mans dievs! Es nespēju to novērst! Atliek vienīgi cerība, ka to nebūs atraduši viņa ienaidnieki! Bet kur tā varētu būt? Svētā dievmāte, kur tā varētu būt?

Visus šos vārdus Katalīna čukstēja pie sevis tik uztrauktā tonī, kas atklāja, ka viņa pazaudējusi ko ļoti svarīgu. Un pazudušais nebija nekas cits kā Hosefas atnestā zīmīte, kurā sibolēro Karloss rakstīja,, ka šinī naktī ieradīsies satikties ar Katalīnu. Un tādēļ nav nekāds brīnums, ka zīmītes pazušana tik ļoti satrauca Katalīnu. Vēstules saturs varēja ne tikai kompromitēt Katalīnu, bet arī pakļaut nāves briesmām mīļoto cilvēku. Domas par to meta tumšas nemiera ēnas Katalīnas sejā un bija iemesls viņas satrauktajai staigāšanai pa asoteju un dārzu, meklējot pazudušo zīmīti.

—   Tomēr vajadzēs pajautāt Visensai, — Katalīna atkal ierunājās pie sevis. — Negribas gan to darīt, jo pēdējā laikā esmu zaudējusi ticību viņai. Meitene ļoti izmainījusies. Senāk atklāta, sirsnīga un godīga, bet tagad kļuvusi liekulīgi viltīga. Jau pāris reižu esmu pieķērusi, ka viņa mani krāpj. Ko gan tas nozīmē?

Un, it kā visu pārdomādama, Katalīna vēl krietnu brīdi stāvēja klusēdama.

—   Jā, tomēr jautāšu. Varbūt viņa atrada lapiņu un, nodomājusi, ka tā nevienam nav vajadzīga, iemeta ugunī. Labi gan, ka Visensa neprot lasīt. Bet… viņa satiekas ar jaudim, kuri prot lasīt. Ha! Aizmirsu, ka viņai ir mīļākais… kāds ulāns. Un ja nu viņa, atradusi lapiņu, parāda to viņam? Ak, dievs, esi man žēlīgs!

Iedomājoties tādu iespēju, senjoritas sirds sāpīgi sažņaudzās un sāka spēcīgi pukstēt. Jaunā sieviete strauji ievilka elpu.

—   Tas būtu briesmīgil — vijās tālāk satraukto domu pav-ediens, — tas būtu visļaunākais, kas varētu atgadīties. Man nepatik šis karavīrs, liekas zemisks un viltīgs; esmu arī dzirdējusi, ka viņš slikts cilvēks, kaut gan komandants viņam labvēlīgs. Dievs, pasargi! Kaut zīmīte nebūtu nokļuvusi viņa rokās! Nē, es nedrikstu vairs ilgāk zaudēt laiku. Jāpasauc Visensa un jāpajautā.

Viņa piegāja pie parapeta patio pusē un, lejup noliekusies, iesaucās:

—  Visensa! Visensa!

—   Kas ir, senjorita? — Visensa atsaucās kaut kur mājas iekšienē.

—   Ven acaf Vēri acalx

—   Si* senjorita!

Mazajā pagalmā iznāca meitene īsos, spilgti krāsainos bruncīšos, baltā bezpiedurkņu blūzītē un steigšus devās pa akmens kāpnēm uz asoteju. Meitenes brūnganā, bet gaišā sejas ādas krāsa liecināja, ka viņa ir metise, jauk- tcne, kurā saplūdušas indiāņu un spāniešu asinis. Meitene bija diezgan izskatīga, bet, tās sejā ielūkojoties, neviens nesacītu, ka viņa ir sirsnīga, tikumīga un godīga. Sejas izteiksmē vīdēja kaut kas ļauns un viltīgs. Arī viņas izturēšanās bija izaicinoša un nekautrīga. Tik nekaunīgi izturas cilvēks, kas nojauš, ka viņa izdarītais noziegums jau atklāts un tādēļ ir gatavs uz visu. Tikai nesen Visensa arī atbildot runāja izaicinošā tonī, un Katalīna to jau bija ievērojusi, pamanīdama arī citas izmaiņas savā kalponē.

—   Ko jūs gribat, kundze?

—   Esmu pazaudējusi mazu papīra lapiņu, Visensa. Tas bija salocīts ne kā vēstule, bet saritināts, lūk, tā …, — un Katalīna parādīja meitenei mazu rullītī satītu papīra ga- baliņņ, lai Visensa to aplūkotu. — Vai tu neesi tādu kur redzējusi?

—   Nē, senjorita, — atskanēja mornentāla atbilde.

—   Varbūt tu to aizslaucīji vai iesviedi ugunī? Tas izskatījās pavisam sīks un faktiski nav nekas vērtīgs, bet uz tā bija kāds ornaments, kuru es gribēju nozīmēt. Kā tu domā, vai tas varētu būt iznīcināts?

—   Nezinu, senjorita! Zinu gan, ka es neesmu to iznīcinājusi. Es neesmu to aizslaucījusi, neesmu iesviedusi ugunī. Es taču neaizmetu nevienu papīru, es neprotu lasīt un tādēļ varētu iznīcināt ko ļoti vērtīgu.

Vai pēdējie, diezgan juceklīgi teiktie vārdi skanēja kā meli vai patiesība, bet garā skaidrojuma sākumā Visensa pateica patiesību: viņa papīra lapiņu nebija iznīcinājusi, nebija to ne aizslaucījusi, ne arī ugunī iemetusi. Visensa atbildēja atklāti un paskarbi, pat mazliet dusmīgā tonī, it kā juzdamās apvainota, ka viņu uzskata par nevīžīgu vai nevērīgu. Grūti pasacīt, vai senjorita šinī brīdī to ievēroja, bet Visensas atbilde to laikam apmierināja.

—   Labi, Visensa, — teica Katalīna. — Tu vari iet.

īgna un sabozusies, meitene pagriezās un devās lejup.

Kad viņas galva nozuda aiz kāpņu augšējā sliekšņa, Visensa paskatījās atpakaļ uz Katalīnas pusi, kura jau bija pagriezusi viņai muguru. Nicīgi saviebtajā sejā tagad ap lupām pavīdēja velnišķīgs smīns. Ļaunais skatiens, ko Visensa veltija savai pavēlniecei, skaidri pajādīja, ka meitene zina par nozudušo papīra lapiņu daudz vairāk, nekā pateica.

Katalīna bija atkal pagriezusies pret rietošo sauli. Pēc dažām minūtēm tā pazudīs aiz sniegotās kalnu grēdas. Tad paies vēl dažas stundas un pēc tam — svētlaimīgie satikšanās mirkļi.

* * *

Roblado vēl joprojām sēdēja savā istabā. Un atkal pie durvīm atskanēja īss klauvējiens. Un atkal kapteinis jautāja: «Kas tur?» — un saņēma atbildi: «Tas es!» un, tāpat kā iepriekš, pazina atnācēju pēc balss, un atļāva tam

ienākt. Un atkal ienāca lempīgais kareivis Hosē, kas ru« nāja pieglaimīgā padevībā un verdziskā pazemībā sveicināja savu priekšnieku.

—   Nu, Hosēl Kas jauns?

—   Lūk, tas, — atbildēja Hosē, pasniegdams saritinātu papīra rullīti.

—   Kas tas ir? No kā? — steigšus jautāja Roblado.

—   Kapteinis pats to sapratīs labāk par mani. Es nevaru, jo neprotu lasīt. Tas papīrs nāk no senjoritas. Izskatās pēc vēstules. Un senjoritai to kāds vakarrīt baznīcā iedeva — tā domā Visensa. Viņa redzēja, ka senjorita to lasa, tikko atgriezās no rīta mesas. Visensa domā, ka to senjoritai atnesa no ielejas zemnieku meitene Hosefa. Nu, bet kapteinis jau pats labāk pateiks.

Roblado noklausījās tikai pusi no garā penterējuma, jo steigšus lasīja zīmītē uzrakstīto. Kā rītin aprijis pēdējos vārdus, viņš pietrūkās kājās, it kā negaidītu adatas dūrienu saņēmis, un satraukts sāka skraidīt pa istabu.

—   Airi, ātri, Hosē! — viņš iekliedzās. — Atsūti šurp Gomesu. Bet nevienam ne vārda! Un pats esi gatavs, arī tu man būsi vajadzīgs. Bet tūlīt atsūti Gomesu! Ej! Ejl

Šoreiz Hosē militārais sveiciens nebija tik verdziski padevīgs, jo vajadzēja steigties, un viņš izmetās no istabas.

—   Velns parāvis, nu reiz man laimējies! — Roblado satraukumā elsa. — Noķert iemīlējušos mu|ķi ar tādu ēsmu. Un šonakt pat. Pusnaktī! Man laika vēl diezgan, lai visu sagatavotu. Jā! — bet kur? Kā uzzināt satikšanās vietu'! Te tā nav minēta.

Un Roblado vēlreiz izlasīja vēstuli.

—   Nē, pie velna! Tas nav pateikts. Ko darīt? Nevar taču to uz labu laimi meklēt kaut kur tumsā. Ahā! Zinu! Jāizseko senjoritai. Jāizseko viņai, līdz tā pati aizvedīs uz turieni. Un to izdarīs Visensa, bet mēs pa to laiku pagaidīsim slēpnī kaut kur mājas tuvumā. Visensa mums paziņos, un momentā jau viņi neizšķirsies. Mums pietiks laika tos aplenkt, un tad — tad mēs sagūstīsim šos putniņus svētlaimīgajā satikšanās brīdī.

Velns un elle! Nu, padomā tik, kas uzdrošinājies nostāties manā ceļā: šis nekaunīgais suns, šis bifeļu slepkava, šis…! Izjaukt manus nodomus! Bet, pacietību, Roblado! Pacietību! Jau šodien pat… šonakt! Šonakt!

Pie durvīm atkal atskanēja klauvējiens. Ienāca seržants Gomess.

—   Sagatavo cīņai divdesmit uiānus, Gomesl Izlasi vislabākos, dzirdi! Esiet gatavi ap pulksten vienpadsmitiem. Laika vēl diezgan, bet — ievēro! — esiet gatavi tanī brīdī, kad es jūs saukšu. Un citam nevienam ne vārda! Liec apseglot zirgus, bet arī ulāni lai klusē. Pielādējiet karabīnes. Būs drusku jāpastrādā. Kas, kur un kā — uzzināsi vēlāk. Tālāk ej un sagatavojies!

Ne vārda nesacījis, seržants aizgāja, lai izpildītu saņemto pavēli.

—   Nolādēts, — turpināja Roblado. — Ja es zinātu satikšanās vietu! Kaut apmēram! Vai tā varētu būt viņas mājas tuvumā? Dārzā? Bet varbūt kaut kur tālāk, ielejā? Aiz pilsētas? Tas ļoti iespējams. Vai gan viņš uzdrošinātos tuvoties pilsētai, kur kāds varētu pazīt viņu, vai arī viņa zirgu. Kaut tas velna radījums kaklu nolauztu! — Nē! Nē! Es taču neesmu Roblado, ja neiegūšu sev šo zirgu! Ak, ja varētu uzzināt šo vietu pirms viņu satikšanās, viss būtu pavisam -vienkārši. Nē, par vietu viņš nekā neraksta. Un tomēr — «vecajā vietā»! 01 Tūkstoš velnu! Tātad viņi ir satikušies jau agrāk un — droši vien — bieži — bieži! O!

Un Roblado ierēcās kā ievainots zvērs un kā prātu zaudējis mētājās pa istabu.

—  Vai stāstīt par visu tūlīt arī Viskaram? — Roblado turpināja pats ar sevi sākto dialogu. — Varbūt pagaidīt, kamēr viss būs noticis? Labāk pagaidīšu. Jaunā ziņa būs visgardākais kumosiņš priekšniekam vakariņās. Varbūt pasniegt šo delikatesi izrotātu ar bizonu mednieka ausīm? Hal Ha! Ha!

Un velnišķīgus smieklus dārdinādams, nelietis paņēma savu zobenu un apjoza ap vidu jostu. Tad, apbruņojies ar divām smagām pistolēm, pārbaudīja vēl piešu skavas un izgāja no istabas.

XLIV NODAĻA

Līdz pusnaktij vairs tikai viena stunda. Pie debesīm vēl spīdēja mēness, bet jau tik tuvu horizontam, ka stāvā krauja, kas ieslēdza ieleju no dienvidiem, meta pāri klajumam vairāku jardu platu ēnu. No ielejas lejasgala gar kalna pakāji, turēdamies pavisam tuvu pie kraujas stāvās sienas, pilsētai tuvojās jātnieks.

Viņš virzījās uz priekšu ļoti piesardzīgā solī un brīdi pa brīdim saspringtā uzmanībā pētīja ceļu savā priekša, it kā no kā baidīdamies un vēlēdamies palikt nepamanīts. Acīmredzot tādēļ jātnieks turējās arī klintskraujas ēnā un, nonācis vietās, kur stāvā krauja noslīdēja slīpā nogāzē un vairs nemeta ēnu, viņš uz brīdi apstājās un vislielākā uzmanībā nopētīja ceļu pāri mēness apmirdzētajam klajam, un tad ātri šķērsoja to. Tikai piesardzības un slēpšanās dēļ jātniekam vajadzēja turēties tik cieši pie kraujās klintesienas, citādi viņš būtu izvēlējies daudz labāku ceļu, kurš atradās turpat netālu. Nojājis vairākas jūdzes, kalna ēnā slēpdamies, jātnieks beidzot nokļuva iepretim pilsētai, kas gan atradās vēl jūdzes trīs no viņa apstāšanās vietas. Seit no ceļa, kas aizveda uz pilsētu, atzarojās šaurāka taka, kas uzvijās augšup kalna nogāzē pa kreisi.

Jātnieks apturēja zirgu un labu brīdi noraudzījās uz ceļu, it kā nespēdams izšķirties, vai doties pa ,to vai ne. Beidzot, nolēmis tomēr šai ceļā neiegriezties, viņš jāja uz priekšu vēl kādu jūdzi, turēdamies joprojām kraujas ēnā. Tad, atkal apstādamies, vērīgi nopētīja apvidu pa labi. Uz pilsētu vai kādu citu vietu augstāk ielejā veda šaura zirgu pakaviem nomīdīta taka. Liekas, jātnieka skatieni meklēja tieši šo viņam pazīstamo vietu, jo, īsu mirkli to pavērojis, viņš pagrieza zirgu, atrāvās no klints ēnas un izjāja uz spožās mēnesnīcas apspīdētā jājamceļā. Tagad, mēnesnīcas apgaismots, visā diženumā parādījās jnuns, stalti noaudzis, rančēro tērpā ģērbies jātnieks, kas sēdēja lepnā zirgā, kura melnā spalva laistīt laistījās sidrabotajā vizmojumā. Nav grūti pazīt šo jātnieku. Apvidū, kur dzīvo ļaudis ar tumšu ādas krāsu, redzot jātnieka gaišo seju un gaišos matus, kas krāšņā cirtu vilnī krita zem sombrēro platās malas, ikviens tūlīt nekļūdīgi pateiks, kas ir šis jātnieks. Tas bija sibolēro Karloss. Tagad varēja redzēt arī lielu vilkam līdzīgu suni, kas skrēja blakus jātniekam, turēdamies cieši līdzās zirgam. Tas bija sibolēro suns Sibo.

Jo tuvāk nāca pilsēta, jo uzmanīgāks kļuva Karloss.

Laimīgā kārtā apvidus, kas tagad pavērās jātnieka priekšā, vairs nebija pilnīgi klajš un atklāts. Līdzenumā atradās it kā nejauši izkaisīti atsevišķi koku puduri, mazas birztalu saliņas, un šur tur taka vijās cauri staipekņu apvītam krūmājam. Pirms jātnieks devās cauri kādam krūmu briksnājain, viņš ļāva, lai tur vispirms ieskrien

Sibo. Un, ja suns klusēja — ne rūca, ne rēja —, jātnieks virzījās tālāk. Iznākdams atkal atklātā vietā, viņš vienmēr apturēja zirgu un, pirms uzdrošinājās doties pāri klajumam, kas šķīra viņu no nākošā koku pudura, uzmanīgi aplūkoja visu apkārtni.

Tā vērīgā piesardzībā virzīdamies uz priekšu, Karloss beidzot nonāca dažu simtu jardu attālumā no pilsētas nomales. Varēja jau redzēt māju sienas un pāri koku galotnēm mirdzošo baznīcas kupolu. Jātnieka skatiens apstājās pie kādas mājas, kura atradās tuvāk nekā pārējās. Viņš pazina šīs ēkas siluetu. Augšējā līnija bija dona Ambrosio mājas parapets. Jātnieks bija nokļuvis Ambrosio mājas aizmugurē.

Viņš apturēja zirgu mazā birztalā, kas bija pēdējā, tuvojoties pilsētai no ielejas lejasgala. Aiz birztalas līdz pat upes krastam, kas, kā jau stāstījām, robežojās ar dona Ambrosio mājas dārzu, sniedzās atklāts līdzenums. Faktiski tā bija pļava, kas piederēja donam Ambrosio, un tur parasti ganījās viņa zirgi, kurus uz ganībām atdzina pār vienkāršu, neaptēstu baļķu tiltu, kas uzcelts pāri upei aiz dārza žoga. Pļavu tieši ar dārzu savienoja vēl otrs tilts. Sis vieglais un skaistais tiltiņš bija domāts tikai gājējiem. So kluso tiltiņu var saukt gandrīz par dona Ambrosio meitas tiltu, jo pāri tam parasti devās tikai skaistā Katalīna, kad viņai iepatikās pastaigāties pa jauko pļavu aiz upes. Lai dona Ambrosio dārzā un pagalmā nejauši neieklīstu kāds svešinieks, mazā tilta vidū atradās slēdzami vārtiņi. Tiltiņš atradās nepilnus trīssimt jardus no birztalas, kurā Karloss apturēja savu zirgu, un tikai tumsa varētu traucēt to ieraudzīt. Bet, tā kā mēness vēl nebija norietējis, Karloss varēja skaidri saskatīt tilta augstos pāļus un balti nokrāsotos vārtiņus, kas mirdzēja mēnesnīcas gaismā. Neredzama šalca upes straume, jo šinī vietā tā plūda augstu krastu ietverta; skatienam paslēpts bija arī dārzs, — to aizsedza upes gravā augošās garās papeles un Ķīnas koki.

Nonācis birzī, Karloss nokāpa no zirga, ieveda to vistumšākajā koku ēnā un atstāja tur. Viņš zirgu nekur ne- piesēja, tikai pārmeta pavadu pār seglu priekšējo loku, lai tā nevazātos pa zemi. Karloss jau sen bija iemācījis savu gudro draugu palikt nepiesietam tur, kur viņš to novietoja.

Atstājis zirgu koku ēnā, Karloss iznāca cauri krūmājam, apstājās birzs malā un, acu nenovērsis, .raudzījās

uz balto tiltiņu un tumšo koku audzi aiz upes. Karloss neieradās šeit pirmo reizi, bet vēl ne reizi viņš nejutās tik satraukts un dīvainu jūtu saviļņots kā šoreiz. Karloss bija daudz domājis par šp satikšanos un apņēmies pārvarēt savu kautrību, runāt tieši un atklāti un pateikt to, karn līdz r šim pietrūka drosmes. Viņš bija apņēmies bildināt Katalinu, un visa-viņa turpmākā dzīve būs atkarīga no tā, vai šo bildinājumu pieņems vai noraidīs. Un tā riu viņš stāvēja, klausīdamies, cik spēcīgi paša krūtīs sitās satrauktā sirds.

* *

Pilsētā valdīja pilnīgs klusums. Visi iedzīvotāji' jau sen bija devušies pie miera, un gaišs vairs neatspīdēja neviens logs, ne durvis. Tās visur cieši aizvērtas un rūpigi aizbultētas. Ielās nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, un visā pilsētā nomodā tikai daži modri naktssargi. Ietinušies savos tumšajos apmetņos, viņi snauduļodami sēdēja uz soliem pie māju vārtiem, vienā rokā satvēruši milzīgo āvu. Pie kājām uz ietves noliktā mazā laternā spīguļoja liesma.

Dziļš klusums apņēmis arī dona Ambrosio lepno māju. Lielie iebraucamie vārti aizvērti un aizbultēti. Vārtsargs jau ielīdis savā sarga būdiņā un, tas nozīmēja, ka visi iemītnieki jau pārradušies mājā. Ja klusums nozīmētu miegu, tad varētu teikt: šinī mājā visi jau aizmiguši. Bet gar kādu stikla durvju zīda aizkara malu izspraucies, blāvs un sīks gaismas stars krita uz patio akmens grīdas un liecināja, ka vismaz viens cilvēks šeit tomēr vēl nomodā. Gaismas stars nāca no Katalīnas istabas.

Un tad pēkšņi nakts klusumu pāršķēla skaļas zvana skaņas. Baznīcas zvanu torņa pulkstenis pavēstīja pusnakti.

Un pirms vēl apklusa pēdējā sitiena atbalss pēkšņi bija izdzisusi gaisma Katalīnas istabā — arī aiz durvju aizkara valdija tumsa.

Drīz vien no iekšpuses klusām atvērās stikla durvis, pa tām izslīdēja tumšā apmetnī satinies sievietes stāvs un klusām vieglā, līganā solī aizgāja gar patio krēslaino pusi. Platais apmetnis, kurā sieviete bija ietinusies maskēšanās dēļ, nespēja noslēpt tās stalto, slaido stāvu, tāpat kā piesardzības dēļ saspringtā uzmanībā spertie klusie

soļi nenoslēpa tās graciozo gaitu. Tā bija pati senjorita Katalīna.

Apgājusi visapkārt patio, viņa iegriezās šaurajā alejā, kas veda uz dārzu. Senjorita apstājās pie masīvām durvīm, kas norobežoja izeju no mājas dārzā. Tikai acumirkli, tad no platā apmetņa krokām izslīdēja roka ar atslēgu, un pēc nelielas piepūles smagā sarūsējusī dzelzs bulta padevās sievietes spēcīgajai rokai. Bet tā nepadevās klusi. Atpakaļ atlēkdama, tā griezīgi iečīkstējās. Katalīna satrūkās un nodrebēja. Lai pārliecinātos, vai to nav dzirdējis vēl kāds cits, viņa pat panācās atpakaļ pa šauro aleju, apstājās tās tumšajā ejā un vēroja patio. Vai tanī brīdī, kad viņa nāca atpakaļ, aizkrītot neieklaudzējās kādas durvis? Vismaz tā izklausījās, un tā nu viņa stāvēja ur. satraukta vēroja visas durvis, kas atvērās uz iekšējo pagalmu. Nē, visas izskatījās cieši aizvērtas, arī savas istabas durvis viņa iznākdama bija aizvērusi. Tomēr viņai likās, ka nav pārklausījusies, un beidzot tikai pa pusei nomierinājusies tā atgriezās pie vārtiem.

Saspringtā uzmanībā viņa lēni, lēni tos atvēra un, iziedama pa tiem, sasniedza dārzu. Turēdamās koku un krūmu ēnā, viņa nokļuva birzī, kas piekļāvās dārzam otrā galā. Seit viņa atkal mirkli apstājās un, raudzīdamās gar koku stumbriem, uzmanīgi vēroja atklāto līdzenumu, kas atradās starp viņu un birztalu, kurā bija apstājies Karloss.

Birzs malā varēja saskatīt tikai koku siluetus un neko vairāk, jo tādā attālumā nebija iespējams ieraudzīt un atšķirt koku ēnā stāvošu un tumšās drēbēs tērpušos cilvēku.

Pēc brīža Katalīna izgāja no dārzmalas koku pudura un pēc mirkļa jau stāvēja pie mazajiem vārtiņiem tiltiņa vidū — tā augstākajā vietā. Seit Katalīna vēlreiz apstājās, izvilka no apmetņa kabatas baltu batista nēzdo.dziņu, tad, visā augumā izslējusies, izpleta balto lakatiņu abās pār galvu paceltajās rokās.-

Gaisā zibēja ugunīgas vabolītes, un pret birzs tumšo fonu spīguļoja jāņtārpiņi. Bet tas netraucēja Katalīnas asajam skatienam šo uguntiņu vidū pamanīt kādu spilgtāku iedzirkstīšanos, it kā sērkociņa uzliesmošanu. Tā bija atbilde baltā lakatiņa signālam.

Katalīna nolaida lejup paceltās rokas, izvilka no kabatas mazu atslēdziņu un atslēdza vārtiņus. Tas viss tika

izdarīts zibenīgi ātri. Atvērusi vārtiņus, viņa atkāpās koku ēnā un gaidīja.

Pat tumsā varētu saskatīt, cik gaiši mīlestībā iekvēlojās Katalīnas acis, ieraugot, ka no pretējās birztalas koku ēnas atrāvās cilvēks un tuvojās tiltiņam; cilvēks — Ka- talīnai visdārgākais visā pasaulē. Un viņa gaidīja to, priekā pietvīkušiem vaigiem un laimē strauji pukstošu sirdi.

XLV NODAĻA

Katalīna nebija kļūdījusies, dzirdēdama durvju aizvēr- šanos tanī laikā, kad panācās atpakaļ pa aleju uz patio pusi. Tanī brīdī tiešām aizvērās kādas durvis — durvis, kas veda uz kalpoņu guļamtelpām. Ja Katalīna būtu gājusi veicīgākā solī, viņa pamanītu kādu sievieti, kas pārskrēja pāri pagalmam un iegāja pa šīm durvīm. Bet viņa pienāca pie pagalma par vēlu, lai to redzētu. Durvis jau bija aizvērušās, un visur atkal valdīja klusums. Tādēļ Katalīna nodomāja, ka viņai tikai izlicies, ka dzird troksni.

Bet tā nebija iedoma! Katalīnas istabas durvis novēroja jau no tā brīža, kad visi Ambrosio ģimenes locekļi bija vakarā aizgājuši katrs uz savu guļamistabu. Divas acis nenovērsdamas vēroja gaismas staru, kas spraucās gar stikla durvju aizkaru. Tās bija kalpones Visensas acis.

Jau pievakarē meitene bija izprasījusi atļauju kādu brīdi aiziet no mājas. To viņai arī neliedza. Meitene bija projām gandrīz stundu. Ulāns Hosē aizveda viņu pie Roblado, un viņi abi labu laiku sarunājās un par visu vienojās.

Visensai tika uzdots uzmanīt, kad viņas kundze izies no mājas, un izsekot to līdz slepenajai satikšanās vietai. Kad meitene būs to uzzinājusi, tai tūlīt steigšus jādodas pie Roblado, kas kopā ar kareivjiem gaidīs viņu noteiktajā vietā, un jāaizved karavīri pie abiem mīlētājiem. Roblado bija izlēmis, ka tāds ir visdrošākais rīcības plāns, lai nodoms sekmētos, un darīja visu, lai tas tiešām izdotos.

Kalpoņu guļamtelpas durvis atradās tieši pretī Katalīnas istabai. Lūrēdama pa atslēgas caurumu, Visensa bija redzējusi, ka senjoritas istabā izdziest gaisma un viņa aizslīd gar patio malu. Visensa bija pagaidījusi,

kamēr Katalīna ieiet šaurajā alejā, tad klusām atvērusi savas istabas durvis un zagšus sekojusi viņai.

Tanī brīdi, kad Katalīnai izdevās atslēgt smagos vārtus, kas veras uz dārzu, metise lūrēja gar stūri pie ieejas alejā. Manīdama, ka senjorita atgriežas, — to viņai pavēstīja so|u troksnis — viltīgā spiedze metās atpakaļ kalpoņu istabā un aizcirta savas durvis.

Tikai pēc laba laika viņa uzdrošinājās atkal iziet ārā, jo pa atslēgas caurumu nekas vairs nebija novērojams. Tomēr visu šo laiku viņa palika pieplakusi durvīm un lūrēja, bet, redzēdama, ka viņas kundze savā istabā neatgriežas, Visensa nodomāja, ka tā ir iegājusi dārzā. Viņa atkal uzmanīgi atvēra durvis, izslīdēja laukā un, uz pirkstgaliem tipinādama, piezagās pie alejas un ielūkojās tajā. Tur vairs nebija tumšs. Vārti stāvēja atvērti un mēness apspīdēja visu eju. Tātad senjorita ir izgājusi cauri vārtiem un tagad atrodas dārzā.

Vai tiešām dārzā? Metise atcerējās mazo tiltiņu. Viņa zināja, ka senjoritai ir mazo vārtiņu atslēga un viņa to bieži vien izmanto, gan dienā un pat naktī, iedama pastaigāties pļavā aiz upes. Varbūt senjorita arī šoreiz ir pārgājusi pāri tiltam un pazudusi kaut kur tālu tur… klajumā aiz upes. Kas notiks, ja viņa, spiedze, neuzzinās, kādā virzienā kundze aizgājusi, un sabojās visu pasākumu.

Tikko šī doma viņai iešāvās prātā, meitene metās uz priekšu un, bailēs saliekusies, steidzās tālāk pa aleju cik ātri vien spēja.

Neredzot nevienu, ne starp augļu kokiem, ne pie puķu dobēm, Visensu jau pārņēma izmisums, un viņa sāka zaudēt cerību, bet atkal atguva to, nokļuvusi dārza galā netālu no cieši kopā saaugušu koku pudura — lūk, tur varētu būt satikšanās vieta! Nu, īstā vieta mīlētājiem — nodomāja metise, kam šai ziņā bija diezgan daudz piedzīvojumu.

Bija diezgan grūti pieiet birzij tuvāk. Starp dārza puķu dobēm un birztalu atradās atklāts mauriņš. Ja birzī kāds atrodas, tas tūlīt pamanīs tai tuvojošos cilvēku, kas mēģinātu šķērsot mēnesnīcas apgaismoto laukumu. To metise tūlīt saprata un apstājās, lai pārdomātu, kā nokļūt līdz birzij. Iespējams likās tikai viens ceļš. Augstā ķieģeļu sēta meta dažu pēdu platu ēnu gar laukuma vienu malu. Varbūt, ēnā turoties, varētu nepamanīta sasniegt pirmos birztalas kokus? Un meitene nolēma riskēt.

Un savai rasei piemītošās instinktīvās viltibas vadīta, Visensa nometās zemē visā garumā un, atbalstīdamās uz rokām, vilkās uz priekšu pa zāli, līdz beidzot sasniedza birzs malu tieši zaļās lapenes aizmugurē. Te viņa apstājās, pacēla galvu un palūrēja caur krūmu zaļās lapotnes aizkaru, kas apņēma lapeni. Un — ieraudzīja tieši to, ko vēlējās.

Katalīna tanī brīdī stāvēja uz tilta un atradās augstāk par metisi, un senjoritas stāva siluets skaidri iezīmējās uz tumšzilā debesu fona. Metise redzēja, kā viņas pavēl- niece paceļ pāri galvai balto batista lakatiņu, un saprata, • ka tas nozīmē signālu; redzēja arī kā atbildi otras birzs malā gaismas uzliesmojumu; viņa novēroja, kā senjorita izvelk atslēdziņu un atver tilta vārtiņus.

Tagad viltīgā spiedze saprata, ka satikšanās vieta būs kaut kur šīspuses birzī, un viņa varētu ar šādu ziņu atgriezties, bet Roblado bija stingri piekodinājis neizlaist Katalīnu no acīm un neaiziet ne soli, pirms neredz, kur tieši tie abi satiekas. Tāpēc metise palika uz vietas, lai noskatītos, kā abi vērojamie rīkosies tālāk.

Pamanījis baltā lakatiņa signālu un atbildējis tam, aizdedzinot pulvera šķipsniņu, Karloss vairs nekavējās, jo aicinājums nebija jāpārdomā. Atri piegājis pie zirga un klusi iesvilpies — gudrais dzīvnieks saprata šo viņam domāto signālu —, Karloss iznāca no birzs. Sibo.sekoja viņam uz papēžiem. Nonācis pie tilta otrā upes pusē, Karloss noliecās un kaut ko klusām pateica sunim, tad uzgāja uz tilta. Sibo vairs tālāk nesekoja līdzi savam saimniekam, bet nogūlās upes krastā.

Vēl daži mirkļi — un mīlētāji satikās.

Visensa gulēja, pieplakusi zemei, un vēroja abu sasvei- cināšanos. Mēness apspīdēja cilvēkus uz tilta un apgaismoja to sejas. Sevišķi izcēlās Karlosa gaišā seja un mati. Visensa pazina sibolēro — jā, tas bija viņš.

Tagad viņa bija redzējusi visu, ko Roblado gribēja zināt — satikšanās vieta ir birztalā. Vēl tikai jāaiziet un jāpaziņo par to kapteinim.

Viņa jau sarosījās, lai sāktu rāpties atpakaļ, un mazliet pacēlās, lai pagrieztos, kad — ak, šausmas — abi mīlētāji nāca pa birztalu uz viņas pusi un, šķiet, tieši uz lapeni, aiz kuras Visensa gulēja paslēpusies. Ja viņa pieceltos kājās vai arī mēģinātu rāpties projām, viens vai otrs no viņiem to pamanītu.

Jāpaliek turpat uz vietas, citas izejas nav; vistnaz tik ilgi, kamēr radīsies kāda iespēja tikt projām. Tā izlēmusi, Visensa atkal pieplaka pie zemes lapenes koku ēnā.

Mirkli vēlāk Katalīna un Karloss iegāja mazajā lapenē un apsēdās uz tur ierīkotā sola.

XLVI NODAĻA

Katalīna un Karloss jutās tik satraukti, ka labu brīdi nespēja viens otram ne vārda pateikt. Pirmā ierunājās Katalīna.

—   Kā jūtas jūsu māsa? — viņa jautāja.

—   Jau labāk. Es liku izlabot savu māju. Un māte un māsa atgriezās tur. Vecajai mājai ir brīnumdziedinoša ietekme uz Rositu. Saprāts atkal atgriežas, un lēkmes atkārtojas pavisam reti. Es ceru, ka drīz vien viņa būs pavisam vesela.

—   Kā es par to priecājos! Nabaga meitene, ko gan viņa nav izcietusi, šo rupjo mežoņu rokās nokļūdama.

—   Rupjie mežoņi! Jā, Katalīna, jūs nosaucāt tos īstajā vārdā, kaut arī neapzinādamās, par ko jūs runājat.

—   Kā, par ko? — pārsteigta iesaucās Katalīna. Līdz pat šim brīdim arī viņa, tāpat kā visi citi, ticēja, ka Karlosa māsa atradās kā gūstekne indiāņu rokās.

—   Pa daļai tieši tādēļ es gribēju jūs šonakt satikt un parunāties. Es nespētu dzīvot, ja nevarētu jums izskaidrot, kāpēc es nesen tā rīkojos, un jūs noteikti arī nespējat mani saprast. Bet tagad jums jāzin^ viss. Klausieties, Katalīna!

Un Karloss, neaizmirsdams ne mazāko sīkumu, izstāstīja par briesmīgo sazvērestību; Katalīna klausījās, šausmās sastingusi.

—   Kādi nezvēril — viņa iesaucās. — Pat grūti noticēt tādai cietsirdībai! Kas varētu iedomāties, ka tepat pasaulē dzīvo tādi nelieši? Ja to man nestāstītu jūs, mīļo Kārlos, es neticētu, ka iespējams tāds zemiskums. Esmu daudz dzirdējusi par abu šo vīru neģēlīgo rīcību, bet tik noziedzīgu ļaunumu pat iedomāties nespēju. Santisima Madre![ Kādi cilvēki! Briesmoņi! Neticami!

—   Tagad jūs zināt visu! Un ar kādām tiesībām drīkst mani saukt par slepkavu?

[1] Svētā dievmāte! (sp.)

—   Ak, dārgo Karlosl Nedomājiet par to. Es ne mirkli tam neticēju un tā nedomāju. Es zināju, ka ir kāds iemesls, kādēļ jus tā rīkojāties. Bet nebīstieties. Visa pasaule tagad uzzinās …

—   Pasaule? — Karloss pārtrauca viņu, rūgti iesmiedamies. — Man pasaule vairs neeksistē. Arī māju man vairs nav. Ari tiem ļaudīm, kuru vidū es uzaugu, es vienmēr biju svešinieks — atstumts un nolādēts ķeceris. Bet pašreiz mans stāvoklis vēl ļaunāks — esmu vajāts un izraidīts, bēglis, par kura galvu izsolīta atmaksa, un ne jau niecīga summa. Patiesību sakot, es nekad agrāk pat iedomāties nespēju, ka esmu tik daudz vērts. — Un Karloss atkal iesmējās. Bet rūgtie smiekli ātri aprāvās, un viņš turpināja:

—   Visa mana pasaule esat jūs, Katalīna. Bet tagad arī jūs paliksiet tikai manā sirdī un domās. Man jāatvadās nojums un jādodas projām, tālu projām. Seit mani sagaida tikai nāve… nē, daudz kas ļaunāks nekā tikai nāve. Un tādēļ man jāpazūd no šejienes. Man jāatgriežas manu vecāku dzimtenē, pie sen aizmirstiem radiniekiem. Varbūt tur es atradīšu jaunu mājvietu un jaunus draugus, bet laimes bez jums man nebūs nekur. Nē, laimīgs es nebūšu vairs nekad!

Katalīna klusēja, asaru pilnām acīm raudzīdamās lejup. Viņa nodrebēja no pēkšņas domas, kas iešāvās prātā. Viņa baidījās to skaļi izteikt. Un tomēr, šinī brīdī nebija laika ļauties biklas kautrības jūtām, — tad viņa kļūtu nepatiesa pati pret sevi — un melīga izlikšanās nebija viņai raksturā. No viena vienīga vārda ir atkarīga visa viņas pašas un mīļotā cilvēka dzīves laime. Prom meitenīgo kautrību! Viņa teiks visu, ko domā!

Katalīna pagriezās uz Karlosa pusi, saņēma mīļotā roku savējās, tad, tuvu klāt pieliekusies un cieši' viņa aeīs lūkodamās, teica sirsnīgi un apņēmīgi:

—   Kārlos! Vai jūs vēlētos, lai eju jums līdzi?

Tanī pašā acumirklī Karloss apskāva un noskūpstīja viņu.

—   Ak, dievs! — viņš iesaucās, — vai tas iespējams? Vai es patiesi to dzirdu? Dārgā, dārgā Katalīna, tieši to es gribēju lūgt, bet neuzdrošinājos. Es baidījos jūs bildināt. Tas likās pilnīgs neprāts. Jūs gatava visu ziedot manis dēļ?! Ak, dārgā, visudārgākā, vai tas tiešām taisnība? Vai patiesi jūs gribat nākt man līdzi?

—   Jā, gribu, — īsa un apņēmīga atskanēja atbilde.

—  Ak dievs, cik es laimīgs, pārāk laimīgs. Pagājusi briesmīgu ciešanu nedēja, un es atkal jūtos laimīgs. Bet pirms vienas nedēļas es arī jutos laimīgs. Man gadījās neparasts un dīvains piedzīvojums, kas varēja kļūt par nākotnes laimi. Mani laimīgu padarīja cerība, cerība, ka varēšu iegūt — iekarot jūs. Nē, nē, iekarot ne jūs, dārgā, bet jūsu tēvu. Iekarot viņu ar zeltu. Lūk, paskatieties! — un Karloss izstiepa roku: saujā iedzirkstījās zelta smalce. — Tas ir zelts. Es ieguvu zelta atradnes vietu un cerēju ar to pārspēt bagātībā jūsu tēvu un iegūt viņa piekrišanu.

1 Bet tagad … ak, vai!… pat zelts vairs nespēj palīdzēt. Bet jūsu vārdi man atdeva zaudēto laimi un jaunu cerību. Nedomājiet un nenožēlojiet bagāto dzīvi, kas paliks aiz jums! Nē, es zinu, ka jūs par to nedomājat, dārgā .Katalīna. Es jums došu līdzīgu dzīvi, varbūt pat vēl labāku. Es zinu, kur atrast un iegūt šo dārgo rūdu, un es visu, visu izstāstīšu, kad būs laiks. Šonakt…

Katalīna pārtrauca Karlosu. Viņas dzirdīgā auss bija uztvērusi kādu skaņu, kas likās aizdomīga. Pavisam viegli lapenes aizmugurē bija iešalkušās lapas. Tās varētu sa- šupoties vējā, bet pašreiz valdīja pilnīgs bezvējš. Nekur ne vismazākās vēsmas. Tātad lapu šalkoņai cits iemesls. Bet kas?

Pagaidījuši pāris mirkļu, viņi abi izgājā no lapenes un pārbaudīja krūmus, kuros, kā likās, kaut kas iečabējās, bet nekā neatrada. Tad palūkojās visapkārt un pagājās uz dārza pusi — nekur nekā tāda, kas varētu radīt dzirdēto troksni. Nakts kļuvusi tumšāka, nekā bija tanī brīdī, kad viņi iegāja lapenē. Mēness jau norietējis, un sidrabainā gaisma vērtusies pelēka. Tomēr nakts bija vēl diezgan skaidra un palielākus priekšmetus varēja gluži labi saredzēt dažu jardu attālumā. Katalīna nebija kļūdījusies. Lapu iečabēšanos viņa bija noteikti sadzirdējusi. Varbūt tur atnācis suns? Karloss pagājās uz tilta pusi. Nē — Sibo vēl joprojām gulēja turpat, kur viņš to atstāja. Suns nebija lapenei tuvojies. Bet kas gan cits? Kāda ķirzaka? Varbūt pat indīga čūska?

Vienalga, kas būtu radījis dzirdēto troksni, tomēr lapenē -viņi vairs neatgriezās, bet palika stāvot ārpusē. Un pēkšņi Katalīnu pārņēma baiga nojauta — viņa atcerējās pazudušo vēstuli un vēlāk, šurp nākot, dzirdēto dīvaino durvju aizciršanos. Viņa steigšus par to visu pastāstīja Karlosam. Līdz šim brīdim Karloss šeit dzirdētajam

troksnim nepievērsa pārāk lielu uzmanību, domādams, ka to tiešām varbūt radīja kāds putns, kas, viņu pašu iztraucēts, pārlidojis uz citu zaru, jeb arī lapenei garām aizlīduši kāda čūska vai.ķirzaka. Bet Katalīnas vārdi padarīja viņu uzmanīgu, un viņš saprata, ka dzirdētajam var būt cita sakarība un iemesls. Ne reizi vien Karlosam gadījies sastapties ar indiāņu viltību, tāpēc viņš bija ļoti attapīgs un pieradis strauji izlemt un rīkoties. Arī šoreiz viņš momentā nolēma rūpīgi pārmeklēt apkārtni.

Aizgājis vēlreiz aiz lapenes, viņš, ceļos nometies, uzmanīgā rūpībā iztaustīja zāli un krūmus. Pēc brīža atkal piecēlies viņš pārsteigts iesaucās:

—   Jums tiešām taisnība, Katalīna! Seit noteikti kāds bijis! Par to nav ne mazāko šaubu! Kāds ir nupat gulējis šinī vietā. Bet uz kuru pusi tas varētu būt aizgājis? Tā bijusi sieviete! Lūk, zālē viņas tērpa pēdas.

—   Visensa! — iesaucās senjorita. — Neviena cita kā mana kalpone Visensa. Dievs pasargi! Viņa būs visu noklausījusies!

—   Bez šaubām! Visensa ir novērojusi jūs un sekojusi jums, kad iznācāt no mājas, Bet kas licis viņai tā rīkoties?

—   Ak, dievs! To tikai debess vien zina. Pēdējā laikā viņa izturējās |oti savādi. Gluži neciešami! Dārgais Kārlos, — turpināja Katalīna, un pēkšņi viņas balsī vairs nedzirdēja sarūgtinājumu, bet bailes, — jūs nedrīkstat vairs ilgāk šeit palikt. Kas zina, ko viņa var izstrādāt? 'JļA Varbūt pasaukt manu tēvu. Varbūt vēl ko Jaunāku… Ak, svētā dievmāte! — varbūt pat…

Un Katalīna steigšus pastāstīja šo to par meiteni, nenoklusējot arī, ka Visensa ir tuva draudzene kareivim Hosē. Tad viņa dedzīgi skubināja mīļoto aiziet, apgalvojot, ka viņš nedrīkst ne mirkli ilgāk te kavēties.

—   Labi, es iešu, — teica Karloss. — Ne tādēļ, ka es baidos no viņiem. Ir jau pārāk tumšs, lai varētu šaut no karabīnēm, un ar zobeniem viņi mani nespēj aizsniegt. Tur viņā pusē atrodas mans gudrais draugs zirgs, kas atauļos uz manu pirmo svilpienu. Bet tiešām labāk, ja iešu tūlīt. Te visā kaut kas slēpjas. Ne jau tikai ziņkārības dēļ šī meitene tā cenšas. Iešu tūlīt. fTfc

Karloss tiešām bija izlēmis rīkoties kā pats teica. Bet^S cik grūti to tūlīt izdarīt: vēl un vēlreiz jāapliecina Kata- līnai sava mīlestība, jānorunā nākošā satikšanās stunda, varbūt tā būs pēdējā pirms izšķirošā soļa — abu bēgšanas pāri Lielajai prērijai.

Ne vienreiz vien, jau uzlicis kāju uz tiltiņa, Karloss atgriezās atpakaļ, lai pasacītu vēl kādu mīļu vārdiņu, lai vēlreiz sniegtu atvadu skūpstu …

Kad beidzot izskanēja .pēdējais «Uz redzēšanos», mīlētāji šķīrās un sāka iet katrs uz savu pusi — Katalīna uz māju, bet Karloss tuvojās tiltam, lai dotos^tarn pāri; pēkšņi Sibo dusmīgi ierūcās. Karloss apstājās un sāka klausīties.

Suns ierūcās vēlreiz, daudz dusmīgāk, un saka nikni un skaļi riet, brīdinādams savu saimnieku par draudošajām briesmām, kas bija tuvu.

Vispirmā Karlosa doma bija — skriet pāri tiltam pie zirga. Ja viņš būtu tā rīkojies, viņam būtu diezgan laika, lai aizbēgtu. Bet viņš gribēja brīdināt Katalīnu, lai pasteidzas ātrāk nokļūt mājās,, un šī doma lika tam atgriezties birztalā. Katalīna jau devās pāri pļaviņai, bet arī viņa, izdzirdusi suņa riešanu, apstājās. Tanī pašā mirklī Karloss pieskrēja pie viņas. Viņš nepaguva pateikt viņai ne vārda, kad aiz dārza mūra sētas atskanēja zirgu pakavu dunoņa. Abās pusēs dārzam auļoja jātnieki, tad izjukušais pakavu dunoņas ritms liecināja, ka daļa jātnieku apstājas uz vietas, kamēr pārējie izvietojās ierindā gar dārza malām. Tanī pašā laikā zem zirgu pakaviem norībēja ari lielā tilta baļķi, Sibo, nikni riedams, metās kādam virsū, un tad jau starp koku stumbriem upes pretējā krastā bija redzami tumši jātnieku silueti. Dārzs bija ielenkts no visām pusēm.

XLVII NODAĻA

Vēl labu laiku pēc tam, kad Katalīna un Karloss bija iegājuši lapenē, viltīgā Visensa tupēja aiz koka kā svešā teritorijā ielavījies skvoters un klausījās abu sarunu, neļaudama ne vārdam garām ausīm paslīdēt. Ne ziņkārīgas intereses dēļ viņa palika tur nekustēdamās, bet baidīdamās, ka to varētu pamanīt, ja mēģinātu aiziet. Bez tam, kamēr mēness vēl gaiši apspīdēja visu apkārtni, atklāto pļaviņu, kuru viņai vajadzēja šķērsot, varēja no lapenes skaidri pārskatīt. Tikai mēnesim norietot, viņai radās cerība aizkļūt projām nepamanītai. Izmantodama brīdi, kad abi mīlētāji vairs neskatījās uz to pusi, kur viņa gulēja, Visensa parāpās dažus jardus atpakaļ, tad, kājās piecēlusies, veikli pazuda tumsā.

Varbūt tas izklausīsies dīvaini, tomēr jāsaka — Katalīnas dzirdētā krūma lapotnes iešalkšanās neradās tieši tanī brīdī, kad Visensa atgāja no lapenes. Visensa, sevi aizsegdama, nolieca kādu zaru, un tas pēc brīža, lapām nošalcot, atliecās atpakaļ. Tādē| Katalīna un Karloss, kaut arī steigšus iznāca .no lapenes, nekā vairs nemanīja un neredzēja. Jo, pirms zars atliecās atpakaļ, spiedze jau bija aizskrējusi pa aleju un to vairs nevarēja ne saredzēt, ne sadzirdēt. Viņa ne mirkli neapstājās. Neiegriezās arī savā istabā, bet, pārskrējusi pāri patio, steidzās uz vārtiem. Viņa līda pa vārtu eju klusi kā zaglis, baidīdamās pamodināt iesnaudušos sargu.

Pie vārtiem nokļuvusi, Visensa izvilka no kabatas atslēgu, protams, ne lielo, iebraucamo, bet mazo, gājēju vārtiņu atslēgu. Tās bija īstenībā sētas durvis, kas atvērās lielo vārtu ejā.

Mazo vārtu atslēgu viņa bija sadabūjusi jau vakarā, zinādama, ka naktī tā būs vajadzīga.

Visensa, sargādamās radīt troksni, iebāza atslēgu slē- dzes caurumā un ļoti uzmanīgi apgrieza to, lai tā neno- krakšķētu. Tikpat uzmanīgi viņa atvilka bultu un, klusi pavērusi, vārtus, nedzirdamā solī izgāja ārā. Nokļuvusi uz ielas, meitene sāka cik jaudas skriet uz tuvējo mežu aiz pilsētas. Sinī mežā netālu no Ambrosio mājas bija noslēpies Roblado ar saviem ulāniem. Viņš bija ieradies šeit pa apkārtceļu vēlā vakara stundā, lai neviens tos nepamanītu mežā ieejam un neizjauktu viņa plānus.

Meitene drīz vien nonāca norunātajā vietā un dažās minūtēs ātri izstāstīja virsniekam, ko viņa bija novērojusi. Atkārtot visu dzirdēto sarunu vairs nebija laika. Uzzinājis, kādēļ Visensa tik ilgi aizkavējās, Roblado saprata, ka nedrīkst ne mirkli vilcināties. Abi jaunieši var izšķirties, pirms viņš nokļūs satikšanās vietā, un medījums var izbēgt.

Ja Roblado apzinatos, ka viņa rīcībā ir vairāk laika, varbūt viņš rīkotos citādi. Tādā gadījumā viņš nosūtītu dažus savus vīrus uz, tuvāko ceļu krustojumu, un tie varētu pienākt pie dārza tieši no pļavas puses. Tad, protams, varētu visu aplenkšanas operāciju izdarīt mierīgāk un piesardzīgāk.

Taču viņš saprata, ka, rīkodamies nesteidzīgi, viņš varētu visu nokavēt. Nē, skaidrs, ka nepieciešams'rīkoties |tri un operatīvi, un Roblado sāka izdalīt pavēles. Viņš sadalīja savu ulānu nodaļu divās grupās, bet ne skaitliski līdzīgās. Tām bija jāaplenc dārzs gar sētu, vienai no kreisās, otrai no labās puses. No lielākās grupas pie dārza sētas atstāja tikai dažus ulānus, bet vairākumam pavēlēja steigšus jāt pāri lielajam tiltam un ielenkt dārza lejas- galu un nogriezt izeju. Tā kā šai vietai likās būs vislielākā nozīme aplenkuma operācijā, Roblado pats vadīja turp auļojošo ulānu grupu. Kapteinis ļoti labi zināja, ka bez kāpnēm pāri dārza mūra sētai nav iespējams pārkāpt, un, ja sibolēro atrodas dārzā, viņš noteikti mēģinās bēgt pār mazo tiltiņu dārza lejasgalā. Bet, ja bizonu medniekam ienāktu prātā mēģināt atkāpties pa šauro aleju un izbēgt pa vārtiem uz ielas, tur viņu alejas galā sagaidīs Gomess ar dažiem ulāniem, kurus turp kājām cauri patio aizvedis Visensa.

Pasākums bija tiešām gudri izplānots. Roblado ļoti labi pazina dārzu un apkārtni. Viņš pats bija bieži pastaigājies pa dārzu un zināja, cik augstas ir mūra sienas un kur un no kuras vietas var iekļūt dārzā. Ja izdosies dārzu aplenkt, pirms sibolēro ulānus pamanīs, kapteinis bija pārliecināts — par operācijas veiksmīgu izdošanos nevarēja būt šaubu. Karlosu vai nu nogalinās, vai sagūstīs dzīvu.

Aizritēja ne vairāk par minūtēm piecām pēc spiedzes ierašanās, un katrs Roblado ulāns zināja savu uzdevumu. Vēl dažas minūtes — un visi bija izjājuši ārā no meža un šķērsojuši nelielo klajumu, kas atradās starp viņiem un dona Ambrosio māju, un sāka aplenkt dārzu. Tas notika tanī brīdī, kad Karlosa suns pirmo reizi ierūcās.

— Bēdziet! Bēdziet! — iesaucās Katalīna, ieraudzīdama, ka Karloss atkal atgriežas un tuvojas viņai. — Nedomājiet par mani. Manu dzīvību viņi neuzdrošināsies aizskart. Es neesmu izdarījusi nekādu pārkāpumu. Atstājiet mani, Kārlos, un bēdziet! Ai, svētā dievmāte! Lūk, viņi! Nāk!

Kamēr Katalīna mudināja Karlosu bēgt, alejā no dārza puses parādījās vairāki tumši stāvi. Brīkšķēja krūmi, kad pret tiem, ulāniem garām skrienot, sitās viņu garo zobenu makstis. Daži apstājās pie ieejas dārzā, pārējie drāzās uz priekšu.

īsu mirkli Karlosam iešāvās prātā glābties, skrienot cauri dārzam. Viņš iedomājās, ka, uzskrienot asotejā, varētu no turienes nolēkt lejā un, izmantojot tumsas aizsegu, no otras puses nokļūt pļavā attālākā stūrī. Bet, ieraugot, ka ieeja dārzā aizsprostota, šī doma izdzisa acumirklī. Tad sibolēro skatiens pievērsās sētas mūrim.

Pārāk augsts, lai pārkāptu. Ja viņš to mēģinātu, viņam uz- * khiptu un saķertu. Neatlika nekas cits kā izlauzt sev ceļu pāri tiltam. Tagad Karloss saprata, cik ļoti kļūdījies, atgriezdamies atpakaļ. Katalīnai tiešām dzīvības briesmas nedraudēja. Daudz lielākas briesmas tai sagādāja viņš pats ar savu atrašanos viņas tuvumā. Jau pašā sākumā vajadzēja doties pāri tiltam. Arī no sava zirga viņš tagad bija atšķirts. Zirgs atskrietu uz viņa svilpienu — to sibolēro zināja — bet tādā gadījumā tagad gudrais dzīv- t . nieks varētu nokļūt arī viņa ienaidnieku rokās, un tie viņu sagūstītu. Un tas nozīmētu dzīvības zaudēšanu arī pašam sibolēro. Nē, zirgu šurp atsaukt nedrīkstēja, tam jāpa- * liek turpat, kur tas atrodas. Bet — kā rīkoties pašreiz? Palikt kopā ar Katalīnu, ļauties, lai aplenc un sagūsta un varbūt viņu nositīs uz vietas kā suni. Vai tas nenozīmētu 4 pakļaut briesmām arī Katalīnas dzīvību? Nē! Ir jāuzņe- ^ inas izmisuma pilna cīņa, jāmēģina izlauzties no aplen- 1 kuma un, ja iespējams, jānokļūst atklātajā klajumā un tad…

Par tālāko domāt nebija laika. Viņš iesaucas:

— Ardievu, mīļotā! Man jāatstāj tevi šeit… bet neļau- ļ jies izmisumam. Ja man lemts mirt, es aiznesīšu sev līdzi ļ uz debesīm tavu mīlestību. Sveika! Sveika!

Gandrīz vienā elpas vilcienā viņš izdvesa šos atvadu vārdus un metās prom, pat Katalīnas atbildi nesadzir- j dējis.

Tanī pašā momentā jaunā sieviete nokrita ceļos un, ro- m kas salikusi un skatienu augšup pavērsusi, raidīja uz 1 debesīm sirsnīgu lūgšanu sargāt viņas mīļoto.

Ar pāris lēcieniem Karloss' atkal sasniedza birztalu, un i to apņēma tās ēna. Otrā upes krastā viņš ieraudzīja savus ļ ienaidniekus, un no balsīm, kas sasniedza viņa ausis, si- <ļ bolēro. saprata, ka viņam pretim nāk prāvs pulciņš vīru. ' Viņi skaļi sasaucās, skaidri sadzirdāmi skanēja rīkojumi, j ko nokliedza Roblado. Kapteinis pavēlēja dažiem vīriem ] nokāpt no zirgiem un sekot viņam uz tiltu. Arī viņš pats kājām tuvojās tiltam, acīmredzot nolēmis tur pāriet upi.

Karloss saprata, ka vienīgā iespēja izbēgt ir — mesties pāri tiltam, izlauzties cauri ulānu baram un tad, klajumā nokļūstot, pasaukt savu zirgu. Ja viņš tiktu seglos, tad varētu pat pasmieties par ienaidnieku mēģinājumu to notvert. Tas bija neprātīgs, izmisumā pieņemts lēmums, it kā došanās cīņā ar pašu nāvi. Bet paliekot uz vietas, satikšanās ar nāvi varbūt būtu vēl ātrāka.

Vilcināties nedrīkstēja vairs ne mirkli. Daži ulāni jau nokāpa no zirgiem un devās uz tilta pusi. Pirms viņi nokļūst pie tilta, viņam ir jābūt jau pāri tam. Lūk, viens pretinieks jau gandrīz sasniedzis tiltu. Tas jāatsit atpakaļ.

Karloss uzvilka pistoles gaili un metās uz tilta vārtiņiem. Arī ulāns jau nokļuvis pie tiem no otras puses. Viņi satikās aci pret aci, tikai tilta vārtu spraišļi tos šķīra vienu no otra. Un tad Karloss ieraudzīja, ka viņa pretinieks ir pats Roblado.

Viņi nepārmija ne vārda. Arī Roblado bija izvilcis pistoli un pirmais raidīja šāvienu, bet lode aizšņāca mērķim garām. To redzēdams, Roblado atlēca atpakaļ uz krasta pusi un, vairīdamies 110 iespējamās pretinieka lodes, uzkliedza ulāniem, lai tie laiž darbā savas karabīnes.

Bet, pirms karavīri paguva pavērst savu šauteņu stobrus pret sibolēro, atskanēja Karlosa šautenes šāviens, un Roblado, izbļāvis skaļu lāstu, nogāzās pašā upes krastā. Karloss atrāva vārtiņus un caur šāvienu dūmu tumšo mākuli pamanīja pret sevi pavērstus vairākus karabīņu stobrus. Momentā viņš atmeta domu par skriešanu tālāk pa tiltu. Viņš izmantoja īso acumirkli, kas nepieciešams, lai nospiestu šautenes gaili.-Uzliesmoja un atskanēja šāvieni, bet, kad izklīda šāvienu radītais dūmu mākonis, Karlosa uz tilta vairs nebija. Vai viņš būtu atgriezies atpakaļ dārzā? Nē! Vairāki ulāni jau bija nogriezuši atkāpšanās iespēju uz to pusi.

—   Nošauts! — iekliedzās vairākas balsis. — Tas velns laikam ūdenī ievēlies! Skatieties!

Visu skatieni pievērsās upes straumei.

Tur tiešām kāds bija iekritis, par to liecināja saviļņotā ūdens riņķi un burbuļi uz tā virsmas. Tas visiem bija skaidrj saskatāms.

—   Viņš nogrimis! Nogājis dibenā! — kāds iesaucās.

—   Nu, ka tik viņš mums neaizpeld! — iesaucās kāda balss.

Vairāki vīri sāka iet gar upes malu, raudzīdamies straumē.

—   Tas nav iespējams. Straume rāma.

—   Te garām viņš nav aizpeldējis, — iesaucās kāds, kurš stāvēja krastā mazliet lejup aiz tilta. — Es visu laiku vēroju straumi.

—   Un es tāpat, — atsaucās otrs, kas stāvēja otrpus tilta. — Arī uz šo pusi nav redzams.

—   Tātad beigts un nogrimis dibenāl

—   Nolādēts! Jāizvelk!

Viņi jau sagatavojās, lai sāktu meklēt nogrimušā liķi, bet Roblado, kurš bija piecēlies un pārliecinājies, ka šāviens ķēris tikai rokā, pavēlēja:

—   Izdalīties pa visu krastmalu, — viņš uzsauca. — Uz augšu un leju! Un — skriešus, citādi viņš mums vēl iz- spruks! Steigšus!

Visi metās izpildīt pavēli, kad pēkšņi karavīri pārsteigumā sastinga uz vietas, ieraudzīdami lejup aiz tilta kādu saliekušos stāvu rāpjamies augšup pa stāvo krastmalu vairāk nekā simt jardu attālumā. Nākošajā acumirklī tālais stāvs izslējās taisni un zibenīgi ātri pārslīdēja pāri pļavai uz birztalas pusi.

—   Lūk! — reizē iekliedzās vairākas balsis. — Lūk, viņš! Visi svētie! Tas tiešām viņš.

Noklaudzēja šāvienam uzvilktās karabīnes, bet vienlaicīgi ar šo troksni atskanēja ass svilpiens. Un, pirms ulāni bija atkal ielēkuši seglos, lai dotos bēglim pakaļ, tie ieraudzīja, ka np krūmu biezokņa izauļo zirgs un metas pretim pāri pļavai skrejošajam cilvēkam. Zibenīgi ātri cilvēks uzlēca zirgā un, mežonīgi skaļi un nicinoši iesmiedamies, aizauļoja, drīz vien nozuzdams tumsā.

Gandrīz visi ulāni metās zirgos un sāka dzīties jātniekam pakaļ, bet jau pēc neilga auļojuma pa klajumu atteicās no nodoma to panākt un viens pēc otra atgriezās pie ievainotā komandiera.

Sacīdami, ka Roblado trakoja dusmās, mēs ne tuvu ne- raksturotu to neprātīgā' niknuma lēkmi, kas pārņēma Roblado. Bet bija vēl otrs gūsteknis, uz kuru varēja izgāzt vilšanās dusmu žulti.

Dārzā atradās sagūstītā Katalīna, kuru satvēra tanī brīdī, kamēr viņa izlūdzās dievam sava mīļotā glābšanu. Ulāni atstāja Hosē, lai viņš uzrauga Katalīnu, un devās tālāk palīdzēt sibolēro gūstīšanā. Hosē arī nemaz negribēja piedalīties Karlosa sagūstīšanā, jo pazina sibolēro un zināja, cik drosmīgs ir šis mednieks.

Katalīna dzirdēja šāvienus un kliedzienus un saprata — tur norisinās sīva cīņa. Un tad viņa izdzirda arī spalgo svilpienu, nicinošos smieklus, kas sajaucās ar ieroču šķindu. Pēc tam vajātāju kliedzieni jau atskanēja, tālumā izdzisdami.

Viņas sirdī tie atbalsojās kā prieks. Viņa saprata —• mīļotajam ir izdevies izglābties. Viņš brīvsl

Un tad Katalīnas domas — un tikai tad — pievērsās viņai pašai. Arī viņa iedomājās par bēgšanu. Saprata, ka nāksies noklausīties šo neliešu rupjā vadoņa dzēlīgos zaimus. Kā izvairīties no šīs satikšanās? Pašreiz vēl jārēķinās tikai ar Hosē. Viņa pazina šī nožēlojamā cilvēka zemisko raksturu. Varbūt iekārdināt to ar zeltu? Ir vērts pamēģināt.

Mēģinājums izdevās. Nelietis nespēja atteikties no tik lielas naudas piesolījuma. Hosē saprata arī, ka par gūsteknes atbrīvošanu, kuru var atkal jebkurā brīdī saķert, liels sods viņam nevar draudēt. Bet par tādu naudu vērts riskēt, noklausīties un paciest sava kapteiņa dusmu izvirdumu… Un bez tam kapteinim ir iemesls neizrēķināties [ ar Hosē pārāk stingri. Viņš pieņēma piesolīto naudu un ļ atļāva senjoritai aiziet.

Lai viss izskatītos pēc izbēgšanas, Hosē pieprasīja, lai ; Katalīna no iekšpuses aizslēdz savas istabas durvis. Nokļuvusi tajā, Katalīna tiešām ieslēdzās.

Roblado, pārnācis pāri tiltam, satika Hosē, kas aizelsies un stostīdamies stāstīja, ka skaistā gūstekne aizbēgusi' un ieslēgusies mājā. Viņa esot veikli paslīdējusi sānis un tad aizskrējusi. Ja viņa būtu parasta gūstekne, viņš būtu atļāvies šaut, bet skriešus neesot varējis to noķert; kad nokļuvis pie durvīm, tās jau bijušas aizvērušās un aizslēgtas.

īsu mirkli Roblado pat iedomājās, vai nevajadzētu māju ^«ieņemt triecienā». Neprāta dusmās viņš gandrīz bija gatavs to izdarīt.-Bet tad viņam iešāvās prātā, ka tāda rīcība varētu izskatīties smieklīga un viņa pozīcijas neuzlabotu. Bez tam sāpes ievainotajā rokā atgādināja, ka prātīgāk doties projām no «kaujas lauka».

Vēlreiz pārgājis pār tiltu, Roblado ar ulānu palīdzību uzsēdās zirgā un, sapulcinājis savus varonīgos karavīrus, devās atpakaļ uz cietoksni, ļaudams, lai nakts mierā iztraucētā pilsēta pati pēc sava prāta spriež par dzirdēto šāvienu un trokšņa cēloņiem.

XLVIII NODAĻA

Nākošajā rītā visa pilsēta runāja tikai par aizvadītās nakts notikumiem. Vispirms protams sprieda, ka atkal noticis indiāņu uzbrukums un ulāni kā parasti tos atsituši. Cik varonīgi aizstāvji šai pilsētai Pēc tam paklīda baumas, ka notverts slepkava Karloss un šaušana notikusi, gūstot bizonu mednieku; kaujā no-1 galināts kapteinis Roblado. Bet drīz vien visi uzzināja,!' ka sibolēro Karloss nav sagūstīts, bet viņu vajājuši un' gandrīz, gandrīz jau noķēruši, Roblado saticies ar viņu aci pret aci, un abi cīnījušies krūti pret krūti. Roblado Karlosu ievainojis, bet tas tumsā aizbēdzis, ielēkdamš upē,; Sadursmē noziedznieks sašāvis ari Roblado, ievainodams viņu rokā, un tādēļ kapteinis nevarējis bēgli sagūstīt.

Sīs valodas atklīda tieši no cietokšņa. Daļēji tās bija tiešām patiesas. Tas, ka Roblado ievainojis Karlosu, biju patiesā notikuma papildinājums ar nodomu piešķirt maz-] liet vairāk spožuma kapteiņa varonībai; bet vēlāk tomēr paklīda baumas, ka bizonu mednieks aizbēdzis, neiegūļ dams pat ne skrambu ievainojuma.

Ildefonsas ļaudis brīnīdamies lauzīja galvas, kāpēc gan sibolēro,- zinādams, ka par viņa galvu izsolīta atmaksa, iedrošinājies tuvoties pilsētai. Tam jābūt ļoti svarīgam iemeslam, kas atvilcis viņu šurp. Un drīz vien visiem kļuva zināmi sibolēro pārdrošās rīcības, motīvi, ļaudis.uz-j zināja visu. Kā priecājās skaudīgie tenkotāji! Labu laiku Katalīnu uzskatīja par pilsētas pirmo skaistuli, bet tagad skaudīgās sievietes un greizsirdīgie vīrieši vairs nežēloja savas mēles viņas nopēlumam un varēja noraudzīties uz viņu «no augšas». Senjoritas Katalīnas labā slava bija apēnota. Viņu uzskatīja sliktāku par jebkuru mesalīnu. Augstākā sabiedrība šausminājās par viņas uzvedību, par  ielaišanos intīmos sakaros ar zemākās šķiras nabagu, bet® pilsētas nabadzīgākā šķira,- kas bija fanātiski reliģiozi, nosodīja Katalīnu par satikšanos ne vien ar «slepkavu», bet — vēl ļaunāk — ar neticīgo ķeceri.

Nakts trauksme atkal bija radījusi briesmīgu satraukumu un vispārēju paniku. Sibolēro vērtība pieauga, par viņa galvu izsludinātā summa'tika paaugstināta līdzīgi ļ akcijām biržās. Ievērojamākās pilsētas personas un valdes vīri sapulcējās uz apspriedi Ildefonsas Kapitula nama zālē. Pieņēma jaunu paziņojumu. Par sibolēro Karlosa sagūstīšanu piesolīja vēl lielāku atlīdzību un papildu ziņojums brīdināja, ka vēl stingrāk sodīs katru, kas palīdzēs bēglim ar maizi vai patvērumu. Katrs pilsonis, zem kur,jumta notvers sibolēro, saņems attiecīgu sodu un bez tam & tiks konfiscēta visa viņa manta.

Neklusēja arī garīdzniecība. Svētie tēvi pasludināja, ļ ka pār to, kas palīdzēs un aizstāvēs neticīgo ķeceri un slepkavu, nāks debesu bardzība un to izslēgs no svētās baznīcas.

Lūk, cik briesmīga dzīve tika noteikta ķecerim! Labi vēl, ka viņš prata dzīvot zem klajas debess bez jumta pār galvu. Viņš prata iegūt sev maizi tur, kur viņa ienaidnieki drīz vien nomirtu badā, tur, kur viņi nespēja viņam izsekot — viņš prata dzīvot plašajos, tuksnesīgajos klajumos vai kalnu klinšainajās aizās. Ja Karloss būtu spiests meklēt palīdzību un maizes kumosu pie kolonijas fermeriem vai pilsētniekiem, viņš drīz vien satiktos ar nodevējiem un slepeniem nosūdzētajiem. Bet sibolēro bija no tiem cilvēkiem neatkarīgs kā brīvie prēriju indiāņi. Viņš varēja gulēt uz zaļas velēnas vai uz kailiem akmeņiem klintīs un spēja sameklēt sev pārtiku pat sausajā, izkaltušajā Ļjanoestakādo, kur viņš varētu izaicināt uz cīņu un pieveikt pat veselu pretinieku armiju.

Dons Ambrosio neieradās apspriedē. Viņu nomāca kauns un briesmīgas dusmas un tāpēc negribējās rādīties ļaudīs. Pēc vētrainas sarunas ar tēvu Katalīna tika stingri uzraudzīta. Viņu ieslodzīja istabā un turēja kā cietumnieci tēva mājā — lai iemācītu nožēlot grēkus.

Roblado un komandanta niknumam nebija robežu. Sie džentlmeņi aizvainojumā gandrīz vairs nezināja, ko iesākt. Vilšanās, pazemojums, fiziskas un morālas ciešanas bija novedušas viņus gandrīz līdz ārprāta -robežai. Caurām dienām viņi abi neizgāja no istabas un gudroja un plānoja, kā sagūstīt savu kopīgo ienaidnieku. Arī Roblado tikpat nopietni kā pats komandants pūlējās, lai viņu nodoms sekmētos.

Karloss abiem bija devis iemeslu sevi ienīst, un viņi abi no visas sirds ienīda sibolēro.

Roblado visvairāk saniknoja tas, ka viņš vairs nevarēja uzsākt cīņu — un vēl vairākas nedēļas to nevarēs. Kaut ievainojums nebija bīstams, tomēr roku kādu laiku vajadzēs nēsāt saitē pakārtu un vadīt zirgu viņš nespēs. Tādēļ viņa paša un komandanta stratēģiskos plānus sāka realizēt karavīri, kuri nebija tik ļoti ieinteresēti ārpus likuma izsludinātā bizonu mednieka notveršanā kā viņi abi. Labi vēl, ka no divīzijas galvenā štāba Santafē atsūtīja divus leitnantus, citādi garnizons būtu pa šo laiku palicis bez virsniekiem. Bet abi jaunatnācēji — leitnanti Janess un Ortiga — nebija vīri, kam interesētu noķert bizonu mednieku. Tie bija diezgan drosmīgi karavīri — sevišķi Ortiga — taču tikai nesen ieradušies no Spānijas un vēl nepazina dzīvi pierobežas fortā, nepazina ap-' kārtni.

Bet kareivji ļoti gribēja doties izbēgušā sibolēro medībās un izrādīja sevišķu centību. Viņus vilināja piesolītā augstā atlīdzība, un tādēj tie dega nepacietībā un ar prieku piedalījās katrā jaunā meklēšanas akcijā. Tomēr doties uzbrukumā Karlosam garnizona kareivji uzdrošinā jās tikai lielos pulkos. Nekad neviens vienatnē — arī n divatā. Pat ne bravūrīgais Gomess neuzdrošinātos pieie bizonu medniekam tuvāk par šautenes lodes attālumu un nekādā gadījumā negribētu sastapties ar bēgli aci pre' aci.

Sibolēro pēdējā varonīgā un veiksmīgā izbēgšana vajātājiem un pārspīlētie nostāsti par šo varonību bija viņu tā ietekmējuši, ka bēgt mestos vesela ulānu nodala, ja vien mednieks parādītos viņu tuvumā. Garnizons un ari apkārtējie iedzīvotāji baidījās no sibolēro ne tikai viņa veiklības, spēka un drosmes dēj, kas viņam tiešām pie mita, — un šīs īpašības vēl pastiprināja ļaužu fantāzijas radītie nostāsti — kareivji, tāpat kā pārējie, visā nopietnībā ticēja, ka mednieku sargā viņa māte — burve un viņš atrodas paša nelabā apsardzībā, ir «apburts» un tādēļ neuzvarams. Daži apgalvoja, ka lodes no viņa atlecot un viņu nespējot ievainot ne šķēps, ne zobens. Par to pilnīgi pārliecināti bija tie, kuri šāva uz sibolēro sadursmē uz tilta. Ikviens no šiem ulāniem bija gatavs pat apzvērēt, ka viņa karabīnes raidītā lode ķērusi sibolēro uri"tā būtu viņu * nogalinājusi, ja viņš neatrastos paša sātana aizsardzībā.'

Par paša velna sargāto sibolēro klīda fantastiski nostāsti garnizona kareivju, Ildefonsas un apkārtnes ļaužu vidū. Daudzi teicās redzējuši sibolēro melnā mustanga mugurā gan šeit, gan tur. Arī-zirgam tika piedēvētas pārdabiskas spējas un spēki. Kāds likās ieraudzījis Karlosu auļojam pa klinšu virsotnēm tik tuvu bezdibeņa malai, ka viņš varējis birdināt lejup ielejā sava cigāra izdeguli. Citi teicās satikuši viņu jājam naktī pa vientuļu taku meža biezoknī, un jātnieka sejas un roku āda spīdējusi sarkana | kā degošas ogles. Daudzi gani esot manījuši mednieku augšā kalnu līdzenumā, pie Niha Perdida klints, un vairākās vietās ielejā. Bet nevienam nebijis drosmes pieielW tam tuvāk vai pārmīt ar viņu kādu vārdu. Visi bija bēH guši un vairījušies no viņa. Daži apgalvoja, ka redzējuši* sibolēro, kad tas pārgājis pār tiltu pie dona Ambrosio ļ dārza, un šīs baumas atkal lika pārmetumu negaisam tra

kot pār uzticīgās Katalīnas galvu. Un dedzīgākie tenko- •tāji jutās ļoti sarūgtināti, uzzinājuši, ka tilta tur vispār vairs nav, ka dons Ambrosio licis to nojaukt jau nākošajā dienā, kad uzzinājis par savas meitas nepiedienīgām naktsgaitām.

Laikam gan nevienā pasaules daļā māņticība nav spēcīgāk iesakņojusies neizglītoto iedzīvotāju apziņā kā Jaunmeksikas ciematos. Faktiski māņticību var uzskatīt par šejienes iedzīvotāju reliģisko uzskatu sastāvdaļu. Uzspiežot Romas reliģiju senajiem Kecalkoatla saules pielūdzējiem, misionāri izmantoja un atbalstīja savā labā dau- i d/.as māņticības ieražas. Tādēļ pilnīgi saprotams, ka ļaužu apziņā saglabājās arī ticība visādiem mošķiem, lai cik . muļķīgi tas arī izklausītos. Jaunmeksikas iedzīvotāji ticēja burvjiem, velniem un raganām tikpat nopietni kā kristīgo [dievam.

Tādēļ nav jābrīnās, ka viņu uztverē sibolēro Karloss saistījās ar pašu nelabo. Viņa veiksme jāšanas mākslā, [spējas izbēgt no saviem ienaidniekiem viņu acu priekšā ināņticīgajiem ļaudīm izskatījās ne vien romantiski un ļ brīnumaini varoņdarbi, bet arī kaut kas pārdabisks. Un tagad" Sanildefonsas iedzīvotāji sāka uz visu skatīties pavisam citādām acīm. Karlosam palīdz kādi tumši spēki, un mednieka veiklība, ar kādu tas nogāza un uzvarēja vērsi coleo de toros spēlē un notvēra gārni, viņa varonī- ! gais jājiens uz klintskraujas un nesenā izbēgšana no ulānu karabīņu lodēm un viņu šķēpiem — tas viss vairs nelikās cilvēka, bet paša sātana varoņdabi. Nē! to visu paveicis pats velns.

Un pavisam savādi likās arī tas, ka dažas dienas pēc nesenajiem dīvainajiem nakts notikumiem Karloss bieži vien parādījās tieši tiem, kuri nemaz nevēlējās viņu redzēt, bet nekad to nepamanīja tie, kas devās to meklēt. Leitnantus Janesu un Ortigu ar ulānu nodaļām sūtīja izlūkos, un caurām dienām —.no rīta līdz vakaram un no rieta līdz jaunas dienas ausmai — tie klīda pa apkārtni. Apvidū izvietotie spiegi un novērotāji, kas atradās visās vietās, kur vien sibolēro varētu parādīties, nekad un nekur Karlosu nemanīja. Stāstīja — šodien viņš redzēts tur, va- .kar kaut kur citur. Pārbaudot šos ziņojumus, izrādījās, ka par Karlosu uzskatīts kāds rančēro melnā zirgā. Un tā mednieku gūstīt izsūtītos ulānus vadāja no vienas vietas uz otru, maldināja ar nepareizām ziņām, un galu galā kā jātnieki, tā zirgi tika pilnīgi nomociti bezcerīgos sibolēro

meklējumos. Neveiksmīgās «medības» kļuva par ulānu vienīgo uzdevumu dienu no dienas, bet komandants pat nedomāja atteikties no sava lēmuma vajāt sibolēro, kamēr vien viņam būs kaut vēl viens vienīgs kareivis, ko sūtīt meklēt bizonu mednieku.

Sevišķi rūpīgi uzmanīja vienu vietu, novērojot to dienu un nakti. To nemitīgi vēroja nomaskējušies ulāni un speciāli šim nolūkam izraudzītie spiegi. Tas bija paša Karlosa rančo. Pārģērbušies kareivji un spiegi bija izvietojušies ap rančo tā, ka no saviem slēpņiem, paši palikdami nemanāmi, varēja redzēt visu, kas notiek mājas tuvumā. Šinīs slepenās novērošanas vietās viņi uzturējās nemitīgi:1 dienas izlūkus naktīs nomainīja citi. Slepeno novērotāju uzdevums nebija uzbrukt Karlosam,- ja viņš parādītos pie savas mājas, bet tikai paziņot par sibolēro ierašanos tuvākajai ulānu nodaļai, kas kaujas gatavībā atradās ne' tālu. Tādā veidā sibolēro vajātāji bija nodrošinājušies ar uzbrukumam pietiekošiem spēkiem.

Sibolēro māte un māsa bija atgriezušās un dzīvoja savā rančo. Peoni māju bija izlabojuši un uzlikuši jaunu jumtu. Tas bija viegli izdarāms, jo ugunsgrēkā sienas bija tikai nedaudz bojātas. Abas sievietes tagad neviens atklāti neaizskāra, jo viņas arī nedrīkstēja zināt, ka tiek nemitīgi novērotas. Bet ne jau bez nodoma tik iecietīgi pret viņām izturējās. Uzmanīgi tika novērots katrs viņu solis. Kad vien tās kaut kur izgāja, tām līdzi zagās spiegs, un kāds cits tūlīt paziņoja krūmājā paslēptās"ulānu grupas vadī- * tājam, ka sievietes izgājušas no mājas un kurp devušās. ! Ja kāds neizpildītu šo stingro rīkojumu, tas saņemtu bargu sodu.

Sai stingrībai bija pavisam vienkāršs iemesls. Gan Viskara, gan Roblado domāja un bija pat gandrīz pārliecināti, I ka Karloss mēģinās pilnīgi pazust no šī apvidus — un ' kāpēc gan lai viņš tā nerīkotos? — un centīsies paņemt • līdzi arī māti un ināsu. Un kādēļ ne? Sī vieta vairs nevar būt viņa mājvieta, bet tādu viņš pavisam viegli vztr atrast. aiz Lielās prērijas. Seit viņš nekad nevarēs atbrīvoties ļ no lāsta, mūžīgi viņš būs tikai izraidītais. Vienīgi nāve 1 spēs viņu šeit no tādas dzīves atbrīvot. Lūk, tādēļ abi virs- ļ nieki domāja, ka bizonu mednieks noteikti dosies kaut kurč-" projām.

Bet — viņi sprieda — kamēr mēs paturēsim viņa māti  un māsu par ķīlniecēin, viņš nepametīs šo apvidu. Karloss noteikti uzturēsies kaut kur tuvumā un, ja ne tūlīt, !

tad tomēr ar laiku viltīgā «lapsa» iekritīs slazdā un to varēs saķert un iznīcinot.

Tā domāja komandants un viņa kapteinis, un tādēļ tik stingrs bija viņu rīkojums uzraudzīt Karlosa rančo. Sibolēro māte un māsa faktiski-atradās apcietinājumā, kaut arī to neapzinājās — vismaz tā domāja Viskara un Roblado.

Bet nelīdzēja viltīgie plāni, nelīdzēja visur izvietotie spiegu, izlūku un ulānu posteņi, nelīdzēja arī augstā atmaksa, kas izsludināta par sibolēro galvu, nedz bargā soda draudi par pavēles neizpildīšanu — aizritēja diena pēc dienas, bet vajātais noziedznieks atradās brīvībā.

XLIX NODAĻA

Ilgu laiku Karlosu nekur neredzēja, par viņu neko nedzirdēja; klīda tikai dažādas valodas, bet, baumu ziņojumus pārbaudot, tie izrādījās nepatiesi. Komandants un viņa sabiedrotais kļuva arvien niknāki, sāka arvien vairāk uztraukties. Viņi baidījās, ka sibolēro tiešām būs pametis šo apvidu un jau aizgājis dzīvot citā novadā. Un no tā viņi tagad visvairāk baidījās. Abiem virsniekiem bija pietiekoši daudz iemeslu vēlēties, kaut bizonu mednieks uz visiem laikiem pazustu no šī apvidus, un vēl nesen viņi par to būtu priecājušies. Bet pēc pēdējiem nesekmīgajiem mēģinājumiem sagūstīt Karlosu mednieka aiziešanu no Sanildefonsas apkārtnes vairs nevēlējās neviens — ne iedomīgais sieviešu pavedējs, ne bagātā pūra mednieks. Atriebības alkas bija pilnīgi iznīcinājušas izvirtuļa iekāres kaisli un kapteiņa mantkārības tieksmes. Sabiedrības līdzjūtība, ko viņi ieguva nelaimīgo ievainojumu un neveiksmīgās gūstīšanas akcijas dēļ, vēl vairāk saasināja atriebības kāri un vēlēšanos vajāšanu turpināt, līdz tā beidzot sekmētos. Nav šaubu, ka atriebības alkas kādreiz vispār varētu apsīkt. Viens skatiens spogulī, un Viskaras sirds atkal spoži dega atriebības alku ugunīs, un tās neapdzisīs, kamēr vien viņš dzīvos šai pasaulē.

Abi virsnieki sēdēja savā cietokšņa mājas asotejā, atkal pārrunādami un apspriezdami, kā būtu realizējami viņu nodomi.

— Viņš ļoti mīl savu māsu, — teica komandants, — un tāpat māti, kaut arī vecā ir ragana. Tomēr, mīļo Roblado, augstāk par visu katrs vērtē savu paša dzīvību. Dārgs

man ir mans krekls, bet mana āda "tomēr dārgāka. Bizonu mednieks ļoti labi apzinās, ka, palikdams šeit, agrāk vai vēlāk viņš nok|ūs mūsu rokās. Un zina arī, kā mēs ar viņu rīkosimies. Kaut arī šim veiklajam zellim ir vairākas reizes izdevies aizmukt, esmu pārliecināts, ka. vienmēr viņam no mūsu nagiem izsprukt nelaimēsies. Reiz katrai dienai pienāk vakars. Nešaubos, ka šo sakāmvārdu zina arī viltīgais ķeceris, un tādēļ es tiešām sāku baidīties, vai tik šis putniņš jau nav mums aizlaidies. Varbūt ne uz visiem laikiem, bet katrā ziņā tik ātri šeit vairs neparādīsies. Viņš droši vien kādreiz atgriezīsies, bet cik ilgi lai mēs izturam šo nemitīgo trauksmes stāvokli? Tāda izsekošana pašu velnu nogurdinātu. Mums šī pēdu dzenāšana kļūs tikpat apnicīga un nepanesama kā reiz Gra- nadas aplenkums labajam karalim Fernando un dubļiem aptraipītais krekls viņa kareivīgajai laulātajai draudzenei.[45] Ak, dievs! Man šī bizonu mednieka vajāšana jau līdz kaklam.

—   Un jūs esat gatavs ļaut šim nelietim aizbēgt? kapteinis pārtrauca komandantu. — Es tomēr esmu gatavs kaut visu dzīvi tā pavadīt.

—   Es arī, es arī, kapteini! Nebaidieties, man nav ne mazākā nodoma atteikties no viņa pēdu dzīšanas. Carajo! Paskatieties uz manu seju, — teica Viskara, drūmā grimasē saviebdams savu sakropļoto vaigu, un seja no tā izskatījās vēl atbaidošāki kropla.

—   Un tomēr, — viņš turpināja risināt tālāk iesākto oriģinālo domu, — pēc visa, kas noticis, liekas, viņš neatstās māti un māsu šeit pat uz īsu laiku. Atcerieties, kādu risku viņš uzņēmās, ierasdamics cietoksnī, lai atbrīvotu māsu. Vai man nav taisnība?

—   Nu, protams, — domīgi atbildēja kapteinis. — Protams. Bet es visvairāk brīnos par to, kāpēc viņi visi neaizbrauca no šejienes tanī naktī, kad Rosita atgriezās mājās; jā … tanī pašā naktī… spriežot pēc vēstules, viņš tad ir bijis tur, savā rančo. Taisnība, lai sagatavotos ceļojumam pāri prērijai, ir vajadzīgs ilgāks laiks. Uz kādu

s, citu no mūsu kolonijas ciematiem viņš nepārcelsies, bet,

lai dotos tālā ceļā, ir jāsagatavojas. Sevišķi sievietēm. Viņš pats, liekas, jebkurā tuksnesi jūtas kā mājās. Gluži kā antilope vai stepes vilks. Un tomēr… ja viņš īsti būtu gribējis toreiz aiziet, viņš to būtu izdarījis un arī abas sievietes paņēmis sev līdzi,

—   Mūsu kļūda, ka tanī naktī neaizsūtījām savus ļaudis uz viņa rančo, — noteica Viskara.

—    Es nebaidījos, k'a viņš varētu aizbēgt. Tāpēc arī nesūtīju.

—   Ko tas nozīmē: «es nebaidījos»? Vai tad tas nebija pat ļoti iespējams?

—   Nekādā ziņā! — attrauca Roblado.

—   Es jūs nesaprotu, dārgo kapteini Kā tā?

—   Tādēļ, ka ielejā atrodas magnēts, kas viņu pievelk spēcīgāk nekā māsa un māte. Es jau toreiz to zināju.

—   Oho! Lūk kā! Tagad es jūs saprotu!

—   Jā, — pavisam sarūgtināts turpināja Roblado, zobus griezdams, — tieši viņa, šī dārgā skaistule, kas, par spīti visam, tomēr kļūs mana sieva, ha-ha-ha! Viņš nevarēja aizbraukt nesaticies un neparunājies ar viņu. Nu, parunājās, satikās viņi. Bet dievs vien zina, vai viņi saprata, ka tā ir pēdējā reize. Ar dona Ambrosio palīdzību es visu nokārtoju. Carrai! Es ticu, skaistulīte vairs neies nevienā nakts pastaigā! Un viņš? — Nē, nekur viņš nav aizbēdzis. Esmu par to pārliecināts divu iemeslu dēļ. Vispirms un galvenokārt — viņas dēļ… Vai esat kādreiz bijis iemīlējies, komandant? Es gribu teikt: tā… pa īstam iemīlējies? Ha-Ha-Ha! — un kapteinis atkal rūgti iesmējās.

—   Ha-ha-ha! Jā, gadījās reiz krist tādā grēkā! — komandants smiedamies atbildēja.

—   Tad jūs zināsiet… jā, arī manā dzīvē atgadījās šāds muļķīgs piedzīvojums… jā, jūs-sapratīsietj ja vīrietis tiešām īsti ieķēries, nav spēka viņu atturēt no tās vietas, kur mīt viņa mīļotā. Viņš saraus visstiprākās važas un aizskries pie tās. Un šis mednieks,.kaut kārtas zinā viņai pavisam nepiemērots, ne vien iemīlējies senjorita^ bet arī dievina viņu, kas būs reiz naana sieva. Ha-ha-ha!' Un tāpēc esmu pārliecināts, ka nekādu briesmu draudi, pat ne bailes no garotes' neaizbaidīs un neaizdzīs viņu

uz ilgu laiku tālu projām no Sanildefonsas kolonijas, kamēr vien vēl viņam būs cerība slēpu satikties ar senjo- ritu. Un, tā kā puisis zina, ka arī senjorita gatava jebkurā izdevīgā brīdī viņam pretim skriet, viņš satikšanās cerību vēl nav zaudējis.

Otrs iemesls, kādē] — man šķiet — viņš klīst vēl vienmēr tepaf tuvumā, ir tas, ko jūs pats tikko minējāt. Pēc visa, kas noticis, viņš, kaut arī nelietis, nepametīs šeit savu māti un māsu. Viņam mēs neesam acis aizmiglojuši, kaut gan — paldies dievam vai velnam — mums izdevās iepūst miglu acīs visiem pārējiem. Tas skuķis Visensa apgalvo, ka viņš zinot visu. Un tādēļ, es esmu pārliecināts, uz ilgu laiku viņš nav noslēpies un māti un māsu nav pametis. Saprotu, ka šis mednieks, kas ir tikpat viltīgs kā koijots, ir uzošņājis mūsu slazdus un zina arī, ar kādu ēsmu to vilinām, tāpēc bēguļo un nerādās mums acīs, lai mēs to nenoķertu. Nekur tālu viņš nav, un ar nolādēto peonu, sava rančo strādnieku palīdzību sazinās ar māti un māsu,

—   Nu, bet kā mums vajadzētu rīkoties?

-— Visu laiku par to lauzu galvu.

—  Ja mēs aizturēsim peonus turp vai atceļā no rančo, visi tūlīt sapratīs, ka apkārt rančo izlikti slazdi.

—   Protams, komandanti Tas neder.

_ Vai esat ko citu izdomājis?

—   Daļēji.

—   Pastāstiet!

—   Nu, paklausieties! Kāds no šiem peoniem noteikti apmeklē mednieku viņa paslēptuvē. Par to esmu pārliecināts. Mēs esam izsekojuši viņus visus, protams, tikai pa dienu, un visus atradām strādājot parastos dienas darbus. Bet kāds iziet no rančo naktī, un tam izsekot nekādi nav izdevies. Izmēģinājāmies visādi, bet viņš tik nemanāmi un ātri pazūd krūmāju taku labirinlā. Un tādēļ man šķiet, ka tieši tas kaut kur satiekas ar sibolēro.

—   Tas ļoti iespējams.

—   Nu, lūk, un ja mums izdotos atrast kādu, kas spēj izsekot šo vīru vai atrast viņu pēc pēdām… bet te, lūk, slēpjas tas āķis! Mums nav laba pēdudzinēja, un. tādu mūsu garnizonā neatrast.

—   Bet ielejā taču ir vēl citi mednieki, ne tikai šis viens sibolēro. Vai viņu vidū neatrastos kāds pēddzinis?

—   Protams! Un, kā stāsta, neviens no viņiem mūsu noziedznieku īsti neieredzot. Bet, man liekas, neviens no tiem mums nav īsti noderīgs — nav pietiekami drosmīgs un veikls, — lai spētu veikt mūsu uzdevumu. Ir viens, par kuru esmu dzirdējis — faktiski šo to arī zinu par viņu, -— un tas būtu mums īstais vīrs. Tas nebaidītos sastapties ne tikai ar Karlosu, bet dotos pretī pat pašam velnam. Savas veiklibas un visādu indiāņu viltīgo triku zināšanu dēļ viņš mednieku vidū slavenāks par pašu Karlosu.

—   Un kas tas ir par velna vīru?

—   Faktiski viņš nav viens, viņu ir vesels pāris, divi viri, kas vienmēr un visur turas kopā. Viens ir mulats, kas senāk bijis vergs pie amerikāņiem. Izbēdzis un tādēļ protams nīst visus, kas viņam kaut kādā veidā atgādina agrākos kungus un saimniekus. Bet mūsu sibolēro — man stāstīja — šis vīrs neieredzot ne acu galā. Daļēji šis naids izskaidrojams ar jau minēto iemeslu — sibolēro ir amerikānis — un daļēji arī tādēļ, ka viņi abi ir sāncenši par labākā mednieka slavu. Vai nu viens, vai otrs, — mums izmantojami abi iemesli. Un viņa draudziņš — arī no mulatam radniecīgas cilts; viņš ir sambs — nēģera un indiānietes dēls, atnācis no piekrastes apvidus netālu no Matamorosas vai Tampiko. Neviens nezina, kā viņš atklīdis uz šo pusi, — tas noticis jau labi sen, — un kopš tā laika ,mulats un sambs ir viens otra ēna. Viņi dzīva kopā, medī kopā un, ja vajadzīgs, varonīgi aizstāv viens otru. Abi ir spēcīgi vīri, kuriem netrūkst arī, veiklības un viltus. Mulats ir abu galva un pamatīgs nelietis. Sirdsapziņas pārmetumus nepazīst ne viens, ne otrs. Nu, vārdu sakot, tie mūsu nolūkiem īstie vīri.

—   Nu, un kāpēc tos tūlīt nepaaicināt šurp?

—  Pašreiz tas nav izdarāms. Viņu nav šeit. Abi ir kaut kur projām medībās. Viņi mazliet pakalpo misionāriem, piegādā svētiem tēviem briežu gaļu un citus medījumus. Un pašreiz acīmredzot mūsu atturīgie un pieticīgie svētie tēvi sagudrojuši panašķēties un pamielot vēderus ar bizonu mēlēm — tās gatavo pēc speciālas receptes no tikko svaiga medījuma —, un tādēļ misionāri aizsūtījuši abus medniekus šo gardumu sagādāt.

—   Cik ilgi jau mednieki ir projām? Jūs zināt?

—  Vairākas nedēļas. Jau ilgi pirms ņnūsu sibolēro atgriešanās.

—  Tad, iespējams, viņi jau atrodas ceļā uz mājām. Varbūt drīz atgriezīsies.

—  Ļoti iespējams. Aizjāšu tūlīt pie misionāriem un uzzināšu.

—   Izdariet gan to! Būtu ļoti labi, ja izdotos ar viņiem sarunāt. Tāds vīru pāris, kā jūs viņus aprakstījāt, atsver visu mūsu garnizonu. Jājiet tūlīt, nekavējoties!

—   Nezaudēšu ne minūti no dārgā laika, — atbildēja Roblado un, pārliecies pār asotejas malas margām, uz; sauca;

—   Ei, Hosē! Apseglo manu zirgu!

Drīz vien ieradās raitnieks un paziņoja, ka zirgs apseglots. Roblado jau pagriezās uz kāpņu pusi, lai dotos lejā, kad piepeši viņam pretī akmens kāpņu ejā pacēlās galva ai īsi apcirptiem' matiem un noskūtu galvvidu, ko apņēma malu vainags. Vēl mirklis, un asotejā parādījās pats ton- zūras īpašnieks pāters Hoakins, smaidošs un laipnīgs kā vienmēr.

L NODAĻA

Arī šis baznīcas kalps piedalījās cietoksnī sarīkotajā mielastā svētā Huana svētku dienā. Viņš bija galvenais noteicējs par visu un vecākais no abiem jezuītu mūkiem, kuri kopīgi vadīja misiju. Viņu sauca pāters Hoakins. Viņa palīgs — jaunākais mūks — pāters Horlie bija San- iidefonsā ieradies tikai nesen, bet pāters Hoakins vadīja misiju gandrīz no tās dibināšanas dienas. Viņš bija šeit vietējais iedzīvotājs un tāpēc zināja visu par ielejas iemītnieku dzīvi, pazina katru cilvēku. Kaut kādu iemeslu dēļ viņš ne acu galā neieredzēja sibolēro Karlosa ģimeni, un savu dziļi iesakņojušos naidu atklāti parādīja arī tajā vakarā — svētku mielasta laikā, kaut nekad nepaskaidroja, kā šis naids cēlies. Ne jau tādēļ mūks neieredzēja «baltgalvjus», ka uzskatīja tos par ķeceriem, jo Hoakina tēvs, kaut arī skaļi piedraudēja visiem atkritējiem no svētās baznīcas, savā sirdī maz par to bēdāja. Viņa reliģiskā aizrautība bija tikai vistīrākā liekulība un pasaulīga viltība. Nebija tādu netikumu, kas izplatīti Sanildefonsā, kurus vairāk par visiem nepiedalītos pats Hoakins. Viņš bija veikls montē spēlmanis — veikls izdevīgā momentā arī pablēdīties —, lielisks tiesnesis gaiļu skriešanās sacīkstēs un vienmēr gatavs likt derībās arī savu zelta unci. Bez spējām šinīs spēlēs svētais tēvs mīlēja palielīties ari par savu veiksmi citās lietās. Būdams apskurbis, — un tādi brīži nebija nekas neparasts — viņš mēdza stāstīt ne vien par savām mīlas dēkām jaunībā, bet ari par neseniem piedzīvojumiem. Kaut visi uzskatīja, ka misijas neofīti ir tikai tumšādainie tagnosi, tur vienmēr apgrozījās arī pulciņš jaunu metisu — zēni un meitenes, kurus šeit sauca par pātera Hoakina māsas vai brāļa meitām un dēliem.

Jūs droši vien domāsiet, ka es visu mazliet pārspīlēju, juras grūti iedomāties, ka tā varētu uzvesties svētie tēvi un vienlaicīgi baudit savas draudzes cieņu. Arī es domātu tāpat, ja pats nebūtu bijis aculiecinieks un dzirdējis un vērojis priesteru dzīvi Meksikā. Tikko aprakstītā mūka Hoakina netikumība un izvirtība nav nekāds izņēmums, un tā piemīt gandrīz visiem viņa ticības brāļiem. Tā ir ļoti parasta, un daži atļaujas pat sacīt — universāla.

Tātad ne jau reliģiskās pārliecības un aizrautības dēļ šis jezuits bija nostājies ienaidnieka pozīcijā pret nabaga sibolēro ģimeni. Viņš glabāja sevī senu naidu'pret sibolēro mirušo tēvu, ar kuru tam bija izcēlusies asa sadursme vēl iepriekšējā komandanta laikā.

Pāters Hoakins ienāca asotejā satraukts un nemierīgs, un no sejas izteiksmes bija redzams, ka viņam ir jaunas ziņas, ko viņš deg pastāstīt. Un svētlaimīgs smaids, kas apņēma visu seju, liecināja, ka jezuīts apzinās — stāsts būs ļoti interesants tiem, kam viņš to pavēstīs.

—  Labdien, svētais tēvs! Labdien jūsu labdzimtība! — vienā balsī iesaucās komandants un Roblado.

—   Labdien, mani bērni! — atbildēja priesteris.

—   Jūs ieradāties kā saukts, svētais tēvs!

—  Es par to ļoti priecājos, — teica Roblado. — Man aiztaupījās jājiens uz misiju. Pašreiz biju sagatavojies doties pie jums.

—  Nu, ja jūs būtu ieradies, kapteini, es būtu jūs uzcienājis ar lieliskām brokastīm. Mēs saņēmām bizonu mēles.

—  Vai tiešām! — atkal reizē iesaucās Viskara un Roblado, un viņu priecīgās balsis pārsteidza priesteri.

—  Ak, jūs-, kārumnieki. Redzu, arī jūs protat cienīt gardu kumosu! Jūs būtu priecīgi, ja es atsūtītu pa mēlītei, vai ne? Bet jūs nedabūsiet ne šķēlītes, ja ņeiedosiet man kādu malciņu, ar ko izskalot putekļus no rīkles. Esmu šorīt nežēlīgi izslāpis.

—   Ha-ha-ha! — virsnieki skaļi iesmējās.

—   Un ko jūs vēlētos, svētais tēvs?

—  Pag, padomāsim… Ahā! Glāzi no vislabākā, ko saņēmāt pēdējā sūtījumā. Kausu bordo.

Sarkanvīns tika pasūtīts, un tūlīt to arī atnesa. Pāters pielēja sev pilnu glāzi, nošmaukstināja lūpas, it kā

sūtīdams glāzei gaisa skūpstu un ar to izteikdams savu atzinību par vīna teicamo kvalitāti.

—        Brīnišķīgais! Dievišķīgais! — viņš iesaucās, pavērsdams skatienu uz debesīm, it kā sacīdams: viss labais nāk no turienes un turp atkal atgriežas.

—       Tātad jūs saņēmāt bizonu mēles, — Roblado nepacietīgi pārjautāja. — Tātad jūsu mednieki ir atgriezušies?

—   Jā, atgriezušies. Un tādēļ es arī ierados pie jums.

—        Nu, vienreizēji! Un es tieši tādēļ gribēju doties pie jums!

—       Varu derēt uz zelta unci, ka mums abiem prātā viena doma, — priesteris izaicinoši iesaucās.

—        Nestrīdēšos, svētais tēvs. Derībās jūs vienmēr vinnējat.

—        Nu, nu! Bet par jauno ziņu, ko pastāstīšu, jūs aiz prieka tāpat atdosiet zelta unci.

—        Kādu ziņu? Kādu ziņu? — atkal reizē iekliedzās abi virsnieki, pieskriedami nu mūkam cieši klāt.

—       Vēl vienu kausu bordo jeb es noslāpšu. Ceja putek]i ir briesmīgāki par purgatoriju. Ak, kā tas atveldzēt

Un atkal pāters izdzēra, pilnu glāzi sarkanvīna, tāpat kā pirmo reizi nošmaukstinādams lūpas.

—   Nu, bet tagad jaunās zinas, mījo pāter!

—   Tātad, kungi, mūsu mednieki ir atgriezušies.

—   Ko nozīmē «tātad»?

—   Nu, ja — tātad viņi atnesa ziņas!

—   Par ko?

—   Par mūsu draugu sibolēro!

—   Par Karlosu?

—   Nu, tieši par viņu.

—   Kādas ziņas? Vai viņi to redzējuši?

—        Pašu nav redzējuši, bet atraduši viņa pēdas. Viņi atklājuši ķecera midzeni un zina, kur viņš pašreiz atrodas.

—   Jauki! — abi reizē iesaucās Viskara un Roblado.

—   Viņi var atrast ķeceri jebkurā brīdī.

—   Lieliskil

—        Nu, tātad redziet, draugi, cik jauku ziņu jums atnesu. Izmantojiet to savā labā!

—       Mīļais padre! — atbildēja Viskara. — Jūs esat gudrāks par mums. Saprotiet visu šo jezgu, dodiet mums padomu. Mūsu ulāni nav spējīgi notvert šo nelieti. Kā jūs ieteiktu mums rīkoties?

. Jezuītam ļoti glaimoja tāda uzticības parādīšana.

—   Draugi, — viņš teica, pievilkdams abus virsniekus sev tuvāk, — tieši par to esmu padomājis. Un pēc manām domām jūs varat visu izdarīt bez ulānu palīdzības. Uzticiet un izstāstiet visu šiem abiem medniekiem, apbruņojiet viņus, cik pēc jūsu domām nepieciešams, un lai tie dodas pa pēdām pie noziedznieka. Un, ja viņi nenoķers šo nelietīgo ķeceri, tad es teikšu; es, pāters Hoakins, nekā vairs nesaprotu.

—   Mēs tieši pašreiz par to domājām un runājām, — teica Roblado. — Un tādēļ es arī jau biju sagatavojies jāt pie jums.

—   Jūs esat pareizi izlēmuši, kungi. Pēc manām domām tas ir īstais ceļš.

—   Bet vai jūsu mednieki to labprāt uzņemsies? Viņi ir brīvi ļaudis un varbūt negribēs iesaistīties tik bīstamā un riskantā pasākumā.

—   Riskantā? — iesaucās mūks. — Risks nav šķērslis, no kura viņi vairītos, to es zinu. Tie ir vīri ar lauvas drosmi un tīģera veiklību. Nedomājiet, ka tie nobīsies no briesmām.

—   Tātad jūs domājat, ka viņi piekritīs?

—   Varu teikt, ka viņi ir jau piekrituši, es to jau noskaidroju. Arī viņi tikai viņiem pašiem zināmu iemeslu dēļ neieredz sibolēro Karlosu. Tādēļ jums nevajadzēs šos vīrus ilgi pierunāt un. pārliecināt. Es domāju, viņi tūlīt būs ar mieru, tagad jau arī viņi būs izlasījuši paziņojumus un varbūt pat" pošas ceļā, jo ir aprēķinājuši, kādu bagā- tību tiem apsola Karlosa noķeršana. Atgādiniet tiem, kādu atmaksu tie saņems, un viņi jau pēc dienām trim no šf brīža atnesīs jums sibolēro ausis vai viņa skalpu, jeb — ja jūs gribēsiet — visu nodīrāto ādu. Es galvoju, ka tie sadzīs viņa pēdas.

—   Vai nevajadzētu sūtīt viņiem līdzi dažus ulānus? Varbūt, ka sibolēro neslēpjas viens. Mums liekas, ka viņa metiss — viņa labā roka — ir kopā ar Karlosu, un tas nozīmē, ka jūsu medniekiem iznāks sadursme ar spēcīgu pretinieku.

—   Muļķības! Tie ir īsti velni! Nu, bet pajautājiet par to viņiem'pašiem. Viņi labāk zinās, vai tiem būtu vajadzīgi palīgi vai ne. Tā viņu lieta, kungi. Lai izšķir paši.

—   Vai mums aizsūtīt tūlīt ziņu, lai viņi ierodas šeit, jeb jūs atsūtīsiet viņus pie mums? — jautāja Roblado.

—   Vai nebūtu labāk, ja viens no jums pats aizietu pie viņiem? Tādas lietas labāk nokārtot slepeni. Ja viņi ierastos šeit un runātu ar jums, ļaudis sāktu baumot un interesēties, kas jums ar šiem vīriem kopīgs. Un valodas varētu nokļūt arī viņa -ausīs, un Karloss tūlīt saprastu, ka šie veiklie vīri meklēs viņu. Tādā gadījumā diez vai tiem izdotos viņu notvert. v

—       Jums taisnība, padre! — piekrita Roblado. — Bet kā mēs varētu ar viņiem slepeni sazināties?

—       Tas pavisam viegli izdarāms, kapteini! Aizejiet m viņu māju, pareizāk sakot — būdu; jo viņi mitinās pie klintssienas pieslietā būcenī. Nomaļā vietā, kas atrodas tālu no visiem ceļiem. Jūsu ierašanos tur neviens neredzēs. Tur var nokļūt, ejot pa šauru taku cauri krūmu biezoknim. Es atsūtīšu pavadoni, kas jūs aizvedīs turp. Esmu pārliecināts, ka mednieki jau gaida jūsu ierašanos. Es aizrādīju, lai viņi ūzturas mājās, jo varbūt būs vajadzīgi. Nešaubos, ka jūs viņus tūlīt satiksiet.

—   Kad jūs atsūtīsiet pavadoni?

—       Viņš jau ir šeit. Mans kalps pavadīs jūs. Zēns ir lejā, pagalmā. Jūs nedrīkstat kavēties.

—       Protams, Roblado, — piebilda komandants. — Jūsu zirgs ir apseglots; dodieties ceļā.

—   Jāšu tūlīt. Kur pavadonis, pāter?

—       EstevanI Hallo, Estevan! — kliedza jezuīts, pārliekdamies pār asotejas malas margām.

—   Es šeit, senjor! — lejā atsaucās kāda balss.

—   Panāc šurp. Atril

Nākošajā acumirklī asotejā uzskrēja indiāņu zēns un, cepuri noņēmis, godbijīgi tuvojās mūkam.

—       Tu pavadīsi kapteini cauri krūmu biezoknim uz mednieku būdu.

—   Jā, senjor!

—   Tik, piesargies! Nevienam par to ne vārda!

—   Jā, senjor!

—   Ja izrunāsies, noslānīšu ar pletni! Ej!

Roblado, zēna pavadīts, devās lejā pa kāpnēm. Pagalmā kapteinim palīdzēja uzsēsties zirgā, un viņš izjāja pa cietokšņa vārtiem.

Pāters, komandanta Viskaras uzaicināts, iztukšoja vēl vienu kausu bordo, tad, atgādinājis viesmīlīgajam saimniekam, ka misijā viņu gaidot sagatavota garda maltite, novēlēja tam visu labu un steigšus- devās mājup.

Viskara palika asotejā viens. Ja tur atrastos vēl kāds un novērotu komandantu, tas pamanītu, ka viņa sejā vienmēr pavīdēja dīvains satraukums, kad skatiens pievērsās Ņina Perdida klintij.

LI NODAĻA

Roblado Iejāja biezajā krūmājā. Dažus solus zirgam pa priekšu rikšoja indiāņu zēns Estevans. Apmēram pusjū- dzi Roblado jāja pa ciemata ceļu, kas vijās starp pilsētu un vienu no kalnu pārejām, pēc tam iegriezās šaurā takā, kur reti kāds staigāja. To izmantoja tikai medniek'i un gani, meklēdami sava ganāmpulka lopus. Pēc divu tris jūdžu jājiena šaurā taka pieveda kapteini pie kalna pakājes, kur atradās viņa ceļa galamērķis — abu mednieku miteklis.

Tā bija pavisam nožēlojama būda. Uz dažiem zemē iedzītiem stabiem balstījās vienkāršs jumts, tikko jaušami, mazliet ieslīpi paceldamies uz klintssienas pusi. Balsta stabi faktiski bija konveidīgās jukas stumbri, kura šeit ,auga visapkārt. Arī jumta segums izpīts no jukas cietajām lapām, kas biezi nokrautas viena .pār otru. Ieiet būdā varēja pa durvīm līdzīgu caurumu, ko aizsedza no resnākiem jukas zariem cirsti dēļi, kuri bija iekārti bifeļādas strēmeļu virās. Otrs caurums kalpoja loga vietā. To aizsedza bifeļādas strēmelēs pakarināts jukas dēļa aizvirtnis. Sienas bija mežvīna stīgu pinums, kuru saturēja tievu zaru režģis, un viss kopā -bija apmests ar māla kārtu. Gludā, vertikālā klints veidoja vienu būdas sienu. Sī dabiskā siena aiztaupīja daudz pūļu būdas uzcelšanā. Par dūmvadu kalpoja caurums jumtā pie klintssienas, un dūmu ceļu ārā no būdas norādīja sodrējiem nomelnējusī svītra, kas stiepās augšup gar klints sienu. Arī ieeja būdā atradās cieši pie klints. Loga caurums bija būdas priekšpuses sienā. Pa logu būdas iemītnieki varēja redzot un pamanīt katru, kas iedomātos tuvoties būdai pa meža taku. Bet šeit reti kāds parādījās. Mežonīgajam mednieku pārim nebija gandrīz nekādu paziņu vai draugu, un viņu mājvieta atradās pārāk nomaļu no ceļiem, pa kuriem staigāja ļaudis. Faktiski galvenais satiksmes ceļš, kas vijās cauri ielejai gar kalnu pakāji, atradās vairākus simtus jardu no šīs vietas nelielā kalna ielīcī. No vienas puses to skatienam aizsedza biezs krūmājs, no otras — klints krauja.

Būdas vienā galā atradās mazs aploks, kuru apjoza no dažāda lieluma akmeņiem un klints atlūzumiem sakrauts žogs. Aplokā stāvēja trīs noliesējuši mūļi, kuru ādā visur redzēja jēluma brūces, un pāris mustangu, arī galīgi nodzīti un novājējuši. Aploka malā atradās lauciņš,

pareizāk sakot — tas kādreiz bija lauciņš, bet tagad nev!< žigi pamests un pārvērties par nezāļu un mauriņa dobi, Vietām vēl manīja kādreiz tur iestādītās, bet neregulāri koptās un apkaplētās kukurūzas samīdītos un apgrauzto» stublājus un starp tiem melones un pudeļveidīgā ķirbja maigās, nokarenās stīgas. īsta skvotera1 saimniecībai 1

Pie durvīm gulēja kāds pusducis suņu, kuri vairāk līdzinājās vilkiem. Zemē, it kā nojumē zem pārkarenās klintsi radzes, atradās nomesti divi vai trīs nastu segli, bet pār horizontālu kārti pārmesti karājās divi jātnieku segli —j veci, novalkāti, sadriskāti. Uz tās pašas kārts pārmestas pavadas, dažas žāvētas gaļas šķēļu un sarkano piparu pākstu virtenes.

Ieiedami būdā, jūs ieraudzītu divas indiānietes, ne visai tīrīgas un izskatīgas sievietes. Viena mīcīja rupjas mai* zes mīklu, otra sutināja žāvēto gaļu — tasāho. Pie paša» klints sienas starp diviem akmeņiem dega pavarda ugunsl Blakus uz grīdas mētājās māla podi un 110 ķirbja iz4 grebtie trauki.

Būdas sienas greznoja šaujamloki, bultu maki un dzīv-1 nieku ādas. Divos nesadalītās telpas stūros atradās ari apklātiem akmeņiem nožogotas un ādām izklātas ģuļvie-ļ tas. Trešajā kaktā stāvēja pieslieti mednieku ieroči — pā-j ris garstobrainās bises un viena īsstobrainā spāņu bise» turpat karājās • arī mačete jeb zobenduncis, divi garieļ šķēpi, pulvera ragi, patronsomas un citi nepieciešamie pie- ^ derumi medniekiem, kas dodas medībās Klinšu kalnos. Tur atradās arī tīkli, citi zvejas rīki un dažādi piederumi sīko medījumu ķeršanai. Tāda, lūk, iekšpusē izskatījās šī būda. To visu Roblado varētu ieraudzīt, pārkāpdams pār tās slieksni, bet viņš būdā iekšā neiegāja, jo gadījās, ka vīri, ko viņš gribēja satikt, atradās ārpusē. Mulats gulēja izstiepies zemē. Sambs šūpojās starp diviem kokiem pakārtā tīklā; šo paražu viņš saglabājis no savas dzimtās puses — karstās joslas piejūras apvidiem.

Abu vīru izskats, no kuriem gandrīz ikviens būtu riebumā novērsies, apmierināja Roblado. Viņam tie likās īstie palīgi noziedzīgā uzdevuma veikšanai. Sos vīrus kapteinis bija arī agrāk redzējis, bet nekad nebija «zmai nīgāk aplūkojis. Bet tagad, skatīdamies uz viņu nekaunī-

' Skvoters — kolonists, kas apmeties kādā brivā, neapstrādātā zemes gabalā ASV un Kanādā kolonizācijas laikā.

gājām, melnīgsnējām sejām, tumšādainajiem muskuļotajiem augumiem, viņš pie sevis nodomāja: «Nu šitie tēvaiņi tiks ar Karlosu galā.» Grūti uzveicams pāris. Jau katrs no viņiem, pēc izskata spriežot, varētu droši uzbrukt tādam pretiniekam kā sibolēro, jo abi šie vīri bija lielāki un augumā spēcīgāki par Karlosu.

Mulats bija garāks par savu pārinieku. Viņš pārspēja sambu ari spēkā, drosmē un viltīgā gudrībā. Ja neskaita sambu, tad varētu droši apgalvot, ka atbaidošāku fizio- nomiju grūti atrast visā plašajā apkārtnē. Sai ziņā viņi bija līdzīgi.

Mulatam bija netīri dzeltena seja, reta bārda un ūsas. Lūpas kā nēģerim — biezas, tumšas, violeti sarkanas; aiz tām zibēja divas rindas lielu, vilka ilkņiem līdzīgu zobu. Acis dziļi dobumos iegrimušas, to baltumus izraibinājuši dzelteni plankumi. Acis aizēnoja tumšas, kuplas, atstatu stāvošas uzacis, starp kurām izcēlās plata un plakana deguna kumbrs ar tik platām nāsīm, it kā katra atsevišķi būtu uz āru izspiedies izcilnis. Lielās ausis paslēpušās tik biezā un sprogainā matu cekulā, kas atgādināja vilnas tnurskuli. Uz galvas turbāna veidā sasiets vecs, rūtains madrasas lakats, kas ilgu laiku nebija saskāries ne ar ūdeni, ne ziepēm. Gar lakata-turbāna malu uz pieres spraucās ārā pinkaino matu lēkšķes, piešķirdamas sejai vēl mežonīgāku izskatu. Sī skarbā fizionomija pauda nežēlību, cietsirdīgu pārgalvību, viltību, tur nemanīja nekā ,.no cilvēcīgām jūtām.

Mulata apģērbs maz atšķīrās no parastā prēriju mednieku apģērba. Tas bija gatavots no ādām un audekla. Neparasts bija tikai galvas apsegs — atmiņa no tiem laikiem, kad mulati vēl bija vergi-nēģeri Dienvidu štatos.

Arī samba seja un tās izteiksme bija tikpat mežonīga kā mulatam. Atšķīrās tikai ar ādas krāsu. Tā izskatījās kā nomelnējis varš, un tajā bija saplūdušas abu viņa senču ādas nokrāsas. Pilnīgās lūpas un slīpo pieri viņš bija mantojis no nēģeriem, bet no indiāņiem savus gandrīz gludos matus, kuri, garās, čūskveidīgās cirtās sagriezušies, nokarājās pār kaklu un pleciem. Vispār viņš ar savu ārējo izskatu mazāk piesaistīja uzmanību nekā i draugs mulats. Viņš valkāja savai ciltij raksturīgu apģērbu — platas, rupja kokvilnas auduma bikses, tāda p?ša materiāla bezroci, platu jostas apsēju un rupja auduma serapē. Krūtis, kakls, pleci un muskuļotās, tumšādainās bronzas krāsas rokas bija kailas.

•

Roblado ieradās tieši laikā, lai. būtu aculiecinieks kādas ķildas finālam, kas varēja noderēt par samba rakstura ilustrāciju.

Pusguļu, pussēdu iezvēlies šūpuļtīklā, viņš ar baudu', kūpināja no zālēm satītu spēcīga aromāta cigāru, brīžairr y atgaiņādams mušas ar jēlādas pātagas sitieniem. Pēkšņi viņš uzsauca sievietei, kas pašreiz skaitījās viņa sieva»

—   Hei, meiča! Dod ēst! Vai gisādo gatavs?

—   Vēl nē, — no būdas atsaucās sievietes balss.

—   Tad iznes man tortiļjas ar sarkaniem pipariem.

—  Tu taču zini, mīļais, ka mājās nav nevienas sarkanā^ pipara pāksts, — sieviete atbildēja.

—   Panāc šurp, meitēn. Tu man esi vajadzīga.

Sieviete iznāca no būdas un neticīgā piesardzībā tuvojās tīklā sēdošajam vīrietim. ļ

Sambs sēdēja nekustīgi un klusēja, kamēr sieviete pienāca pavisam tuvu, tad pēkšņi pacēla roku ar jēlādas pā-' tagu, kuru bija turējis paslēptu aiz muguras, un no visaļ spēka sita sievietei pa muguru, kuru sedza tikai plānš krekls. Tā viens pēc otra uz pleciem krita spēcīgi pātagas cirtieni, līdz nelaimīgā sieviete sadūšojās un atrāvās,, kur viņu vairs nevarēja aizsniegt. 1

—  Nu tā, mana mīļā! Nākošreiz, kad es prasīšu tortiļjas ar pipariem, tev viņas atradīsies. Vai ne, mīlulīt?

Un tad, atgāzies šūpuļtīklā, mežonis izgrūda rēcošu smieklu gāzmu. Tāpat norēcās arī mulats un gatavojās tāpat apstrādāt arī savu draugaļu, bet tieši tanī mirklī pie būdas parādījās Roblado.

Abi mednieki, virsnieku ieraudzījuši, uzlēca kājās un pasveicināja viņu, diezgan padevīgi paklanīdamies. Abi zināja, kas ieradies pie viņiem. Mulats, juzdamies šeit galvenā persona, uzsāka sarunu, kamēr sambs noklausījās, daudz neiejaukdamies un turēdamies aizmugurē.

Saruna noritēja klusinātā balsī, lai to nedzirdētu abas sievietes un zēns Estevans. Dialogs beidzās ar to, ka mednieki piekrita — kā jau pāters Hoakins teica — sadzīt pēdas un atrast sibolēro Karlosu, nogalināt vai sagūstīt viņu. Par nogalināšanu viņi saņems, krietni lielu atmaksu, bet, ja sagūstīs un atvedīs dzīvu, — atlīdzība būs 1 vēl lielāka: summa gandrīz dubultosies. S?

Ne mulats, ne sambs negribēja pieņemt nekādu ulānu a palīdzību. Viņi no tā noteikti atteicās. Mednieki nevēlējās, ka atmaksas summa samazinātos, viņiem tajā daloties ar citiem līdzdalībniekiem. Sadalot piesolīto summu savā

starpā, abi saņemtu veselu bagātību katrs, un lieliskās izredzes to iegūt vēl vairāk kāpināja tieksmi rīkoties, lai pasākums sekmētos.

Veicis savu uzdevumu, kapteinis jāja atpakaļ uz cietoksni, bet mulats un sambs sāka gatavoties cilvēka medībām.

LI1 NODAĻA

Mulats un sambs — viņus sauca Manuels un Pepe — [bija gatavi doties ceļā pusstundas laikā. Faktiski sagatavošanās šoreiz ilga tikai pusi no šī laika, bet minūtes piecpadsmit pagāja pamatīgi iestiprinoties ar gisādo un izkūpinot spēcīgo cigāru. Zirgi pa to laiku pagrauza tiem 'priekšā nomestās zaļās kukurūzas vālītes.

Izkūpinājuši cigārus, mednieki ielēca seglos un aizjāja. «Mulats bija apbruņojies ar garstobru bisi un garo me- Idibu dunci, kuru sauc par «bovī», — tos abus lieto amerikāņu mednieki. Duncim ir spēcīgs, biezs asmens, kas netālu no gala ir abpusēji griezīgs. Tas ir briesmīgs ierocis tuvcīņā. Abus šos ieročus mulats bija atvedis sev līdzi no Misisipi ielejas, kur bija iemācījies ar tiem rīkoties.

Pepem pie segliem siksnā pakārta šūpojās spāņu mednieku bise, bet pašam sānos pie jostas piestiprināta karājās smagā mačete — īss zobenduncis, un uz muguras — ļ šaujamloks un bultu maksts ar bultām. Dažreiz, kad vajadzēja nogalināt aizšautu zvēru vai putnu jeb šaut, neradot troksni, bija izdevīgāk šautenes vietā lietot bultas vai mačeti. Raidīt bultu no loka iespējams daudz ātrāk ; nekā izšaut lodi no bises, un, ja pirmā bulta netrāpīja, medījums nenojauta, ka viņam tuvojas mednieks, jo nedzirdēja šāviena troksni.

Bez šiem ieročiem abiem medniekiem vēl bija aiz jostas aizbāztas pistoles un pie seglu loka karājās saritināts laso. Aizmugurē uz zirgu krustiem atradās briežādas soma ar pārtiku — dažas šķēles tasāho un dažas aukstas tortiļjas. Pie ekipējuma vēl piederēja divgalvaina, no ķirbja v pagatavota pudele ūdenim, dažādi pulvera ragi un somas. ' Zirgiem blakus turēdamies, līdzi skrēja pāris milzīgu, izdēdējušu suņu, kas izskatījās tikpat nikni un mežonīgi kā viņu saimnieki. Viens bija vietējais vilku suns, otrs — spāņu pēdudzinējs.

—   Pa kuru ceļu jāsim, Manuel? — iejautājās sambs, kad viņi izjāja no būdas pagalma. — Vai taisnā ce|ā uz Pekosu?

—   Nēl Nē! Parāpsimies augšup un pa apkārtceļu. Ieraudzīs mūs_ ielejā, un kāds vēl sapratīs, kurp doda^j mies. Kāds vēl izmuldēsies, paziņos viņam, un mums naudu kā savas ausis neredzēt. Nedomā, puis, ka tik viegli pie bagātības tikt. Nē! Nē! Mēs jāsim pa veco ceļu, pa iz- žuvušo gultni un tad lejā. uz Pekosu. Mazliet tālāks, bet drošāks ceļš.

—   Carrambo! — iesaucās Pepe. — Tur velnišķīgi stāvs kāpiens. Mans nabaga kleperis jau tā notriekts, bifeļus dzenājot. Lopiņš galīgi pārguris, tikko kustas. Velns parāvis!

Viņi izjāja cauri krūmu biezoknim un pēc neilga jā- jiena pa taku gar kalna pakāji nonāca vietā, kur klints sienā ieslīdēja slīpa ieplaka. Uzkāpšana pa šo ieplaku līdz kalna virsai bija ļoti grūta tās stāvuma dēļ. Šeit augšā netiktu neviens cits zirgs, kā tikai kalnos kāpelēt pieradušie mustangi, kuri prot rāpties pa klintīm kā kaķi. Pat suņi tikai ar lielām pūlēm varēja uzrāpties pa šo krauju. Pirms došanās augšup mednieki nokāpa no zirgiem, pēc tam rāpās pa klinti, vilkdami tos pavadā aiz sevis, un drīz vien nokļuva uz augstkalnes plato.

Alazliet atvilkuši elpu un ļāvuši arī zirgiem atpūsties, viņi atkal ielēca seglos un rikšoja pāri augstienes līdzenumam.

—   Nu, Pepe. Paklau… — klusi nomurmināja mulats. — Iespējams, ka satiksim kādu aitu ganu, kas šeit medī antilopes. Dzirdi?

—   Aha, Mani… Saprotu.

Tie bija pēdējie vārdi, ko viņi pasacīja viens otram pirms tālāko desmit jūdžu garā ceļa. Viņi jāja viens aiz otra — pirmais mulats, tad Pepe sekoja viņa pēdās, un aiz samba tāpat skrēja abi suņi. Seit vadītājs bija pēdu- dzinējs, bet vilku suns sekoja tam.

Nojājuši jūdzes desmit, mednieki sasniedza izžuvušās upes gultni. Tā atradās šķērsām pāri viņu ceļam. Tā bija tā pati sausā gultne, pa kuru devās Karloss ar saviem pavadoņiem tanī dienā, kad bēga no vajātājiem ulāniem pēc, sadursmes cietoksnī. Manuels un Pepe nolaidās sausajā upes gultnē, tad pagriezās lejup — tāpat kā iepriekš to darīja Karloss, — un aizjāja gar tās malu līdz vietai, kur tā pienāca pie Pekosas krasta. Seit auga neliela birztala.

Mednieki iejāja birzī, nokāpa no zirgiem un piesēja tos pie kokiem. Zirgi nemaz neizskatījās nomocīti, kaut gan tikko nesen bija atgriezušies no ilgām medībām prērijā un pašreiz veiklā riksī veikuši vairāk nekā trīsdesmit jūdzes. Kaut arī novājējuši, mustangi bija sīksti un izturīgi, un abi nesabrūkot varētu norikšot vismaz vēl simts jūdzes.

Mustangu saimnieki to ļoti labi zināja, jo, ja viņi nepazītu savu zirgu izturību, tie nebūtu devušies cilvēka medībās tik pārliecināti, ka tiem noteikti paveiksies.

—   Ka tik neaizlaižas, viņa melnais auļo kā vējš, — domīgi sprieda mulats, paskatīdamies uz saviem mustangiem, — mēs viņu tomēr panāksim, vai ne, Pepe?

—   Noteikti panāksim!

—  Nodzīto kleperu pāris nogurdinās rikšotāju, vai ne, Pepe?

. — Noteikti nogurdinās, Manle.

—  Tomēr negribas trakot. Jāpataisa šī spēlīte vieglāka. Pieveiksim ar viltu. Vai tā, Pepe!

—   Ceru, Manle.

—   Sibolēro noteikti ir alā. Mitinās tur. Labāku vietu arī neatradīsi. Guļot viņu tur nesaķers. Ulānus te augšā neuzdzīsi. Un noiet lejā, ielejā, viņam pavisam viegli. Staigā kundziņš uz priekšu un atpakaļ, un neviens spiegs to nepamana. Citur nekur pēdas neved. Nu, kur šim iet? Droši vien ir alā kopā ar zirgu. Nu, Pepe, jāpagudro, kad mums šo nogrābt.

—   Jā, tur tas āķis! Kā uzzināt, kad viņš alā un kad ārā?

—   Eh, tas nav grūti. Uzrīkosim slēpni — paskatīsimies. Tā, Pepe.

—   Vai tu domā, ka viņš tur mitinās pa dienu?

—   Laikam gan, Pepe. Uz ieleju- viņš iet tikai naktīs. Noteikti tikai naktīs. Droši vien ne uz savu rančo. Kaut kur māju tuvumā. Droši vien satiekas ar Antonio. Uz alu jau nu Antonio nenāk. Viltīgais baltinatainīs nav muļķis… iet Antonio pretī kur citur. Tas nu noteikti!

—  Varbūt izsekosim Antonio?

—  Varētu. Bet kāds no tā labums? Iznāks vēl kautiņš ar diviem. Un neviens neprasa nosist Antonio. Ļaudis neienīst Antonio. Satikt Karlosu kopā ar Antonio — tas mums sliktāk. Ne, dēls Pepe, mums pietiek tikt galā ar baltmataino. Viņš mums jāsaķer. Atceries — jāsagūsta, nevis jānogalina. Nosišanu atstāsim citu vīru ziņā. Tāpēc

liksim mierā Antonio. Un, kur slēpjas otrs, to mēs zinām, Ja nezinātu, tad cita lieta, būtu jāizseko Antonio.

—   A, varbūt pieiesim tuvāk alai pa dienu, Manle? isti labi neatceros, kur tā atrodas.

—   Kādu jūdzi no šejienes, ne tālāk. Pieietu, ja zinātu, ka viņš tur gu|. Bet kad viņš guļ? Varbūt tu vari to pateikt, Pepe?

—   Bet ja nu neguļ?

—    Ja.,. redzēs mūs, ieejot aizā. Jūdzi tālu var ieraudzīt. Uzlēks zirgā un aizauļos augšā plakankalnē. Sameklē nu viņu tur, paies dienas trīs, bet varbūt vairi .nemaz neatradīsim. Lūk tā, Pepe!

—   A zini ko, Manle? Es izdomāju. Aiziesim lidz ieejai aizā^ paslēpsimies tur un sagaidīsim nakti. Kad satumsis, aizrāpsimies līdz tai vietai, kur šaurums. Viņš kāps tur lejā, cita ceļa uz ieleju viņam nav. Un tad? Kad viņš ie garām, nošausim.

—   Muļķis! Un pazaudēsim pusi atlīdzības. Un bc tam — ja nu tumsā aizšaujam garām! Nu, nē! Pie velna — vai nu visu, vai neko. Riskēsim pat ar savu dzīvību, bet viņš jādabū rokā dzīvs. Tikai dzīvs!

—   Nu, labi, — piekrita Pepe. — Ļausim viņam iziet no alas. Kad būs aizgājis diezgan tālu, ielīdīsim alā. Sa-I gaidīsim, kad viņš atgriezīsies. Ko tu par to saki, Manuelfl

—   Nu, tas jau skan labāk un gudrāk, Pepe. Tā vari rīkoties. Labi! Tikai, pirms baltmatainis nebūs prom, al^t nelīdīsim. Pieiesim tikai tik tuvu, lai redzam, kad šis aizT* iet. Un tad — alā iekšā! Tā mēs viņu noteikti noķersim. Skat, saule jau riet. Laiks iet.

—   Ejam! .1

Abi mednieki uzlēca zirgos un jāja u? upes krastu.»

Tuvumā nebija bVasla, bet kas par to? Pat ne īsu brīdi \ neapdomājuši, viņi iejāja straumē un pārpeldēja upi. Suni] metās viņiem pakaļ. Drīz vien visi izkāpa otrā krastā.! Odens straumītes tecēja no abiem vīriem, zirgiem un su-'j ņiem. Vakars bija vēss, bet tādi vīri nebaidījās ne karstuma, ne sala. Neko tiem nenozīmēja arī slapjās drēbes. Ne mirkli nekavēdamies, tie rikšos jāja uz Ļjanoestakādo kraujo malu. Sasnieguši klintis, viņi pagriezās pa labi un jāja gar to pakāji. r

Nojājuši gar klints sienu kādas divas trīs jūdzes, viņi tuvojās kalna atradzei, kas iesniedzās ielejas līdzenumā, un jo vairāk tā attālinājās no Ļjanoestakādo kraujās klinšu sienas, jo vairāk tā sašaurinājās un kļuva arvien

lēzenāka, slīpāka un zemāka. Nolaidenās atradzes gals bija milzīgs klintsbluķis, sašķēlies vairākos atlūzumos, atsevišķās klintsradzēs; turpat tuvu viens pie otra gulēja lieli laukakmeņi. Te neauga neviens koks, bet tumšie klinšu masīvi likās it kā samesti viens uz otra un piešķīra šai vietai nekārtīga krāvuma izskatu. Starp akmens bluķiem un klintsgabalu masīviem izveidojās tukšas alas, ejas un vietām tik plašas telpas, kurās kopā ar zirgiem varētu paslēpties vesela jātniekunodaļa.

Uz šo klintsragu tagad devās mulats un Viņa pavadonis. Sis klintsrags veidoja aizas vienu sānu, kurā atradās ala; otrā pusē gar aizas dienvidu malu stiepās līdzīgs kali» atzarojums. Aiza iesniedzās dziļi klintīs. No tās augšā uz plakankalni veda šaura taka, pa kuru ļoti grūti uzkāpt. Tā bija tā pati aiza, kurā iznīcināja jaunā rančēro dona Huana ganāmpulku. Dzīvnieku līķus te vairs ne- ' redzēja, tikai pār līdzenumu izkaisīti mētājās saulē izbalējuši balti kauli. Tas bija viss, ko pametuši vilki, lāči un citi plēsoņas.

Beidzot cilvēka mednieki sasniedza savu mērķi. Ieveduši zirgus starp atsevišķi stāvošiem akmens bluķiem, viņi tos stingri piesēja. Paši sāka rāpties augšup pa klints- šķilu un akmeņu spraugām, līdz beidzot nokļuva klintsraga korē. No šejienes Manuels un Pepe varēja pārredzēt apmēram trīssimt jardu plato aizas ieeju, tā ka neviens — ne cilvēks, ne zirgs — nevarēja nepamanīts -ieiet vai iznākt no aizas. Tas varētii notikt tikai ļoti tumšā naktī. Bet bija paredzama gaiša mēnesnīca, un tās gaismā pat kaķis nevarētu ielavīties aizā nepamanīts.

Atraduši novērošanai izdevīgu vietu, abi mednieki nogūlās, aizslēpušies aiz akmeņiem, lai neviens, ja kāds ietu garām, ne no augšas, ne arī no lejas vai aizmugures nevarētu tos ieraudzīt. Arī lejā starp klintsbluķiem paslēptos zirgus nevarēja ne no vienas puses redzēt.

Abi cilvēka mednieki likās noteikti izplānojuši un vienojušies par to, kā rīkosies. Viņi instinktīvi nojauta, ka ārpus likuma izsludinātais sibolēro Karloss šinī laikā uzturēsies tieši šīs aizas alā, kuru arī mulats ļoti labi zināja. Saprata arī, ka Karloss naktīs droši vien iznāk no .alas un dodas ielejā uz kādu māju — ala atradās ne tālāk par jūdzēm desmit no Karlosa paša rančo — un kaut kur satiekas ar savu draugu Antonio, kas pastāsta Karlosam par visu, kas notiek Sanildefonsā, un tanī pašā laikā atnes bēglim maizi.

Tādēļ abi mednieki bija nolēmuši slēpnī nogaidīt, kamēr Karloss aiziet no aizas, tad ielavīties viņa alā un uzbrukt viņam, kad viņš atgriezīsies. Protams, viņi varētu uzglūnēt Karlosam arī tanī brīdī, kad viņš ies tiem garām * tomēr nebija īsti pārliecināti, vai viņiem izdosies to no tvert. Un ja nu viņš būtu jāšus, tad viņu noķert nebij ko domāt. Varētu, protams, pierāpties šāviena tuvumā bet arī šaut — kā teica mulats — nozīmētu riskēt un varbūt visu pazaudēt.

Bez tam ne mulats, ne sambs negribēja iegūt tikai si holēro skalpu. Sevišķi mulats bija nolēmis saņemt dubul rfgo atmaksu, un tādēļ vajadzēja sibolēro sagūstīt dzīvu Kaut arī sagūstīšana bija daudz riskantāka un grūtāka tomēr, kad Karloss būs notverts, rokā būs arī dubultot atlīdzība, un šīs lielās, izsolītās naudas dēļ abi pārdroš nieki bija gatavi uz visu. Protams, ielaisties atklātā cīņa aci pret aci viņi neuzdrošinājās. Viņi bija šo to dzirdējuš par baltmatainā puiša varonību un drosmi un tādēļ ce rēja uzveikt viņu ar viltu. Dodamies ceļā, pašā sākumā viņi nolēma izsekot sibolēro pa pēdām un piezagties vi ņam, kad viņš gulēs, bet pa ceļam, visu apsverot, sākotnējais plāns izmainījās. Faktiski Manuels to visu bija jau izdomājis, pirms sambs izteica savu priekšlikunfu. • Manuels un Pepe bija pārliecināti, ka nodoms izdosies jo ticēja, ka upuris nezina, ka viņi ir tie, kas dodas viņu sagūstīt; sibolēro vēl nevarēja uzzināt par viņu atgrieša nos no bifeļu medībām un tādēļ būs mazāk piesardzīgs Protams, ja Karloss zinātu, kādi vīri dzen viņa pēdas viņš izturētos pavisam citādāk nekā pašreiz, kad domā ka viņa vajātāji ir tikai ulāni. No tiem viņš katrā laikā viegli varēja aizbēgt un paslēpties kaut kur Ļjanoestakādo klajumos. Bet pavisam cita lieta — izbēgt no medniekiem- kaut arī tiem neizdotos viņu notvert pirmajā gājienā, tie sekos viņam pa pēdām; vienalga kurp viņš dotos.

Mulats un sambs nešaubījās, ka baltmatainis vēl nekā nezina par viņu ierašanos un nezinās līdz tam brīdim, kad viņi to saķers. Tādēļ abi bija tik pārliecināti, ka viņiem viss izdosies.

Protams, viņi bija darījuši visu, lai nodoms sekmētos, ja tikai pareizs būs pieņēmums, ka Karloss pašreiz atrodas ,alā un šajā naktī dosies uz ieleju.

Nu, drīz vien viņi to uzzinās. Saule jau ir norietējusi. Ilgi nebūs jāgaida.

LIII NODAĻA

Karloss tiešām šinī brīdī atradās alā. Kopš notikuma cietoksnī viņš apmetās šeit un iekārtoja alu par savu «pagaidu mītni», savu midzeni gandrīz to pašu iemeslu dēļ, kurus mulats minēja savam pavadonim. Sī vieta nodrošināja viņam atkāpšanās iespēju un atradās netālu no viņa draugu mājām ielejā. Protams, droši iziet no aizas varēja tikai naktīs. Dienās viņš gulēja. Karloss nebaidījās, ka šeit viņa pēdas varētu sadzīt ulāni. Bet, ja viņi to izdarītu, no alas ieejas viņš varēja pārredzēt visu aizu līdz pat tās galam vismaz jūdzi attālumā, un, ja kā*ds tuvotos no tās puses, Karloss pamanītu katru, pirms tas pienāktu tuvumā. Ja ulāni ienāktu aizā, Karloss zināja taku, pa kuru iespējams izbēgt, kaut arī aizu no abām pusēm ietvēra nepārejamas klintis. Kā jau minēju, no aizas dziļuma augšup uz plakankalni veda šaura, stāva un bīstama taka. Tā bija ļoti stāva un uzrāpties pa lo ļoti grūti, taču melnais mustangs spēja pa to uzkāpt, un Karloss, ticis augšā uz Ļjanoestakādo, varēja pasmieties par saviem vajātājiem — ulāriiem. Karlosa ienaidnieki varētu viņam uzbrukt vienīgi tad, kad viņš gulēja, jeb pīe- lavīdamies pēc tumsas iestāšanās. Bet arī tad Karloss nebaidītos no viņiem. Viņš gulēja, juzdamies tik droši, it kā to apsargātu miesassargi. Viņam tiešām bija sargs, ļoti uzticams sargs — viņa suns, modrais Sibo. Kaut arī gudrais suns pēdējā izmisīgajā sadursmē uz tilta bija saņēmis smagu dūrienu ar šķēpu, viņš bija aizbēdzis, neiegu- dams nāvīgu ievainojumu. Sibo atkal atradās pie sava saimnieka, un, kamēr Karloss gulēja, gudrais dzīvnieks sēdēja pie alas ieejas un vēroja, kas notiek lejā aizā. Ieraugot kādu karavīra formā tērptu cilvēku, suņa garā spalva uz muguras sabozās, un viņš nikni ierūcās. Pat nakts tumsā neviens nevarētu pienākt pie alas tuvāk par simts jardiem, suns to tūlīt pamanītu, un viņa saimnieks pagūtu laikus atkāpties un aizbēgt pat no ļoti veikliem vajātājiem.

Ala bija plaša un pietiekoši liela, lai tajā varētu paslēpties jātnieks ar savu zirgu. Alas dibenā no sienas pilēja kristālskaidrs ūdens un ieplūda apaļā bļodai līdzīgā iedobumā, kas izskatījās tik precīzi apaļš, it kā to būtu veidojusi cilvēka roka. Bet tas bija pašas dabas veidojums, un tajā sakrājās ļoti skaidrs un tīrs ūdens. Sinī apvidū tādas ūdenstvertnes bieži sastopamas. Šādas kalnu

avotu ūdenskrātuves atrodas Vako un Gvadalupes kalnu alās un kalnos vēl tālāk uz dienvidiem.

Būtu grūti atrast labāku vietu patvērumam, vienalga, vai to sev meklētu kāds vajāts laupītājs vai ārpus likuma izsludināts cilvēks, vai cits bēglis. Un Karlosam pašreizējos apstākļos tā bija visizdevīgākā paslēptuve, kur mitināties. Jau sen viņš bija uzgājis šo alu. Bez viņa par to vēl zināja daži mednieki un klejojošie indiāņi, bet neviens no ielejas iedzīvotājiem neuzdrošinājās tuvoties tumšajai, drūmajai aizai.

Uzturoties^savā alas mītnē, Karlosam atlika daudz laika pārdomām. Bet cik rūgtas reizēm bija šīs pārdomās! Viņš saņēma arī ziņas par visu, kas notika. Tās viņam piegādāja Antonio. Katru nakti viņš satikās ar Antonio norunātajā vietā Pekosas krastā un uzzināja par «jaunumiem» pilsētā un apkārtnē. Arī par to viltīgajam mulatam Ma- nuelam bija pareiza nojauta. Ja Antonio ierastos pie Kar- losa tieši alā, viņu izsekotu un līdz ar to atklātu arī Karlosa paslēptuvi. Lai tas nenotiktu, sibolēro naktīs devās satikties ar draugu citā vietā.

Jaunajam rančēro bija labs palīgs — meitene Hosefa, kura uzzināja un pastāstīja visu, kas notiek pilsētā. No Hosefas Antonio uzzināja, ka Katalīna de Kruse tiek turēta ieslodzīta istabā kā cietumniece; ka Roblado ir pavisam viegli ievainots un jau gandrīz atveseļojies; ka jaunatnācēji virsnieki ar ulānu vienībām dodas meklēt Karlosu un ka par sibolēro Karlosa galvu izsolītā atlīdzība pieaug. Tāpat Karloss jau zināja, ka ap viņa rančo nostādīti slepeni novērotāju posteņi. Par šiem slepenajiem novērotājiem Karloss ļoti dusmojās, jo to dēļ viņš nevarēja apmeklēt māti un māsu. Bet ar Antonio palīdzību viņš katru dienu sazinājās ar viņām. Pēc visiem notikumiem Karloss bija sevišķi nobažījies par māsu, bet, tā kā nelietīgais Viskara pēc ievainojuma vēl nebija atveseļojies, Karloss pareizi saprata, kādēļ komandants Rositai vairs neuzmācās un ļāva to aizvest no cietokšņa. Tādēļ arī viņš nebaidījās, ka Rositai kas draudētu, vismaz tuvākajā laikā ne'; un drīz viņš aizvedīs māsu projām kaut kur tālu, kur ļauna roka to nevarēs sasniegt.

Pašreiz Karļoss tikai gaidīja izdevīgu brīdi un iespēju, lai to izdarītu. Viņš nešaubījās, ka varētu to izdarīt — «nozagt» māti un māsu jebkurā brīdī, kaut arī visapkārt ložņāja modri ienaidnieki. Bet reizē ar māti un māsu va

jadzēja projām doties vēl vienai sievietei, kura Karlosam bija tikpat mīļa un dārga un vēl vairāk sargājama.

Viņas dēļ viņš katru dienu riskēja ar dzīvību, tikai viņas dēļ viņš joprojām sēdēja savā vientuļajā alā, stundām ilgi pārdomādams atkal jaunus un neprātīgi pārdrošus plānus.

Katalīnu turēja ieslēgtu un rūpīgi uzraudzīja dienu un nakti. Kā lai viņa izkļūtu no sava cietuma? Kā atbrīvot viņu — šī doma nemitīgi mocīja Karlosu.

Katalīna bija apliecinājusi, ka dosies viņam līdzi. Ak, kādēļ viņa tūlīt tanī pašā naktī nebēga kopā ar viņu? Kāpēc kavējās, kāpēc viņi neizmantoja īsto brīdi? Kādēļ bēgšanu atlika uz vēlāku laiku? Aizkavēšanās bija liktenīga. Tagad viņu nodoms,var aizkavēties mēnešiem… gadiem. Varbūt viņi vairs nekad nesatiksies.

Karloss maz bēdāja par savu ienaidnieku dusmām, viņu neuztrauca arī ielejas iedzīvotāju nicinošā izturēšanās, viņš bija norūpējies tikai par Katalīnas likteni, domas par to neatkāpās ne mirkli. Visās nomoda stundās viņš domāja tikai nevis par paša glābšanos, bet kā atbrīvot un izglābt mīļo Katalīnu.

Nav nekāds brīnums, ka viņš vienmēr satraukts gaidīja nakti, nav brīnums, ka viņš dzina savu zirgu auļos uz norunāto satikšanās vietu Pekosas krastā, kur viņu gaidīja Antonio.

Beidzot satumsa arī šī nakts. Karloss izveda zirgu no alas un noveda to lejā pa slīpumu alas priekšā, ielēca seglos un aizjāja uz aizas izeju. Sibo skrēja jātniekam pa priekšu

LIV NODAĻA

Šoreiz cilvēka medniekiem, kā jau tiem abiem visu apspriežot likās, nenācās ilgi gaidīt. Drīz vien, kā viņi paredzēja, parādījās arī mēness. Brīžam tas spīdēja ļoti spoži, brīžam uz dažām minūtēm to, garām slīdēdami, aizsedza pa debesīm klīstoši tumši mākoņi.

Nejuta gandrīz ne mazāko vēja pūsmu, un valdīja pilnīgs klusums. Tik augstu kalnos gaiss bija tīrs un dzidrs, no liela tāluma varēja sadzirdēt katru vismazāko troksnīti, pat iečabēšanos.

Brīžam bija dzirdamas dažādas skaņas, bet ne suņi, ne zirgi nesacēla ne mazākā trokšņa, jo visi bija iemācīti", ja

vajadzīgs, Izturēties pilnīgi klusi. Arī paši mednieki gulēja zemē visā garumā izstiepušies un klusēja.

Un, ja brīžam viens vai otrs izmeta pa vārdam, tad tikai čukstus, pusbalsī nomurminot.

Reizēm ieskanējās vienīgi pašas dabas balsis — ieru-' nājās šī mežonīgā apvidus iemītnieki: ierūcās pelēkais lā-i cis, rāpdamies pa kalna krauju, atskanēja koijota gaudo-3 jošais rējiens, alu pūces gari vilktais «hū-hūp» sauciens, un brīdi pa brīdim klusumu pāršķēla milzīgo sikspārņu vai vakarlēpju griezīgie spiedzieni. Labu brīdi tikai šīs skaņas sasniedza slēpnī gulošo mednieku ausis.

Aizritēja kāda pusstunda, un ne mirkli neatslābstošā, saspringtā uzmanībā mednieki klausījās un vēroja apkārtni. Viņu skatieni slīdēja no aizas uz ieleju un atpakaļ. Iespējams, ka gaidītais upuris šoreiz pa dienu nebija uzturējies alā, mednieki ir vīri, kas nepārbaudītu nepalaiž garām nevienu varbūtību. Un, ja šis pieņēmums izrādītos pareizs, tad gaidāmais varētu atgriezties tieši naktī, un tas izjauktu visus viņu nodomātos plānus. Taču mulats jau bija padomājis, kā rīkoties, ja izveidotos tādi neparedzēti apstākļi. Tādā gadījumā viņi naktī piezagsies, cik iespējams tuvu pie alas, — vismaz lai to spētu sasniegt bises lode — pagaidīs, kamēr no rīta baltmatainis parādīsies, un «pasveicinās» viņu ar savu lodi. Ar ieroci dzel- tenādainais mednieks prata lieliski rīkoties. Varbūt nošaut zirgu — arī par to mednieks bija padomājis. Ja nošautu vai ievainotu un sakropļotu zirgu, sibolēro varētu pavisam viegli sagūstīt. Un abi drauģeļi nolēma pirmajā izdevīgajā gadījumā nogalināt skaisto dzīvnieku.

Abiem cilvēka medniekiem bija izstrādāts plāns, kā nogalināt vai sagūstīt Karlosu, ja tas varbūt atrastos alā. Protams, ja viņi to noteikti zinātu, — tad par šī uzbrukuma izdošanos bija pilnīgi pārliecināti. Tomēr tikai abiem zināmu iemeslu dēļ viņi šo plānu negribēja realizēt.

Tādā gadījumā būtu pavisam vienkārši atvest šurp ulānu nodaļu un novietot takas galā, kur ir izeja no aizas. Otra ulānu nodaļa tanī pašā laikā varētu ieiet aizā no ielejas. Tā kā aizu no abiem sāniem apņem nepārejamas, kraujas klintssienas, Karlosam no abām pusēm būtu nogriezta aizbēgšanas iespēja. Protams, ja kareivji ieietu tikai aizā, plāns — kā jau mēs zinām — sabruktu; bet lai, neejot cauri aizai, uzvestu tos augšā plakankalnē, kttr sākas taka, paietu visa diena. Protams, ne Viskara, ne

Roblado nežēlotu cilvēkus un' nebūtu saīguši par ilgāku laika zaudējumu, ja tikai pasākums izdotos.

Mulats un viņa melnīgsnējais draugs to ļotī labi zināja, bet pašreiz par šāda plāna realizēšanu vēl nedomāja. Protams, tādā veidā uzbrūkot, risks bija pavisam niecīgs, bet arī atmaksa iznāktu ļoti niecīga, jo katrs ulāns pieprasītu sadalīt solīto atmaksu līdzīgās daļās. Tas abus medniekus neapmierināja. Dalīties ar citiem viņi negribēja, jo uzskatīja, ka plānu notvert Karlosu izgudrojušas viņu apķērīgās galvas.

Ne viens, ne otrs pat nedomāja saistīties ar ulāniem. Abi "bija pārliecināti, ka ir spējīgi veikt uzdevumu bez palīgiem no malas.

Kad gaidot bija pagājusi kāda pusstunda, viņu ausis uztvēra troksni, kas liecināja — kāds tuvojas aizas izejai. Viņi dzirdēja dunoņu un vaļējo oļu un zvirgzdu grabēšanu, tiem pašķīstot uz visām pusēm zem zirga kājām. Visa aiza bija klāta ar vaļējiem oļiem un klints šķembām, kurus lietus periodā lejā sanesušas ūdens straumes. Pa šo oļaino gultni cauri aizai vijās taka. Pa akmeņaino ceļu tuvojās jātnieks.

—   Baltmatainis! — saausījās mulats. — Tas noteikti ir viņš.

—   Liekas gan, brāli Manle. Tev taisnība, ka viņš nāks pa šo taku. Un slēpjas alā, arī tas taisnība. Nu mēs noteikti sagrābsim viņu, kad atgriezīsies. Pie velna! Lūk, kur viņš!

Kamēr sambs to čukstēja, lejā aizā parādījās tumšs jātnieka stāvs. Mēnesim atspīdot, jātnieks un zirgs kļuva skaidri redzami. Nebija vairs ne mazāko šaubu: tas bija gaidītais upuris.

—   Klau, Manle, — čukstēja sambs, — bet ja nu viņš pienāk pavisam tuvu, pa ķērienam? Vai nevajadzētu nokniebt zirgu? Tik gaišā mēnesnīcā tu garām neaizšausi. Ja mēs abi mērķētu uz zirgu? To nogāzuši, baltmataino viegli pieveiktu.

—  Tas neder, Pepe! Noķert baltmataini pakaļskrienot nav nemaz tik viegli. Iebēgs klintīs, paslēpsies, un paies dienas, pirms sadzīsim pēdas. Un visu laiku meklēt. Nomocīsimies ar to velnu. Vecais plāns labāks. Lai viņš pašreiz aiziet. Noķersim, kad atgriezīsies. Par to nav šaubu.

—   Bet, Manle…

—   Nekādu «bet»! Nolādēts! Tu vienmēr gribi steigties, Pepe! Pacietībul Nebeto un nebaidies. SkatiesI Nu, lūki

To sacīdams, mulats lika Pepem saprast, ka viņa ierosinājumu, kaut arī tas bija diezgan saprātīgs, tomēr nevarēja realizēt, jo jātnieks pajāja tiem garām tādā attālumā, ka ne garstobru, ne īsstobru bises lode to nespētu sasniegt.

Bija skaidri redzams, ka viņš jāj pa aizas vidu, turēdamies Vienādā attālumā no abām aizas malām, un izjās klajumā apmēram pāris simt jardu no abu mednieku slēptuves.

Tā arī notika. Pēc dažām minūtēm jātnieks jau parādījās pretim tai vietai, kur slēpnī gulēja abi mednieki, un viņš atradās tiešām divsimt jardu attālumā. Viņu nesasniegtu arī Manuela bises lode, un pilnīgi bezcerīgi to būtu raidīt no īsstobrenes. Ne viens, ne otrs nedomāja par šaušanu, abi gulēja un, ne vārda nesacīdami, turēja suņus; piespieduši cieši' pie klintsradzes malas, viņi tos glāstīja, lai noturētu mierā un apklusinātu.

Jātnieks tuvojās, vadīdams zirgu lēnā solī un uzmanīgi vērodams apkārtni. Gaišajā mēnesnīcā brīžam spoži iezib- snījās pavadas, apseglojuma metāla sakabes un ieroča stobrs. Skaidri bija saredzama arī jātnieka seja, mēness gaismā izcēlās viņa staltais stāvs un zirga lieliskais ķermenis.

—   Baltmatainis! — nomurmināja Manuels. — Viss kārtībā, mans dēls!

—   Bet kas tas… tur priekšā? — čukstus jautāja Pepe.

—   Ak! Uzreiz nepamanīju! Nolādēts. Suns! Nu, protams, viņa suns!

—   Jā, tiešām! Velns un elle!

—   Kaut velns parāvis šo suni!… Esmu par to sātanu dzirdējis… brīnums, ne suns, Pepe. Ek, nolādēts, iznāks vēl ar to mums noņemties! Labi, ka vējš ņo tās puses. Pašreiz tas mūs pasargā. Velns! Skat, Pepe!

Sinī brīdī jātnieks pēkšņi apstājās un aizdomīgi paskatījās augšup uz klints izcilni, aiz kura paslēpušies gulēja abi mednieki. Suns, acīmredzot ierūkdamies, bija brīdinājis jātnieku.

—   Nolādēts! — mulats atkal nomurmināja. — Tas suns uzrādīs mūs… laime vēl, ka vējš no tās puses.

Tikko jūtamā vēja pūsma plūda medniekiem sejās no tās puses, kur atradās jātnieks. Un tā bija viņu laime, jo citādi Sibo tos noteikti būtu saodis.

Sinī momentā viņu slēpni tiešām ļoti viegli varēja atklāt, Viņus varētu nodot pat viegls troksnis, — varbūt kāds viņu pašu zirgu spēcīgāks kājas uzsitiens uz zemes — ko sadzirdētu Sibo, kaut arī viņa saimnieks neko nepamanītu. Bet pašreiz, liekas, arī suns neko aizdomīgu nesajuta, jo, purnu pie zemes noliecis, tas sāka rikšot uz priekšu. Jātnieks sekoja sunim, un pēc pāris minūtērrs tie abi bija izzuduši no mednieku redzesloka.

—   Un tagad, Pepe, uz alu!

—   Ejam!

Abi mednieki norāpās no kraujas malas, uzkāpa zirgos un, starp klints bluķiem izlocīdamies, jāja uz priekšu. Nonākuši aizā, tie turējās gar stāvo sienu, līdz nokjuva šaurajā galā uz tās pašas takas, pa kuru nesen lejup nolaidās sibolēro Karloss. Jādami augšup, viņi visu laiku uzmanīgi vēroja klintskrauju labajā pusē, kur atradās art ala.

Viņi nebaidījās, ka aiz tiem paliktu saredzamas pēdas, kuras baltmatainis, atgriezdamies rīta gaismā, varētu ievērot; taka akmeņiem un oļiem apbiruši, un pa to tikko bija aizjājis pats sibolēro, atstādams sava zirga pakavu sajauktus oļus. Un tomēr mulats jutās nobažījies. Brīžam viņš atkal un atkal, it kā pats sev, it. kā savam pavadonim sacīdams, nomurmināja:

—   Nolādēts! Tas velna suns! Iznāks ar to noķēpāties..

Beidzot klints sienā parādījās melns plankums — alas

mute. Mulats klusēdams nokāpa no zirga un, pasviedis Pepem zirga pavadu, uzrāpās gar kraujas malu un izpētīja ieeju alā. Viltīgais mednieks uzmanīgi izlūkoja tov jo varbūt alā atstāts kāds sibolēro palīgs un tādēļ jāievēro vislielākā piesardzība.

Krietnu laika sprīdi viņš nostāvēja, uzmanīgi klausīdamies, un tad iesūtīja alā suņus. Tā kā suņi ne ierūcās,- ne ierējās, mulats jutās drošs un ielīda alā pats, turēdamies- klints ēnas pusē. Ielīdis tajā pietiekoši dziļi, viņš iededza uguni, pats ar savu stāvu to aizsegdams, lai gaismas stars nekristu uz āru un neiegaismotu alas izeju. Tanī pašā mirklī viņš pārlaida ātru skatienu pār alas iekšieni un pārliecinājās, ka tur neviena nav. Apmierinājies, ka alā nav nevienas dzīvas dvēseles, mulats iznāca ārā un uzaicināja Pepi atvest zirgus.

Zirgus ieveda alā. Abi mednieki vēlreiz apskatīja visu alas iekšieni un tās sausākajā stūrī atrada sibolēro guļvietu, kaut ko ēdamu, dažus priekšmetus. Serapē, mazs cirvis malkas skaldīšanai, pavarda akmens un katliņš- ēdiena gatavošanai, divas trīs krūzītes, dažas šķēles

kaltētas gaļas, kāds maizes kancītis — tas bija viss, kas atradās alā.

Nelūgtie viesi apēda visu, kas tiem likās baudāms. Tad, piesējuši zirgus vienā alas stūrī, vēlreiz uzmanīgi izpētīja katru alas klinšu sienas izcilni, katru kaktu, beidzot izdzēsa uguni un nogūlās kā plēsoņas, sagatavojušies uzklupt savam laupījumam, kurš nenojauta paredzamo uzbrukumu.

LV NODAĻA

Iznācis no alas, Karloss rīkojās ļoti uzmanīgi. Tā ir dabiska piesardzība, kas piemīt katram līdzīgos apstākļos nokļuvušam cilvēkam. Bet šinī naktī viņa uzmanība bija sevišķi sasprindzināta. Viņš vērīgi aplūkoja katru krūmu un klints izcilni, kas atradās takas tuvumā, pārbaudīdams, vai aiz tā neslēpjas ienaidnieks. Kādēļ šonakt tāda vairāk sakāpināta piesardzība nekā iepriekš? Viņš aizdomīgi aplūkoja visu, jo viņa aizdomas saistījās ar medniekiem, kas tanī brīdī, netālu paslēpušies, tiešām uzglūnēja viņam.

Pēdējās dienās viņa domas diezgan bieži kavējās pie šiem vīriem. Viņš pazina tos, zināja, cik naidīgi abi pret viņu noskaņoti, sevišķi mulats. Domās viņš apsvēra varbūtību, ka tieši šos vīrus laidīs viņam pa pēdām, un saprata arī, ka tieši tie abi ir spējīgi viņu izsekot un atrast. Tas satrauca sibolēro vairāk nekā ulānu vajāšana, kurus vadīja šai ziņā pilnīgi nepieredzējuši'virsnieki. Karloss saprata, — ja tiks sūtīts viltīgais mulats un viņa ne mazāk apķērīgais draugs sambs, ala vairs nevarēs būt Karlosa patvērums un līdz ar to izbeigsies arī līdz šim diezgan ērtā sazināšanās un ziņu iegūšana no Sanilde- fonsas.

Sīs domas satrauca Karlosu. Un viņš būtu vēl vairāk uztraucies, ja zinātu, ka mednieki vairs neatrodas kaut kur tālu klajumos. Sibolēro ticēja, ka viņi vēl nav atgriezušies, un cerēja, ka pagūs visu nokārtot, pirms tas notiks. Bet šīs pašas dienas rītā viņa cerības bija sabrukušas.

Jau bija pilnīgi gaiša diena, kad viņš atgriezās savā paslēptuvē. Antonio, kuru tagad cītīgi uzmanīja spiegi, nevarēja atnākt laikā uz norunāto satikšanos, bet ieradās tikai vēlu naktī, un tāpēc arī Karloss aizkavējās. At-

griezdamies savā alā, sibolēro šķērsoja gluži svaigus pēdu nospiedumus. Tās bija zirgu, mūļu un suņu pēdas; dzīvnieki visi kopā bija nākuši no Ļjanoestakādo ziemeļu gala. Karloss, rūpīgi aplūkodams šos pēdu nospiedumus, drīz vien uzzināja, cik zirgu, mūļu un suņu te aizgājuši garām. To skaits atbilda tieši tam skaitam, cik dzīvnieku piederēja dzeltenajam medniekam un viņa palīgam. Un Karloss saprata: mulats un sambs pa šo ceļu atgriezušies no medībām prērijā.

Tālākā pēdu izsekošana apstiprināja šo domu. Viena suņa pēdu nospiedumi izskatījās atšķirīgi. Tie bija lielāki un nelīdzinājās parasto šī apvidus pēdudzinēju suņu pēdām. Sibolēro bija dzirdējis, ka dzeltenais mednieks nesen ieguvis milzīgu pēdudzinēju, īstu asinssuni. Un te nu, protams, redzami šī dzinēja plato ķepu nospiedumil

Karloss pajāja, pēdas vērodams, līdz tai vietai, kur tās šķērsoja viņa paša ierasto taku ceļā uz aizu. Te viņš pārsteigts ieraudzīja, ka no šīs vietas viens jātnieks un daži suņi atdalījušies no pārējiem un jājuši tanī pašā virzienā, kur veda Karlosa zirga pēdas. Sis jātnieks noteikti ir meklējis, kurp aizved Karlosa pēdas. Pajājis nelielu gabalu, šis cilvēks bija pagriezies atpakaļ un jājis tālāk pa iesākto ceļu.

Karloss saprata, ka mednieki virzījušies te garāin iepriekšējā vakarā. Labprāt viņš pasekotu tālāk, kurp aizved to pēdas, bet bija jau pilnīgi gaiša diena un, tā kā pēdas veda uz pilsētas pusi, viņš neuzdrošinājās šinī virzienā tālāk jāt un tāpēc atgriezās savā paslēptuvē.

Visu dienu viņš nespēja atvairīt drūmas, nomācošas domas par šo notikumu. Par to viņš domāja arī tagad — vakarā —, izjādams aizā, un tādēļ bija sevišķi piesardzīgs un modrs.

Un, kad Sibo, iznākot no aizas, pēkšņi nikni ierūcās un pagriezās uz klintssienas pusi, Karloss apturēja zirgu un ari vērīgi palūkojās uz to pusi. Tomēr viņš tur nevarēja redzēt neko tādu, kas radītu aizdomas. Arī suns pēc brīža, acīmredzot nomierinājies, rikšoja atkal uz priekšu.

— Droši vien kāds mežazvērs, — Karloss nodomāja un turpināja ceļu tālāk pāri līdzenumam.

Nokļuvis atklātā klajumā, viņš paskubināja zirgu un sāka jāt ātrāk. Pēc sešām septiņām jūdzēm viņš sasniedza Pekosas krastmalu, iegriezās takā lejup gar upi un, jādams vēl uzmanīgāk, tuvojās zemu koku birztalai, kas auga upes krastā. Sinī birzī šonakt bija norunāta satikšanās ar Antonio.

Līdzenumā apmēram simt jardu attālumā-no birzs sibolēro apturēja zirgu. Suns aizdrāzās uz priekšu, ieskrēja birzī un atgriezās atpakaļ pie saimnieka Tagad Karloss droši jāja tālāk un drīz vien nokļuva birzī koku ēnā. Nokāpis no zirga, viņš nostājās zem koka un gaidīja ierodamies ziņnesi.

Šoreiz gaidīt nenācās ilgi. Pēc dažām minūtēm klajumā parādījās salīcis cilvēka stāvs un ātri tuvojās birzij. Nokļuvis apmēram trīssimt jardu attālumā, nācējs apstājās un klusi iesvilpās. Sibolēro atbildēja uz šo signālu; nācējs tuvojās tāpat salīcis kā iepriekš un drīz vien sasniedza birzi. Tas bija Antonio.

—     Vai tev sekoja, draugs? — Karloss iejautājās.

—     Kā parasti, saimniek. Bet es ātri un veikli no viņiem atkratījos.

—     Nu, bet turpmāk tas vairs nebūs tik viegli!

—      Kāpēc tā, saimniek?

—     Zinu, ko tu man pavēstīsi: dzeltenais mednieks atgriezies. .

—     Pie velna! Tas tiešām tā. Kā jūs to uzzinājāt, saimniek?

—     Kad šorīt izšķīrāmies, es ieraudzīju pēdas. Tās noteikti viņu pēdas.

—     Taisnība, saimniek! Viņi atgriezās vakar vakarā. Bet man vēl sliktākas ziņas.

—     Sliktākas? Kas noticis?

—     Viņi devušies meklēt jūs, saimniek!

—     Ahā! Tātad jau? Es nojautu, ka tā būs, bet ne tik ātri. Kā tu to zini, Antonio?

—     Hosefa pateica. Viņas brāļuks kalpo pie Hoakina tēva. Šorīt, iedams uz cietoksni, svētais tēvs paņēmis zēnu līdzi un no turienes licis puišelim aizvest kapteini Roblado uz dzeltenā mednieka būdu. Mūks piedraudējis zēnam, ka nedrīkst par to nevienam ne vārda teikt. Iedams atpakaļ uz misiju, zēns iegriezies pie mātes. Estevans parādījis nopelnīto sudraba naudas gabalu, un Hosefai radušās aizdomas, ka zēns sūtīts veikt kādu ļaunu uzdevumu. Beidzot viņa uzzinājusi, kur brālis bijis. Zēns nav varējis pastāstīt, par ko kapteinis Roblado un mednieki runājuši, bet viņš sapratis, ka mulats un sambs kaut kur dosies. Visu kopā saliekot, es saprotu, ka viņi jās meklēt jūs, saimniek, — metiss nobeidza savu stāstu.

—     Tā tas ir, draugs. Es par to nemaz nešaubos. Un no savas alas es ari tagad esmu izdzīts. Man šķiet, šie vīri zina, kur es mitinos. Nu, neko darīt, jāpameklē cita paslēptuve. Labi, ka laikus uzzināju par šiem neliešiem. Vismaz miegā tie mani nepārsteigs. Droši vien viņi to nodomājuši. Nu, bet kādas citas ziņas?

—     Nu, nekādu sevišķu jaunumu nav. Pagājušajā naktī Hosefa redzējusi to meiču, Visensu, kopā ar Hosē. Bet ar senjoritu Hosefai nav izdevies ne vārda parunāt. Nabaga senjorita visu laiku tiek cieši apsargāta. Hosefai rit kaut kādas darīšanas pie vārtu sarga sievas, un viņa cer, ka no šīs sievietes uzzinās kaut ko par senjoritu.

—     Labais Antonio, — teica Karloss, ielikdams metisa plaukstā sudraba monētu, — iedod to Hosefai un saki, lai viņa dara, ko spēj. Viņa tagad ir mūsu vienīgā cerība.

—     Nebaidieties, saimniek! — smaidīdams atbildēja metiss. — Hosefa darīs visu iespējamo, jo, es ticu, — es savukārt esmu viņas vienīgā cerība.

Arī Karloss pasmējās par sava uzticīgā draudzīgā kalpa naivo piezīmi un sāka iztaujāt par citām lietām — par māti, māsu, par ulānu rīcību un spiegiem, par savu draugu donu Huanu.

Par donu Huanu metisš neko jaunu pastāstīt nevarēja. Jauno rančēro arestēja nākošajā dienā pēc notikumiem cietoksnī, un visu laiku viņš vēl joprojām atrodas cietumā. Viņu apvaino par līdzvainīgu noziegumā un tiesāšot reizē ar Karlosu, kad to notveršot.

Pusstundas laikā viņi bija visu pārrunājuši, tad Karloss, paņēmis metisa atnesto sainīti ar pārtiku, gatavojās atgriezties savā paslēptuvē uz Ļjanoestakādo.

Pateikuši viens otram draudzīgos atvadu vārdus, abi draugi — un viņi tiešām bija īsti draugi — izšķīrās.

Zemu salīcis, Antonio atkal devās atpakaļ ielejas virzienā, bet sibolēro, uzlēcis seglos, jāja pretim drūmajām Ļjanoestakādo klinšu kraujām.

LVI NODAĻA

Draudošās briesmas, kā ar! tas, ko pastāstīja Antonio, izraisītu nopietnas bailes ikvienā cilvēkā, bet Karloss nebija gļēvulis un nepazina baiļu izjūtas. Tas, ko viņš dzirdēja, tikai saasināja viņa piesardzību, un domas nemitīgi kala plānus, kā izsargāties no šiem vajātājiem.

Ja būtu sagaidāma atklāta cīņa pat ar abiem šiem spēcīgajiem vīriem, kuri meklēja viņu, Karloss neuztrauktos un nešaubītos par tās iznākumu. Tomēr viņš zināja, ka abi nelieši, kaut ari spēcīgi vīri, neuzbriiks atklāti, bet meklēs sev kādu priekšrocību. Varbūt mēģinās pārsteigt viņu, kamēr tas gulēs, vai uzbrukt pēkšņi un negaidot. Tagad jāprot izsargāties no viņu viltīgiem gājieniem.

Karloss lēnām jāja atpakaļ uz aizu, bet domas visu laiku riņķoja ap dzelteno mednieku un viņa drauģeli.

«Viņi noteikti zina šo alu,» Karloss satraukti domāja. «Ja viņi jau vakar pasekoja pa manām pēdām, tad, protams, saprata, ka es slēpjos kaut kur aizā. Arī par notikumu cietoksnī viņi, bez šaubām, jau uzzināja, pirms nokļuva šeit. Droši vien par to viņiem jau prērijā pastāstīja kāds gans. Nu noteikti! Nu, un kas tālāk? Viņi aizsteigušies pat uz misiju. Ha! Un svētais tēvs Hoakins, paķēris sev līdzi zēnu, devās uz cietoksni. Saprotu … saprotu … padre ir kļuvis par abu neliešu «patronu». Viņi noteikti svētajam tēvam kaut ko pastāstījuši, kādēļ gan citādi viņš tādā agrumā būtu devies uz cietoksni? Abu neliešu jaunās ziņas… Roblado tūlītējā došanās uzmeklēt viņus… Skaidrs… pilnīgi skaidrs, ka viņi atklājuši manu slēpšanās vietu.»

Pēc brīža domas atkal griezās ap to pašu:

«Un varbūt, kamēr es biju projām, viņi jau nokļuvuši aizā? Nu; paskatīsimies! Nu ko, laika tiem bija pietiekoši daudz, ja devās šurp tūlīt pēc sarunas ar Roblado. Tā zēns domājot. Ak dievs! Jābūt modram! Pēdējais laiks!»

To iedomādamies, Karloss pievilka pavadu un apturēja zirgu. Saliecies un gandrīz pilnīgi uzgūlies uz zirga kakla, tas raudzījās uz priekšu, abām acīm urbdamies tumsā. Viņš jau bija atjājis līdz ieejai aizā, virzīdamies šurp gandrīz pa to pašu taku, pa kuru jāja, dodamies projām no aizas. Pašreiz mēnesi aizsedza biezi mākoņi un aizā valdīja pilnīga tumsa.

«Abi viltnieki varbūt ielīduši aizas šaurumā un uzglūnēdami gaida, kad es iznākšu no alas. Tur mani sagrābt

foti izdevīgi. Bet varbūt šinī brīdī viņi atrodas tepat tuvumā … aizā.»

īsu brīdi Karloss klusēdams un nekustēdamies apsvēra tikko iedomāto varbūtību. Tas bija pilnīgi iespējams.

«Nu, kaut arī tā. Jāšu tālāk. Sibo izskries un izošņās klintis. Nu, ja viņi tā noslēpušies klintīs, ka suns tos neatklās, tad jāatzīst — šie vīri ir viltīgāki, nekā es domāju. Stulbeņi jau šie nelieši nav, to es zinu. Bet — ja suns viņus atklās, es pagūšu aizaujot atpakaļ, pirms tie mēģinās mani saķert. Sibo, šurp!»

Suns, kas arī bija apstājies dažus sojus zirga priekšā, pāris lēcieniem pieskrēja pie saimnieka un raudzījās augšup Karlosa sejā. Sibolēro deva tam pavēli, klusi izteikdams vienu vienīgu vārdu — Anda![48]

Suns aizdrāzās un sāka meklēt pēdas, izošņādams zemi pāris simts jardu apkārtnē jātnieka priekšā.

Sekodams sunim, jātnieks lēni virzījās uz priekšu. Tā viņš tuvojās vietai, kur aizas sienas no abām pusēm pietuvojās viena otrai, atstādamas vidū pavisam šauru, tikai mazliet vairāk par simts jardu platu spraugu. Kalna pakājē abās pusēs aizai gulēja milzīgi atlūzuši klints bluķi, starp kuriem viegli varēja paslēpties cilvēki, un pat zirgam tur atradās vieta.

«Lūk, īstā vieta,» nodomāja Karloss, «no kuras var uzglūnēt un uzbrukt gļēvuļi. Nodevīgu sitienu te var sagaidīt no abām pusēm. Bet Sibo mani nebrīdina.

— Ahā! — Karloss īsi iesaucās, jo tanī pašā mirklī atskanēja tikko sadzirdama ieriešanās. Sibo bija nokļuvis uz pēdām tanī vietā, kur dzeltenais mednieks un viņa līdzdalībnieks pagriezās uz takas aizas vidū. No mākoņiem atkal iznira mēness, un Karloss ieraudzīja, ka suns strauji metas uz priekšu pa oļaino taku augšup uz alas ieeju.

Sibolēro gribēja pasaukt suni atpakaļ, jo tas bija paskrējis garām brīvi gulošajiem akmens bluķiem, tos nepārmeklēdams. Tādēļ Karloss baidījās jāt tālāk, bet suni atsaukt arī neuzdrošinājās. Tomēr, redzēdams, cik ātri Sibo metas uz priekšu, viņš saprata, ka suns atklājis svaigas pēdas un varbūt viņa ienaidnieki jau paslēpušies alā.

Tikko Karloss to iedomājās, atskanēja vairāki viens otram sekojoši Sibo rējieni. Kaut arī suns vairs nebija redzams, sibolēro saprata, ka tas, pēdas saodis, tagad riedams tuvojas alas ieejai.

Pavadu pievilcis, Karloss apturēja zirgu un uzmanīgi klausījās. Tālāk jāt viņš neuzdrošinājās. Arī suni saukt nedrīkstēja. Ja kāds atrodas kaut kur tuvumā, tas dzirdētu viņa balsi. Karloss nodomāja, ka būs labāk gaidit suni atgriežamies vai arī pēc riešanas noteikt, ar ko suns saticies. Varētu arī būt, ka Sibo saskrējies ar pelēko lāci vai kādu citu meža zvēru.

Sibolēro sēdēja seglos un klusēja, tomēr gatavs atvairīt arī pēkšņu uzbrukumu. Viņa uzticamais ierocis gulēja nolikts šķērsām pār segliem, bet lādiņu un degli viņš jau iepriekš bija sakārtojis. Karloss uzmanīgi ieklausījās katrā troksnī, un asais skatiens vērīgi pētīja katru tumšās aizas stūriti viņa priekšā un tuvumā. '

- Tomēr šis sastingušais neziņas stāvoklis ilga tikai īsu laiku, tad aizas dzijumā atskanēja troksnis, kas lika jātniekam satrūkties. Suns sāka riet, kaut ko plosīdams, un īsu brīdi Karlosam likās — tas plēšas ar lāci. Bet šī iedoma ilga tikai īsu brīdi, mednieka ietrenētā auss tūlīt uztvēra vairāku suņu rejas, un nikno skaņu jūklī tas saklausīja dobjos dzinējsuņa rējienus.

Karloss momentā aptvēra radušos situāciju. Tātad viņš nebija maldījies — ienaidnieki gaidīja viņu alā, un no turienes nāca dzirdamais troksnis.

Pirmā doma bija — apgriezt zirgu un aujot projām no' aizas. Tomēr viņš vēl mirkli pagaidīja un ieklausījās troksnī.

Niknā suņu kautiņa troksnis turpinājās, bet tad rūcienu un rējienu jūklī ieskanējās arī cilvēku balsis; asi, steidzīgi kliedzieni, it kā suņiem domāti uzbrēcieni, it kā vīriem vienam ar otru sakliedzoties.

Pēkšņi plēšanās aprima, riešana noklusa, tikai mežonīgais dzinējsuns brīžam izgrūda skaļus, dobjus rējienus. Pēc tam arī tas apklusa.

Iestājās klusums, un Karloss nodomāja, ka viņa uzticīgais Sibo ir vai nu uz vietas nogalināts, vai aizbēdzis, kad tam uzbruka cilvēki. Vienalga, kā tas būtu, gaidīt suni šeit nebija nozīmes. Ja Sibo būs dzīvs, tas sekos pa pēdām un panāks savu saimnieku. Tādēļ Karloss nevilcinādamies pagrieza zirgu un auļoja atpakaļ uz aizas izeju.

LVII NODAĻA

Nokļuvis pie aizas izejas, Karloss apturēja zirgu; ne jau atklātā vietā, bet klints ēnā. Tās bija tās pašas klintis, kurās vēl nesen slēpās viņa uzbrucēji. Karloss nenokāpa no zirga, bet, seglos palicis, paskatījās atpakaļ aizā un ieklausījās, vai kāda skaņa neliecina, ka vajātāji tain seko.

Drīz vien viņš pamanīja, ka tam tuvojas kāds tumšs priekšmets. Karlosa sirds ietrīsējās priekā, ieraugot Sibo, kas nāca pa viņa pēdām. Nākošajā momentā suns jau pieskrēja pie seglu kāpšļa. Karloss noliecās un redzēja, ka nabaga dzīvnieks bija smagi ievainots un asiņoja. Sānos redzamas dziļas cirtienu brūces un pie kakla atkarājās - plata, atšķeltas ādas stērbele, no kuras ritēja sārta asins strūkla. Dzīvnieks acīmredzot no asins zaudējuma tikko 'turējās kājās.

— Draudziņ! — teica Karloss, — tu tikko izglābi manu dzīvību. Tagad mana reize glābt tavējo. Ja vien varēšu.

To sacīdams, viņš nokāpa no zirga, pacēla Sibo un atkal uzlēca seglos.

Labu brīdi viņš sēdēja, domādams, ko darīt, bet skatiens visu laiku bija pavērsts uz to pusi, no kuras varēja sagaidīt sekotājus.

Karloss vairs nešaubījās, viņš zināja, kas pašreiz ieņēmuši viņa alu. Dzinējsuņa rējieni pārliecinoši atklāja, ka ..alā atrodas viņa saimnieks, dzeltenais mednieks un protams ari sambs. Karloss zināja, ka visā apkārtnē tikai mulatam pieder tāds asinssuns, un tā rējieni skanēja pie alas.

Pakavēdamies klinšu ēnā, sibolēro pārdomāja, uz kuru pusi labāk doties.

«Jāšu uz birzi,» viņš nodomāja, «un paslēpšos tur, līdz atnāks Antonio. Šonakt viņi man pakaļ nedzīsies, ir pārāk tumšs. Visa debess pārklājusies smagiem mākoņiem, mēness vairs neparādīsies. Varu paslēpties birzī un, ja viņi mani neizsekos, nogulēt tur visu rītdienu. Un, ja ieradīsies, no turienes tie diezgan tālu ieraugāmi, lai pagūtu laikus aizbēgt. Mans nabaga Sibo, kā tu asiņo! Kā viņi tevi apstrādājuši! Cik dziļas brūces! Bet pacieties, draudziņ, pacieties! Kad apstāsimies, apskatīsim tavas brūces. Tagad jāsim uz birzi. Mūsu vajātāji nedomā's, ka mēs dodamies tanī virzienā, uz pilsētas pusi. Un tumsā mūsu pēdas nesadzīs. Ak vai! Ko gan es prātoju: nesadzīs? Es taču aizmirsu par viņu pēdudzinēju, par asinssunil Ak dievs, esi man žēligs! Sie ienaidnieki atradīs manas pēdas pat vismelnākajā naktī. Dievs, pa'sargā mani!»

Karlosa sejā pavīdēja satraukums un bailes, un, it kā tas smagās nastas dēļ, ko viņš turēja rokās, it kā smago domu dēļ, viņš saguina, kā dziļas depresijas pārvarēts. Pirmo reizi cilvēku un likuma vajātais bēglis jutās izmisis.

Ilgu laiku viņš sēdēja dziļi uz priekšu saliecies, galvu nokāris un uz zirga kakla atspiedies.

Nē, izmisums vēl nebija viņu pieveicis.

Pēkšņi viņš atkal izslējās taisni, it kā kāda zibenīgi] iešķilusies doma būtu iedvesusi jaunu cerību. Liekas, viņš: bija kaut ko izlēmis.

«Jā!» Karloss runāja pats ar sevi. «Uz birztalu… tāJ līt tieši uz birztalu. Pārbaudīsim, cik tu asinskārs, dzel-i teno mednieki Pārbaudīsim tavu izdaudzināto veiklību!' Redzēsim… redzēsim. Varbūt tu saņemsi atmaksu, bet. vai to, kuru ceri. Tev būs mazliet jāpacīnās! Ne tik viegli tu iegūsi sibolēro Karlosa skalpu!»

Sos vārdus pie sevis murminādams, Karloss pagrieza zirgu, novietoja ērtāk ievainoto Sibo un aizrikšoja pāri klajumam ielejā.

Karloss jāja strauji, pat atpakaļ neskatīdamies. Liekas, viņš steidzās, tomēr nebaidījās, ka vajātāji to varētu panākt. Kad- viņa zirgs jāja auļos, to neviens nevarēja panākt.

Viņš jāja klusēdams, tikai reizēm izmeta kādu sirsnīgu vārdu savam četrkājainajam draugam, kura asinis sajuta sūcamies lejup gar zirga sāniem. Nabaga suns izskatījās ļoti nespēcīgs, kājās noturēties viņš noteikti vairs nespēja.

— Pacieties, draudziņ, pacieties! Drīz varēsi atpūsties. Drīz šitā kratīšanās beigsies.

Nepilnas stundas laikā Karloss nokļuva birzī Pekosas krastā. Tikai nesen vēl viņš šeit atvadījās no Antonio. Karloss apturēja zirgu. Ceļa mērķis bija sasniegts.

Sibolēro bija izlēmis palikt birzī visu atlikušo nakts daļu un, ja neviens to netraucēs, arī visu nākošo dienu.

Sinī vietā un jau vairākas jūdzes augšup un lejup Pc- kosa plūda starp ne visai augstiem, tomēr stāviem krastiem. Abās upes pusēs izpletās vairākas jūdzes plats krastmalas līdzenums, kam tikai augštecē pieslējās pakalni. Līdzenums bija gandrīz bez kokiem. Tālu viena no otras

atradās izkaisītas birztalas un koku puduri; gar krastmalu auga šaura vītolu josla. Vietām arī tajā bija tukši lau kumi, un tad varēja saredzēt arī upes straumi. Mazajās birztalās auga galvenokārt papeles un Virdžīņijas ozoli, bet pamežu veidoja akācijas, kuru tuvumā vietām redzēja kaktusus.

Birztalas bija tik mazas un atradās tik lielā attālumā viena no otras, ka netraucēja pārskatīt visu ieleju. Tādā birztalā paslēpkis cilvēks varēja jau lielā tālumā pamanīt jātnieku vai kādu citu lielāku priekšmetu. Neviens ienaid nieks dienas laikā nevareja nepamanīts pienākt pie birzs, kurā paslēpies cilvēks,- ja vien tas bija nomodā un vēroja apkārtni. Citādi tas, protams, bija naktis. Tad birzs aizsegā iegūtā drošība bija atkarīga no tumsas intensitātes.

Zaļais puduris, uz kuru atjāja sibolēro, atrailās diezgan tālu no pārējām birztalām, un no tā pavērās vairāk nekā jūdzi tāls skats uz līdzenumu abos upes krastos. Pati birztala aizņēma tikai dažus akrus platības, bet, saplūstot ar tai tuvumā gar krastmalu augošo vītolu joslu, izskatījās krietni liels mežs, sevišķi, ja uz to raudzījās no tāluma. Birztala atradās pašā upes krastā, un vītolu josla likās tās pagarinājums uz abām pusēm. Vītoli auga pašā ūdens malā,'tikai pāris pēdu atstatumā no straumes, bet birztala iesniedzās vairākus simtus jardu līdzenumā.

Birztalas īpatnība bija klajš laukums tās centrā, no kura koki likās atkāpušies uz malu, un klajumiņu sedza mīkstā grammas zāle. Klajtuniņš bija gandrīz pilnīgi apaļš, apmēram, simt jardu diametrā. Taisnā upes krasta mala kā tan- gente nog/ieza apaļā laukuma vienu sānu. Tā kā tur neauga neviens koks, ne krūms, tad no birztalas centra varēja pārredzēt arī otra krasta līdzenumu. Diametrāli iepretī šai klajajai krasta joslai atradās gandrīz alejai līdzīga stiga, kas veda uz birztalai pieguļošo līdzenumu. Sī taisnā stiga it kā sadalīja birztalu divās gandrīz vienādās daļās". So sadalījumu varēja redzēt tikai no, noteiktām vietām līdzenumā abos upes krastos, tas ir, nostājoties tieši pretī šai «alejai».

Desmit, divpadsmit jardu garā stiga, kas iesniedzas  birzī no plašā krastu līdzenuma puses, un arī apaļais klajums birzs centrā bija klāts ar pilnīgi gludu maigu zāli. Uz šī mauriņa jau no tālienes varēja viegli ieraudzīt jebkuru zemē gulošu priekšmetu. Birztalas biezo pamežu veidoja galvenokārt dažādas meskites sugas akācijas. Starp kokiem bija redzams mežvīna stīgu tīkls, un liānas,

augšup stiepdamās, tinās galvenokārt ap garajiem Vir- džīnijas ozoliem, kuri izslējās pāri citai koku audzei. Paviršu skatienu uzmetot, pamežs likās neizbrienami brikšņi, bet mednieks, dzenoties pakaļ medījumam, tomēr varēja caur to izlīst. Nakti, pat mēness apgaismots, tas izskatījās tumšs un necaurejams biezoknis.

Vienā birztalas klajuma malā, kur zeme bija sausa un smilšaina, auga milzu kaktusu puduris. Tur bija kāds ducis šo augu, bet to vidū divi trīs īsti milzeņi, kuru mīkstie, sulīgie stumbri slējās augšup gandrīz Virdžīnijas ozolu augstumā.

Kaktusu masīvie, kolonveidīgie stumbri, kas nelīdzinājās nevienam no pārējiem kokiem, piešķīra šim birztalas stūrītim savdabīgu un neparastu izskatu. Ieraudzīdams Šos gigantiskos veidojumus, tādu ainu skatīt nepieradis cilvēks izbrīnā jautātu, kādai augu valstij tie pieder, jo, tik ļoti tie atšķīrās no parastajiem kokiem un krūmiem.

Tāda izskatījās birztala, kurā vajātais sibolēro meklēja sev patvērumu tanī naktī.

LVIII NODAĻA

Karloss nekļūdījās, sacīdams, ka suns izglābis viņa dzīvību. Viņa uzticamais draugs palīdzēja viņam saglabāt arī brīvību, bet galu galā tas taču ir viens un tas pats. Ja gudrais dzīvnieks nebūtu pirmais aizskrējis uz priekšu,' Karloss būtu iegājis alā, kur viņu noteikti sagūstītu.

Viltīgie ienaidnieki bija izmantojuši visus līdzekļus, lai viņu notvertu. Savus zirgus tie bija paslēpuši alas dziļumā. Paši noslēpušies aiz klinšu izciļņiem katrs savā pusē pie alas ieejas kā divi tīģeri, kas gatavi lēcienam, tikko upuris parādītos.

Arī viņu suņi palīdzētu tiem. Klintīm pieplakuši, tie gulēja blakus saviem saimniekiem arī gatavi satvert upuri, ja tas, neko nenojauzdams, tuvotos alai.

Uzbrukums no slēpņa bija lieliski izplānots un sagatavots; līdz šim viss noritēja, kā paredzēts. Slepeni, neviena nepamanīti abi mednieki aizjāja no pilsētas, ieradās aizā pa apkārtceļu, veikli uzlīda klintīs un slēpnī pacietīgi gaidīja un novēroja, kā Karloss aizjāja projām; tad ielavījās alā — viss tika apbrīnojami veikli izdarīts.

Vai Karloss varētu zināt vai nojaust, ka viņi atrodas tur? Nevienam no viņiem ne mirkli neienāca prātā, ka

Karloss jau zināja par mednieku atgriešanos. Bija jau pilnīgi tumšs, kad viņi iepriekšējā naktī aizjāja pa ieleju uz misiju un aiznesa tur savus medījumus. Neviens viņus neredzēja, un svētais tēvs Hoakins piekodināja, lai viņi pilsētā vairs nerādās, bet gaida, kamēr viņš tiem sūtīs kādu ziņu. Par mednieku atgriešanos zināja tikai daži misijas kalpi, bet neviens no tiem ļaudīm, kuri varētu sazināties ar Karlosu, neko nezināja. Tāpēc, — domāja abi mednieki — kā gan Karloss varētu zināt vai nojaust, ka viņi to sagaida alā. Un viņu pēdas aizā viņš atgriezdamies nevarēs pamanīt. Tās varētu nejauši ieraudzīt tikai tanī vietā, kur viņi jājuši pa oļiem nosēto taku, bet tur pat dienā nekas nebūtu redzams.

Labāk izlikt slazdus nudien nebūtu iespējams. Nekādas briesmas nenojauzdams, Karloss ienāks alā un varbūt » ievedīs tur arī savu zirgu. Un viņi abi kopā ar suņiem metīsies Karlosam virsū un sasies viņam rokas, pirms viņš pagūs izraut pistoli vai nazi. Sibolēro liktenis šķita izlemts. ^ -

Un tomēr — vēl nekas 'īsti nebija izlemts, to ļoti labi apzinājās arī dzeltenais mednieks. Tādēļ Manuels brīdi pa brīdim nomurmināja: — Suns! Tas. nolādētais suns var iegrūst mūs ķezā. Bet samba vienīgā atbilde bija lamu vārds carajo! Domas par suni arī viņu satrauca. Jau sen viņi abi bija dzirdējuši baumas par neparasto Sibo, bet neviens īsti nezināja, uz ko gudrais dzīvnieks trenēts.

Mednieki saprata — ja suns ieradīsies alā pirmais, tas atklās viņus un brīdinās savu saimnieku. Un, ja suns atskries daudz ātrāk, nekā Karloss pienāks alas tuvumā, viss izrīkotais slēpnis un uzbrukums nolemts neveiksmei. Viss norisināsies veiksmīgi — kā izplānots — tikai tad, ja suns paliks aizmugurē. Ja suns un saimnieks tuvotos» alai abi kopā un Sibo nepagūtu iepriekš brīdināt savu saimnieku, varēja vēl cerēt, ka izdosies uzbrukt no slēpņa vai arī nošaut zirgu vai jātnieku.

To visu, gaidīdami Karlosu, apsprieda un pārdomāja abi nodevīgie nelieši.

Viņi vēl nebija iesēdušies pašu izplānotajās uzglūnēša- nas vietās pie alas ieejas. Tās ieņemt vēl paspēs, kad bīstamais brīdis būs pavisam tuvu. Pašreiz abi sēdēja klints ēnā un vēroja aizu lejā. Viņi apzinājās, ka palikt modrajā novērotāju stāvoklī nāksies krietni ilgu laiku, un tāpēc iekārtojās, cik ērti vien spēja, apēda ar» . Karlosa

pieticīgo pārtikas krājumu, ko viņš bija atstājis alā. Lai nebūtu auksti, mulats bija uzsedzis uz pleciem alā atrasto segu. Ķirbja traukā līdzi paņemtais chingarito palīdzēja gaidīšanas laiku jautri pavadīt. Priecīgo noskaņu traucēja vienīgi domas par suni Sibo, un dzeltenais me'd- nieksj tāpatkā viņa melnīgsnējais palīgs, atkal un atkal par to ierunājās.

Tomēr gaidīt upura ierašanos nenācās tik ilgi, kā abi t,o bija paredzējuši. Viņi bija iedomājušies, ka sibolēro jās tālu, varbūt pat līdz pilsētas robežai un tur droši vien aizkavēsies un atgriezīsies labi ja tikai rīta pusē.

Bet nebija vēl ne pusnakts stunda pienākusi, kad Manuels, pārrunadams ar Pepi tieši par Karlosa atgriešanās iespējām, pēkšņi, paskatīdamies lejā aizā, satrūcies saķēra sava drauģeļa elkoni.

—   SkatlTur, Pepe, tur! Baltmatis!

Mulats rādīja uz jātnieku, kas no ielejas puses tuvojās aizas sašaurinājumam. Nakts krēslā to tikko varēja saredzēt, tomēr bija pietiekoši gaišs, lai atšķirtu zirgu un uz tā sēdošo jātnieku.

—   Kaut vel-lns to-o pa-rā-āvis! Tas tiešām… tiešām vi-iņš! — izgrūda sambs, ieplestām acīm urbdamies tumsā.

—   Slēpnī, Pepe! Klusē! Saturi suni! Gulsties ātri. Es uzmanīšu ārpusi. Ps-S!

Mulats un sambs.jau iepriekš bija izlēmuši un vienojušies, kur katrs atradīsies uzbrukuma brīdī. Sambs ieņēma savu vietu, bet dzeltenais mednieks ar asinssuni palika pie alas ieejas un jau pēc mirkļa tas deva trauksmes signālu.

—   Nolādēts! — iesaucās Manuels. — Tā jau teicu… nolādēts. Turies, Pepe! Tas velna suns nāk pa mūsu pēdām!

—   Pie velna! Ko darīt, Manle? — satraukts čukstēja sambs.

—  Alā! Ātrāk alā! Tur to velnu pieveiksim!

Abi mednieki ieskrēja alā, apstājās un sastinguši gaidīja. Mulats momentā izlēma, ka ielaidīs sibolēro suni alā un tur nožņaugs.

Tomēr šis nodoms sabruka jau pašā sākumā, jo Sibo, pienācis pie ^las ieejas, apstājās un sāka nikni un §kaļi riet,

Saniknotais mulats Izgrūda lāstu un, palaidis vaļā savu pēdudzinēju, metās ar nazi virsū Sibo. Tanī pašā mirkļi arī mulata pēdudzinējs uzbruka sibolēro sunim, un tie abi kaudamies savēlās kamolā. Vēl mirklis, un Sibo būtu pieveicis savu uzbrucēju, bet viņam virsū ar nažiem un zobiem metās jau- visi četri — mulats, sambs, pēdudzinējs un vilku suns. Saņēmis vairākus smagus dūrienus un juzdams pārspēku, gudrais dzīvnieks atkāpās, aizmirkdams pa klinšu spraugām.

Neviens nesekoja bēgošajam Sibo, jo abi mednieki cerēja, varbūt Karloss, neko nenojauzdams, vēl pienāks pie alas. Tomēr šīs cerības tūlīt arī izgaisa. Jau- nākošajā mirklī nakts krēslā varēja redzēt, ka jātnieks apgriež zirgu un aizau]o uz aizas izeju.

Labu brīdi alas velvēs atbalsojās cerībās vīlušos mednieku drausmīgā,- rupjā lamāšanās un mežonīgie lāsti.

Pamazām satrauktie nelieši mazliet nomierinājās. Viņi tumsā sataustīja alas dziļumā paslēptos zirgus un izveda tos ārā. Vēlreiz nolamājušies, tie sāka apspriest, kā tālāk rīkoties.

Būtu veltīgi sākt sibolēro vajāšanu tūlīt, jo viņi saprata, ka viņš jau būs aizauļojis vairākas jūdzes, pirms viņi pagūs nokāpt ielejā.

Un vēlreiz krietnu brīdi abi vīri lamājās un lādēja nabaga Sibo un tad, it kā no niknuma izvirduma noguruši, atkal pievērsās savam uzdevumam.

Sambs domāja, ka nav nozīmes kaut kur doties naktī… pirms rītausmas sibolēro pēdas neuziešot… un, kad pēdas būs atrastas, dienā tām sekot vieglāk.

~L Muļķis tu, Pepe! — asi atcirta mulats, noklausījies Pepes prātojumus. — Atausis gaisma, iesi pa pēdām, viņš tūlīt mūs ieraudzīs, un visa mūsu lieta izputēs. Ak tu, muļķi!

—   Bet kā tad tagad, Manle?

—   Priekš kā mums pēdudzinējs? Velns parāvis! Tūlīt naktī pa jātnieka svaigām'pēdām, un tā drīz vien panāksim baltmataini!

—   Tā jau nu šis apstāsies un mūs gaidīs! Viņš jau jūdzes desmit no mums, ja ne vairāk. Šonakt gan to nenoķert.

—   Atkal muldi muļķības, Pepe! Desmit jūdzes? Nē, apstāsies, un tepat tuvumā. Viņam taču nav ne jausmas par mūsu pēdudzinēju» Nekā nezina par to un nedomās, ka mēs pa pēdām… Un tāpēc nekur tālu nejās. Tik, nolādēts… tas viņa paša velna suns… ja nu tas… eh, nolādēts!

—   Velns parāvis tos abus! Bet četrkājis mūs vairs netraucēs.

—   Kāpēc tā domā, Pepe?

—   Kāpēc? Redz, Manle, es iegrūdu viņā dunci līdz spalam. Zvēru, ka tālu tas neaizklibos.

—   Nolādēts! Būtu jau labi… Kaut būtu, bet es par to ne unci nedodu. Ja nebūtu šī suņa, baltmatis jau būtu mums rokās. Ja nebūtu šī velna suņa, mēs sibolēro noķertu jau pirms sauleslēkta. Noteikti viņš tepat tuvumā apstāsies … nedomās, ka mēs tūlīt… nezina, ka mums suns… apstāsies, kad es tev saku. Zvēru pie visvarenā dieva, apstāsies!

—   Kā tā, Manle? Tu tiešām domā, ka baltmatis tālu neaizjās?

—   Nu nekādā ziņā. Nekur tālu… Kur lai šis ietu…? Drīz būsim tam velnam uz pēdām … atradīsim kaut kur guļot… pielīdīsim… ja vien tas suns… Eh, noteikti pielīdīsim.

—   Nu, ja tev tā liekas… par suni nebēdā. Es viņa ādu pamatīgi saģērēju. Ja pēc tiem dūrieniem viņš vēl minūtes divdesmit izvilks dzīvību, tad ilgāk gan ne. Ja atradīsim baitmataini, suni pie viņa gan vairs neatradīsim. Vari man ticēt!

—   Kaut tā būtu, Pepe. Nu ko? Pamēģināsim? Jāsim!

To sacīdams, dzeltenais mednieks ielēca seglos un,

samba un suņu pavadīts, sāka virzīties pa taku uz aizas izeju.

LIX NODAĻA

Kad viņi nokļuva tanī vietā, kur pēdējo reizi, 110 alas skatoties, ieraudzīja jātnieku, mulats nokāpa no zirga un pasauca pēdudzinēju. Norādīdams uz zemi, mednieks pavēlēja sunim meklēt pēdas. Dzīvnieks saprata, ko saimnieks vēlas, un, purnu pie zemes nodūris, sāka klusēdams skriet uz priekšu. Mulats atkal iemetās seglos, un, piešus piecirtuši, abi mednieki sāka dzīt zirgus, lai turētos līdzi pa priekšu skrejošam sunim.

To bija viegli izdarīt. Kaut mēness vairs nespīdēja, suns bija labi saredzams arī nakts krēslā, jo tā gaiši rūsganais kažoks uzkrītoši izcēlās uz mauriņa tumšzaļā fona un tuvumā nebija neviena krūma, ne garu zāles kumšķu.

Paklausīdams saimniekam, suns samērā lēni virzījās uz priekšu, kaut pēdas vēl bija pavisam svaigas un tas varētu skriet daudz ātrāk. Suns bija mācīts naktis iet pa pēdām lēni un klusējot, tādēj arī ne reizi neatskanēja viņa sugai raksturīgais dobjais rējiens.

Pagāja gandrīz divas pilnas stundas, pirms mednieki ieraudzīja birztalu, kurā sibolēro bija apstājies.

—   Lūk, Pepe! Suns velk uz to mežiņu! Skat! Deru uz unci, ka sibolēro ir tur! Nolādētais, viņš tiešām ir tur!

Kad viņi nokļuva piec vai sešsimt jardu attālumā no birzs, kura vēl diezgan neskaidri ēnojās uz satumsušo debesu fona, mulats pasauca suni un pavēlēja tam sekot aizmugurē. Manuels saprata, ka sibolēro atrodas vai nu birzī, vai kaut kur tās malā. Nokļūt atkal uz viņa pēdām nebūs grūti. Ja upuris atrodas birzī — un mulats, vērojot suņu satraukumu, par to bija pilnīgi pārliecināts, — tad gudrā suņa palīdzība vairs nav vajadzīga. Tad jāizmanto citi līdzekļi.

Novirzīdamies no līdzšinējā taisnā ceļa, dzeltenais mednieks sāka jāt apkārt birzij, turēdamies visu laiku no tās vienādā attālumā. Pepe un suņi sekoja viņam.

Nokļuvis iepretim taisnajai stigai, kas šķērsoja birztalu, viņš pēkšņi pļaviņā pamanīja gaišu ugunskuru. Aiz pārsteiguma klusi iekliegdamies, abi mednieki apturēja zirgus. Viņi bija nokļuvuši tanī vietā, kur no ielejas līdzenuma pa birztalas stigu varēja saredzēt klajo laukumu birzs vidū, kur gaiši liesmoja liels ugunskurs.

—   Nu, vai es neteicu, Pepe? Tas muļķis tur guļ un pat nesapņo, ka mēs jau šonakt būsim klāt. Sildās puisis… ugunskurs varens… Un šis jūtas pavisam drošs. Zinu šito klajumiņu… lielisks stūrītis… tik no divām vietām saredzams… pat ugunskuru tikai tā var ieraudzīt. Ha! Lūk, arī zirgs!

Ugunskura gaismā bija skaidri saskatāms arī melnais mustangs.'

—   Nolādēts! — turpināja mulats, — es tiešām nedomāju, ka šis baltmatis tāds muļķis! Nu, paskaties! Man liekas, viņš pat apgūlies tur! Nudien guļ!

To sacīdams, mednieks norādīja uz kaut ko tumšu blakus ugunskuram. Izskatījās, ka tur, visā garumā izstiepies, guļ cilvēks.

—   Svētā dievmāte, tiešām! — apstiprināja Pepe. — Nogūlies pie paša ugunskura. Tiešām, īsts duraks! Skaidrs, iedomājies, ka tumsā viņam nesekos.

— Klusāk, Pepe! Nolādētā suņa tur nav! Nu baltmatis mums rokā! Tagad vairs ne vārda, Pepe! Muti ciet un seko mani

Mulats pagrieza zirgu ne tieši uz birzs pusi, bet uz upes krastmalu netālu no birzs malas. Abi jāja klusēdami, bet mazliet ātrāk nekā līdz šim.

Viņu upuris atradās uzbrukumam piemērotā vietā, un mednieki steidzās izmantot šo izdevību. Abi viņi ļoti labi pārzināja apvidu, jo, šīs birztalas pamežā paslēpušies, bija uzglūnējuši briežiem un šāvuši tos:

Nokļuvuši pie upes, abi mednieki nokāpa no zirgiem un piesēja tos un suņus pie krastmalas vītoliem. Tad viņi sāka virzīties uz birztalas pusi.

"Šoreiz viņi nebija tik piesardzīgi kā agrāk. Abi bija pārliecināti, ka viņu upuris guļ aizmidzis pie ugunskura, īsts muļķisl — nodomāja abi mednieki.

Bet kā gan Karloss varētu nojaust viņu tuvošanos? Pat vispiesardzīgākais un tālredzīgākais cilvēks domātu, ka šādos apstākļos tam briesmas nedraud. Pats par sevi saprotams, ka sibolēro pēc visa jutās noguris un apgūlās. Tāpat saprotams arī, ka sakūra ugunskuru, jo nakts kļuvusi nepatīkami auksta un tādā gulēt iespējams tikai ugunskura siltumā. Tas viss bija dabiski.

Nokļuvuši birzs malā, mednieki, ne mirkli nevilcinādamies, ielīda pamežā.

Nakts tik klusa, ka gandrīz ne lapa neietrīcējās vēja pūsmā, un pat vismazākā krūmu iešalkšanās bija sadzirdama jebkurā vietā birztalas klajumā. Tālumā, straumei plūstot, varēja sadzirdēt ūdens burbuļošanu, tuvāk krastam čaloja sīki ņirbu vilnīši, reizēm iegaudojās stepes vilks, žēlabaini iekliedzās kāds naktsputns. Tās bija vienīgās skaņas, ko pašreiz uztvēra auss. Kaut arī abi mednieki, lavīdamies uz pļaviņas pusi, līda cauri biezajam pamežam, ne skaņa nevēstīja par viņu tuvošanos. Neie- šalcās ne lapa, neiebrīkšķējās ne zariņš, zem viņu plaukstu vai ceļgalu smaguma nesalūza neviens izkaltis zars — tumšajā briksnājā tiekas nenodeva cilvēku klātbūtni. Tie bija vīri, kas bez trokšņa prata izspraukties cauri bie- * zoknim. Locīdamies klusi kā čūskas, tie slīdēja uz priekšu pa zāli.

Birztalas klajumā valdīja pilnīgs klusums. Pašā klajuma vidū dega liels ugunskurs, kura spožās liesmas apgaismoja visu apkārtni. Tagad jau ļoti viegli varēja sa- skatit stalto zirgu, sibolēro mustangu, kas stāvēja netālu

no ugunskura, un vēl tuvāk visā garumā zemē izstiepušos zirga saimnieku, kas šķita cieši aizmidzis. Un turpat blakus viņa apmetnis, sombrēro, zābaki un pieši. No zirga kakla nokarājās laso, kura otrs gals, bez šaubām, bija aptīts ap gulētāja roku. To visu varēja ieraudzīt no pirmā acu uzmetiena.

Zirgs satrūkās, uzsita ar kāju pa zemi un tad atkal stāvēja mierīgs.

Vai tas bija ko sadzirdējis? Vai tuvumā nojautis kādu mežazvēru?

Nē, tas nebija mežazvērs, — tuvojās kas ļaunāks par zvēru.

-Klajuma dienvidu pusē no pameža paglūnēja cilvēka seja. Tā parādījās tikai acumirkli un atkal pazuda aiz zariem. Nav grūti pateikt, kā seja pazibēja krūmos. Katrs, kas redzētu dzelteno, degošā ugunskura liesmu apspīdēto seju, pateiktu, ko ieraudzījis. Tā bija mulata Manuela seja.

Dažas minies tā palika lapoto zaru aizsegā. Tad atkal izspraucās" uz priekšu cauri zariem, bet blakus tai šoreiz parādījās otra, melnīgsnēja seja. Abas bija pavērstas uz vienu pusi. Abi acu pāri glūnēja uz zemē gulošo cilvēku, kas vēl vienmēr izskatījās cieši aizmidzis. Abos acu pāros spīdēja ļauns uzvaras prieks. Par uzvaru nav vairs ne mazāko šaubu, beidzot upuris viņu rokās!

Tad sejas atkal pazuda lapotnē, un labu brīdi nebija ne redzams, ne dzirdams, ka krūmos atrastos cilvēki. Beidzot atkal parādījās mulata seja, cieši pieplakusi pie zemes, bet šoreiz citā vietā — kur pamežs bija mazliet retāks. Nākošajā brīdi pļavā guļus ieslīdēja viss mulata augums.

Tam sekoja sambs — vispirms no krūmu apakšas iz- šļūca galva, tad viss ķermenis. Abi klusām vilkās uz vēdera pa zāli uz cilvēka pusi, kas gulēja pie ugunskura. Kā divas milzīgas ķirzakas tie vilkās viens aiz otra.

Pirmais ugunskuram tuvojās mulats. Kreisajā rokā sagrābis garspala nazi, labajā turēja šauteni.

Viņi virzījās uz priekšu ļoti lēni un ļoti uzmanīgi, tomēr sagatavojušies jebkurā mirklī pielēkt kājās un mesties uzbrukumā, ja viņu upuris pamostos un apzinātos savu ienaidnieku tuvošanos.

Vēl neko nenojauzdams, sibolēro gulēja starp ugunskuru un ienaidniekiem, kas tuvojās savam upurim. Gulošais meta pār mauriņu tumšu ēnu. Abi uzbrucēji jau ierāpās ēnā un virzījās uz priekšu.

Beidzot mulats atradās tikai soļus trīs no zemē gulošā ķermeņa; viņš paslējās augšup, pacēlās uz ceļgaliem, gatavs momentā mesties uz priekšu. Uguns liesmas apspīdēja viņa seju, un arī augums kļuva skaidri saredzams. Mulata stunda bija situsi.

Kā pātagas pliukšķis pēkšņi nokrakšķēja šāviens, un tanī pašā mirklī spožs uzliesmojums pāršķēla tumsu kuplā Virdžīnijas ozola lapotnē, kurš auga meža stigas malā/ Mulats momentā uzlēca kājās un, rokas izpletis, mežonīgi iebļāvās, pastreipuļoja pāris soļus uz priekšu, izmeta no rokām nazi un šauteni un iegāzās ugunskurā.

Ari sambs pietrūkās kājās un, domādams, ka šāvienu raidījis gulētājs, kas tikai izlicies .aizmidzis, steigšus izrāva nazi, metās gulošajam virsū un neprātīga izmisuma drosmē ietrieca nazi gulošā ķermenī.

Tanī pašā mirklī, izgrūzdams mežonīgu baiļu kliedzienu, viņš atlēca atpakaļ un, ne mirkli neapstādamies, lai palīdzētu pakritušajam draugam, metās projām pāri klajumam un pazuda pameža brikšņos. Ugunskurā iekritušais mednieks palika tur nekustīgi guļam.

Tanī pašā brīdī, kad atskanēja šāviens, no ozola pa zariem lejup nolaidās tumšs stāvs. Ass svilpiens pāršķēla atkal noklusušo meža klajumu. Mustangs, vilkdams sev līdzi laso, pierikšoja pie ozola.

Uz apseglotā mustanga .uzlēca pusapģērbies cilvēks ar garstobru šauteni rokā. Nākošajā brīdī zirgs un jātnieks pazuda no birzs, pilnos auļos aizdrāzdamies pa meža stigu ielejas klajuma virzienā.

LX NODAĻA

Bet kas bija gulētājs pie ugunskura? Ne jau sibolēro Karloss! Tur «gulēja» viņa drēbes, soma, zābaki un pieši.

Bet Karloss pats neatradās pie ugunskura. Viņš bija tas, kurš puspliks nokāpa no ozola un, seglos ielēcis, aiz- auļoja. Mistērija?!

Pirms vairāk nekā divām stundām mēs novērsām savu uzmanību no sibolēro Karlosa, atstādami viņu tur, kur tas ieradās — birztalas malā. Ko viņš darīja pa šo laiku? To uzzinot, noskaidrosies arī mistiskais gadījums.

Nonācis pie birzs, Karloss pa stigu aizjāja uz klaju- miņu tās vidū, apturēja zirgu un nokāpa. Tad viņš saudzīgi nocēla no segliem arī ievainoto Sibo un noguldīja

to mīkstajā zālē. Rētas tūlīt netika pārsietas, Sibo saimniekam nebija laika, jo vispirms bija paveicams kāds steidzīgāks darbs, un tas aizņēma apmēram stundu laika.

Viņš palaida va|īgāk zirga pavadu un atstāja to paganīties mauriņa mīkstajā zālē, bet pats steidzās izdarīt to, ko bija nodomājis, auļodams šurp uz birztalu.

Vispirms' vajadzēja sakurt ugunskuru. Nakts kļuvusi tfēsa, un tas bija nepieciešams. Ugunskura, vieta atradās apaļā laukuma centrā. Pameža malā Karloss atrada sausus koka bluķus un zarus, sanesa un sakrāva tos lielā kaudzē, līdz liesmas uzšāvās, apgaismodamas visu apaļo klajumu. Liesmu sārtajā gaismā milzu kaktusi izskatījās garām akmens kolonnām līdzīgi. Tieši tiem tagad pievērsās sibolēro skatiens.

Paņēmis nazi, Karloss piegāja pie kaktusiem un sāka nogriezt vienu no resnākajiem stumbriem. Drīz vien milzenis gulēja zālē. Tad sibolēro sacirta tā stumbru un atza- res dažādos garumos un aizvilka pie ugunskura. -Kaktusus viņš, protams, ugunskurā nemeta. Zaļie, sulīgie kaktusa stumbri drīzāk noslāpētu uguni nevis aizdegtos gaišās liesmās.

Nē, Karlosam bija pavisam cits nodoms. Viņš nolika kaktusa bluķus dažas pēdas atstatu no ugunskura un sakārtoja tā, lai tie, cik iespējams pārliecinoši, atbilstu cilvēka ķermeņa dimensijām. Divi cilindriskie atzaru gabali noderēja par kājām, otri divi tika izkārtoti tā, kā gulošs vai atpūsties atlaidies cilvēks noliktu rokas. Pie augšējā «pleca» piestiprināja elkonī saliektu atzares «roku», un, kad visu šo veidojumu apklāja ar savu plato apmetni, tas tiešām atgādināja uz viena sāna nogūlušos cilvēku.

Lai cilvēka veidojums būtu pilnīgs, trūka vēl tikai galvas, kāju lejpus ceļgaliem un pēdu. Bet drīz vien ķermenim pievienojās arī trūkstošie locekļi un galva. Tika savīts zāļu kumšķis, un to nolika nelielā attālumā no pleciem, tad ar šalles un platmaļu sombrēro palīdzību izgatavoja kaut ko, kas atgādināja cilvēka galvu. Sombrēro uzbāza uz zāles kamola tik cieši, ka tā izskatījās kā uz acīm uzmaukta cepure, likās, gulētājs apsedzis seju ar cepuri, lai 'pasargātos no rasas vai moskītiem.

Atlika viltus cilvēka veidolam pabeigt vēl tikai kājas. Tas .bija diezgan grūti izdarāms, jo mednieki ir paraduši gulēt, pastiepuši kājas uz ugunskura pusi, un tādēļ tās liesmu gaismā ātrāk un labāk ieraugāmas un saskatāmas nekā citas ķermeņa daļas. Tāpēc viltojums rūpīgāk noslēpjams.

To visu sibolēro jau bija rūpīgi pārdomājis, tādēļ cilvēka veidola darināšana veicās bez kavēšanās. Viņš novilka savus ādas zābakus un pielika tos pie mazliet saliektiem, no kaktusa zara veidotiem stilbiem un pārvilka tiem pāri līdz purngaliem platā apmetņa stūra malu.

Milzigos piešus viņš atstāja pie zābakiem, jo tie spīdēja uguns gaismā uri bija jau no tālienes ieraugāmi.

Vēl pāris pieskārienu un izbāznis bija gatavs.

Izbāztās lelles pagatavotājs atkāpās līdz laukuma malai un apgāja visapkārt meža pļaviņai, novērodams «gulētāju» no visam pusēm. Viņš varēja justies apmierināts. Tiešām neviens, paskatoties uz «gulētāju» no mežmalas, nedomātu citādi kā vien — tur atpūšas ceļotājs, kas apgūlies, nenovilkdams piešotos zābakus.

Karloss atgriezās pie ugunskura un, klusi iesvilpda-i mies, pasauca zirgu. Viņš paveda mustangu mazliet sā-ļ nis un nostiprināja pavadu, aptīdams un sasiedams to'l mezglā pie seglu loka. Labi trenētais zirgs saprata, ka tasļ nozīmēja pavēli pārtraukt ganīšanos zālē un palikt mierīgi stāvot tanī vietā, kamēr saimnieks to no turienes aizvedīs vai aizsauks ar noteiktu signālu, kuram tas bija iemācīts paklausīt. Pēc tam Karloss attina vaļā pie laužņu riņķa piestiprināto laso. Vienu laso virves galu viņš aiznesa pie gulošā izbāžņa un pabāza zem apmetņa malas, lai izskatītos, it kā gulētājs to turētu rokā.

Tad sibolēro vēlreiz apgāja ap laukumu un apskatīja izkārtojumu pie ugunskura. Un atkal jutās par visu apmierināts. Tad, iegājis biezoknī, viņš iznesa klēpi sausu zaru un uzmeta uz ugunskura.

Pēc tam viņš pārlaida skatienu ap laukumu augošajiem kokiem un vērtēdams tos-visus nopētīja. Viņa skatiens apstājās pie augstā Virdžīnijas ozola, kas auga apaļās pļaviņas malā, kur sākās klajā stiga. Ozola platie, garie un horizontālie zari stiepās tālu uz laukuma pusi. Koka kuplais, mūžzaļais vainags, augšā savijies ar vīnstīgām un spāņu sūnas vītnēm, veidoja ēnainu baldahīnu. Sis visgarākais koks bija arī viskuplākais un meta visplatāko ēnu. Tas bija īstais šīs birztalas patriarhs.

— Tieši tāds, kāds man vajadzīgs, — Karloss klusi nomurmināja, apskatīdams kuplo ozolu. — Trīsdesmit pēdas … apmēram … attālums piemērots. Pa stigu viņi nenāks,,, noteikti ņē… no tās puses man briesmas nedraud. Nu, ja nu tomēr..,? Nē, viņi nāks gar upes krastu .,. gar vītoliem. Nu, noteiktil Bet tagad .., jā,

Sibo!

Karloss paskatījās uz suni, kas vēl joprojām gulēja turpat, kur viņš to nolika,

«Nabadziņš,» sibolēro nodomāja, «Tu esi nopietni ievainots. Neliešu nažu zīmes laikam būs redzamas tavā kažokā vienmēr, kamēr vien tu vēl dzīvosi šai pasaulē. Nu, tev jādzīvo tik ilgi, kamēr es tevi atriebšu, un.., to tu droši vien spēsi. Bet kā man tev pašreiz palīdzēt?»

Vēl mirkli padomājis, viņš klusi iesaucāss

—   Carrambo! Es velti zaudēju lajku. Pagājusi pusstunda, ja ne vairāk. Un, ja viņi dzenas man pakaļ, tiem jābūt jau tuvumā. Viņu garausainais dzinējsuns saodīs un uzies manas pēdas… un tas zvērs laikam gan neap- maldīsies un atvedīs šurp manus ienaidniekus. Ko darīt ar Sibo? Ja es piesietu viņu pie šī koka saknes, viņš, nabadziņš, gulētu pavisam kluss. Bet ja nu viņi pēkšņi tomēr nāk pa šo ceļu? Grūti gan to iedomāties. Viņu vietā būdamst es tā nedarītu. Nu, bet pieņemsim, viņi tomēr nāk no tās puses, tad nelieši suni tūlīt ieraudzīs un varbūt nojautīs — kaut kas nav īsti kārtībā. Viņi var pat iedomāties paskatīties augšup kokā … un tad … Nē, nē, tas neder. Ir jāizdomā kas cits. Sibo jānovieto citur.

Karloss piegāja pie ozola un vēlreiz rūpīgi nopētīja tā zarus. Likās, viņš par kaut ko apmierināts nopriecājās. Un izlēma, kā rīkoties.

—  Jā, tā var, — viņš nomurmināja. — Noguldīšu suni uz vīnstīgām. Sapīšu tās vēl mazliet ciešāk un apklāšu ar sūnām.

Tā pie sevis runādams, viņš satvēra apakšējo zaru un iešūpojies uzlēca kokā.

Novilcis lejā dažas mežvīna stīgas, viņš izlocīja un izpina tās starp zariem, izveidodams mazu tīklveidīgu pamatni. Tad, saplūcis vairākas saujas spāņu sūnas noklāja ar tām šo pinumu.

Pagatavojis uz zariem tādu guļvietu, Karloss nolēca no koka, uzmanīgi pacēla zemē gulošo suni, uznesa to ozolā un noguldīja uz sūnām. Sibo palika tur mierīgi guļot.

Nu bija laiks padomāt, kā un kur iekārtoties pašam. To izdarīt nebija nekādu lielo grūtību: paņemt ieroci, uzkāpt atpakaļ ozolā, nosēsties lapoto zaru aizsegā un sagatavot šauteni.

Vietu, kur nosēsties, Karloss izraudzījās ļoti rūpīgi. Viņš apsēdās, atbalstīdams ķermeni pret resnu, spēcīgu zaru, uz otra atspieda kāju pēdas, bet trešais veidoja balstu rokām. Zaru žāklī gulēja garās šautenes stobrs, laidni spēcīgā tvērienā turēja mednieka rokas.

Karloss ļoti rūpīgi aplūkoja savu šauteni. Tā jau bija . pielādēta. Bet ja nu nakts rasas dēļ pulveris kļuvis mitrs? Viņš atskrūvēja vāciņu stobra galā un ar īkšķa nagu izkasīja pulveri, tad no pulvera raga iebēra tur sausu sprāgstvielas devu. Pēc tam līdzināja to tādā veidā, ka daļa pulvera ieslīdēja stobra kanālā un saskārās ar lādiņu. Pēc tam tikpat rūpīgi viņš apskatīja aizdedzes kramu, vai tas stingri turas savā vietā, pārbaudīja tā malu šķautnes. Acīmredzot viss bija kārtībā, un Karloss nolika šauteni, atbalstījis to pret zaru žākli.

Sibolēro nebija cilvēks, kas paļaujas uz laimīgu nejaušību. Viņa profesijas ļaudis uzskata, ka tam jābūt gudram un piesardzīgam. Tādēļ nav nekāds brīnums, ka arī šinī gadījumā viņš rūpīgi apdomāja vismazāko sīkumu. Visniecīgākā nevērība varētu kļūt liktenīga. Vismazākā kļūme ar šauteni varētu maksāt paša dzīvību. Tāpēc nebrīnieties, ka viņš tik rūpīgi apskatīja kramu un pārbaudīja, vai pulveris ir sauss.

Arī novietošanās pozīcija tika uzmanīgi izraudzīta. No šīs vietas varēja pārredzēt visu birztalas klajumu. Un, ja no. krūmiem iziīstu kaķis, arī to tūlīt varētu pamanīt.

Klusēdams viņš sēdēja ozola zaļās lapotnes aizsegā un vēroja pamežu visapkārt laukumam. Saspringtā nemierā klusējot, aizritēja gandrīz vesela stunda.

Beidzot pienāca atmaksa par pacietīgo gaidīšanu. No pameža zariem izspraucās mulata dzeltenā seja. Karloss pamanīja to un mirkli saminstinājās, vai tūlīt neraidīt uz to šāvienu. Viņš pat pacēla šauteni un nomērķēja, bet tanī brīdī, seja atkal pazuda.

Pēc tam Karloss pagaidīja kādu mirkli, kamēr, mulatam paceļoties uz ceļgaliem, dzeltenā seja, ugunskura liesmu apspīdēta, pavērsās tieši pretī. Tanī momentā Karlosa pirksti nospieda šautenes gaili un no stobra izlidojusī lode nemaldīgi aizskrēja un ieurbās nodevīgā ienaidnieka galvā.

LXI NODAĻA

Sambs pazuda pamežā gandrīz tanī pašā brīdī, kad Karloss uzlēca zirgam mugurā un aizau|oja pa birztalas stigu. Meža laukumā nepalika nevienas dzīvas dvēseles.

Mulata milzīgais ķermenis izplestām rokām gulēja pār- kritis pār ugunskuru. Ar savu svaru saspiezdams zaru kaudzi, tas apslāpēja tā gaišo liesmojumO. Tomēr gaismas bija vēl pietiekoši, lai saskatītu drausmīgo seju, kuru izraibināja tumšsarkani plankumi. Mulats gulēja nekustēdamies, viņa ķermenis un locekļi bija tikpat nekustīgi kā no kaktusu bluķiem veidotais cilvēks blakus ugunskuram. Dzeltenais mednieks bija miris — viņa dzīvība izdzisusi. Viņš vairs nesajuta sāpes, kad karstās liesmas, gatavodamās to aprit, laizīja viņa rokas. Uguns vairs nespēja nodarīt pāri mirušajam.

Bet kur palika abi pārējie? Tie aizskrēja no laukuma gandrīz pretējos virzienos. Vai viņi bēga viens no otra?

Sambs aizskrēja uz to pašu pusi, no kurienes viņš ieradās. Bet aiziešana bija pavisam citāda nekā atnākšana. Nokļuvis pameža zaļajā aizsegā, viņš neapstādamies drāzās uz priekšu kā ārprātīgs, kurš, izbaiļu pārņemts, vairs nespēj sevi kontrolēt. Brīkšķēdamas lūza sausās kritalas, skaļi nošalca krūmu zari, tiem garām spraucoties, kad viņš, nekur neskatīdamies, drāzās taisni uz priekšu. Bet drīz vien šī skrējiena saceltais troksnis norima, tāpat kā. tālumā izskanēja aizauļojošā sibolēro zirga pakavu dunoņa.

Kur tagad viņi abi — sambs un sibolēro? Vai viņi aizbēga viens no otra? Tā varētu domāt, vērojot viņu aizbēgšanu pretējos virzienos.

Īstenībā tā nebija. Kaut arī sambs vēlējās pēc iespējas ātrāk tikt projām no šīs vietas, to nevaram sacīt par viņa pretinieku. Karloss izauļoja klajumā aiz birzs, bet viņš nebēga no turienes.

Sibolēro ļoti labi pazina sambu un saprata, ka Pepes drosme saskrējusi papēžos. Pēkšņais un tik mistiskos apstākļos notikušais mulata zaudējums pilnīgi paralizēja melnīgsnējo mednieku, ka viņš nespēja atjēgties. Karloss zināja arī, ka Pepem pat prātā nenāca pretoties, viņš domāja tikai kā izglābties.

Apķērīgais sibolēro saprata arī, no kuras puses viņa ienaidnieki ieradās — no ielejas lejasgala, no birztalas dienvidu malas. Paslēpies ozola lapotnē un vērodams

pamežu ap laukumu, viņš visuzmanīgāk pievērsās tieši briksnājam, kas atradās apaļās pļaviņas dienvidu pusē. Karloss pieņēma, ka viņiem tas liksies visdrošākais ceļš, lai dotos uzbrukumā, un šis pieņēmums izrādījās pareizs.

Zirgus viņi piesardzīgi bija atstājuši labā attālumā no birzs, jo citādi viņš būtu dzirdējis to pakavu dunoņu. Arī šis paredzējums bija piepildījies. Tāpat patiesa izrādījās arī trešā pieņemtā varbūtība — ka sambs dosies pie viņu atstātajiem zirgiem. Tas Karlosam iešāvās prātā tanī mirklī, kad viņš redzēja to metamies iekšā pamežā.

Tieši tāds tiešām bija Pepes nodoms. Redzēdams sava drauga mulata mistisko nāvi, viņš vairs nedomāja par cīņu ar Karlosu. Bēgt bija vienīgā doma, nokļūt pie zirgiem, uzlēkt seglos un aizaujot — tas bija vienīgais mērķis. Viņš cerēja, ka Karloss tūlīt nedrāzīsics pakaļ un viņam izdosies aizbēgt vēl tumsas aizsegā.

Sai ziņā sambs kļūdījās. Tieši tādēļ, lai neļautu sam- bam aizbēgt un sakautu viņu, Karloss izauļoja no birzs. Arī viņš bija nolēmis doties uz to pusi, kur atradās viņa uzbrucēju zirgi.

Izjājis ielejas līdzenumā, Karloss pagriezās pa labi un jāja apkārt birzij. Nokļuvis tādā vietā, kur varēja pārskatīt upi, viņš apturēja zirgu. Viņam vajadzēja apstāties, lai pielādētu šauteni.

Nolicis šauteni vertikālā stāvoklī, viņš sniedzās pēc pulvera raga. Karloss pārsteigumā satrūkās, kad rokas nevarēja to sataustīt. Paskatīdamies lejup, Karloss ieraudzīja, ka pulvera rags pazudis. Siksnas, pie kuras tas bija piekarināts, vairs uz pleca nebija. Tas laikam, viņam no ozola nolecot, bija aizķēries aiz kāda zara un palicis tur karājoties.

Negaidītās neveiksmes satraukts, viņš jau grasījās pagriezt zirgu un auļot atpakaļ pie Virdžīnijas ozola, kad pēkšņi pamanīja pa klajumu — tuvu pie vītolu rindas krastmalā — aizslīdam tumšu stāvu. Tas noteikti bija bēgošais sambs, par to' nevarēja būt nekādu šaubu.

Karloss uz mirkli saminstinājās. Ja atgrieztos meklēt pulvera ragu un kamēr vēl tad pielādētu šauteni, viņš pazaudētu daudz laika. Sambs pagūtu aizbēgt. Pa to laiku viņš noteikti nokļūtu pie zirgiem un aizauļotu. Dienā Karloss bez grūtībām viņu panāktu, bet ne tādā tumšā naktī. Jau kādus piecsimt jardus uz priekšu izraudamies, tas pazustu tumsā un to vairs neredzētu.

Tas ļoti satrauca Karlosu. Daudzu iemeslu dēļ viņš vēlējās, kaut šī cilvēka vairs nebūtu pasaulē. Ne tikai dabisko atriebības jūtu, bet arī piesardzības dēļ viņā radās vēlēšanās atbrīvoties no šī cilvēka. Atriebības jūtas Kar- losā pamodināja gļēvulīgā izsekošana un tas, kā šie uzpirktie nelieši bija sagatavojuši uzbrukumu. Bez tam ārpus likumā izsludinātais cilvēks saprata — to mūžam apdraudēs bīstams ienaidnieks, kamēr dzīvs būs kaut viens no šiem vīriem. Un tādēļ nedrīkst pieļaut, ka sambs aizbēgtu. ' ,

Karloss vilcinājās tikai īsu mirkli. Kamēr viņš atgrieztos un pielādētu šauteni, ienaidnieks jau būtu pazudis. Un šī doma palīdzēja Karlosam izšķirties, kā rīkoties. Viņš nosvieda šauteni, pagrieza zirgu un pilnos auļos drāzās uz upes pusi. Pēc nedaudz sekundēm viņš jau apturēja savu mustangu bēgošā ienaidnieka priekšā.

Redzēdams, ka sibolēro nogriezis viņa ceļu un viņš vairs nevar nokļūt pie zirgiem, Pepe apstājās, it kā gatavs cīnīties un aizstāvēties pēdējiem spēkiem. Bet, pirms Karloss paguva nokāpt no zirga un piesteigties, sambs atkal sadūšojās un, izlauzies cauri vītoliem, iemetās upē.

Ar tādu varbūtību Karloss nebija rēķinājies. īsu mirkli viņš pārsteigts un apmulsis palika stāvot. Vai tiešām „ ienaidnieks aizmuks? Ko darīt? Sēsties zirgā vai sekot kājām?

Izšķirties vajadzēja ātri. Un acumirklī Karloss izlēma: sekot kājām! Izskrējis cauri vītolu joslai, viņš uz mirkli vēl apstājās upes krastā. Tanī pašā momentā viņš ieraudzīja bēgošo ienaidnieku izkāpjam no ūdens jau otrā krastā. Pat. neatskatīdamies, sambs metās skriešus projām pa ielejas līdzenumu. Karlosam iešāvās prātā doma, vai tomēr nedzīties pakaļ jāšus,, bet tas laikam būs pagrūti, jo upes krasts šeit ļoti kraujš un nebūs viegli atrast vietu, kur zirgā tikt pāri. Meklējot zudīs dārgais laiks.

«Viņš taču nav veiklāks skrējējs par mani,» nodomāja Karloss. «Panākšu!» viņš iesaucās un metās upē.

Daži spēcīgi roku atvēzieni ūdenī, un viņš jau bija pār- peldējis^upi un, otru krastu sasniedzis, drāzās pakaļ bēgošajam sambam.

Pa to laiku sambs bija jau aizskrējis vairāk nekā divsimt jardus ūz priekšu, bet otrus divsimt viņš nepaguva noskriet, jo Karloss jau atradās nepilnus simts jardus aiz viņa. Viņu ātrumu nevarēja salīdzināt: Karloss skrēja gandrīz divreiz ātrāk par sambu, kaut arī tas drāzās, ko kājas nesa, jo saprata — tā ir skriešanās ar nāvi.

Sī sacīkste neilga pat ne desmit minūtes. . Karloss strauji tuvojās, viņš jau pavisam tuvu. Sambs dzirdēja aiz muguras Karlosa soļus. Viņš juta — nav nozīmes skriet tālāk. Viņš apstājās, vēlreiz gatavs cīnīties pēdējiem spēkiem.

Nākošajā acumirklī viņi abi atradās aci pret aci, soļu desmit attālumā viens no otra.

Abu apbruņojums bija garie naži — nekādu citu ieroču ne vienam, ne otram.

Pat nakts blāvajā tumsā varēja redzēt, kā iespīdējās to asmeņi.

Neapstādamies, lai ievilktu elpu, abi ienaidnieki, nikni lādēdamies, metās viens otram virsū, un sākās izmisīga cīņa uz dzīvību un nāvi.

Tā nebija ilga cīņa. Varbūt tā ilga tikai dažas sekundes. īsu mirkli abu cīnītāju ķermeņi savijās un sagriezās viens ap otru, un tad viens no tiem smagi nogāzās zemē. Krītošais izgrūda rēcošu vaidu. Tā bija samba balss. Viņš gulēja, sabrucis zemē.

Visā augumā zemē gulošais ķermenis kādu brīdi locījās kā tārps, paslējās augšup un atkrita atpakaļ, rēca aiz sāpēm un tad palika guļot nekustīgs un kluss. Bija iestājies nāves stingais klusums.

Sibolēro pārliecās pār mirušo un ieskatījās tā sejā. Ienaidnieka pretīgajā sejā nāve jau bija uzspiedusi savu zīmogu. Pepes dzīve bija beigusies. Par to vairs nevarēja šaubīties, un uzvarētājs novērsās no mirušā, pagriezās un devās atpakaļ upes virzienā.

Sameklējis savu šauteni un pulvera ragu, pielādējis šauteni, Karloss devās meklēt ienaidnieku zirgus.

Tos viņš atrada diezgan drīz. Vipna lode ietriecās pēdu- dzinēja galvā, otra panāca vilkam līdzīgo ciltsbrāli. Tad Karloss atraisīja zirgus un palaida tos brīvībā.

To padarījis, viņš vēlreiz atgriezās birztalas klajumā, nocēla savu draugu Sibo no ozola zaros sapītās migas. Tad viņš piegāja pie ugunskura un īsu mirkli pakavējās pie dzeltenā mednieka līķa. Ugunskurs dega gaišāk nekā iepriekš, liesmas aprija mirušā Manuela ķermeni.

Karloss riebumā novērsās no pretīgā skata, salasīja savas drēbes, uzlēca seglos un aizjāja uz aizas pusi.

LXII NODAĻA

Bija aizritējušas trīs dienas no tā laika, kopš dzeltenais mednieks un viņa pavadonis devās meklēt Karlosu. Tie, kuri viņus aizsūtīja, sāka jau kļūt nepacietīgi, gaidīdami no medniekiem kādu ziņu. Viņi nemaz nešaubījās par savu algotņu cītību — apsolītā atmaksa bija tam droša ķīla — un ticēja, ka pakalpiņi Karlosu noteikti saķers. Visi trīs — Roblado, Viskara un padre — domāja, ka pasākums sekmēsies tieši lielās atmaksas dēļ. Tomēr visi kļuva nepacietīgi un īgni, ka mednieki nesūta nekādu ziņu, — ja arī tie vēl nebūtu Karlosu saķēruši, varēja vismaz paziņot, vai to kaut kur manījuši, vai ir jau uz bēgļa pēdām.

Reizēm, visu pārdomādami, gan virsnieki, gan padre atzina, ka medniekiem laikam gan nebūs iespējams kaut ko paziņot, pirms paši atgriezīsies vai nu ar sagūstīto sibo- ' lēro, vai arī tukšām rokām.

— Nešaubos, — teica mūks, — ka viņi visu laiku seko pa sibolēro pēdām un mēs nesaņemsim nekādu ziņu, pirms tie nebūs noķēruši nelietīgo ķeceri.

Bet cik briesmīgi sadraudzīgo trijotni uztrauca ziņa, ko uz Sanildefonsu atnesa kāds gans. Viņš pastāstīja, ka līdzenumā atradis divus līķus un pazinis, ka tie ir misijas mednieki — Manuels un Pepe.

. Gans pastāstīja, ka redzējis tos netālu no birztalas Pe- kosas krastā, vilki un citi plēsoņas līķus stipri apgrauzuši, bet pēc apģērbiem un ieročiem viņš uzzinājis, kas ir nogalinātie, jo abus medniekus pazinis. Gans teica, ka neesot nekādu šaubu, ka tie esot misijas mednieki mulats un sambs.

Sākumā neviens nespēja izskaidrot, kā varēja notikt šī — kā visi sprieda — mīklainā slepkavība. Daudzi izteica aizdomas, ka vainīgie būs mežonīgie indiāņi. Ielejas iedzīvotāji nezināja, ka abi mednieki sūtīti notvert Karlosu. Ļaudis pazina mulatu un sambu, bet viņu gaitām pievērsa maz uzmanības un neievēroja, ko tie dara, kurp dodas. Visi ticēja, ka abi vīri bijuši parastās medībās un krituši kādas klejojošas indiāņu bandas rokās.

Uz birztalu gana vadībā nosūtīja ulānu nodaļu, un tie atgriezdamies pastāstīja pavisam citu versiju par šo notikumu.

Ulāni apliecināja, ka abi mednieki tiešām nogalināti, bet to nav izdarījuši indiāņi. Nāvi medniekiem atnesušas nevis indiāņu bultas, bet baltā cilvēka ieroča lodes. Bez

tam atrasti abu mednieku zirgi un nogalinātie suņi. Suņu •skeleti guļot upes krastmalā.

Tātad — sprieda ļaudis — indiāņi slepkavībā nav vainojami. Indiāņi aizvestu sev līdzi zirgus un suņus, bez tam viņi paņemtu arī vērtīgāko no drēbēm un' mirušo mednieku ieročus. Indiāņi? Nē, nekādā ziņā.

Vispār nebija grūti noteikt, kas izdarījis slepkavību. Tanī vietā, kur atrada abu suņu skeletus, mīkstajā zemē bija palikuši labi saredzami zirga pēdu nospiedumi, kas neatbilda nogalināto mednieku zirgu pēdām. Gadījās vīri, kuri labi pazina šīs pēdas. Tās bija visiem zināmā melnā mustanga — sibolēro Karlosa zirga pēdas.

Neviens, vairs nešaubījās noziegumu tur izdarijis sibolēro Karloss. Ļaudis zināja, ka viņš un dzeltenais mednieks nebija draugi, bet tieši pretēji — viens otra ienaidnieki. Varbūt abi nejauši satikušies un sastrīdējušies, bet varbūt — pat vēl ticamāk — Karloss atradis abus medniekus guļam pie ugunskura: pielavījies tiem klāt un izmantojis izdevīgo mirkli neģēlīgajiem nolūkiem. Mulats ticis nošauts tūlīt uz vietas un iekritis ugunskurā, jo daļa no Manuela ķermeņa pārogļojusies. Pepe acīmredzot mēģinājis aizbēgt un paslēpties, bet asinskārais uzbrucējs dzinies tam paka], panācis sambu un nogalinājis ari to.

Pār pazudināšanai izsludināto Karlosa galvu nogāzās jauna lāstu lavīna. Dzirdēdami pieminot sibolēro vārdu, vīri vai nu pārkrustījās un lūdzot pieminēja kādu svēto, vai arī izgrūda lāstu. Mātes ar sibolēro vārdu biedēja savus nepaklausīgos bērnus. Bizonu mednieka vārds terorizēja ļaudis vairāk nekā baumas par mežonīgo indiāņu uzbrukumu.

Iedzīvotājos arvien vairāk nostiprinājās pārliecība par pārdabiskiem spēkiem. Pašreiz gandrīz vairs neviens nešaubījās, ka Karlosa māte ir burve un, protams, visi dēla izdarītie varoņdarbi notiek ar viņas burvju spēka palīdzību.

Vairs neviens necerēja, ka sibolēro kāds noķers vai nogalinās. Vai tas būtu iespējams? Kas savaldīs šo velnu un spēs nodot tiesas rokās? Neviens vairs neticēja, ka Karlosu varētu saķert.

Atradās arī tādi ļaudis, kuri visai kategoriski pieprasīja, lai saķer un sadedzina burvi — Karlosa māti. Kamēr tas nenotiks — viņi apgalvoja — sibolēro pašu notvert neizdosies un visa pakaļdzīšanās būs veltīga. Ja uz elli aizraidītu veco raganu, ari slepkavu varētu nodot tiesai.

Iespējams, ka šo ]aužu padomus un ieteikumus arī izpildītu, — jo šo |aužu pusē nostājās Sanildefonsas iedzīvotāju vairākums, un tādas domas atklāti atbalstīja arī misijas svētie tēvi, — bet, pirms nobrieda sabiedrības doma par šādas upurēšanas nepieciešamību, kāds cits atgadījums pilnīgi izmainīja visu notikumu gaitu.

Svētdienas rītā, kad ļaudis pašreiz nāca ārā no baznīcas, pilsētas laukumā ieauļoja sviedriem un putekļiem klāts jātnieks. Viņš bija ģērbies ulānu seržanta mundierī. Visi tūlīt pazina labi .zināmo seržantu Gomesu.

Nedaudz- minūtēs seržantu aplenca dīkdieņu pūlis. Kaut. arī bija svētdienas rīts, kad jāizturas klusi, drīz vien no '•visām pusēm pūlī atskanēja skaļi prieka saucieni. Gaisā lidoja' cepures un Vivat kliedzieni.

Kādas jaunas ziņas Gomess pastāstīja ļaudīm? Pavisam negaidītas ziņas: saķerts visu laiku meklētais noziedznieks! Beidzot tas noticis. Karloss bija saķerts un kā gūsteknis atradās ulānu rokās. Ne ar varu, ne ar- kara viltību viņu notvēruši. Palīdzējusi bija vienkārši nodevība. Karlosu nodevis viens no viņa paša ļaudīm.

Lūk, kā tas notika. Karloss, galīgi izmisis, ka pagaidām nekādi nevar sazināties ar Katalīnu, beidzot nolēma aizvest māti un māsu no ielejas un paslēpt viņas uz kādu laiku tālu meža biezoknī. Tur abas sievietes būtu pasargātas no viņa ienaidniekiem, bet viņš pats varētu atgriezties ielejā, kad vien apstākļi atļautu.

Karloss saprata, ka aizvest māti un māsu nebūs viegli, jo viņa rančo nemitīgi novēroja. Taču viss bija sagatavots uti bēgšana būtu izdevusies, ja nenotiktu nodevība. Viens no viņa ļaudīm — peons, kas pavadīja viņu pēdējās medībās, — nodeva Karlosu, un viņš nokļuva ienaidnieku rokās.

Karloss atradās savā rančo un steidzīgi gatavoja visu tālajam ceļam. Savu mustangu viņš bija atstājis netālu no mājas krūmu biezoknī. Nelaimīgā kārtā klāt nebija arī uzticamā Sibo. Nabaga suns vēl vienmēr nebija atžirdzis iio alā iegūtiem ievainojumiem un nevarēja apsargāt rančo. Tādēļ Karloss norīkoja peonu stāvēt sardzē.

Taču nelietīgo peonu jau bija paguvuši uzpirkt Roblado un Viskara. Viņš nepalika norādītajā vielā, bet aizskrēja ar ziņu pie sibolēro ienaidniekiem. Ulānu nodaļa aplenca

rančo. Kaut arī Karloss cīnīdamies nogalināja dažus uz*: brucējus, tomēr, pārspēka pieveikts, bija spiests padoties,[49]un viņu sagūstīja.

Drīz vien pēc Gomesa ierašanās atskanēja tauru signāli, kas vēstīja ulānu nodaļas tuvošanos, un tad jau arī viņi paši parādījās pilsētas laukumā. Ulānu vidū'pastiprinātā apsardzē, uz nastu nesēja mūja cieši piesiets, atradās sagūstītais sibolēro.

Zibenīgi ātri izplatījās ziņas par negaidīto notikumu, un pilsētas laukums momentā piepildījās ar ziņkārīgo pūli, kas dega nepacietībā redzēt velnišķīgo, bēdīgi slaveno sibolēro.

Taču viņš nebija vienīgais, kam pievērsās ziņkārīgā pūļa skatieni. Pēc Karlosa pāri laukumam aizveda vēl divas gūsteknes. Vienu no viņām pūlis aplūkoja ar tādu pašu interesi kā sibolēro. Sī gūstekne bija Karlosa māte5 Ļaužu acīs, kas lūkojās uz šo sievieti, varēja manīt šausmas un izbailes. Ņirgāšanās un niknas lamas pavadīja viņu līdz pat cietuma durvīm.

—     Muera la hechicera! Muera/' — kliedza neliešu bars, kamēr sievietes veda tiem garām. Zvērīgo fanātiķu sirdis nespēja aizkustināt arī vecās sievietes meita, kura pār pleciem izirušiem matiem un asaru pilnām acīm sekoja mātei. Pūlī atskanēja saucieni:

Sargiem nācās steigšus iegrūst abas sievietes aiz cie,' tuma durvīm, lai pasargātu tās no rupjā pūļa uzbrukuma.

Laimīgā kārtā Karloss to neredzēja. Viņš pat nezināja, ka apcietinātas arī viņa māte un māsa. Viņš cerēja, ka abas sievietes neskartas atstātas rančo un viņa ienaidnieki atriebsies tikai viņam- vienam. Viņš vēl neko nezināja par savu vajātāju velnišķīgajiem nolūkiem.

LXIII NODAĻA

Abas apcietinātās sievietes atstāja pilsētas cietumā. Karlosu drošības dēļ aizveda uz cietoksni un ievietoja virs- sardzē.

Naktī pie viņa ieradās viesi. Komandants un Roblado nespēja savaldīt nekrietno atriebības kāri — patīksminā-

ties par sagūstīto sibolēro. Iztukšojuši savus vīna kausus, viņi jautru pudeles brāļu pavadībā iegāja virssardzes cietumā un uzjautrinājās, ņirgādamies par sasaistīto gūstekni. Karlosam bija jānoklausās visādi apvainojumi un nejēdzīgas rupjības, ko vien apdzērušies ciemiņi spēja izdomāt.

Ilgu laiku Karloss savaldīgi klusēja. Beidzot kāda piedauzīga neķītrība, ko pateica. Viskara, salauza Karlosa pacietību. Viņš atcirta pretī kaut ko par komandanta izmainītajiem sejas vaibstiem. Karlosa atbilde tā saniknoja nelieti, ka viņš, dunci izrāvis, metās virsū sasietajam gūsteknim un būtu to nodūris, ja Roblado ar pārējiem nepaspētu viņu aizturēt. Dzīru draugi atgādināja komandantam, ka tāda rīcība un Karlosa nogalināšana nolaupītu visiem apsolīto un sagatavoto jautro izpriecu. Sis atgādinājums mazliet apvaldīja atriebes naidā iekaisušo komandantu, un viņš apmierinājās, vairākas reizes ietriekdams dūri sejā cietumniekam, kurš nevarēja aizsargāties.

— Lai tas nelietis vēl padzīvo! — teica Roblado. — Rit mēs viņam sarīkosim jauku izrādi.

Pēc tam apskurbušo žūpu banda izstreipuļoja no kame- • ras, atstādami apcietināto pārdomās par apsolīto «izrādi».

Karloss jau varēja tikai domāt. Viņš saprata, ka ienaidnieki ar viņu izrēķināsies. Viņš necerēja ne uz civilās, ne militārās tiesas žēlastību. Un viņa nogalināšana — tā būs apsolītā izrāde. Visa nakts aizritēja dvēseli plosošās mokās, viņš nedomāja par sevi, bet par tiem, kas viņam dārgāki par paša dzīvību.

Pa drūmās kameras šauro šaujamlūkas lodziņu ielūkojās rīts. Neko vairāk cietumnieks neredzēja. Nežēlīgie cietumsargi nepasniedza viņam kumosu maizes, ne malku ūdens, nepateica kādu nomierinošu vārdu. Neviens draugs neapjautājās par viņu. Nekas neliecināja, ka pasaulē būtu kāda dvēsele, kas rūpētos vai iedomātu par viņu.

Pienāca pusdienas laiks. Karlosu izveda — drīzāk gan jāsaka raušus izvilka — no cietuma. Viņu aplenca karavīri un veda projām no cietokšņa. Uz kurieni? Uz nāves soda izpildīšanu?

Acis Karlosam nebija aizsietas. Viņš redzēja, ka to ved ļ)āri pilsētas laukumam. Tur valdīja neparasta drūzma. Laukumā ļaužu pūlis. Tāpat pārpildītas asotejas, no kurām laukumu varēja labi pārredzēt. Te likās sapulcējušies arī visi ielejas iedzīvotāji: bagātie muižnieki un rančēro, raktuvju īpašnieki un dažādie pilsētnieki. Kādēļ? Droši

v.ien kāds vienreizējs notikums tos sapulcinājis vienkop. No ļaužu sejām redzams, ka tie gaida kaut ko pavisamj neparastu. Varbūt tā būs Roblado apsolītā «izrāde»? Bet ko gan šeit izrādīs? Vai tiešām viņi nodomājuši sarīko^ Karlosa spīdzināšanu visu ļaužu klātbūtnē? Nu, neiespēj jams tas nav.

Pūlis ņirgājās par Karlosu. Viņu izveda cauri ļaužu baram un iegrūda pilsētas cietumā.

Kamerā pie sienas atradās netēstu dēļu sols, uz kura varēja atpūsties. Nelaimīgais sibolēro noslīga uz tā pus- guļu stāvoklī. Sasaistītās kājas un rokas neļāva sēdēt taisni.

Viņu atstāja vienu. Karavīri, kuri to atveda šurp, aizgāja un aizslēdza durvis. Balsis un zobenu spalu atsitieni pret grīdu liecināja, ka daži ulāni tomēr palikuši pie dur- vīm: Vismaz divi sargi ir atstāti. Pārējie iejaucās raibajā pilsētnieku pūlī, kas drūzmējās laukumā.

Dažas minūtes Karloss gulēja nekustēdamies un neko nedomādams. Sāpju pārņemts. Pirmo reizi dzīvē viņš nespēja pretoties izmisumam.

Izjūtas bija gaistošas. Mirkli pa mirklim domas atkal; sāka tās uztvert..Tikai ne cerību. Saka, cerība zūd līdz a dzīvības izdzišanu, — nē, tā nav taisnība. Viņš vēl bij dzīvs, bet cerība bija mirusi. Viņš nedomāja vairs, ka būtu| jebkāda cerība izbēgt. Visapkārt ļoti spēcīga sardze. Pār kaitinātie ienaidnieki, kuriem tik grūti nācās viņu sagūs-| tīt, neatstās viņam ne mazāko iespēju pat domāt par bēgšanu. Tāpat ne mirkli neienāca prātā doma, ka būtu cerība sagaidīt piedošanu vai žēlastību.

Un tomēr — dīvainais stingums izgaisa un domas atsāka darboties.

Parasti apcietinātais vispirrris apskata savas kameras sienas, it kā pārliecinādamies, ka viņš tiešām ir ieslēgts Tikko noklaudz ārpusē durvju bultas un atslēgas, cietumnieks jūtas viens. Paklausīdams nebrīves izjūtas impulsam, Karloss pārlaida skatienu pār kameras sienām. Viņā neatradās apakšzemes cietumā. Telpā pa šauru lodziņu, īstenībā šaujamlūku, ieplūda gaisma. Lūka atradās aug^ stu, gandrīz pie griestiem, bet, pakāpjoties uz sola, Karloss varētu pa to paraudzīties ārā. Bet viņam neinteresēja

redzēt, kas tur notiek. Viņš gulēja klusēdams, kā sastindzis. Karloss ievēroja, ka cietumam nav akmens sienu, tās mūrētas no nededzinātiem, saulē kaltētiem ķieģeļiem. Sau- jamlūkas ailē varēja redzēt sienu biezumu. Tādas sienas nav diez cik stipras. Uzņēmīgs cilvēks, ja viņa ricibā ir kāds ass instruments Un diezgan laika, varētu viegli izlauzties cauri šādai sienai, nodomāja Karloss, skatoties uz sienu, bet tanī pašā brīdī tam ienāca prātā, ka viņam nav ne tādu darbarīku, ne laika. Viņš bija pārliecināts, ka pēc dažām stundām — varbūt jau pēc dažām minūtēm — viņu vedīs no cietuma uz sodavietu.

Karloss nebaidījās no nāves… arī no spīdzināšanas ne. Visbriesmīgākā spīdzināšana bija neatvairāmās domas, ka viņš būs uz mūžu šķirts no mātes un māsas un no lepnās, dižciltīgās meitenes, kuru viņš mīlēja, ka nekad, nekad vairs viņš tās neredzēs, nevienu no viņām. Sīs domas mocīja un draudēja atņemt saprātu.

Vai tiešām nekādi nav iespējams ar viņām sazināties? Vai tiešām viņam nav neviena drauga, kas aiznestu mīļotajām sievietēm viņa atvadu sveicienu? Pateiktu, ka pirms nāves viņš domājis par viņām? Nē, neviena!

Brīdi pa brīdim kāds, paiedams garām loga spraugai, aizsedza saules staru, kas slīpi ieslīdēja telpā, un kamera satumsa. Pēkšņi pie šaujamlūkas loga parādījās seja. Kāds ziņkārīgs, dikdienīgs slaists piebāza savu degunu pie šaujamlūkas, lai paskatītos uz cietumnieku. Tas viņam izdevās, pakāpjoties uz savu draugu pleciem. Saujam- lūka atradās augstu virs pūļa galvām. Karloss dzirdēja rupju ņirgāšanos ne vien par sevi, bet arī par savu māti un māsu. Bija sāpīgi to klausīties, bet viņš kļuva uzmanīgs: kādēļ tik bieži pūlī atskanēja viņa mātes un māsas Vārdi; kādēļ ļaudis pieminēja viņas. Viņš nespēja saprast, ko īsti par viņām runāja, bet ļaužu balsu murdoņā abu sieviešu vārdi diezgan bieži atkārtojās un sasniedza Karlosa ausis.

Apmēram stunda bija aizritējusi, kamēr viņš gulēja uz cietā sola, kad pēkšņi atvērās durvis un kamerā ienāca divi virsnieki — Viskara un Roblado Gomesa pavadībā.

Cietumnieks nodomāja, ka pienākusi viņa pēdējā stunda, Јa atnākuši vest viņu uz nāvessoda izpildīšanu. Šoreiz Karloss kļūdījās. Tāds nebija atnācēju nolūks. Pavisam cits bija viņu nodoms — virsnieki bija ieradušies, lai pa- tīksminātos par sibolēro izmisumu.

Kamerā viņi uzkavējās pavisam īsu laiku.

—   Nu, varoni, — iesāka Roblado, — mēs apsolījām sarīkot tev šodien izrādi. Mēs esam vīri, kas dara, ko apsolījuši. Ienācām .atgādināt, ka viss ir sagatavots, un izrāde drīz sāksies. Pakāpies uz sola un paskaties. Laukums no šejienes labi pārredzams. Tālskatis nebūs vajadzīgs, laukums tepat aiz sienas. Nu, slienies kājāsl Nezaudē laiku! Izrāde tevi iepriecinās. Ha-ha-ha!

Kamerā nodārdēja Roblado rupjie, rēcošie smiekli, ko-, mandants un seržants pievienojās viņam. Tad, negaidīdami atbildi no Karlosa, visi trīs pagriezās un izgāja no kameras, pavēlēdami sargam durvis atkal stingri noslēgt.

Virsnieku ierašanās un arī Roblado ņirdzīgā runa pārsteidza un samulsināja Karlosu. Dažas minūtes viņš sēdēja, notikušo pārdomādams. Ko tas varētu nozīmēt? Izrāde un viņš tās skatītājs. Te taču nevarēja notikt- nekas cits kā tikai viņa paša nāvessoda izpildīšanas iz** rāde? Ko nozīmēja Roblado sacītais?

Labu laiku Karloss centās domās izskaidrot sev Rob- lado vārdu nozīmi. Krietnu brīdi viņš atcerēdamies pār- '"; domāja visu, ko virsnieks bija teicis, līdz beidzot viņam likās, ka atradis to izskaidrojumu.

—   Ahā! — Karloss nomurmināja. — Dons Huans… tas būs viņš! Mans nabaga draugs. Viņi ir sagatavojuši dona Huana sodīšanu, un viņam būs jāmirst manu acu priekšā. Sie nelieši vēlas, lai es to noskatītos. Nezvēri! Nē,? es nesagādāšu jums šo prieku! Es neskatīšos, palikšu? gu|ot šeit.

Un Karloss atkal izstiepās uz sola, nolēmis nekustēties no šīs vietas. Brīdi pa brīdim viņš nomurmināja:

—   Nabaga dons Huans! Patiess draugs… uzticīgs līdz nāves brīdim. Manis dēj viņam jāmirst… manis dēļ… Mīļais … dārgais draugs!

Taču cietumnieka pārdomas pēkšņi pārtrūka. Šauro logu aizēnoja tā spraugā iebāzusies seja, un rupja balss iesvieda kamerā vārdus:

—   Hallo! Kārlos, tu bizonu slakteri! Paskaties šurp! Pie velna! To vērts redzēt! Apskati savu māti, veco burvi. Papriecājies par māsas skaisto figūriņu! Ha-ha-ha!

Indīgas čūskas dzēliens vai ienaidnieka cirtiens nt>- i skartu Karlosu tik sāpīgi un neliktu tam tik strauji pie- | "trūkties. Aizmirsis sasietās kājas un rokas, Karloss uzrā- I vās stāvus, tad, pastreipuļojis uz priekšu, sagrīļojās un 1 nokrita ceļos uz grīdas.

Pēc tam viņš kustējās daudz uzmanīgāk, un beidzot viņam izdevās piecelties kājās. Pagāja vēl labs laiks, kamēr viņš uzrāpās uz sola. Kājās piecēlies, piespieda seju pie šaurās lūkas palodzes un paskatījās ārā. Kad viņš ieraudzīja, kas notiek laukumā, asinis sastinga viņa dzīslās un uz pieres izspiedās aukstas sviedru lāsers. Sirds sažņaudzās aiz šausmām, un, likās, to satver un saspiež dzelžaini pirksti.

LX1V NODAĻA

Laukuma vidu atbrīvoja, un to apņēma karavīru ķēde. Ļaužu pūlis, ciešāk saspiests, tika atbīdīts tālāk un stāvēja gar māju sienām. Pārpildīti bija arī visi balkoni un aso- ,iejas. Tuvāk laukuma centram novietojās garnizona virsnieki, alkalds, pilsētas varasvīri un vietējie dižciltīgie. Vairums bija ģērbušies parādes tērpos. Citā reizē visu ļaužu skatieni būtu pievērsti šai dižciltīgo grupai, bet šoreiz pūļa uzmanību piesaistīja kas cits, daudz interesantāks, un visi saspringtā ziņkārē raudzījās turp.

Mazais pulciņš, kas piesaistīja ļaužu uzmanību, atradās laukuma stūrī, tieši pretim cietuma logam, pa kuru raudzījās Karloss." Arī viņš to ieraudzīja vispirms. Skatiens sastinga un nekur tālāk vairs nevērsās — viņš neredzēja ne ļaužu pūli, ne karavīru rindu, kas stūma tos atpakaļ, viņš neredzēja uzpūtīgi svinīgo varasvīru un dižciltīgo baru, viņš redzēja tikai mazo pulciņu tieši pretī savam logam. Viņš nenovērsa no tā skatienu.

Tur stāvēja divi ēzeļi — mazi, brūni pinkaiņi, apsegti ar rupjām melna sarža segām, kas nokarājās gandrīz līdz zemei. Ēzeļiem ap galvām bija apauši, un tos pie pavadām turēja melnīgsnēji «dzinēji», apģērbti no tāda paša melna sarža darinātos dīvainos tērpos. Katram ēzeļu dzinējam aizmugurē nostājies otrs tāpat apģērbts «dzinējs» ar bizona ādas pletni rokā, bet ēzeļiem blakus stāvēja misijas mūki, kuri turēja rokās savus amata rīkus — lūgšanu grāmatu, rožukroņi un krucifiksu. Mūki izskatījās, kā dievkalpojuma ceremoniju izpildīt sagatavojušies. Bet Jkādu? Nu, paklausieties!

Ēzeļi bija apsegloti. Katram mugurā sēdēja cilvēks. Ne jau brīvi, kā mēdz seglos sēdēt jātnieki, bet sasiets. Ar virvi, kas apmesta ap potītēm, abas kājas savilktas zēni ēzeļa vēdera. Ēzeļiem ap kaklu aplikts sakām līdzīgs koka loks, pie kura piesietas sēdētāju rokas tā, ka viņu mugu-1 ras atradās saliektā stāvoklī un galvas nokārušās lejupj Ēzeļi stāvēja pagriezti pret fiiūra sienu, tāpēc arī sēdētāju! lejup pavērstās sejas pūlis nevarēja redzēt,

*Uz ēzeļiem uzsietie cilvēki bija izģērbti kaili līdz jostas-3 vietai un vēl mazliet zemāk, par to. Jau no pirmā acu uz-i ■metiena redzams, ka uz ēzeļiem sēdēja sievietes; To skaidri parādīja garie, atraisītie mati, — vienai sirmi, otrai zel! taini gaiši, — kuri pārkrituši pār vaigiem un nokarājās gar ēzeļu kakliem. To varēja pateikt arī pēc auguma sieļ višķīgajām līnijām. Viena no viņām bija īsta Venerai Pat skulptora acs nesaskatītu nekādu kļūdu tās formu veiļ dojumā. Otras sievietes ķermenī redzamas aizvadīto garo' dzīves gadu atstātās pēdas. Tā bija grumbaina, stāvs izdilis, kaulains; nebija patīkami uz to skatīties.

Ak dievs! Ko šis skats nozīmēja sibolēro Karlosau$| Sasaistītās gūsteknes — viņa māte un māsai Viņš pazina tās, tikko ieraudzīja.

Sirdī iešauta bulta neradītu skaudrākas sāpes. Pār lū-J pām izlauzās ass, apspiests vaids — tā bija vienīgā sāpju; izpausme. Pēc tam Karloss it kā sastinga. Tikai straujā] elpa, kas cilāja krūtis, liecināja, ka viņš ir dzīvs. Sibolērdļ nesabruka sāpēs, nezaudēja samaņu, nenokrita no solaj Viņš neatkāpās no loga, bet stāvēja kā sastindzis, neiz-] mainītu stāju, piespiedis krūtis pie sienas, lai noturētos! līdzsvarā. Dziļi dobumos iegrimušās acis nenovērsās noj abām sievietēm. 4

Laukuma centrā, gavilēdami ļaunā uzvaras priekā, stā-ļ vēja Roblado un Viskara. Abi virsnieki redzēja Karlosuļ pie cietuma loga. Karloss neredzēja viņus: šajā brīdī viņš! vispāf bija aizmirsis, ka arī tie dzīvo pasaulē.

F3aznīcas tornī īsi ieskanējās un apklusa -zvans, pavēs-j tīdams drausmīgās ceremonijas sākumu.

Melnie dzinēji pagrieza ēzeļus, uzveda tos uz laukuma un nostājās iesānis viens aiz otra. Sieviešu sejas tagad] atradās daļēji uz pūļa pusi, bet kuplie, izpūrušie mati tās] aizsedza ziņkārīgo skatieniem. Pienāca mūki. Katrs ap-i stājās pie viena no upuriem. Viņi nomurmināja savu upuris ausis dažas nesaprotamas frāzes, pavicināja gar to sejām; krucifiksu un tad, soli atkāpušies, norūca, kaut ko pav*ļi Iedami abiem aizmugurē stāvošajiem bendēm.

Tie tūlīt sarosījās gatavi sākt izpildīt savu uzdevumu.i Satvēruši ciešāk plaukstā bizonādas pletnes rokturi, tie trieca sitienu pēc sitiena pa sieviešu kailajām mugurām.;

Sitieni krita nesteidzīgi, noteiktā ritmā un tika skaitīti. Katrs sitiens krita citā vietā; atstādams uz ādas asiņainu vīli. Uz jaunās sievietes muguras sitiena pēdas kļuva vairāk saredzamas, ne tādēļ, ka šie sitieni būtu spēcīgāki, — uz maigās, baltās un mīkstās ādas asiņainās svītras asāk izcēlās.

Varbūt tas izklausās dīvaini, bet neviena no moceklēm nekliedza. Jaunās meitenes augums raustījās aiz sāpēm, un viņa iešņukstēdamās dobji vaidēja, bet ne reizi skaļāks kliedziens neizlauzās viņai pār lūpām. Arī vecā sieviete pacieta visu klusēdama un pat nesaraudamās, nekas neizpauda viņas mokas.

Kad katra bija saņēmusi desmit sitienus, no laukuma centra atskanēja sauciens:

Pūlis pievienojās šim saucienam, un bende, kurš sita frieiteni, saritināja savu pletni un atkāpās sānis. Otrs turpināja, līdz bija saskaitīti divdesmit pieci sitieni.

Tad sāka spēlēt orķestris. Ēzeļus aizveda tālāk gar laukuma malu un apstādināja otrā stūrī.

Orķestris apklusa. Padres, murminādami un krucifiksu vicinādami, atsāka savu ceremoniju. Pēc tam savu darbu turpināja arī bendes, faktiski vairs tikai viens no viņiem, jo, paklausot pūļa prasībai, jauno sievieti vairs nesita, kaut arī viņa vēl joprojām atradās ēzeļa mugurā pazemojošā un apkaunojošā stāvoklī.

Pār vecās sievietes muguru atkal nolija visi divdesmit pieci pletnes sitieni, atstādami asiņainas svītras, tad atkal ieskanējās orķestris, un procesija virzījās tālāk uz laukuma trešo stūri.

Briesmīgā spīdzināšana tika atkārtota šeit un vēlreiz ceturtajā laukuma stūrī, kur mocekle saņēma pēdējos no

viņai piespriestā soda simts sitieniem.

* * *

Soda izpildīšanas ceremonija bija pabeigta. Pūlis drūzmēdamies ielenca nelaimīgos upurus; sargi aizgāja un pameta sievietes pūļa ziņā.

Ne līdzjūtības, bet vienkārši ziņkārības dēļ pūlis ielenca abas mocekles. Kaut arī visi bija drausmīgās eksekūcijas

aculiecinieki, maz atradās tādu, kuru sirdīs iedegtos kaut mazliet žēluma.

Fanātisms ir spēcīgāks par žēlsirdību. Uh — kas žēlos burvi un ķeceri?

Un tomēr — atradās pūlī ari tādi, kas iežēlojās un parūpējās par nelaimīgajām. Atradās rokas, kas atraisīja virves, noslaucīja moceklēm pieres, pārmeta apmetņus pār viņu kailajiem pleciem un samitrināja ar ūdeni klusējošās lūpas. Jā — klusējošās, jo abas' sievietes bija zaudējušas samaņu.

Piebrauca vienkārši rati. Neviens nezināja un arī neinteresējās, no kurienes tie šeit uzradušies. Sāka krēslot, un pūlis, savu ziņkārību apmierinājis un izsalcis pēc' garās šeit pavadītās dienas, sāka izklīst pa mājām. Jauna meitene izrīkoja spēcīgo kučieri, un tas ar pāris melnīgsnēju indiāņu palīdzību iecēla izmocītās sievietes ratos. Tad kučieris apsēdās savā vietā, un rati sāka ripot. Jaunā meitene un indiāņi, kuri kučierim palīdzēja, gāja līdzi ratiem aizmugurē.

Viņi izbrauca cauri priekšpilsētai un, nogriezušies pa apvedceļu, kas izvijās cauri krūmājam, nonāca pie vientuļa rančo. Tā bija tā pati vieta, kur Rosita jau reiz tika atvesta. Arī šoreiz viņu šurp atveda Hoscfa.

Abas samocītās sievietes ienesa mājā. Drīz vien labie ļaudis saprata, ka viena no viņām jau visu izcietusi. Rosita atguva samaņu un ieraudzīja, ka māte ir šķīrusies no šis pasaules uz visiem laikiem. i

Veltīgi ierīvēja vecītes deniņus… samitrināja viņas lūpas, veltīgi spieda un glāstīja viņas rokas… veltīgi. Māte vairs nedzirdēja izmisušās meitenes raudas. Nāve bija aiznesusi vecītes dvēseli uz citu pasauli.

- LXV NODAĻA

Pa sava cietuma šaujamlūkas logu Karloss noskatījās drausmīgo sodīšanas ainu. Mēs jau teicām — viņš skatījās klusēdams. Bet ne īsti tā. Reizēm, kad asiņainā pletne tirtās smagāk nekā parasti, no viņa krūtīm izlauzās dobjš vaids, neviļus izpaužot, kādas nāves mokas viņš pārdzīvoja.

Taču Karlosa izskats vairāk nekā balss atklāja to draudošo liesmu, kas dega viņā. Tie, kas ziņkārības dēļ vai tāpat neviļus ieskatījās pa šaujamlūkas lodziņu, šausmās

atrāvās, ieraugot Karlosa seju. Kā krampjos savilkti un pārakmeņojušies izskatījās sejas musku]i, sastingušās acis tumšu loku apņemtas, aiz sakniebtajām, šaurajām lūpām cieši sakosti zobi, lielām, spīdīgām sviedru lāsēm noklāta piere. Bālajos vaigos ne mazākās sārtuma nojausmas, kas liecinātu, ka šinī sejā vēl pulsē asinis. Bāla, it kā nāves skarta izskatījās šī seja, nekustīga, kā marmorā cirsta.

No savas vietas Karloss varēja redzēt tikai divus laukuma stūrus: vienu, kurā nežēlīgā spīdzināšana sākās, un otru, kurā nelaimīgie upuri saņēma nākošos divdesmit piecus pletnes sitienus. Tālāko spīdzināšanas gaitu viņš vairs nevarēja redzēt. Bet tas, ka acis vairs tieši neskatīja briesmīgo ainu, Karlosa ciešanas neatvieglināja. Viņš zināja, ka spīdzināšana turpinās.

Karloss atgāja no loga un nolēma, ka vairs ilgāk nedzīvos — viņš nogalinās sevil

a Ciešanu kauss bija pārmēru pilns. Ilgāk to vairs ne- / spēja izturēt. Nāve izglābs viņu no šīm mokām. Viņš dosies nāvē! ļv — Bet kā?

Viņam nav nekāda ieroča. Un, ja arī tas būtu, ar sasietām rokām to nevarētu lietot.

Vienīgā iespēja — triekt un sadragāt galvu pret sienu!

Bet, palūkodamies uz mīksto māla sienu, Karloss saprata, ka tas neizdosies. Tādā veidā viņš nenogalinātu . sevi, tikai apdullinātos, pēc tam atmostos, lai atkal turpinātu šo briesmīgo dzīvi.

Meklēdams iespēju, kā izdarīt pašnāvību, Karloss raudzījās visapkārt kamerā.

Uzmanību piesaistīja griestu šķērssija, kas atradās pietiekoši augstu, lai pie tās varētu pakārties visgarākā auguma cilvēks. Ja viņam būtu brīvas rokas un ja atrastos kāds virves gals! Pietiktu arī ar to, ar kuru sasietas rokas. Tā bija jēlādas aukla, vairākas reizes aptīta ap rokām.

Tā Karlosa domas pievērsās viņa sasietajām rokām un kājām. Tās aplūkojot, viņš gandrīz priecīgā pārsteigumā pamanīja, ka sasējums atslābis un k|uvis vaļīgāks. No plaukstām ritošās karstās sviedru lāses bija izmērcējušas ap roku locītavām satītās jēlādas saites. Tās bija kļuvušas rhīkstas. Un arī viņš pats, neapzinādamies, aiz sāpēm gandrīz vai prātu zaudēdams, tanī laikā, kad viņam nācās redzēt savu tuvinieku spīdzināšanu, bija jēlādas siksnas par dažām collām izstiepis. Tagad, aplūkodams

11 — Baltais virsaitis 237

sasējumus, viņš sajuta, ka tos būtu iespējams atraisīt. Ar visu zaudējuša, izmisuša cilvēka spēku un enerģiju viņš sāka darboties. Ja rokas būtu sasietas priekšā, varētu mēģināt atraisīt to saites ar zobiem; bet tās bija atliektas uz muguras un tad stingri sasietas. Tomēr viņš sāka visiem spēkiem saites raustīt un stiept.

Neviens visā pasaulē neprot veiklāk rīkoties ar virvēm vai auklām un tās izmantot kā Amerikas spāņi. Sai ziņā ar viņiem nevar sacensties pat indiāņi. Pat izveicīgajiem jūrniekiem mezgls iznāk tikai neglīts sapunojums salīdzinājumā ar spāņu sasējumu. Un neviens cits neprot, nelietojot roku vai kāju dzelžus, tik stingri sasiet sagūstītu noziedznieku. Arī Karloss bija pamatīgi sasiets.

Bet ne kaņepāju virves, ne jēlādas siksnas nespēj saturēt stipras gribas cilvēku, kas ar pārdabiskienKspēkiem cenšas panākt to, ko izlēmis. Dodiet tik šim cilvēkam pietiekoši ilgu laiku, lai viņš var darboties, un viņš atbrīvosj sevi no važām. Karloss zināja, ka viņam nepieciešams tikai laiks.

Samirkušās jēlādas siksnas padevās diezgan drīz. Nepagāja ne minūtes desmit, ap locītavām satītā siksna noslīdēja, un rokas bija brīvas. Tad Karloss vilka auklu starp pirkstiem, izlīdzinādams cilpas un samezglojumus. To padarījis, viņš apmeta vienā auklas galā cilpu un, pakāpies uz sola, apsēja otru galu ap griestu šķērsbaļķi. Tad iebāza galvu cilpā, savilka to ap kaklu, aprēķinādams, cik tālu aukla sniegsies lejup, kad to novilks viņa auguma smagums. Nostājies uz sola malas, viņš jau gatavojās nolēkt…

•— Vēl reizi palūkošos uz viņām… pēdējo reizi pirms nāves. Manas mīļās …

Viņš stāvēja gandrīz tieši pret šaujamlūku. Lai varētu redzēt pilsētas laukumu, vajadzēja tikai mazliet paliekties sānis. Un Karloss paliecās.

Nabaga mocekles viņš nevarēja saskatīt, bet redzēja, ka pūlis raudzījās uz to laukuma stūri, kas atradās blakus cietumam. Briesmīgā ceremonija tuvojās noslēgumam. Varbūt abas sievietes pavedis uz priekšu, kur tās varēs saskatīt. Viņš sagaidīs šo mirkli, tas būs viņam pēdējais…

Kas tas? Ak dievs, tas …

Viņš dzirdēja, kā asā pletne šņākdama šķēla gaisu. Viņš dzirdēja… bet varbūt viņam tikai likās, ka dzird

klusu vaidu. Pūlis klusēja, un tādē| Karloss varēja sa dzirdēt visniecīgāko skaņu ārpusē.

—   Žēlīgais dievs! Vai tiešām vairs nav nekādas žēlastības? Atriebības dievs, uzklausi tu mani! Ha! Atriebība! Ko gan es, pats sevi nāvei nolēmušais muļķis, varu sapņot par atriebību? Bet… manas rokas taču brīvas… vai tiešām es nevaru izlauzt durvis? … atlauzt atslēgu? Man draud tikai nāve no viņu durkļiem, bet varbūt…

Viņš norāva no kakla apmesto cilpu un sarosījās, lai atietu no loga, kad pēkšņi tam pret pieri atsitās kāds pasmags priekšmets, gandrīz apdullinādams viņu.

Vispirms Karloss iedomājās — tas ir kāda nelieša rokas mests akmens. Tomēr priekšmets, nokrizdams uz sola, dobji, bet metāliski ieskanējās. Karloss paskatījās lejup un pelēcīgajā krēslā, kas valdīja telpā, ieraudzīja priekšmetu, kas bija trāpījis tam pa pieri. Tur gulēja iegarens ^sainītis. Viņš .steigšus noliecās un satvēra to.

Tas bija zīda šallē ietīts un rūpīgi nosiets sainītis. Karloss to steidzīgi atraisīja. Sainītī atradās maks pilns ar zelta uncēm, garspala nazis un salocīta papīra lapa.

Vispirms Karlosa uzmanība pievērsās salocītajam papīram. Saule bija norietējusi, un kamerā valdīja dziļa krēsla. Tomēr pie loga bija pietiekami gaišs, lai varētu lasīt. Viņš atlocīja vēstuli un lasīja:

«Jūsu sodišana nolikta uz rītdienu. Man neizdevās uzzināt, vai jūs atstās šeit visu nakti vai aizvedis atpakaļ uz cietoksni. Ja jūs paliksiet pilsētas cietumā, tad viss būs labi. Nosūtu Jums divus ieročus. Izmantojiet, kurš vairāk noderīgs, vai ari abus. Sienai var izurbties cauri. Ārpusē sagaidīs uzticams cilvēks, kas Jūs nogādās drošībā. Ja jūs pārvedis uz cietoksni, mēģiniet izbēgt pa ceļam — citas iespējas vairs nebūs. Man nav jādod jums padoms būt drosmīgam un nelokāmam, jums netrūkst drosmes un varonības. Bēdziet uz Hosefas rančo. Tur jūs sastapsiet to, kura ir gatava dalīties ar jums briesmās un brivibā. Uz redzēšanos, sirdsmīļais draugs! Uz redzēšanos!»

Vēstule bija bez paraksta. Bet Karlosam tas nebija vajadzīgs. Viņš ļoti labi zināja, kas rakstījis šo zīmīti.

—   Drosmīgā, dārgā meitene! — viņš čukstēja, noslēpdams salocīto papīrīti uz krūtīm zem mednieka krekla. — Es dzīvošu tevis dēļ, domas par tevi iedveš man jaunu cerību un spēku cīnīties. Un, ja man būs lemts mirt, es tomēr nemiršu no garotcs bendes rokās. Nē, manas rokas ir brīvas. Tās vairs nesasaistīs neviens, kamēr vien es būšu dzīvs. Tik nāve piespiedīs mani padoties.

Tā pats ar sevi klusām sarunādamies, Karloss, uz sola sēdēdams, atraisīja savas kājas, kuras vēl līdz šim brīdim pie potītēm apņēma saites. Atbrīvojies viņš piecēlās kājās un, satvēris iegūto nazi, sāka staigāt šurp un turp pa kameru, katru reizi pagriezienā uzmezdams skatienu durvīm. Karloss nolēma sākt cīņu ar saviem sargiem, un no viņa izturēšanās varēja redzēt, ka tas apņēmies uzbrukt katram, kas pirmais ienāks kamerā.

Dažas minūtes viņš riņķoja pa kameru kā tīģeris pa sprostu.

Pēkšņi viņš laikam kaut ko iedomājās un izlēma, viņa izturēšanās izmainījās. Viņš savāca nosviestās auklas un, atsēdies uz sola, aptina tās atkal ap kāju potītēm, bet izdarīja to tā, lai ar vienu rāvienu atraisītos viltīgi paslēpti tais mezgls un viņš atbrīvotos. Tad viņš paslēpa zem mednieka krekla garasmens nazi. Turpat paslēpts atradās arī naudas maks. Pēc tam atraisīja ap griestu šķērsbaļķi apmesto jēlādas siksnu un apmeta to ap roku locītavām, lai ari tās izskatītos stingri sasietas. Tad viņš atlaidās pusguļu uz sola ar seju pret durvīm un palika tā nekustēdamies, it kā būtu cieši aizmidzis.

LXVI NODAĻA

Mūsu praktisko ļaužu zemē — kur pat mīlestības jūtas pakļautas vēsam aprēķinam un savtīgām interesēm — grūti saprast un mēs pat neticam, ka citās zemēs mīlestības dēļ varētu veikt neprātīgi drosmīgus varoņdarbus.

Spāņu sievietes nereti pārdzīvo tik spēcīgu un cildenu mīlestību, kādu nepazīst un nespēj izjust citu nāciju sievietes, kurām šīs jūtas sajaucās ar materiālām interesēm. Sīm dižciltīgajām dāmām mīlestība bieži vien ir dziļas, patiesas jūtas — straujas, nesavtīgas un intensīvas — tās pakļauj sev visas citas jūtas un piepilda sirdi un dvēseli, neatstājot tur vietu vairs nekam citam. Paklausība vecākiem, saistība ar dzimto māju, morālie un sociālie pienākumi — visi ir spiesti pakļauties šai kaislei. Mīlestība triumfē pār visuf

Tāda kvēla un visspēcīga mīlestība dega Katalīnas de Kruses sirdī.

Tai pretī nostājās meitas sirsnīgā pieķeršanās tēvam, svaru kausos tika mesti sabiedriskais stāvoklis, bagātība un daudzi citi svarīgi apsvērumi, taču mīlestība guva pārsvaru, un, paklausīdama mīlestībai, Katalīna nolēma "pamest visu pārējo aiz sevis.

Tuvojās pusnakts stunda, un dona Ambrosio mājā viss bija kluss un tumšs. Saimnieka nebija mājā. Viskara un Roblado cietoksnī sarīkoja lieliskas dzīres, kurās tika ielūgti visi vietējās sabiedrības dižmaņi. Grandu vidū bija arī dons Ambrosio, un šinī laikā viņš vēl atradās dzīrotāju pulkā cietoksnī.

Tas bija tikai kungu vakars, kurā dāmas nepiedalījās, tādēļ arī Katalīnas tur nebija. Vakars tika noorganizēts uz ātru roku, bez iepriekšējas sagatavošanās, lai papriecātos par dienas notikumiem, pacilājot vīna kausus. Virsnieki un priesteri, juzdamies pacilātā garastāvoklī, nolēma sanākt kopā un vēlreiz patiksmināties par lieliski izdevušos «izrādi».

Pilsētā valdīja klusums, ari dona Ambrosio lepnajā mājā nemanīja ne dzīvības zīmes. Vēl tikai vārtsargs kavējās pie lielajiem vārtiem, gaidīdams sava kunga atgriešanos. Bet viņš sēdēja vārtu ejā uz sola un likās iesnaudies.

Vārtsargu uzmanīgi vēroja ļaudis, kuri vēlējas, lai viņš tiešām cieši aizmigtu.

Zirgu staļļa platās durvis bija atvērtas. Durvju ailē varēja redzēt cilvēka siluetu. Tur stāvēja zirgu puisis An- dress.

Stallis bija tumšs. Ja tur degtu kāds lukturis, varētu redzēt četrus pilnīgi apseglotus zirgus, kuri stāvēja savos steliņģos. Ass novērotājs pamanītu vēl kaut ko neparastu: visu zirgu pakavotās kājas bija ietītas rupja vilnas auduma lakatos, kas savilkti uz augšu un cieši sasieti ap potītēm. Tātad tas darīts speciālam nolūkam.

No iebraucamo vārtu velves staļļa durvis nevarēja redzēt. Brīdi pa brīdim zirgu puisis iznāca no staļļa un, gar mūra sienu uz priekšu palavīdamies, palūrēja ap stūri. Viņa novērošanas objekts bija vārtsargs. Brīdi paklausījies, slepenais vērotājs atgriezās atpakaļ staļļa durvīs un palika tur stāvam.

Pēc kāda laika caur kādas istabas durvju aizkaru izlauzās sīks, tikko manāms gaismas stars. Tas paspīdēja no senjoritas guļamistabas. Tikpat ātri gaisma atkal nodzisa. Pēc brīža klusām "pavērās durvis. Viegli un nedzirdami pa tām izslīdēja sievietes stāvs un tumšās mūra sienas ēnā aizslīdēja uz staļļa pusi. Sasniegusi vaļējās staļļa durvis, nācēja apstājās un klusi iesaucāsi

—   Andresl

—       Seit, senjorita, — atbildēja zirgu puisis, iznākdams no staļļa tumsas.

—   Visi apsegloti?

—   Jā, senjorita.

Un kājas aptītas?

—  Visiem, senjorita.

—       Bet ko mēs darīsim ar viņu? — turpināja jaunā sieviete, pamādama uz vārtsarga pusi, un viņas balsi ieskanējās bažas. — Pirms tēvs neatgriezīsies, viņš no turienes neaizies un mēs netiksim laukā. Bet tad jau var būt ļ>ar vēlu. Ak, svētā dievmātei

—       Vai nenovākt vārtsargu tāpat kā meiteni? Man spēka pietiks. ^

r- Jā, Visensa… Kā tu atbrīvojies no viņas?

Sasēju, aizbāzu muti un ieslēdzu dārza mājiņā. Galvoju, ka viņa no turienes neizspruks, pirms kāds to neatradīs. No viņas nav jābaidās, senjorita. Tāpat no ceļa novākšu vārtsargu, tikai pavēliet, senjorita.

—       Nē … nē… nēl Kas tad atvērs tēvam vārtus? Nē, nēļ Tā nevari — Un, mirkli apdomājusies, viņa turpināja: — Bet ja nu viņš izkļūst no cietuma un zirgu tur vēl nav? Sargi drīz vien pamanīs viņa pazušanu… sekos … un notvers. Viņš izlauzīsies no turienes, es esmu par to pārliecināta. Cik laika tam vajadzētu? Nedaudz. Un no važām viņam viegli atbrīvoties. Es zinu, viņš prot atraisīt mezglus, pats reiz man to teica. Ak, svētā jaunavai Varbūt viņš jau brīvs un gaida manil Jāpasteidzas .,. Jā, šis vārtsargs! Ak, ja!

Viņa pēkšņi apslāpēti iesaucās un pagriezās pret An- dresu, it kā ko nozīmīgu izdomājusi.

—       Andres! Klausies, labo Andres! Mēs tiksim galā ar visu.

—   Jā, senjorita.

—       Un, tā, lūk. Izved zirgus pa apkārtceļu cauri dārzam. Vai varēsi ar tiem pārpeldēt pāri upei?

—   Kāda runa, kundze!

—   Labi! Tātad — caur dārzu. Pagt

Katalīna ieskatījās garajā alejā, kas savienoja patio ar dārzu. Ieeja alejā atradās tieši iepretim vārtiem un no turienes bija labi saredzama. Ja vārtsargs nav aizmidzis, četri zirgi nevarēs aiziet pa aleju viņa nepamanīti, kaut arī nakts bija diezgan tumša.

Pēc mirkļa Katalīna atkal sarosījās, acīmredzot izdomājusi, kā pārvarēt šo kļūmīgo situāciju.

—   Zini ko, Andresl Aizej pie vārtiem un pārliecinies, vai viņš guļ. Ej droši. Ja sargs būs aizmidzis, tad viss kārtībā. Ja ne, iesāc ar viņu sarunu. Prasi, lai atver mazos vārtiņus un izlaiž tevi laukā. Izmāni viņu uz ielas un pacenties tur aizkavēt. Es pati pa to laiku aizvedīšu zirgus.

Lieliska izdoma! Zirgu puisis sagatavojās uz diplomātisku satikšanos ar vārtsargu.

—   Un pēc brīža steidzies slēpu pie manis uz dārzu. Tik izdari visu kā pienākas! Ja izdosies, atmaksa dubultosies. Tu taču rīkojies ar manu ziņu, un tev nav ko baidīties.

—   Jūsu dēļ es pat dzīvību nežēlošu, senjorita!

Visvarenais zeltsl Zelts bija uzvarējis stingro Andresu;

zelts izrādījās spēcīgāks par seno draudzību, par padotā uzticību savam kungam. Par zeltu Andress bija gatavs uz vietas nožņaugt vārtsargu.

Vārtsargs nebija aizmidzis. Viņš tikai snauduļoja, un to spāņu naktssargi lieliski pieprot. Un Andress sāka sava stratēģiskā plāna realizēšanu — viņš piedāvāja sargam cigāru, un pēc dažām minūtēm tas, neko nenojauzdams, izgāja kopā ar Andresu pa vārtiem, un abi apstājās uz ielas, omulīgi kūpinādami cigārus. No abu vīru balsu omulīgās dūkoņas Katalīna saprata, ka viss risinās kā paredzēts. Viņa iegāja tumšajā stallī, ieslīdēja steliņģī, satvēra zirga pavadu un izveda to no staļļa. Nepieciešamas tikai dažas minūtes, lai aizvestu zirgu līdz dārzam un, apmetot pavadu mezglā, piesietu to pie koka.

Tāpat izveda otro, trešo un ceturto zirgu, arī tos visus, tāpat kā pirmo, piesēja pie koka.

Tad Katalīna vēlreiz atgriezās patio. Šoreiz tikai, lai aizvērtu staļļa durvis un aizslēgtu savu guļamistabu. Pēc tam, pametusi skatu uz vārtu pusi, ieslīdēja atpakaļ dārzā. Viņa uzsēdās uz sava apseglotā zirga un klusēdama gaidīja Andresu.

Ilgi nenācās gaidīt. Andress bija saprātīgi aprēķinājis laiku, un jau pēc dažām minūtēm puisis parādījās dārza * ejā. Aizvēris aiz sevis dārza vārtiņus, viņš pienāca pie savas saimnieces.

Abu sazvērnieku kara viltība izdevās lieliski. Vārtsargs neko nenojauta. Andress bija novēlējis viņam «ar labu nakti» un teicis, ka tūlīt iešot gulēt.

Tagad dons Ambrosio varēja atgriezties, kad vien tam labpatiksies. Un, kā parasti, mājas kungs tūlīt dosies uz savu guļamistabu. Tikai otrā rītā viņš uzzinās, ko pazaudējis.

Andress un Katalīna noņēma no zirgu kājām mīkstos apsējus, cik iespējams klusi un piesardzīgi iejāja ūdenī un pārveda visus četrus zirgus pāri upei. Izkāpuši otrā krastā, jātnieki vispirms pagriezās virzienā uz klintīm, bet drīz vien iegriezās takā, kas cauri krūmājam veda lejup ielejā. Pa šo taku viņi aizjāja uz Hosefas rančo.

LXVII NODAĻA

Gulēdams uz sola, Karloss uzmanīgi aplūkoja sava cietuma sienas, meklēdams vietu, kur būtu visvieglāk izlauz-^ ties. Viņš jau bija izpētījis, ka sienas mūrētas no nededzi-' nātiem ķieģeļiem, un zināja, ka tās ir pietiekoši stipras, lai noturētu šeit ieslodzītu ļaundari, bet tās var viegli izlauzt ar piemērotu riku apbruņots vīrs, kurš nolēmis izkļūt brīvībā. Lai izlauztos cauri sienai, pietiktu ar divām stundām, bet kā lai nostrādā vismaz divas stundas neviena netraucēts un nepamanīts? Lūk, tieši par to domāja pašreizējais cietumnieks.

Karloss saprata, ka nebūtu gudri sākt darboties tūlīt, jānogaida sardzes maiņa.

Viņš bija visu rūpīgi apsvēris un izlēmis lidz sardzes maiņai palikt turpat guļam uz sola un notēlot, it kā būtu stingri sasaistīts. Viņš zināja, ka sargpostenim jānodod sardze jaunajai maiņai un tās pienākums ir pārliecināties, vai arestētais atrodas kamerā, un tādēļ sargi apskatīs kameru. Karlosam likās, ka sardzes maiņai jānotiek drīz. Nebūs ilgi jāgaida, kad jaunās sardzes kareivji parādīsies kamerā.

Viena doma nedeva Karlosam miera. Viņš baidījās par to, vai tik viņu atstās šeit pa nakti. Varbūt lielākas drošības dēļ aizvedīs atpakaļ uz cietoksni? Un, ja notiks pārvešana, vienīgā iespēja — kā to zīmītē minējusi arī viņa — mēģināt izbēgt pa ceļam, bet tas būs neprātīgs izmisuma solis. Ja viņu atkal ievietos virssardzes cietumā, viņš būs ieslēgts akmens mūros. Cauri tādai sienai izlauzties brīvībā — nekādu cerību.

Protams, viņi var noziedznieku pārvest uz cietoksni, bet kādēļ gan lai viņi baidītos, ka Karloss varētu izbēgt no

pilsētas cietuma? Viņi taču zina, cik stipri tas sasiets, zina, ka viņam nav nekādu ieroču, ka viņu apsargā modra sardze. Nē, nevienam pat sapnī neienāktu prātā, ka sasaistītais gūsteknis varētu no šejienes aizbēgt. Un bez tam vēl — viņiem taču ir izdevīgi paturēt Karlosu pa nakti pilsētas cietumā. Tas atrodas blakus nodomātai soda vietai, un nāves soda izpildīšana paredzēta rīt. Par to nav ne mazāko šaubu. Garotes paaugstinājums jau uzcelts pretī cietumam.

Da]ēji šo apsvērumu ietekmē, daļēji arī tādēļ, ka pašreiz aizņemti ar patīkamākām lietām, pilsētas varasvīri un virsnieki bija tiešām nolēmuši atstāt Karlosu pa nakti pilsētas cietumā, lai gan sibolēro pats to nezināja.

Tomēr Karloss sagatavo ās visām varbūtībām. Ja viņu pārvedīs uz cietoksni, viņš bija nolēmis izdevīgā momentā, riskējot ar dzīvību, mēģināt bēgt. Ja at]aus palikt pilsētas cietumā, viņš nogaidīs, kamēr viņu pārbaudīs jaunā sardze, un tad pēc sargkareivju aiziešanas ķersies pie sienas izciršanas. Ja viņu pārsteigtu darbā, viņš mestos cīņā ^r sargiem un mēģinātu izlauzties cauri to ierindai.

Varbūt izbēgšana nemaz nebija tik bezcerīga. Nav nemaz tik viegli noturēt apcietinājumā stingras gribas cilvēku, kurš apbruņojies ar garu dunci un nolēmis labāk mirt, bet nepadoties. Tāda rakstura cilvēks izlauzīsies brīvībā, kaut ari viņu ielenktu vesels bars ienaidnieku. Un Karlosam bija vēl vairāk cerību izbēgt. Viņš bija spēcīgs un varonīgs, turpretī viņa ienaidnieki salīdzinājumā ar viņu spēka ziņā bija īsti pundurīši. Ari drosmes tiem pamaz, un Karloss zināja, ka sargi, ieraudzījuši viņu brīvu un nesasaistītu, ar ieroci rokā, bailēs pajuks uz visām pusēm. Visvairāk bija jābaidās no viņu karabīņu lodēm; bet viņš cerēja — no tām paglābs sargu tfijīgums un nakts tumsa.

Vairāk nekā stundu Karloss gulēja uz sola, apsvērdams brīvības atgūšanas iespējas. Viņa pārdomas pārtrauca neparasta kņada ārpusē. Pie durvīm bija ieradusies jauna kareivju grupa.

Karlosa sirds sāka strauji pukstēt, un viņš satraukts* klausījās. Vai kareivji ieradušies, lai aizvestu viņu uz cietoksni? Iespējams. Satrauktā nepacietībā viņš tvēra katru vārdu.

Tad atviegloti nopūtās, saprazdams, ka Ieradusies jaunā sardzes maiņa, un iepriecināts dzirdēja, ka tos

norīkoja palikt sardzē pie cietuma visu nakti. Tieši to Karloss gribēja zināt.

Pēkšņi atslēdza un atvēra kameras durvis un telpā ienāca daži sargkareivji. Vienam rokās bija laterna. Tās gaismā notika cietumnieka pārbaude. Ņirgādamies un izgrūzdami pa rupjam jokam un aizvainojošai piezīmei, viņi nostājās ap apcietināto un apskatīja viņu. Redzēdami viņa stingri sasietās rokas un kājas, tie drīz vien aizgāja, atstādami Karlosu vienu. Durvis aizvērās, noklaudzēja atslēga, un kamerā atkal valdīja pilnīga tumsa.

Dažas minūtes Karloss gulēja kluss un nekustēdamies, lai nogaidītu un pārliecinātos, vai sargi gadījumā neat-ļ griezīsies. Viņš dzirdēja, ka pie durvīm nostājās sargkareivji, bet pārējie aizgāja un viņu balsis pamazām izdzisa tālumā.

Nu bija laiks ķerties pie darba. Karloss steidzīgi nometa saites no rokām uņ kājām, izvilka uz krūtīm paslēpto garo dunci un sāka grebt ķieģeļu sienu.

Viņš bija izvēlējies vietu tajā ārmalas sienā, kas atradās vistālāk no durvīm. Karloss nezināja, kāda šī siena izskatās no ārpuses un uz kuru pusi tā atrodas, bet likās, ka tā atrodas uz ielejas pusi. Pilsētas cietums nebija lidzigs cietokšņa kazematam, bet parasta celtne, kurā parasti jeslodzīja sīkākus blēžus un ļaundarus. Tādēļ izlauzt sienu vēl jo lielākas izredzes.

Tā viegli padevās dunča griezieniem. Saulē kaltētie ķieģeļi bija veidoti no sausa māla, kas sajaukts ar zāli. Kaut arī ķieģeļu siena bija vairāk nekā divdesmit collu bieza, apmēram stundas laikā Karlosam izdevās izgrebt pietiekoši lielu caurumu, lai pa to varētu izlīst ārā. Viņš varēja to izdarīt daudz īsākā laikā, bet viņam vajadzēja strādāt ļoti piesardzīgi un ievērojot vislielāko klusumu. Pāris reizes viņam likās — sargi tūlīt, tūlīt ienāks kamerā, un viņš uzlēca kājās un stāvēja, nazi rokā sažņaudzis un gatavs tiem uzbrukt. Laimīgā kārtā, tas viņam bija tikai izlicies. Kamēr viņš strādāja, neviens kamerā neparādījās, un gūsteknis dziļi apmierināts ieelpoja spirgto gaisu, kas ieplūda pa izdobto spraugu.

Karloss pārtrauca darbu un ieklausījās. Sinī pusē cietumam nedzirdēja ne mazāko troksnīti. Visapkārt valdīja klusums un tumsa. Karloss izbāza galvu un paskatījās ārā. Nakts bija tumša, tomēr varēja atšķirt nezāles un mežonīgos kaktusus, kuri auga pie pašas ēkas sienas. Cik labi — nekur ne jausmas par kādu dzīvu dvēselil

Karloss paplašināja sienas spraugu, lai caur to varētu izspraukties viņa ķermenis, un izrāpās ārā, turēdams nazi rokā. Klusām un lēni viņš izslējās stāvus. Visapkārt tikai garie, kuplie nezāļu stiebri, kaktusi un alojes. Sinī pusē nebija nevienas mājas. Viņš atrodas pilsētas ganībās. Atradās brīvībā!

Slēpdamies krūmu ēnā, Karloss devās uz ielejas pusi. Pēkšņi viņa priekšā, it kā no zemes izaudzis, nostājās tumšs stāvs un sirsnīga balss nosauca viņa vārdu. Karloss pazina meiteni — tā bija Hosefa. Viņi pārmija dažus vārdus, tad meitene pamāja, lai viņš seko, un Karloss klusēdams devās tai līdzi.

Viņi iegāja krūmājā un pa šauru taku apgāja pilsētu. Otrā pusē pilsētai atradās Hosefas rančo? tie pēc pusstundas nokļuva tur un iegāja zemajā mājiņā.

Nākošajā acumirklī Karloss noliecās pie mirušās mātes.

Mātes nāve nebija Karlosam negaidīts trieciens. Viņš uz to bija sagatavojies. Bez tam viņa nervi, redzot šā rīta nežēlīgo spīdzināšanu, bija saspringti līdz pēdējam. Nereti atgadās, ka viena nelaime spēj aizēnot otru — tai sekojošu — un izdzēst to no sirds. Tās bezgalīgās sāpes, kuras viņš bija izcietis, lielākas vairs nespēja kļūt. Bēdas bija sastindzinājušas viņu, pārvērtušas tā sirdi par akmeni.

Sinī brīdī Karlosam līdzās nostājās tā, kura gribēja remdēt un atvieglot viņa bēdas, būt vienmēr viņa mierinājums.

Bet tagad nebija laika nodoties skumjām. Karloss noskūpstīja mātes vēsās, stingās lūpas, steigšus apkampa raudošo māsu un uz mirkli piekļāva pie krūtīm mīļoto Katalīnu.

—   Zirgi žeit? — viņš pajautāja.

—   Seit. Tepat aiz kokiem. m

—  Tad ejami Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Jātiek projām no šejienes. Ejami

To sacīdams, viņš ietina serapē mātes līķi un, pacēlis to uz rokām, devās laukā.

Viņa pavadoņi jau aizsteidzās viņam pa priekšu un gaidīja pie kokiem, kur stāvēja paslēpti zirgi.

Karloss ieraudzīja piecus apseglotus zirgus. Ieraugot savu lepno mustangu, viņa acīs iešķīlās prieka dzirksts. Antonio bija sameklējis un atvedis Karlosa melni. Arī viņš pats atradās šeit.

Drīz vien jau visi sēdēja seglos; Rosita, Katalīna, Antonio un zirgu puisis Andress. Pats Karloss ar dārgo nastu uz rokām novietojās uz sava uzticamā rikšotāja.

—   Vai lejup pa ieleju, saimniek? — iejautājās Antonio.

Karloss, it kā jautājumu apsvērdams, mirkli vilcinājās ar atbildi.

—   Nē, — viņš beidzot stingri atbildēja. — Pa to ceļu viņi dzīsies mums pakaļ. Jāsim uz pāreju pie Ņina Perdida klints. Vajātāji nedomās, ka mēs izvēlējušies ceļu pāri klintīm. Tu, Antonio, izved mūs cauri briksnājam, iu vislabāk zini šīs takasl Uz priekšu!

Mazā, skumjā kavalkāde devās ceļā? pēc dažām minūtēm tā jau bija aizjājusi garām pilsētas robežām un rikšoja pa līčloču apvedtaku uz La Niha pāreju. Viņi jāja klusēdami, neatskanēja pat čukstus pateikts vārds, jo zirgi sekoja viens aiz otra pa briksnāja taku.

Apmēram pēc stundas klusais jātnieku pulciņš sasnie dza pāreju un neapstādamies, tāpat klusēdami, viens aiz otra gar aizas malu cēlās augšup kalnā. Nokļuvis augšā, Karloss pasteidzās uz priekšu un norīkoja, lai Antonio ar pārējiem jāj taisni pāri plakankalnei, bet pats palika aizmugurē.

Tikko visi bija pajājuši viņam garām, Karloss pagrieza savu mustangu un jāja tieši uz Ņina Perdida klints- krauju. Viņš apstājās pie pašas bezdibeņa malas, no kurienes pavērās skats uz Sanildefonsu. Naksnīgajā tumsā ieleja izskatījās kā izdzisuša vulkāna krāteris. Lejā pilsētā un cietoksnī spīguļojošās ugunis likās reiz liesmojošās lavas pēdējās, vēl neizplēnējušās dzirkstis.

Zirgs stāvēja nepakustēdamies. Jātnieks pacēla uz rokām mirušās mātes ķermeni, atsedza tās bālo seju, it kā vēlēdamies, lai viņa vēlreiz palūkojas uz pilsētas ugunīm.

—   Māmiņl Māmiņ! — viņš iesaucās sāpju aizlauztā balsī. —^aut uz mirkli… uz īsu acumirkli tavas acis varētu atkal redzēt, kaut tavas ausis kļūtu dzirdīgas, lai tu varētu būt lieciniece manam zvērestaml Zvēru, šeit stāvēdams, es atriebšu tevil No šī brīža es ziedošu visus savus spēkus, savu laiku, savu sirdi un dvēseli, lai izpildītu šo zvērestu, lai atriebtos! Ak, atriebība nav īstais vārds! Tā nebūs atriebība, bet taisnīgas tiesas spriešana, — tiesa noziedzniekiem, visbriesmīgākajiem slepkavām, kādi jebkad dzīvojuši šai pasaulē. Viņi neizbēgs no soda! Dzirdi mani, mātes garsl Viņi neizbēgs no soda! Es atriebšu tavu nāvi …par tavu spīdzināšanu tie saņems pelnītu sodul

Līksmojies, neliešu banda! Dzīro un priecājies! Atmaksas stunda ir tuvu — tuvāk, nekā jūs domājatl Es aizeju, bet es atgriezīšos! Tikai mazliet pacietības vēl… un jūs atkal mani redzēsiet. Jā! Vēlreiz jūs stāvēsiet aci pret aci ar sibolēro Karlosu!

Karloss pacēla labo roku un it kā draudēdams izstiepa to uz priekšu; viņa sejā pavīdēja apzvērētās atriebes svinīguma gaišums. It kā līdzīgu jūtu uzliesmojuma satraukts, Karlosa mustangs stāvēja cēli izslējies un skaļi iezviedzās, pēc tam, jātnieka rokas paskubināts, strauji pagriezās un aizauļoja no kraujas malas.

LXVIII NODAĻA

Noskatījušies līdz galam apkaunojošo un drausmīgo sodīšanas ceremoniju pilsētas laukumā, virsnieki atgriezās savās mītnēs cietoksnī.

Kā jau minējām, viņi neaizgāja turp vieni paši. Viņi uzlūdza uz vakariņām ievērojamākos pilsētas dižvīrus — dekānu, padres, alkaldu un vēl dažus varenos. Visi priecādamies apsveica virsniekus par sibolēro Karlosa sagūstīšanu, un šo ievērojamo notikumu vajadzēja nosvinēt. Komandants un viņa kapteinis — galvenie svētku gaviļnieki — bija nolēmuši palīksmoties. Tādēļ cietoksni tika uzklāts dzīru galds.

Visi uzskatīja, ka nav nozīmes pārvest Karlosu atpakaļ uz virssardzes cietumu. Lai paliek vēl pēdējo nakti pilsētas cietumā. No kā baidīties? Tik cieši sasietām rokām un kājām un tik droši apsargāts, — nē! nebija ne mazāko baiļu, ka gūsteknis varētu aizbēgt. Tādas briesmas nedraudēja. ^

Rīt viņa dzīves pēdējā diena. Rīt sibolēro Ienaidnieki varēs papriecāties, noskatīdamies, kā nomirs sibolēro Karloss! Rīt komandants un Roblado izdzers līdz malām pārpilno, saldo atriebības prieka kausu.

Arī šodien Viskara jau mazliet izbaudīja atriebes saldmi. Pulkvedis atriebās par nicinošo izturēšanos, kādu Karloss bija reiz pret viņu atļāvies, kaut arī tas bija viņš, komandants, kas šodien pilsētas laukumā uzsauca ben- dem: «Pietiek!» Bet ne jau žēlastības dēļ komandants iejaucās spīdzināšanas norisē. Ne cilvēcības; bet pavisam citu iemeslu dēļ atskanēja šis sauciens.

Neģēlīgi un zemiski impulsi pamudināja uz to brutālo komandantu. Rīt no ceļa tiks novākts Rositas brālis, un tad…

Un tomēr — ne vīns… ne mūzika… ne joki… ne

skaļi smiekli nespēja atbrīvot komandantu no kādas rūgtas domas. Spogulis pie sienas atkal un atkal parādīja viņam tumšo, ievainoto un izķēmoto seju. Pārāk dārgi Viskaram maksāja šī uzvara… pārāk rūgts bija šīs uzvaras prieks.

Taču Roblado pārdzīvoja šo uzvaru visā pilnībā. Blakus viņam pie dzīru galda sēdēja dons Ambrosio, kurš ari atradās viesu vidū. Vecais kungs bija ļoti runīgs un svaidījās ar solījumiem. Viņa meita — viņš teica — nožēlojot savu muļķīgo izturēšanos un tagad jau pavisam vienaldzīgi runājot par Karlosa sodīšanu ar nāvi. Lai Roblado nezaudējot cerību.

Varbūt, ka donam Ambrosio tiešām bija Iemesls ticēt;., saviem vārdiem.*Iespējams, ka Katalīna, lai noslēptu savus izmisumā iecerētos plānus, kādreiz tīšām izmeta tādus vārdus.

Vīns plūda straumēm, un komandanta viesi kļuva arvien skaļāki. Skanēja tosti, dziesmas, patriotiskas runas. Bija jau pāri pusnaktij, bet dzīru troksnis vēl negribēja rimties.

Pēkšņi visā šai trakajā aurošanā kāds iebļāvās, ka vajadzētu atvest sagūstīto sibolēro Karlosu. Trakais priekšlikums atbilda apskurbušās sabiedrības noskaņai. Ne viens vien dzīrotājs kāroja apskatīt tuvumā šo sibolēro, kurš pašreiz kļuvis par daudzu ziņkāres objektu.

Tādēļ vairākas balsis skaļi atbalstīja izteikto priekšlikumu, un beidzot arī komandants bija spiests piekrist.

Viskaram nebija iebildumu. Kāpēc neizpatikt viesiem? Ari viņiem abiem ar Roblado gandrīz iepatikās šī doma. Vēl viena izdevība noskatīties ienīstā naidnieka pazemošanu.

Tātad izlemtsl Atsauca seržantu Gomesu, aizsūtīja viņu, lai atved Karlosu. Un dzīru līksme atkal sita augstu vilni.

Taču drīz vien negaidīti un pēkšņi apklusa dzīru troksnis, kad viesistabā iedrāzās Gomess un skaļā balsī paziņoja:- ,

— Cietumnieks izbēdzis!

Ja viesu vidū būtu eksplodējis artilērijas šāviņš, tie nepajuktu uz visām pusēm tādā ātrumā. Visi pielēca kājās, gāzās un krita galdi un krēsli, šķindēdamas uz grīdas plīsa glāzes, ripoja dzērienu pudeles. Valdīja neaptverams apjukums.

Pēc dažām minūtēm visi viesi bija izskrējuši no istabas. Daži taisnā ceļā drāzās uz mājām, lai redzētu, vai viņu i ģimenes-vēl dzīvas un neskartas; citi metās uz pilsētas cietumu, lai paši pārliecinātos par seržanta ziņojuma patiesīgumu.

Viskara un Roblado sāka trakot kā pilnīgi prātu zaudējuši. Viņi kliedza, un ārdījās, nolādēdami visu pasauli, pavēlēja visam garnizonam būt uzbrukuma gatavībā.

Pēc dažām minūtēm gandrīz visi cietokšņa ulāni bija zirgos un aizauļoja uz pilsētu.

Cietums tika aplenkts.

Lūk caurums, pa kuru gūsteknis izkļuvis ārā. Kā gan viņš atraisījis kāju un roku važas? Kas piegādājis viņam , ieroci?

Sargus pratināja un sita, sita un atkal pratināja, bet tie neko nevarēja pastāstīt. Tikai tad, kad ieradies Go- mess ar ulāniem, viņi uzzinājuši, ka cietumnieks aizbēdzis.

Uz visām pusēm izsūtīja nelielas meklētāju grupas — bet ko gan tie varēja atrast nakts tumsā? Pārmeklēja visas mājas — arī bez panākumiem. Maz ticams, ka sibolēro paliktu pilsētā. Viņš laikam gan atkal aizbēdzis prērijas plašumos.

Visi meklējumi pa nakti izrādījās veltīgi. Pret rītu atgriezās arī tā ulānu nodaļa, kura bija devusies lejup ielejā, atgriezās, neatraduši ne pēdas no Karlosa. Arī viņa mātes un māsas nekur vairs neesot. Pilsētā visi zināja, ka vecā ķecere naktī nomirusi, bet kur palicis viņas līķis? Vai tiešām vecā burve būtu atdzīvojusies un palīdzējusi cietumniekam izbēgt? Nu ko, tas ļoti iespējamsl

Par šo noslēpumaino notikumu kaut ko vairāk uzzināja tikai vēlāk priekšpusdienā. Dons Ambrosio, kas, pēc dzīrēm bija devies atpūsties, netraucēdams savu meitu, gaidīja Katalīnu brokastīs. Kādēļ gan viņa noteiktā laikā nav pie galda? Tēvs kļuva īgns, tad sāka uztraukties. Katalīnu pasaukt aizsūtīja kādu no kalpiem. Nekādas atbildes uz klauvēšanu pie senjoritas guļamistabas durvīm!

Durvis tika atlauztas, un viņi iegāja istabā. Tur neviena neatrada, gulta neskarta: senjorita bija aizbēgusi!

Viņa jānoķer! Dzīties pakaļ! Kur zirgupuisis? Tūlīt zirgos! Noķert bēgli un atvest atpakaļ!

Dons Ambrosio metās uz stalli un atrāva durvis. Ne zirgupuišal Ne zirgu — arī tie visi bija projām.

Augstā debess! Kāds skandāls! Paša dona Ambrosio meita ne tikai palīdzējusi noziedzniekam izbēgt, bet arī pati aizbēgusi tam līdzi! Tagad tie abi kopā. «Kaut kas nedzirdēts!» kā vienā balsī .kliedza visa pilsēta.

Beidzot atrada bēgļu zirgu pēdu nospiedumus, un liela ulānu nodaļa devās pa tām. Viņus jāšus pavadīja daudzi ielejas iedzīvotāji. Zirgu pēdas veda uz plakankalni, pēc tam Pekosas virzienā. Bēgļi bija devušies pāri upei. Tālāk pēdas sāka zust. Jātnieki bija sadalījušies un aizauļo- ļjuši dažādos virzienos; tur, kur viņi bija devušies pāri sausajai oļu joslai, pēdas vairs nevarēja izsekot.

Pēc vairāku dienu nesekmīgas meklēšanas pēddziņu grupa atgriezās, bet tās vietā sūtīja citu. Arī tā pēc kāda laika atgriezās un paziņoja, ka neko nav atraduši. Pārmeklēja katru stūrīti visā apkārtnē, kur vien Karloss varētu atrast sev patvērumu: sibolēro vecā rančo, visas birztalas Pekosas krastā, pat ieleja un aizas un alas tās klintskrauju malās tika rūpīgi izpētītas. Ne vēsts no bēg- ļieml

Neatlika nekas cits, kā pieņemt domu, ka bēgļi ir devušies projām no Sanildefonsas apkārtnes.

Sis pieņēmums izrādījās pamatots; un beidzot visi nolēma, ka nav vērts ar dažādiem prātojumiem par to savas galvas lauzīt. Draudzīga koma'nču grupa, kura ieradās kolonijā, atnesa ziņu, ka, šķērsodami Ļjanoestakādo, satikuši ceļā sibolēro. Mednieku pavadījušas divas jātnieces zirgos un vairāki kalpi, kuri dzinuši nastu nesējus mūļus., kas apkrauti ar pārtikas saiņiem. Karloss pastāstījis indiāņiem, ka viņš dodas tālā ceļā — pāri Lielajai prērijai.

Sīs ziņas bija ļoti noteiktas un, bez šaubām, arī patiesas. Ļaudis teicās dzirdējuši, ka Karloss bieži runājis par savu nodomu doties pāri lielajam līdzenumam uz amerikāņu zemi. Tagad viņš noteikti aizgājis uz turieni un, ļoti iespējams, apmeties kaut kur Misisipi upes krastos. Tur viņam pēdas vairs nesadzīs. Seit viņu neviens vairs neredzēs — Jaunmeksikas apvidū viņš taču vairs nerādīsies.

* * *

Pagāja vairāki mēneši. Pēc komanču atnestajām ziņām vairs neko nedzirdēja ne par Karlosu, ne par viņa tuviniekiem. Kaut arī ļaudis neaizmirsa ne Karlosu, ne arī tos, kas aizbēga viņam līdzi, tomēr valodas par bēgļiem

sāka pamazām apklust. Jauni notikumi nodarbināja Sa- nildefonsas iemītnieku domas, un pēdējā laikā atkal norisinājās pāris interesantu notikumu, kas gandrīz pilnīgi izdzēsa atmiņas par kādreiz slaveno bēgli sibolēro.

Pilsētu un apkārtni atkal apdraudēja jutu uzbrukums. Tas tiešām būtu noticis, bet tieši tanī laikā jutiem pašiem uzbruka un tos sakāva kāda cita kareivīga un mežonīga indiāņu cilts. Jutu sakāve pasargāja — vismaz šinī gadā — Sanildefonsu un ieleju no šīs indiāņu cilts iebrukuma, taču šīs briesmas vēl joprojām draudēja nākotnē.

Pēc tam Sanildefonsu terorizēja vēl citas briesmas — tagnosu sacelšanās. Sie mierīgie jeb pakļautie indiāņi sastādīja lielāko daļu no kolonijas iedzīvotājiem. Daudzās vietās apkārtējās kolonijās jau bija notikusi tiem brālīgo cilšu sacelšanās, un viņiem bija izdevies nokratīt spāņu jūgu.

Vai gan Sanildefonsas tagnosi neiedomātos sapņot par sacelšanos, par brīvību?

Taču modrie Sanildefonsas karavīri šo sazvērestību noknieba jau pumpurā. Tās vadoņus noķēra un spīdzinot pratināja, piesprieda nāves sodu nošaujot. Nogalināto skalpus pakāra pie cietokšņa vārtiem kā brīdinājumu pārējiem tumšādainajiem līdzcīnītājiem, kuriem tagad atlika vienīgi padoties.

Siem traģiskajiem notikumiem bija liela nozīme, lai izdzēstu no ļaužu atmiņas sibolēro un viņa varoņdarbus. Protams, vēl viens otrs Sanildefonsā domās ar labu vārdu pieminēja veiklo un gudro sibolēro, bet vairums drīz vien pilnīgi aizmirsa viņu un viņa tuviniekus. Visi bija dzirdējuši, ko stāstīja komanči, un ticēja, ka Karloss jau sen- senis pārgājis pāri Lielajai prērijai un tagad, savas tautas pasargāts, dzīvo kaut kur Misisipi upes krastos.

LXIX NODAĻA

Bet kas īsti notika ar Karlosu? Vai taisnība, ka viņš pārgāja pāri Lielajai prērijai? Vai tiešām nekad neatgriezās? Un kas notika ar Sanildefonsu?

Sie jautājumi atskanēja tādēļ, ka cilvēks, kas stāstīja šo leģendu, jau labu laiku klusēja. Viņa skatiens slīdēja pāri ielejai, pacēlās uz Ņina Perdida klintskrauju un atkal atgriezās un kavējās pie nezālēm apaugušajām drupām. Viņš jutās dziļi aizkustināts un nespēja parunāt.

Viņa klausītāji, kaut arī jau sāka nojaust, kāds liktenis piemeklējis Sanildefonsu, tomēr dega nepacietībā uzzināt, kā viss beidzies. Pēc brīža stāstītājs turpināja.

— Jā, Karloss atgriezās. Kas notika ar Sanildefonsu? Lūk — atbilde ir tās drupas. Sanildefonsa tika iznīcināta. Jūs vēlaties zināt — kā? Ak, tas ir briesmīgs stāsts — stāsts par asinīm, par atriebību. Atriebējs bija Karloss.

Jā… sibolēro atgriezās uz Sanildefonsas ieleju, bet viņš neatgriezās viens pats. Viņam līdzi atnāca pieci simti karavīru, sarkanādainu karavīru, kuri bija atzinuši viņu par savu vadītāju, par savu «balto virsaiti». Tie bija brīvie, nepakjautie indiāņi no vakoju cilts. Indiāņi zināja, kā pret Karlosu izturējušies viņa ienaidnieki, un bija zvērējuši atriebties tiem par pārinodarījumu savam «baltajam virsaitim».

Atnāca rudens. Vēlais Amerikas ieleju rudens. Visskaistākais gadalaiks, kas šeit pār visiem mežiem noklāja savu krāšņo krāsu prieku. Pēc ikgadējās augsmes rosības atpūtās zeme, un visas dzīvās būtnes, pamielojušās pie dabas dāsnā devuma kā pie bagātīgi klāta dzīru galda, jutās apmierinātas un laimīgas.

Bija nakts. Spoži spīdēja mēness — tas pats mēness, kura sidrabainais starojums tik bieži slavināts pa visu zemi pjaujas laika dziesmās.

• Tikpat spoži šis mēness apmirdzēja arī tos zemes novadus, kur ļaudis nepazīst rudens p|aujas laiku — pilnā mēnesnīca lēja savu gaismu pār Ļjanoestakādo tuksnesīgajiem klajumiem. Vientuļo aitu ganu, kas bija nogūlies blakus savam klusajam ganāmpulkam un iesnaudies, pēkšņi pamodināja modrā sarga — aitusuņa ierūkšanās. Piecēlies kājās, gans uzmanīgi palūkojās visapkārt. Kas tur? Vai tuvojās vilks? Pelēkais lācis? Vai sarkanā puma? Nēl Tas nav zvērs. Kaut ko pavisam citu tālumā ieraudzīja gana acis, kad viņš paskatījās pāri prērijas līdzenumam. Ieraudzīja … un nodrebēja.

Pa prēriju virzījās gara tumšu siluetu rinda. Jātnieki zirgos. Tie kustējās, izstiepušies garā, bet ciešā rindā: viena zirga purns, likās, saskārās ar priekšējā zirga krustiem. Garā jātnieku ķēde virzījās no austrumiem uz rietumiem. Kolonnas galva jau atradās pavisam tuvu, bet tās otrs gals — vēl tik tālu, ka gans to nespēja saskatīt.

Jātnieki drīz vien pavisam tuvu pajāja garām — kādus pārsimt soļus no tās vietas, kur gans gulēja. Viegli un bez trokšņa aizslīdēja garā kolonna. Nežvadzēja zirgu mutes- laužņi, nešķindēja pieši, neskanēja zobeni. Tikai zem zirgu cietajiem, neapkaltajiem nagiem smagi un dobji dunēja zeme, un reizēm iezviedzās kāds nepacietīgs mustangs, kuru jātnieks tūlīt apklusināja. Klusēdama garām aizjāja ēnainā kolonna — aizslīdēja kā mēma spoku kavalkāde. Vēl rēgaināku to padarīja neparasti blāvās mēnesnīcas spīdums.

Pieplacis pie zemes, gans drebēja bailēs, — kaut arī viņš saprata: tur neaizjāj spoki. Viņš ļoti labi zināja, kas ir šie jātnieki, un saprata arī, ko nozīmē šī izstieptā ierinda. Tā uzbrukumā jāj indiāņu kareivji. Un spožajā mēness gaismā sargs varēja tos ļoti labi sa'skatīt. Viņš redzēja — tur jāj spēcīgi vīri, kaili līdz jostasvietai un lejpus, gurniem; krūtis un rokas spilgti izkrāsotas. Apbruņoti ar šaujamlokiem, bultām un šķēpiem. Nebija ne mazāko šaubu: tur jāja uz kara takas nostājies indiāņu pulks.

Taču visdīvainākais ganam likās indiāņu vadonis, kas jāja klusējošās kolonnas priekšgalā. Viņš atšķīrās no pārējiem ar savu apģērbu, apbruņojumu un ādas krāsu. Gans redzēja — indiāņu vadonis ir baltādainais.

Sākumā redzētais ganu pārsteidza, bet apmulsums nevilkās ilgi. Tas bija viens no attapīgākajiem aitu ganierti prērijā. Tas pats puisis, kas kādreiz atrada dzeltenā mednieka un viņa drauga apgrauztos liķus. Gans skaidri atcerējās arī visus tā laika notikumus. īsu brīdi apdomājies, viņš saprata, ka Baltais virsaitis, ko viņa acis pašreiz saskatīja indiāņu jātnieku kolonnas priekšgalā, nav neviens cits kā sibolēro Karloss. Un šai ziņā gans nekļūdījās.

Pirmā doma bija — palikt klusam un nepamanītam, lai izglābtu savu dzīvību. Bet pirms viņam garām aizjāt paguva visa garā kareivju rinda, ganam prātā iešāvās citas domas. Indiāņi nostājušies uz kara takas. Viņi dodas tieši uz pilsētu, un viņus vada sibolēro Karloss. Un gans atcerējās arī visu, ko dzirdējis par kādreizējo izraidīto un par noziedznieku saukto Karlosu; visos sīkumos atmiņā atausa ar Karlosa vārdu saistītie notikumi. Un gans vairs nešaubījās — sibolēro atgriežas, lai atriebtos saviem kādreizējiem ienaidniekiem.

Daļēji sava novada mīlestības jūtu iespaidā, daļēji cerēdams saņemt labu atmaksu par tādu patriotisku rīcību, gans nolēma paziņot par sibolēro tuvošanos. Ir jāsteidzas uz ieleju un jābrīdina garnizons. *

Tikko jātnieku kolonna bija aizslīdējusi viņam garām, gans pietrūkās kājās, gatavs steigties uz cietoksni par to paziņot. Taču viņš nebija rēķinājies ar Baltā vadoņa apķērību. Jau pirms laba brīža flangu izlūki bija ielenkuši ganu un viņa ganāmpulku, vēl daži acumirkļi, un gans jau atradās indiāņu gūstā. Daļa ganāmpulka noderēja par vakariņām tiem pašiem ļaudīm, kurus gans gatavojās nodot.

Līdz tai vietai, kur notika satikšanās ar ganu, Baltais virsaitis un viņa pavadoņi bija jājuši pa labi pazīstamu taku — pa ceļu, kuru izmantoja tirgotāji, dodamies pie indiāņiem. Seit kareivju vadonis novirzījās no šīs takas un, ne vārda neteicis, pagriezās ieslīpi un veda jātniekus šķērsām pāri prērijai. Garā ierinda klusēdama paklausīgi sekoja vadonim, izlocīdamās kā milzu čūska.

Aizritēja vēl viena stunda, un jātnieki bija nokļuvuši Lielās prērijas malā — vietā, kas bija tik labi pazīstama viņu vadonim. Viņš atkal atradās pie aizas, kurā tik bieži kādreiz pats atrada patvērumu no saviem ienaidniekiem. Kaut arī mēness vēl spīdēja pilnā spožumā, tas jau tuvojās horizontam, un aizas dziļumā gaisma vairs neiespie- dās. Tur valdīja smagas, tumšas ēnas. Nolaišanās aizā bija grūta, bet ne šiem jātniekiem un viņu vadonim.

Pasacījis pusbalsī dažus vārdus tuvākajiem sekotājiem, Baltais virsaitis pagrieza zirgu, ievadīja to klints plaisā un nākošajā mirklī jau pazuda klintssienas ēnā.

No viena otram padota, virsaiša pavēle aizskrēja līdz garās jātnieku kolonnas galam. Un visi pieci simti jātnieku viens aiz otra nolaidās lejā, kur, likās, tos aprij baismā ..bezdibeņa tumsa. Drīz vien plakankalnes līdzenumā nebija vairs neviena jātnieka.

Kādu laiku bija sadzirdama nepārtraukta ritmiska dunoņa — tūkstošiem zirgu kāju atsitienu uz klints un irdeniem oļiem. Pamazām šis troksnis izdzisa tālumā, un visur atkal valdīja klusums. Ne skaņa neizpauda zirgu un jātnieku atrašanos aizā. Dzirdamas bija tikai zvēru un putnu balsis, kurus iztraucējuši jātnieki, iebrukdatni viņu valstībā. Zēli ievaimanājās vakarlēpis, iegaudojās vilks

un mežonīgi spalgi iekliedzās ērglis.

* * *

Pagājusi vēl viena diena. Atkal uzlēcis mēness, un gigantiskā jātnieku kolonnas čūska, kas pavadījusi dienu saritinājusies aizā, klusām atritinās aizas dibenā un izstiepjas visā garumā pāri Pekosas klajumam.

1 Sargs klausāsl (sp.)

Un lūk, jātnieku kolonna jau sasniegusi upi un pārceļas otrā krastā. Klusi šļakst ūdens zem zirgu kājām, kad jātnieki pa seklo braslu šķērso upi. Tad kolonna atkal slīd uz priekšu.

> Šķērsojuši Pekosas līdzenumu, jātnieki paceļas plakankalnē, no kuras paveras skats uz visu Sanildefonsas ieleju.

Seit jātnieki uz brīdi apstājas. Uz priekšu tiek izsūtīti izlūki, un tad kolonna atkal sakustas un virzās tālāk.

"Un, kad mēness aizgrimis aiz Sjerrablankas sniegotās virsotnes, jātnieki sasniedz Ņina Perdida klinti. Pēdējās stundas laikā kolonnas vadonis jāja lēnām, it kā gaidīdams mēness norietu. Mēness gaisma viņam vairs nav vajadzīga. Tumša nakts viņa nodomiem izdevīgāka.

Atkal viņi apstājas un nogaida, kamēr notiek pārejas izlūkošana. Tad Baltais virsaitis ved savus jātniekus lejup pa šauro ceļu starp klintīm. Un nākošās pusstundas laikā pieci simti jātnieku pazūd biezā krūmāja stigu labirintā.

Cauri briksnājam tos izvada metiss Antonio un sapulcina laukumā biezokņa vidū. Seit jātnieki nokāpj no zirgiem un piesien tos pie kokiem. Uzbrukumā ienaidniekam viņi dosies kājām.

* * *

Ir stunda pēc pusnakts. Ir pagājis jau labs laiks kopš ' mēness norieta. Pamazām satumst arī vieglie spalvu mākoņi, kas vēl atstaroja mēness sidrabaino gaismu. Jau divdesmit soļu attālumā grūti atšķirt atsevišķus priekšmetus. Melns un drūms izskatās milzīgais cietokšņa masīvs, kas neskaidri ēnojas pret pelēkajām debesim. Posteņi sardzes torņos nav redzami, tikai brīdi pa brīdim atskan skaļais: Centinela alertel\ kas paziņo, luī hiii uIuiitIvIn atrodas savā postenī. Torņa sargam atsauca» targH pīt vārtiem, un tad atkal viss apklust. Garnizons ru| cleSfl miegā, pat naktssargi vārtu ejas velvCs Ir izstiepusies visā garumā uz akmens soliem un saldi aizmiguši.

Cietoksnī neviens pat neiedomājas, ka tiem kāds varētu negaidīti uzbrukt. Neviens pašreiz nebaumo par iespējamu indiāņu iebrukumu; ar blakus dzīvojošajām ciltīm attiecības ir labas un mierīgas. Tagnosu nemiernieki

ir Iznīcināti. Lieka piesardzība vairs nav nepieciešama. Asotejā stāv sardze, otra sargzaldātu grupa ir nomodā pie vārtiem. Mierīgos apstākļos ar to pilnīgi pietiek, lai garnizons justos drošībā. Ha-hal Nevienam cietokšņa iemītniekam šinī naktī pat sapnī neparādās, cik tuvu ir ' ienaidnieks!

—     Centinela alertel — vēlreiz spalgi un skaļi noskan pāri cietokšņa mūriem.

—     Centinela alerte! — atsaucas otra balss pie vārtiem.

Taču neviens no sargiem nav pietiekoši modrs, lai pamanītu tumšos stāvus, kas, izstiepušies uz zemes kā milzu ķirzakas, rāpjas jau pie pašiem cietokšņa mūriem. Lēnām un klusi šie stāvi virzās uz priekšu starp zāles stiebriem un kumšķiem, neatlaidīgi tuvodamies cietokšņa vārtiem. Blakus sargam deg lukturis, bet maz tas palīdz sarga modrībai, tas met ap sevi pavisam šauru gaismas loku, ienaidnieks tajā nav saredzams.

Tad vaļējā vārtu ejā iekšā triecas melnīgsnējie stāvi. No miega uztrūkusies sardze krīt, pirms kaut viens paspēj satvert ieroci.

Tad skaļš un mežonīgs atskan vakoju cilts indiāņu kau- jas sauciens, un simtiem tumšo kareivju stāvu kā trakojoša straume gāžas cietokšņa iekšpagalmā, un drīz tas ir stāvgrūdām pilns. Ielauztas tiek kazarmju durvis. Neap- ģērbušies pretī skrien līdz ārprātam, pārbiedētie ulāni un krīt zem melnīgsnējo iebrucēju šķēpiem. Visās malās sprakšķ karabīnes un pistoles, bet neviens no tiem, kas satvēris šos ieročus, nenodzīvo vairs tik ilgi, lai pagūtu ieroci vēlreiz pielādēt.

* « *

Tā bija īsa, bet briesmīga kauja — briesmīga, kamēr tā norisinājās. Skanēja kliedzieni un šāvieni, sajaukdamies ar vaidiem — to visu pārspēja vadoņa atriebēja skaļā

balss un viņa pavadoņu mežonīgais uzvaras sauciens. Brīkšķēja dēļ i, kad ielauza vai no virām izsita durvis; kopā sasitoties, žvadzēja un šķindēja šķēpi un zobeni, sīca lodes un dārdēja karabīnes. Mežonīgā niknumā ritēja kauja.

Un tad tā beidzās. Iestājās gandrīz pilnīgs klusums. Gaisu vairs netricina melnīgsnējo karotāju baismīgais kaujas sauciens. Viņi ir uzveikuši un iznīcinājuši savus ienaidniekus — garnizona karavīrus. Tukšas ir visas ka- zarmju telpas, to iemītnieki guļ asiņainās kaudzēs pagalmā vai uz durvju sliekšņiem. Visi nogalināti uz vietas.

Nē — ne visi. Divi ir atstāti dzīvi, divu vīru dzīvības šai kaujā pasaudzētas. Tie ir Viskara un Roblado.

Pie cietokšņa koka durvīm tiek sakrautas malkas kaudzes. Tās aizdedzina. Pret debesīm veļas dūmu mutuļi, kuros lokās sarkanas liesmu mēles. Uguns pārsviežas uz asoteju, un spoži uzliesmo milzīgo priežu baļķu grīda, viss deg šņākdams, brīkšķot lūst un iebrūk, un drīz vien viss cietoksņis sagrūst dūmu mutuļu un liesmu jūrā.

Taču sarkanādainie karavīri negaida, kamēr cietoksnis pārvēršas drupās. Vēl nav izpildīts viss viņu vadoņa atriebes zvērests. Ne jau tikai garnizonam viņš zvērējis atriebties. Nē — visiem ielejas iemītniekiem. Iznīcībā jākrīt visai Sanildefonsas ielejai.

* * *

Un, pirms vēl uzlēca jaunā rīta saule, atriebības liesmas aprija Sanildefonsu. Bultas, šķēpi un tomahauki darīja savu darbu, un simtiem vīru, sieviešu un bērnu pazuda degošo māju liesmās.

Pasaudzēti tika vienīgi tagnosi, un dzīvi šinī asinspirti palika tikai daži iedzīvotāji, kuri vēlāk stāstīja par šo briesmīgo nakti. Izbēgt atļāva tikai nedaudziem baltajiem ļaudīm un to vidū arī nelaimīgajam Katalīnas tēvam. Vēlāk tiem atļāva aiziet uz citu koloniju, paņemot līdzi, kas vēl bija atlicis no viņu mantības.

* Nepilnās divpadsmit stundās bija beigusi eksistēt Sanildefonsas kolonija — pilsēta, cietoksnis, misija un apkārtējās asjendas un rančo. Dzīvs vairs nepalika neviens no šīs skaistās, krāšņās ielejas iedzīvotājiem.

*  *

Ir vēl tikai dienasvidus. Vēl dūmo Sanildefonsas drupas. Tās iedzīvotāji dus nāves miegā, tomēr drupās rosās ļaudis. Visās četrās pilsētas laukuma malās stāv vairāki simti ierindā nostādītu melnīgsnēju karavīru. Svinīgi drūmas ir viņu sejas. Viņi ir liecinieki neparastam notikumam — vēl vienam atriebības drāmas cēlienam.

Uz ēzeļu mugurām stingri piesieti sēž divi cilvēki. Viri ir līdz pusei izģērbti, un viņu kailās muguras pagrieztas pret klusējošo skatītāju ierindu. Kaut arī abiem vīriem vairs nav plandošo sutanu, tomēr ir viegli pazīt misijas padres. To skaidri parāda īsi apgrieztie mati un izdzītās ionzūras.

Kailās muguras ādā dziļi cērtas pletne, bailēs un sāpēs raustīdamies, skaļi vaimanā abi sodāmie. Viņi dedzīgi lūdz tos žēlot un pārtraukt pēršanu, bet neviens viņu gaudām nepievērš uzmanību.

Soda izpildīšanu vēro divi blakus stāvošie baltie vīri. Tie ir sibolēro Karloss un rančēro dons Huans.

Veltīgi priesteri cenšas izlūgties no vigiem žēlastību. So-abu vīru sirdis ir pārvērtušās akmenī.

—   Atcerieties manu māti! Atcerieties manu māsu! ~ murmina Karlosa lūpas.

—  Jā, viltus svētuļi, atcerieties! — piebilst dons Huans.

Un atkal švīkstēdamas cērtas pletnes, kamēr visos laukuma stūros ir izpildīts soda ceremonijas atkārtojums. .

Tad abus ēzeļus aizved pie baznīcas, kuras melnajās' drupās vēl dūmo iebrukušais jumts. Ēzeļu galvas sasien kopā un tos nostāda tā, lai uz tiem piesieto mūku muguras būtu pagrieztas uz skatītāju pusi.

Ar uzvilktiem lokiem uz priekšu iznāk melnīgsnējo kareivju rinda. Signāls, un pa gaisu švīkstēdamas aizlido bultas.

Abu priesteru ciešanas ir beigušās. Viņu vairs nav dzīvo vidū.

Ari šoreiz te notiks jātnieku veiklības parāde. Tikai dalībnieki pavisam citi un skatītāji — pilnīgi atšķirīgi.

Pašā klintsradzes galā zirgos sēž divi jātnieki. Ne jau jio brīvas gribas tie šurp atjājuši; tie atvesti šeit uz zirgu mugurām seglos piesieti. Viņu rokas nav satvērušas pavadas, jo tās sasietas uz muguras. Kājas ar jēlādas siksnām savilktas zem zirgu vēderiem. Lai jātnieki stabili turētos seglos, tos sasaista vēl viena siksna, kas stiepjas no stingrām ādas vidusjostāin uz zirga krustiem un uz seglu priekšējo loku. Tādā veidā zirgs nevar jātnieku nosviest, ne arī izmest no segliem, to neatļauj stingrā seglu josta. Nav jābaidās, ka šie abi jātnieki izlēks no segliem pirms nebūs izpildījuši savu varonības speciāl- demonstrējumu.

Ne paši no savas gribas abi jātnieki izvēlējušies šo jā- jienu. Tas skaidri redzams tieši viņu sejās, šausmās izķēmotajās sejās — kur rēgojas gļēva mazdūšība visā tās kailumā un drausmīgs izmisums. Abi jātnieki — vīri vidējos gados — virsnieki, ģērbušies parādes formas tērpos. Bet arī bez šī apraksta varam pazīt Karlosa nāvīgos ienaidniekus — Viskaru un Roblado. Tikai pašreiz abi virsnieki vairs nav sibolēro ienaidnieki, bet viņa gūstekņi.

Kādē| abi vīri tādā veidā uzsēdināti zirgos? Kādu komēdiju te gatavojas nospēlēt? Komēdiju? Ha-ha-haJ

Ievērojiet: zirgi, uz kuriem viņi sēž, ir mežonīgi mustangi! Ievērojiet: zirgu galvas ir aptītas ar melnu, rupju drānu, tie neko neredz.

Kādēļ? To jūs tūlīt redzēsicll

Katru zirgu ar lielām pūlēm satur indiānis tagnoss. Dzīvnieki stāv uz Niiia Perdida klints malas, to galvas pagrieztas uz klints izvirzījumu pār bezdibeni. Ai/, viņiem tāpat ar skatu uz kraujas pusi nostājusies indiāņu jātnieku kolonna. Drūmi klusēdami, jātnieki rungas h/. priekšu. Draudošs ir visapkārt valdošais klusums. Kolonnas priekšā uz sava lepnā, melnā mustanga sēž Indiāņu virsaitis. Visu skatieni ir pievērsti viņam. Melnīgsnējie jātnieki gaida virsaiša pavēli. Viņa seja ir bāla, nekustina kā akmenī"cirsta. Vēl nav galā atriebība.

Virsaitis un viņa gūstekņi klusē, ne vārda lie vairs nepārmij. Viss jau ir pasacītsl Viņi zina savu likteni. Gūstekņi neredz Karlosu, jo viņš atrodas aizmugurē. TagnosI, kas tur pie galvām upuru zirgus, nenovērš acis no

virsaiša, viņu sejās ir dīvaina izteiksme. Ko-viņi gaida? Signālu.

Drausmīgs bija klusums. Tad pacēlās virsaiša roka —' signāls! Tagnosi palaida vaļā mustangus un atlēca sjj* nis — viens uz labo, otrs uz kreiso pusi. Otrs mājiens, uC sakustējās jātnieku ierinda, zirgi rāvās uz priekšu, un atskanēja briesmīgais indiāņu kaujas sauciens.

Jātnieku šķēpi iedūrās mustangu gūžās, tie lēca uz priekšu, uz klints malu.

Drausmīgais nāves baiļu rēciens, kas izlauzās no mustangu jātnieku krūtīm, nosmaka spalgajā indiāņu kaujas] saucienā. Vēl mirklis — un viss bija beidzies! Pārbiedētie] mustangi nolēkuši no klints bezdibenī un aiznesuši aiz- mūžā savus jātniekus.

Melnīgsnējie kareivji piejāja pie bezdibeņa malas un godbijīgās bailēs klusēdami uzlūkoja viens otru.

Uz priekšu izvirzījās jātnieks melnajā zirgā, apturēja' to pie pašas kraujas malas un paraudzījās lejā — bezdu- benī. Tas bija Baltais virsaitis.

īsu mirkli viņš pavēroja dziļi lejā gulošo bezveidīgo masu, kas vairs nekustējās. Miruši bija visi — abi jātnieki un zirgi — salauzti, sasisti un pret klinti sašķaidīti. Bija drausmīgi uz to skatīties.

Karloss nopūtās, tad ievilka elpu, it kā smagu nastu no sirds novēlis, un pagriezās pret savu draugu.

— Es esmu izpildījis savu zvērestu, don Huan! Viņa ir atriebta. <

* * »

Rietošā saule redzēja garo indiāņu jātnieku ķēdi, kas locījās pa ieleju, virzīdamās uz Ļjanoestakādo pusi. Bet viņu aiziešana atšķīrās no šurpnākšanas. Indiāņi atgriezās mājup no Sanildefonsas ar bagātīgu ieguvumu, kuru tie uzskatīja par likumīgu kara laupījumu.

Kolonnas priekšgalā atkal jāja sibolēro Karloss un bla-. kus viņam rančēro dons ITuans. Tikko pārdzīvotie drausmīgie notikumi vēl meta ēnu viņu sejās, bet pamazām šīs sejas jau tomēr skaidrojās, kad abi jātnieki domāja par nākošajām dienām. Sī ceļojuma beigās abus sagaidīja laimīga satikšanās.

•Karloss neuzkavējās ilgi pie saviem indiāņu draugiem. Uzkrāvis nastu nesējiem mūļiem indiāņu reiz apsolīto un

tagad atdoto zeltu, viņš steidzās tālāk uz austrumiem un tur, Luiziānā, Redriveras krastā, nodibināja savu plantāciju. Seit kopā ar savu jauko sievu, mīļo māsu, donu Huanu un dažiem saviem vecajiem rančo strādniekiem ^Fiņš nodzīvoja ilgus un mierīgus gadus.

Reizi pa reizei viņš devās medībās uz savu veco draugu vakoju zemi. Indiāņi vienmēr priecājās par viņa ierašanos un vēl joprojām sauca viņu par savu virsaiti.

Par Sanildefonsu kopš tā laika vairs nekas nav dzirdēts. Krāšņajā ielejā vairs nenodibinājās neviena apmetne.

No misijas svēto tēvu verdzības atbrīvotie tagnosi ar prieku atteicās no viņiem uzspiestās puscivilizācijas. Daži no tiem apmetās uz dzīvi citās kolonijās, bet lielākais vairums atgriezās pie kādreizējās dzīves tradīcijām —• tic kļuva atkal brīvi prēriju mednieki.

Varbūt citos laikos Sanildefonsas liktenis saistītu vairāk uzmanības. Bet visi minētie notikumi norisinājās dīvainajā spāņu-amerikāņu vēstures periodā. Tieši tanī laikā visā Amerikas kontinentā sākās spāņu varas noriets. Un Sanildefonsas izpostīšana bija tikai viena epizode daudzu līdzīgu dramatisku notikumu virknē. Tanī pašā laikā krita arī Grankvivira, Abo, Cilili un simtiem citu apmetņu un pilsētu. Un katrai no tām sava vēsture, savs asiņains likteņstāsts, vienai otrai varbūt vēl daudz interesantāks nekā tikko pastāstītais.

Gadījums atveda mūs skaistajā Sanildefonsas ielejā, gadījums lika mums sastapties ar cilvēku, kurš atcerējās Sanildefonsas leģendu — leģendu par Balto virsaiti.

TOMASS MAINS RĪDS - DIŽAIS ROMANTIĶIS

- Tomasa Maina Rīda vārdu neatrodam akadēmiskajās grāmatās par$ literatūru; enciklopēdijās viņam veltītas tikai nedaudzas rindkopas.; Taču viņa vārds ir vienmēr bijis populārs, it īpaši jaunatnes vidū, jq T. M. Rida darbi iedveš jaunaja cilvēkā jūtu šķīstumu, drosmi, labes-i tību, uzņēmību, kā arī mīlestību uz dabu, dzīvnieku un augu valstl.ļ

Viņš dzīvoja vētrainā, dižu notikumu pilnā laikā — no 1818. gada] līdz 1883. gadam — lielo revolūciju laikā, Marksa un Engelsa «Komunistiskās partijas manifesta» iznākšanas laikā, tad, kad risinājāai karš starp Amerikas kapitālistiskajiem ziemeļiem un vergturu dienvidiem.

Tomass Mains Rīds piedzima Īrijā, diezgan trūcīga garīdznie!<ff, l ģimenē. Tēvs gribēja dēlu ievirzīt savā profesijā, taču Tomasam tad nebija pa pratam. Viņš nolēma pats sev izlauzt ceļu dzīvē.

Bija 1840. gads. Bēgdami no bada un angļu jūga, iri tai laikā masveidīgi ceļoja projām no savas dzimtenes. Tie emigrēja galvenokārt uz Amerikas Savienotajām Valstīm, kur cerēja atrast zeltu. Jaunais^ Tomass Mains Rīds drīz vien pievienojās viņiem, dodoties prom pa 3 nezināmu piedzīvojumu ceļu.

Amerika tai laikā attīstījās milzu tempos. Gan kapitālisti, gan art plantatori kāroja pēc jaunām teritorijām, jauniem tirgiem; tika at-j ņemtas Spānijai un Francijai piederošās zemes. Dienvidos Amerikas robežas tuvojās Meksikai, toreiz divtik lielai kā mūsdienās, ziemeļos tā virzījās uz A|askas pusi. Dzīdamies pēc zelta un vērtīgām zver^j* ādām, amerikāņu kolonizatori iznīcināja veselas indiāņu ciltis. Indiāņi <s inira masveidīgi no slimībām, smaga darba, kā arī no alkohola.

Divdesmit divu gadu vecumā T. _M. Rīds iebrauca Jaunorleānā| (Ņūorleānā) — tolaik liela, trokšņaina, krāšņā pilsētā, ko dēvēja par Amerikas Parīzi. Tur sabrauca visas pasaules piedzīvojumu meklētāji,] tur plauka vergu tirdzniecība, azarta spēles, zelts strauji gāja no. rokas rokā.

Jaunais Tomass Mains Rīds neļāvās tādas dzīves ietekmei: Ame- 3 rika būtu varējusi viņu pataisīt par alkoholiķi vai azarta spēļu cie-1 nltāju, taču to nepieļāva ne paša personība, ne ari audzināšana. Viņa  stājā varēja sajust romantiskās literatūras svētīgo ietekmi: viņš bijalīdzīgs sava iemīļotā dzejnieka Bairona varoņiem, Bairona romantiskie lēli kļuva par Rīda paša dzīves etalonu. To apliecināja pat jaunekļa izskats: taisnā stāja, acis, kas pauda gan drosmi, gan labestību, maigās lūpas, biezie, cirtainie mati.

Jaunekli nodarbināja sevis pilnveidošanas iespejas, turpretī zelts ļS viņu nemaz neinteresēja. Vispār Mains Rīds nebija piemērots tālajka Amerikas praktiskajai dzīvei. Taču, lai dzīvotu, vajadzēja strādāt. Ar  ko gan tik Rīds nenodarbojās laikā no 1840. gada līdz 1843. gadaml I Viņš bija gan tirgotājs, skolotājs, gan aktieris, strādāja arī plantācijās un dienēja ASV armijā, taču nevienā profesija jaunajam cilvēkam " nebija panākumu.

Jaunekli vilināja Amerikas dienvidu romantiskās tāles, cilvēka roku neskartie meži un upes. Sājos gados Rīds devās tālos ceļojumos pa dienvidu štatiem un Meksiku.

Viņš brauca pa lielākajām Amerikas upēm, redzēja bizonu barus, , i mežonīgos zirgus — mustangus, apbrīnoja cēlu kalnu grēdas, apska- f tlja senās spāņu pilsētas, kas tagad bija iznīcinātas un pamestas, redzēja vēl senākas drupas — indiāņu pilsētas, ko jau pirms trīssimt gadiem bija sagravuši spāņu konkistadori, neatrazdami zeltu. Tādējādi T. M. Rīdām veidojās īpatnēja vēstures uztvere, kas vēlāk atspoguļojās viņa romānos. Jāpiebilst, ka visu vēroto un redzēto Rīds aprakstīja savās dienasgrāmatās, un tās vēlāk kļuva par viņa daiļrades pamatu. Viņa grāmatās it kā ieplūdusi viņa lielā dzīves pieredze.

Tā, piemēram, romāna «Baltais virsaitis» darbība risinās Jaunmek- sikā un saistās ar autora dzirdēto leģendu par Sanildefonsu — pilsētu, kas kādreiz gājusi bojā. Romāna apakšvirsraksts ir «Ziemeļmek- sikas leģenda». Stāsts ir patiešām leģendai līdzīgs. Tam piemīt liels piedzīvojumu aprakstu pārliecības spēks, taču te viss ir pārdabiski saasināts, hiperbolisks. Gan dabā, uz kuras fona .risinās notikumi, gan ari cilvēku jūtās un kaislībās.

T. M. Rīds stāsta pirmajā personā, atklāti, subjektīvi. Stāstītājs bieži pāriet no pagātnes uz tagadni, tādējādi piešķirot stāstījumam dramatismu, personiski izjusta pārdzīvojuma nokrāsu. Aizraujoši romantiskais sižets risinās uz tikpat romantiski kohtrastējoša fona. Ari pati ainava ir kontrastaina. Drūmie, kailie kalni ar ziedošām ielejām rietumos un plašie prēriju apgabali austrumos it kā atspoguļo pretrunas un kontrastus cilvēkā. Vēl spēcīgāk parādīts kontrasts starp cilvēka pārejošajām kaislībām un dabas vienaldzīgi cēlo rnūžīgumu. Mūžība un mirklis — šīs divas vienlaikus pastāvošās laika kategorijas nosaka T. M. Rīda varoņu paradoksu un traģiku. Romantiski cēlās ainavas ir pretstatā cilvēku ikdienai.

Diži kalni ieskauj Sanildefonsas ieleju, kur šodien tiek svinēta svētā lluana diena. Sajā dienā vīrieši izrāda savu drosmi un veiklibu jā- žjanas mākslā, taču uzliesmo ari naids un skaudība, saduras iraba- (.' dzlba un bagātība. Uz svētku fona mēs ieraugām romāna varoni Karlosu. Viņš ir pretstats pārējiem tēliem, un tas nozīmē, ka sagaidāma traģiska kolīzija. Karloss un viņa māsa ir ar gaišu sejaskrāsu, viņiem ir gaiši zeltaini mati. Viņu izcelsme nav zināma (tāpat kā nav zināma Bairona Korsāra vai Dziaura Izcelsme). Viņš riuv ne spānis, ne indiānis, viņš nāk no Amerikas, un inCs ar viņa parfldl&iinos tūlīt Izjūtam, ka šis cilvēks stāv nomaļus snvfi vide.

Dzīves patiesību Tomass Mains Rīds redz socIAII kritisku, luniilln.i vērotāja acīm. Viņš apraksta gan bagātnieku sadzīvi, lomi

Ambrosio namu, gan ari nabadzību — tādu, kāda valdu KnrlO'ui iiiAM. Detalizēti apraksta ielejā dzīvojošo mednieku apģērbu, viņu necilo būdu. Tikpat detalizēti un ieinteresēti Rīds stāsta par cilvēku tlcCļu- miem un paražām, par māņticību, kas liek vienkāršiem, lētticīgiem cilvēkiem novērsties no_ Karlosa un mierīgi noraudzīties viņa vecās nirt- tes spīdzināšanā. Tādējādi rakstnieks parāda, ka daudz ļaunuma i?.raisa sociālie apstākļi.

T. M. Rīds savus komentārus un pārdomas izsaka tieši. Tā LXVI nodaļā viņš raksta: «Mūsu praktisko ļaužu zemē (t. i., Anglijā), kur pat mīlestības jūtas pakļautas vēsam aprēķinam un savtīgām interesēm, grūti saprast un mēs pat neticam, ka citās zemēs mīlestības dēļ varētu veikt neprātīgi drosmīgus varoņdarbus.» Sie vārdi attiecināti

uz Karlosa iemīļoto, ideālo sievieti, bagatnieka meitu Katalīnu, kura «atdotu visu savu bagāto mantojumu», lai tikai būtu kopā ar savu iemī|oto.

Varoņu ciešanas attēlotas dzejiskā pacēlumā. Viņi cieš un zaudē taču autors atstāj vienu kompensāciju — mīlestību. Karloss ir spies bēgt, jo, izņemot peonus un nabadzīgos kreolus, visi viņu nīst, vis* grib viņu iznīcināt. Karloss aizbēg ar daiļo Katalīnu. Taču ir jūtas, kas augstākas pat par mīlestību, — tā ir taisnības izjūta, vēlēšanās atriebties par netaisnību. Kādu dienu Karloss atjāj ar piecsimt «viru* lielu indiāņu karotāju pulku un iznicina Sanildefonsu, — no tās paliek pāri tikai drupas.

Romana noslēgumā atkal ir autora liriskās pārdomas: varbūt citā laikā Sanildefonsas liktenis būtu vairāk ievērots, taču tas risinājās ļoti īpatnējā Spānijas un Amerikas vēstures periodā. Amerikas kontinenta spāņu koloniālā kundzība tuvojās beigām, un Sanildefonsa bija tikai viens mazs nolikums daudzu lidzigu notikumu virknē ,— tajā pašā laikā krita simtiem citu pilsētu. «Un katrai no tām sava vēsture, savs asiņains likteņstāsts,» raksta T. M. Rīds. «Gadījums atveda mūs skaistajā Sanildefonsas ielejā, gadījums lika mums sastapties ar cilvēku, kurš atcerējās Sanildefonsas leģendu — l? ģendu par Balto virsaiti.»

1843. gadā J. M. Rīds apmetas uz dzīvi Filadelfijā, — tolaik ļoti lielā pilsētā — un sāk nodarboties ar žurnālistiku. Viņš saprot, ka viņa īstais aicinājums ir rakstniecība. Te sākās viņa draudzība ar Edgaru Po, ari romantiķi, kura daiļradei raksturīgs cilvēka iekšējās pasaules izpausmju attēlojums. Lai gan T. M. Rīds un Edgars Po bija ļoti atšķirīgi, viņus arī daudz kas saistīja. Pirmkārt, tā bija spēja saskatīt neparasto, noslēpumaino ikdienā un, otrkārt, ticība cilvēka cēlajām-, jūtām. Abi nīda mietpilsonību, konformismu. Edgaram Po bija daudz ienaidnieku, un T. AA. Rīds uzstājās presē, aizstāvēdams viņu. Abi bija sapņotāji, taču T. M. Rīds tiecās arī pēc konkrētas darbības, savukārt Po bija sevī iedziļinājies sapņotājs.

No 1846. gada līdz 1848. gadam notiek karš starp ASV un Meksiku. Tomass Mains Rīds dienē ASV armijā, jo tic šīs valsts propagandai, kas Ameriku pasludinaja par Meksikas aizstāvi. Sis gadījums bija viens no daudzajiem Rīda dzīvē, kad jūtam likteņa ironļju, —' viņš rīkojās, cēlu principu vadīts, bet izrādījās pievilts. Indiāņi un kreoli sacēlās pret uzvarētājiem. Situācija bija sarežģīta. T. M. Rīds sāka saprast, ka atrodas nepareizā pusē. ASV atņēma Meksikai četrdesmit procentu teritorijas.

Leitnantu Tomasu Mainu Rīdu paaugstināja amatā, viņš kļuva par kapteini un kā tāds ari iegāja vēsturē — kapteinis Mains Rīds.

Morālās sāpes nebija viss, ko Rids ieguva šajās kaujās. Viņš lika smagi ievainots cīņā par Mehiko pilsētu. Domāja, ka Rīds nedzīvos, tomēr viņš izveseļojās. Taču brūce lika sevi just līdz mūža beigām.

Savā pirmajā romānā «Brīvie strēlnieki» T. M. Rīds jūt simpātijas pret meksikāņiem, it īpaši pret Meksikas indiāņiem. Vispār viņam raksturīgs īsts internacionālisms, liela cieņa pret visiem, arī ASV ierindas cilvēkiem. Simpātiski amerikāņi viņa darbos parādās diezgan bieži, piemēram, jau minētajā romānā «Baltais virsaitis». ^

Izveseļojies no smagā ievainojuma, T. M. Rids gribēja atgriezties Eiropā, kuru jau bija aptvērusi 1848. gada revolūcija. T. M. Rīds dziļi ticēja 1848. gadam. Sevišķi viņu sajūsmināja fakts, ka pat Lielbritānija «sakustējusies»: tur bija sākusies čartistu kustība. Kā daudziem citiem, ari Ridarn likās, ka tagad nāks brīvība. Viņš gribēja steigties paiigā revolūcijai. Taču naudas trūkuma dēļ tūlīt nevarēja aizbraukt no Amerikas. Kad 1849. gadā viņš ieradās Eiropā, revolūcija jau bija apspiesta gandrīz visas zemēs. T. M. Rīds piedzīvoja milzīgu vilšanos. Amerikā viņš bija kļūdījies, bet tagad — nokavējies…

t No 1850. gada Rīds dzivoja Londonā. Tur viņš iepazinās ar un« garu revolucionāru Laiošu Košutu un aizstāvēja viņu Anglijas presē; kapteinim Mainam Rīdām bija daudz draugu revolucionāru aprindās, un viņš presē atmaskoja Lielbritānijas politiku. T. M. Rīdu visur sāka dēvēt par «sarkano». «Sarkans» viņš nebija, taču līdz pat nāvei palika ļoti godīgs, šķīsts cilvēks.

Sājos gados sakas T. M. Rīda profesionālā darbība. Rakstniekam ir grūti iedzīvoties Londonā pēc Amerikas plašumiem, tās krāšņās dabas. Netālu 110 Londonas viņš uzceļ sev māju spāņu stilā un sak nodoties rakstniecībai. Viss romantisms, visas ilgas pēc aktīvas dzīves, pēc ideālu īstenošanas tagad ieplūst viņa darbos. Dienasgrāmatai palīdz Rīdām atsaukt atmiņā iespaidus, ko viņš guvis ceļojumu Inikn pa Amerikas dienvidiem, un radit pārliecinoši reālus dubas skalu* uti cilvēku tēlus. Turpretī cilvēku darbību viņš aprakstu, bulslollui 11/. »*• viem sapņiem un romantisma literatūras paraugiem. ? ^'Piecdesmitajos gados Rīds rada savus labakos dirbui, Putiiikiiiniia liēlā mērā nosaka rakstnieka plašā izglītību (kaut gan ln nebiju akadēmiska) un lielā dzīves pieredze. Nāk kluiā jau pieminētie darbi «Brīvie strēlnieki» (The Rille Rangers, 1850) un «Baltais virsaitis» (The White Chief, 1855). Sim romānam seko «Kvarterone» (The Quadroon, 1856), tad «Augu mednieki» (The Plant Hunters, 1857), «Oceola, seminolu virsaitis» (Oceola the Seminole, 1858).

«Kvarterone» pieder pie Maina Rīda populārākajiem darbiem. Tā pamatā ir pretmeti: «jaunās pasaules» svaigums un spēks nostādīts pretī vecajai Eiropai, proti, Anglijas gurdenumam, tās «klasiskajai izglītībai». Dienvidu štatu vergu viņš salīdzina ar Lielbritānijas plebeju, kas ir vēl dziļāk pazemots nekā vergs. Pretstatā gaišajai kreolietei ir tumšā kvarterone. Pretstatā jaukajam ārstam ir ļaunais Ga- Iļrs. Pretstatā goda tituliem, oficiāliem atzinumiem ir. šķīsta, nesavtība mīlestiba. Ja ir «mīlestības gaisma» acīs, tad visa pasaule liekas aiburoša, bet cilvēkam ar ļaunumu sirdī arī viss apkārtējais liekas 4ins, aizdomīgs. Tuls štatos, kur valda stingri puritāņu morāles ikumi, tikumības līmeni» Ir vls/.cniukuls: «Zemos, kur valda puritāņu >rincipi, ir vislielākais skaiti kia|>iilelui, villu» mīlu, negodinu llr« ■ rotāju.»

Kā visi T. M. Rīda romantiskie ………….. I, ml •Kvurlt'rmiu» Ir zināmā mērā dēku romāns. luču fih dēku» Ir milillU* m lllorUllI

problēmām. Visu stāstījumu apgaismo dio»im<, fiķmln, iu'*uvllM« Mīlestība, draudzība. Jaunie lasītāji alzrmijus ur iteUiin, ln-1 iieuiniiiit viņos paliek arī šī labestības un augstsirdības noskaņu.

Kad runa ir par Tomasu Mainu Ridu, pirmais darlm, ko purnill īosauc, ir «Jātnieks bez galvas» (The Headless Horsemnn, IH(ltl). Tas ir saprotams, jo tā sižets, ir ārkārtīgi spraigs un dramatisks. Jau jāti pirmā aina intriģē: uz Teksasas romantiskās ainavas fonu inO- ness gaismā parādās jātnieks, no kura pat dzīvnieki sabīstas — Jflt- nikam nav galvas.

Pēc šāda īsa ievada sākas stāstījums, bet tikai pašās beigās uzzinām, kas šis jātnieks tāds ir un kāpēc viņš ir bez galvas. Kā vien- mēr, stāstījums uzbūvēts uz pretmetiem (tas ir romantisma pamatprincips): šķīstums — un pretīgums, viltība; kreoliete ar zeltainiem matiem un baltu ādu — un viņas tumši melna kalpone; drošslr» bezbailība — un gļēvulība. Visam romānam cauri vijas ainavas, it kā simbolizē notikumus. Tā, piemēram, XLII nodaļa sākas ar I kurā simtiem liju ceļas virs meža — bet šajā mežā atrodas sl ievainots jauneklis, varones brālis… Bīstamas situācijas, brīnuma izglābšanās, pārcilvēciska drosme — visu to atrodam pārpilnam, lestība, kā vienmēr T. M. Rīda romānos, beidzas laimīgi. Nošlēg mēs saliekam mīlētājus jau pusmūža gados — jau pārveidotajā, .; lizēlajā TeksaSā. Taču cauri gadiem viņi saglabājuši savu romāni mīlestību.

Sajā posmā T. M. Rīds sarakstā grāmatas arī bērniem. Tr smaitiā dzīve Rīdām nebija devusi daudz laika izglītībai, tāpēc jo skaidrāk apzinājās tās nozīmi un rakstīja, lai palīdzētu jauna lasītājiem iegūt zināšanas. Ar lielu milestibu un rūpību top f «Zooloģija bērniem» (1860) un «Dažādu cilvēku rasu populā raksts» (1860).

Tomēr Londonas dzīve rakstnieku nomāc. Viņš ilgojas pēc It klusuma, zemes. Tāpēc nolemj pievērsties lauksaimniecībai. Taču neveiksmi un pazaudē arī ieguldīto naudu. Neveiksmīgs ir ari m nājums nodibināt savu avīzi. Tāpēc 1867. gadā T. M. Rīds nol doties atkal uz Ameriku, lai nodrošinātu sev stabilu vietu dzīvē, mēr arī šeit viņu pavada neveiksmes, un 1870. gadā, jau pusnfi un slims, viņš atgriežas Anglijā un nodzīvo tur līdz mūža beig

Rakstnieka pēdējie mūža gadi bija visumā labi gadi, lai gan v Iība pasliktinājās. Viņš turpināja rakstīt, kaut gan ne tik spīdoši 50. gados.

Tomasa Maina Rida lielie laikabiedri bija Dikenss un Tekerijs,' Kupers, Bīčere-Stova, jaunais Marks Tvens, Setons-Toinpsons. "I ari Tomass Mains Rīds ir «uzvarējis laiku», guvis nemirstību. \ romantiskie, cēlu jutu cauraustie darbi vēl arvien ir mīļi un ! jaunatnei.

Tamara Zž

SATURS

Baltais virsaitis Pēcvārds . .

1 Serape — apmetnis vai plata raiba meksikāņu šalle, ko visvairak valkā jātnieki mēteļa vietā.

' Idalgo — muižnieks, aristokrāts.

1 Pueblo (sp.) — kopnosaukums civilizēto indiāņu zemkopju-no- V

metnieku ciltīm un to apmetnēm Ziemeļmeksikā.

s Indios mansos (sp.) — tā spāņi sauca pakļautos, konkistādoru

varai padevušos indiāņus pretstatā indios bravos — kareivīgie, brīvie

indiāņi, kas neatzina iekarotāju varu.

1 Pie velnal Spāņu vārda | Caramba! izkropļojums. Seit un ari turpmāk vietumis nepareiza spāņu valoda.

1 Unce — sena spāņu un meksikāņu zelta monēta, kas bija apgrozībā lidz 1831. gadam.

1 Dievs, esi man žēlīgs! (sp.)

1 Orgita — ar mandeļu un cukura sīrupu saldināts ijiiežu dzēriens.

1 Vakēro —• gans, ari lopkopi3.

1 Pateicos, kungs! (sp.)

1 Vārdam iuļja (sp.) ir divas nozīmes: tūja jeb dzīvības koks un — tava, tavējā.

■■

1 Ar labu nakti! (sp.)

1 Alkauete — savedēja.

6 — Baltais virsaitis 161

1 Lai dievs tev par visu atmaksā, kapteini! (sp.)

1 Viņa ir sajukusi, (sp.)

1 Alnāc šurp! (sp.)

2 Jā! (sp.)

1 Spānijas karalis Ferdinands V (1452—1516) un viņa sieva Izabella ilgus gadus turēja aplenkumā Granadu — pēdējo mauru atbalsta punktu Spānijā. Granada krita spāņu rokās 1492. gadā. Stāsta, ka Izabella esot svēti nozvērējusies nemainīt kreklu, kamēr Granada nebūs iekarota.

[1] sjerrablanka — šī kalnu grēda ieguvusi «Baltās grēdas» nosaukumu tāpēc, ka tās virsotnes parasti ir sniega klātas. Tomēr tas nav mūžīgais sniegs, jo noturas kalnu smailēs apmēram tikai trīsceturt- daļas gada. Sis kalnu grēdas augstākās virsotnes atrodas turienes platuma grādos zem sniega līnijas. Kalnus, kurus klāj mūžīgais sniegs, spāņu amerikāņi sauc par Sjerranevadu, jeb Nevadu, kas ari ietilpst Kordiljeru grēdā.

[2] seit nosaukums «Lielā prērija» attiecas tikai uz daļu no plašajiem pļavu prēriju apgabaliem. Klajais apvidus, kuru tā nosaukuši mednieki, atrodas uz rietumiem no mežiem apaugušajiem Misisipi krastiem. Faktiski «Lielā prērija» ir visa garā josla no Meksikas Riograndes līdz Lielajam Vergu ezeram. Autors šeit runā par «Lielo prēriju» sašaurinātā nozīmē, tā nosaucot tikai daļu no plašajiem prēriju apgabaliem, lai atšķirtu to no blakus esošajām mazajām prērijām, kas atrodas Uinoisas un Luiziānas štatos un kuras no «Lielās prērijas» šķir plašas mežu joslas.

[3] jaunmeksikas ciemati kādreiz bija daudz plašāk izkaisīti šinī apvidū. 19. gs. 50. gados, par kuriem runā autors, indiāņu ciemati atradās tikai del Nortes un dažu tās pieteku krastos.

[4] plašās Ziemeļmeksikas un Teksasas prērijas klāj skaists, biezi noaudzis grāmmas zālājs, kas noder zirgu ganībām, jo barības vērtību ziņā šī zāle daudz neatpaliek no auzām.

[5] asjenda — plantācija, lielsaimniecība spāņu Amerikas zemēs, arf mui?a.

[6] montesuma — acteku vadonis senajā Meksikā. Viņu nogalināja 1520. gadā, kad spāņi iekaroja acteku valsti.

[7] anavaka — sens vietējais nosaukums acteku valstij, kas atradās mūsdienu Meksikas teritorijas dienvidu daļā. Acteku valodā «Anavaka» nozīmē — «Zeme pie ūdeņiem».

[8] fransisko pisarro (1471—1541) ■— spāņu konkistadors, inku valsts iekarotājs, kas vadīja vietējo iedzīvotāju aplaupīšanu un iznicināšanu. Tas ir viens no tēliem vācu dramaturga A. F. Kocebā (1761—1819) vēsturiskajā lugā «Spāņi Peru valstī».

8 1605. gada 5. novembrī Londonā notika «šaujamā pulvera» sazvērnieku mēģinājums uzspridzināt Džeimsu I un viņa parlamentu. Sesijas atklāšanas dienā parlamenta pagrabā sazvērnieki bija nodo- - mājuši uzspridzināt pulvera mucas. Sazvērestību atklāja, tās vaditaju Gāju Foku un pārējos dalībniekus sodīja. Sīs dienas atcerei katru gadu 5. novembri notika «Gaifoka» — valsts sazvērnieka attēla vai izbāžņa sadedzināšana pilsētas laukumā.

Mūsdienās 5. novembris ir karnevālu diena ar ugunskuriem, kurus drīkst dedzināt tikai stingri norādītās vietās.

[10] apači — viena no lielākajām tā laika brīvo jeb kareivīgo indiāņu ciltīm, kas nebija padevusies spāņu jūgā. Sī cilts dzīvoja ap Gilas upes izteku" līdz del Nortei kaimiņos ar lielo un vareno komanču — arī brīvo indiāņu cilti.

[11] dekāns — katoļu un anglikāņu baznīcas vecākais garīdznieks kādā pilsētā vai klosterī.

[12] senjora — precēta sieviete, senjorita — neprecēta sieviete; šos vārdus lieto arī uzrunā, nenosaucot sievietes vārdu,- galvenokārt spāņu -valodā runājošās Latīņamerikas zemēs.

[13] alkalds — Spānijā, Portugālē un Latīņamerikas zemēs pilsētas mērs; senāk ciemos, kur iedzīvotāju vairākums bija Indiāņi, alkalds bija arī augstākais tiesnesis. Alkalda varas simbols — «niedres zizlis ar zelta vai sudraba uzgali.

[14] gačupīns — spāņu aristokrāts; tā meksikāņi un kreoll nievājoši sauca «Vecās Spānijas» aristokrātus.

[15] neofīti — tikko kristītie un kristiešu draudzē uzņemtie indiāņi.

[16] peons — dienas strādnieks, laukstrādnieks, kas nonācis parādu jūgā un kļuvis par sava muižnieka vergu.

[17] tortiļja — kukurūzas plācenis.

[18] plnole — piena dzēriens, kurā iejaukti grauzdēti un sasmalcināti kukurūzas graudi vai ari kakao ar garšvielām.

* agvardjente — spāņu un portugāļu zemēs gatavots degvīns.

[20] sibolēro — bizonu mednieks. Tā ir speciāla profesija Meksikā.

[21] skatietiesl (sp.)

[22] kecalkoatls — tolteku cilts Indiāņu pielūgtais dievs. Cilts dif* voja Meksikas ielejā. So dievu indiāņi attēloja spārnotas čūskas veidā.

[23] viņš ņirgājas par .virsnieku kungiem! (sp.) ' .Velns lai paraujl Spāņu vārda | Caraļol kropļojums,

[24] svētā jaunavai (sp.)

' fandango — spāņu tautas deja, ko dejo pāros, mērenā tempā, parasti ģitāras un kastaņešu pavadijumā. Senajā spāņu Amerikā par fandango sauca ari balli, kas vienmēr notika svētku dienās vakaros pec visām baznīcas procesijām un sporta spēlēm.

[26] mačete — pie jostas piestiprināms zobenduncis.

[27] te domāta roma, kas pēc nostāstiem dibināta uz septiņiem pakalniem.

[28] terpsihora — seng-, ieķu mitoloģijā — dziesmu un deju mūza.

[29] gobai lidzīgs koks.

[30] tasāho — kaltēta liellopu gaļa.

[31] tomahauks — indiāņu cirvis.

[31] Grīzete — jauna sieviete (šuvēja, cepurniece u. tml.) bez stingriem tikumiem; parasta franču sadzīves romānu un komēdiju varone.

[32] andalūzietes daiļumu, (sp.)

[32] Velns lai paraujl (ļr.)

[33] gisādo — gaļas sautējums.

J Komals — māla plāksne, ko lieto cepšanai.

[35] labdien! (sp.) ' pateicos! (>p.)

[36] kondē luiss de Burbons (1621—1686), saukts par Lielo Kondē, franču karavadonis.

[37] asoteja — patīkamākā vieta meksikāņu mājā; tā atrodas uz jumta, tās grīda ir plakans jumts, griesti — debesu jumols, sienas — inargas. Te bieži uzņem viesus.

[38] xxviii nodaĻa

Baismīgā notikuma apdullināts, Karloss palika sēdot un pat nemēģināja piecelties.

Draudzīgi uz pleca nogūlusie§ roka lika tam attapties, un viņš pacēla galvu. Blakus stāvēja dons Huans un noliecās pie viņa.

[39] pazudinātā meitene, (sp.)

[40] vara — garuma mērs daudzās Latīņamerikas zemēs, to sauc ari «vara spieķis»; mēra lielums svārstās no 80 līdz 110 cm. Tātad šeit minētais attālums ir apmēram trīs jūdzes.

a Pobrecita (sp.) — nabadzīte, nelaimīgā.

" asesino, ladron, ingralo (sp.) — slepkava, ļaundaris, nepateicīgais.

> ak vai! (sp.)

8 Nāc! Nāci (sp.)

' garote — ar skrūvi savelkama stīpa — barbarisks spīdzināšanas ierocis, ar ko izpildīja nāves sodu — nožņaudza. To lietoja viduslaikos Spānijā un Portugālē.

[46] ar labu nakti, draugs! (sp.)

[47] ar labu nakti, saimniek! (sp.)

[48] meklē! (sp.)

[49] nāvi raganai! Nāvil (sp.)

[50] nāvi viņām abām — mātei un meitai! (sp.)

[51] meitenei pietiek! (sp.)

[52] kas tur? (sp.)

[53] * *

Vēl pēdējais šīs drausmīgās drāmas cēliens. Trūkst vārdu, lai spētu to aprakstīt. Baismīgumā tas pārspēj visus pārējos. Tas norisinās uz Ņina Perdida klints — pašā klints virsotnē, kur kādreiz svētā Huana svētkos Karloss spīdoši nodemonstrēja savu jāšanas mākslu.

Content

Mains Rīds Tomass Baltais virsaitis

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA'

XI NODAĻA

XII- NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODALA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

XXV NODAĻA

XXVI NODAĻA

XXVII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

XXXVIII NODAĻA

XXXIX "NODAĻA

XL NODAĻA

XLI NODAĻA

XLII NODAĻA

xLIII NODAĻA

XLIV NODAĻA

XLV NODAĻA

XLVI NODAĻA

XLVII NODAĻA

XLVIII NODAĻA

XLIX NODAĻA

L NODAĻA

LI NODAĻA

LI1 NODAĻA

LIII NODAĻA

LV NODAĻA

LVI NODAĻA

LVII NODAĻA

LVIII NODAĻA

LIX NODAĻA

LX NODAĻA

LXI NODAĻA

LXII NODAĻA

LXIII NODAĻA

LX1V NODAĻA

- LXV NODAĻA

LXVI NODAĻA

LXVIII NODAĻA

LXIX NODAĻA

TOMASS MAINS RĪDS - DIŽAIS ROMANTIĶIS

SATURS