Longfello Henrijs Vordsvorts

Dziesma par Haijavatu

Dziesma par Haijavatu

*

PROLOGS

Ja jūs jautātu, kur dzima

Nostāsti un senas teiksmas.

Leģendārās varoņdziesmas.

Kurās zaļi meži smaržo,

elpo rasā valgas pļavas

Dūmo telšu ugunskuri,

Brāzmo plato upju straumes,

Tālu vējot atbalss vilni,

Pērkonbalsīs atbild kalni,

Es jums atbildētu, teiktu:

«Skan tās prērijās un mežos.

Ziemeļzemes ezerkrastos,

Skan tās odžibveju malā,

Skan tās dakotiešu ciemos.

Skan tās kalnos, purvos, dumbros,

Tur, kur gārnis Su-šu-gāha

Meklē meldrājā sev ēsmu.

Teiksmoja man senās dziesmas,

Teiksmoja pats Navadaha —

Spēlmanis un dziesmu teicējs.»

Ja jūs jautātu, kur guva

Skaudrās dziesmas Navadaha,

Skaudrās leģendas un teiksmas,

Es jums atbildētu, teiktu:

«Mazo sila putnu ligzdās.

Upes bebra mīkstā migā,

Meža vērša pēdu rakstā.

Kalnu ērgja klinšu skanstīs.

Teica dziesmas meža putni

Pļavās, laukos, tundrās, purvos.

Drūmos dumbrājos un stepēs.

Tārtiņš Čitoveiks tās svilpa,

Deva dziesmu nira Manga,

Vava — meža zoss un gārnis.

Zivju gārnis Su-šu-gāha,

Rubenis — pats Muškodāza.»

Ja jūs nerimtos vēl taujāt:

«Teic — kas bija Navadaha!

Teic — kur mita Navadaha?»

Es jums atbildētu, teiktu

Vārdos, vienkāršos un siltos:

«Tur, kur Tavazentas1 gravā

Koki zaļu gaismu šūpo,

Strauta viļņi maigi gulgo,

Dzīvoja tur Navadaha.

Apņem indiāņu ciemu

Zaļas pļavas, plaši iauki.

Bet aiz laukiem melno meži.

Priežu sils tur dziesmas auklē,

Zaļš šalc vasarās, balts ziemās —

Allaž dziesmu pilniem zariem.

Jautrā strauta ceļu vienmēr

Ielejā jūs vērot varat:

Pavasaros — pārgalvīgu,

Vasarās — gar alkšņiem guldzot,

Ruden — baltā miglā segtu.

Melnu plūstot ziemas dienās.

Pie šī strauta Navadaha

Mita Tavazentas gravā,

Krasta koku zaļā ēnā.

Dziedāja te Navadaha

Man par Haijavatu dziesmu.

Viņa teiksmu pilno dzīvi, —

Kā viņš piedzimis un audzis,

Kā viņš strādājis un cietis,

Lai var uzplaukt ļaužu dzīve,

Laimīga kļūt viņa tauta.»

Jūs, kas mīlat dzīvo dabu,

Mīlat sauli, ziedu pļavu,

Mīlat meža zaļo krēslu.

Mīlat vēja šalkas kokos,

Lietus brāzmas, sniega vētras,

Lielo upju palu bangas,

izplūstot gar priežu mežiem,

Mīlat pērkondārdus kalnos,

Kuru atbalss klinšu smailēs

Grand, kā ērgļa spārnu nesta,

Klausieties šo skaudro dziesmu,

Haijavatas varoņteiksmu!

Jūs, kas mīlat tautu dziesmas,

Leģendārās varoņteiksmas,

Kuru tālā atbalss trīso.

Saucot, lai mēs brīdi stājam,

Klausāmies to skaidrās balsis,

Lai gan reizēm grūti atšķirt

Vārdu runāto no dziesmas, —

Dzirdiet indiāņu teiksmu,

Haljavatas varoņteiksmu!

Jūs, kam skaidrās sirdis glabā

Ticību vēl visam labam,

Jūs, kas zināt: visos laikos

Cilvēks īsts ir patiess dārgums.

Un pat mežonim deg sirdī

Lielas, kvēlas, skaidras ilgas

Labam būt un labu darīt.

Kaut viņš neizpratnē rokas

Lūgšanā uz augšu paceļ,

Meklē tumsā dieva roku.

Lai, to skarot, spēku gūtu, —

Klausieties šo seno dziesmu,

Haijavatas varoņteiksmu!

Jūs, kas mīlat lauku teku.

Kur pār augstu akmens sētu,

Zaļu sūnu apaugušu.

Bārbele sniedz zaru roku,

Pilnu sārtu ogu čemu.

Jūs, kas reizēm klusās domās

Kavējaties kapusētās,

Lasot izdziestošus rakstus,

Vārdus, vienkāršos un skumjos,

Kuros izmisumu jūtat,

Cerību un skaudras sāpes.

Mīlu, ticībā kas vieno

Dzīvi šo ar aizpasauli, —

Lasiet seno akmens rakstu,

Lasiet Haijavatas teiksmu!

MIERA PĪPE

Upe cēla dzidru vilni,

Viņa pēdās gaitu sākot,

Un kā komēta Iškūda

Pāri kraujai traucās spoža.

Giči Manito visvarens,

Lejup kāpdams, iezīmēja

Pļavā strautam līču teku,

Teikdams: «Seit tu viļņus velsi!»

Tad no sārtā pīpakmeņa

Atšķēla viņš klinšu radzi.

Izveidoja pīpes galvu,

Izrotāja rakstu zīmēm.

Upes malā lauza niedri.

Tumši zaļām lapām vītu.

Garu niedri pīpes kātam.

Tad ar vītolmizām sārtām

Piepildīja pīpes galvu.

Pūšot siltu elpu mežā,

Zarus kopā sita, berza,

Līdz tur spožas liesmas šāvās.

Atkal kalnā pakāpdamies,

Giči Manito visvarens

Aizsmēķēja Miera pīpi.

Zīmi dodams visām tautām.

Lēni lēni dūmu strūkla

Cēlās dzidrā rīta gaisā —

Sākumā kā viegla ēna.

Tad kā zila miglas strēle,

Beidzot mākoņozols varens

Pleta baltas zaru rokas,

Nepārtraukti augdams, augdams

Līdz pat augstai debess velvei,

Kur tad salūza un lejup

Atpakaļ uz zemi krita.

Tad no Tavazentas gravas,

Tad no Vaiomingi3 aizas,

Tad no Taskaiūsas birzīm.

Tad no tāliem Klinšu kalniem,

Tad no Ziemeļzemes upēm

Visas ciltis pamanīja:

Tālē dūmu strūklu paceļ

Miera pīpe Pakuāna*.

Gudrie zintinieki teica:

«Redziet, tautas. Miera pīpe,

Ziņu atsūtot tāltālu,

Šurpu loka dūmu strēles.

Kā ar vītolzaru mādams,

Giči Manito visvarens

Kopā sasauc cilšu vīrus,

Kopā sasauc karavīrus.

Pāri prērijām, pa upēm

Steidzās tautu karavīri:

Mohoki un delevēri,

Nāca kamenči un čokti.

Nāca melnkāji, šošoņi.

Nāca omohi un poni,

Nāca dakotl, mendēni,

Huroni un odžibveji,

Sapulcējās karavīri,

Miera pīpes zīmi redzot.

Plašā prērijā, kur slejas

Sārtie pīpakmeņa kalni.

Cilts pret cilti pjavā stājās

Kara bruņās, kara tērpos,

Krāsoti5 kā rudens meži,

Krāsoti kā rīta debess,

Naidā vēroja cits citu.

Sejās — spīts un cīņu alkas,

Sirdīs — garu mūžu ienaids,

Cilšu asinsatriebība,

Mantota no tēvutēviem.

Radīja reiz visas tautas

Giči Manito visvarens,

Tagad dziļā līdzjūtībā,

Mīlot, žēlojot ikvienu,

Vēroja viņš cilšu naidu.

Viņu dusmas, viņu strīdus.

It kā bērnu ķildas redzot.

Pacēla tad labo roku

Salauzt viņu stūrgalvību,

Labās rokas ēnai jādzēš

ietiepīgā naida kvēle.

Un kā ūdenskritums tālē

Nodārd, dziļā aizā krītot,

Balss grand varena un droša,

Brīdina un rāj, un māca:

«Bērni, mani mīļie bērni!

Dzirdiet manus gudros vārdus,

Dzirdiet manus bargos vārdus!

Teic tos jūsu tēvs visvarens,

Dzīvības un nāves valdnieks.

Devu mežus jums un zvērus.

Devu zivju pilnas straumes.

Devu lāčus, meža vēršus.

Devu briežus, biklās stirnas.

Devu bebrus upju krastos,

Niedrājus ar ūdensputniem,

Upes, ezerus ar zivīm.

Kādēļ citu cīņu alkstat!

Kādēļ vajājat viens otru!

Esmu gurds no jūsu strīdiem,

Jūsu asiņainiem kariem.

Jūsu lūgšanām, kas naidu

Prasa atriebībā veldzēt.

Vienoti jūs — spēks visvarens.

Ķildas jums ir nāves briesmas.

Tādēļ brāļa roku sniedziet

Nu cits citam miera dzīvei!

Tautu brīves atnesēju

Visām ciltīm dot es gribu.

Lai viņš vada jūs un māca,

Ar jums strādājot un ciešot.

Viņa padomu ja klausīs.

Plauks un kuplos visas ciltis,

Nīks un izzudīs, ja secen

Aizies padoms, brīdinājums!

Kara krāsas, asins zīmes

Rokām, sejām nomazgājiet.

Kara vāles, kara šķēpus

Dziji dziji zemē rociet.

Pēc tam sārto iezi lauziet,

Izkaliet sev Miera pīpes;

Lauziet niedres pīpes kātam,

Spožām spalvām izrotājiet,

Lai sāk dūmot Miera pīpes

Saticīgai brāļu dzīvei!»

Nometa nu karavīri

Briežu ādu kara tērpus,

Kara šķēpus, kara prātu.

Ielēca tad upes viļņos,

Nomazgāja kara krāsas.

Tīrs līdz viņiem ūdens plūda,

Dzidru vilni upe vēla,

Giči pēdās gaitu sākot.

Tumšs aiz karavīriem ūdens

Saduļķojās kara krāsām.

Asins zīmes nesa viļņi.

Asiņainās kara krāsas

Upes viļņos atstājuši,

Kāpa krastā karavīri,

Raka zemē kara šķēpus,

Raka zemē kara vāles.

Giči Manito visvarens

Smaidot noraudzījās viņos.

Klusēdami karavīri

Lauza sārto klinšu iezi,

Darināja Miera pīpes.

Lauza upes malā niedres,

Izrotāja spožām spalvām.

Tad tos mājup ceļi veda.

Giči Manito visvarens

Pacēlās pa mākoņteku

Vajā vērtās debess durvīs,

Zuda karavīru skatiem,

Zuda dūmakās, ko vēla

Miera pīpe Pakuāna.

ČETRI VĒJI

Gods un slava Madiekīvlm!»

Kliedza jaudis, karavīri,

Kad viņš gavilēdams mājup

Nesa svēto Vampumjostu

šurp no Ziemeļvēja zemes,

Surp no tāltālās Vabasso,

Baltais Trusītis7 kur dzīvo.

Nozadzis bij Vampumjostu

Viņš no kakia Miše-Mokvam8

Augsto kainu Lielam Lācim,

Kuru šausmās vairās ciltis.

Ņēma jostu, kad viņš snauda

Smags un tūjīgs kalna malā,

Līdzīgs sūnu segtai klintij.

Brūni pelēks sūnās zvēlies.

Klusi piezagās viņš Lācim,

Uzmanīgi, sargādamies

Neskart zvēra sārtos nagus.

Dega rokas Madžekīvim

Lielā Lāča karstā elpā,

Kamēr Vampumjostu vilka

Pāri Lāča kurlām ausīm.

Pāri mazām, aklām acīm,

Pāri degunam un nāsīm,

Pāri melnam purna galam,

Lielā Lāča karstā elpā

Dega Madžekīvim rokas.

Tad viņš atvēzēja vāli.

Tālu skrēja kara sauciens,

Spēcīgs cirtiens Miše-Mokvu

Ķēra pašā pieres vidū,

Abu mazo acu starpā.

Smagās vāles apdullināts,

Modās Lielais Kalnu Lācis,

Streipuļodams augšā slējās.

Drebot smilkstēja un kauca,

GrTjojās un apkārt griezās,

Nozvēlās uz platā gurna.

Bet bez bailēm Madžekīvis

Drošs un spēcīgs pretim stājās,

Skaļi nopajāja Lāci,

Nicinādams teica9 viņam:

«Paklau! Gļēvulis tu esi,

Nevis drosminieks, kā plāties,

Citādi kā veca sieva

Stenēdams tu negaudotu!

Mūžu ienaids, mūžu cīņas

Valdīja starp mūsu ciltīm,

Nu tu redzi, kurš ir stiprāks!

Velcies gaudodams nu mežos,

Paslēpies tur augstos kalnos.

Ja tu cīņā mani veiktu,

Es pat vaidu neizdvestu,

Bet tu. Lāci, kauc un gaudo.

Apkaunodams savu cilti,

Tā kā nelga Sagodaja10 ,

Tā kā veca, gļēva sieva.»

Vēlreiz atvēzējis vāli.

Vēlreiz zvēla Miše-Mokvam

Pašā melnās pieres vidū.

Lūza pauris, kā lūst ledus.

Kad to ziemā zvejnieks skalda,

Uzveikts bija Miše-Mokva,

Augsto kalnu Lielais Lācis,

No kā Šausmās bēga ciltis.

«Gods un slava Madžekīvim!»

Skaļi gavilēja tauta.

«Gods un slava Madžekīvim!

No šī brīža laiku laikos

Lai to sauc par Vakarvēju,

No šī brīža lai tas valda

Nu pār visiem debess vējiem!

No šī brīža Madžekīvi

Mēs par Kebijēnu" sauksim!»

Tā nu Madžekīvis kļuva

Valdinieks pār debess vējiem.

Vakarvēju paturēja

Sev, bet citus dēliem deva.

Austrumvēju Vebons ņēma,

Savondaze — Dienvidvēju,

Skaudro, aso Ziemeļvēju

Straujais Kabibonoks guva.

Gaišs un skaists bij jaunais Vebons,

Rītus dāvāja tas zemei.

Sudrabotas bultas mezdams.

Aizās aizdzina viņš tumsu.

Sārti vizmoja tam piere,

Kā viz tāle agrā rītā.

Balss visdzidrā mosties sauca

Ciemu, medinieku, briedi.

Vientuļš bija jaunais Vebons,

Lai gan viņu putni sveica.

Valgās pļavās lauku puķes,

Viņam nākot, smaržas dvesa,

Un ar dziesmu mežs un upe

Gavilējot pretim trauca,

Sirds tam vientulībā skuma

Tālos, augstos debess ceļos.

Lejup raudzīdamies kādreiz,

Ciems kad dus, vēl ēnās tinies,

Kuras pazūd, saulei nikot.

Pamanīja jaunais Vebons

Meiteni, kas viena gāja,

Plūca puķes, lauza meldrus

Upes līča klusā pļavā.

Uzmeklēja katru rītu

Viņš tās dzidro acu pāri,

Divas zilas ezerdzīles

Spulgas viņam pretim vērās.

Iemīlēja jaunais Vebons

Zaļās pļavas vientuļnieci,

Kas ik rītu sagaidīja

Viņu — debess vientuļnieku.

Vienmēr viņš tai līdzi gāja:

Maigos, siltos saules smaidos.

Maigos, siltos glaimu vārdos,

Nopūtās un ilgu dziesmās,

Lapu žūžu skumjās šalkās.

Reiblnošfis zemes smaržās,

Līdz to, maigos glāstos tvēris.

Apsedza ar sārtu blāzmu,

Pārvērta par spožu zvaigzni.

Kas uz krūtīm viņam trīso.

Garu mūžu gadu tekās

Redz tos, vienmēr kopā ejot:

Vebonu ar Auseklīti,

Vebonu — ar Rīta zvaigzni.

Mita skaudrais Kabibonoks

Savā ledus kalnu valstī.

Nerimstošo sniegputeņu.

Saltajā Vabasso zemē,

Baltais Trusītis kur dzīvo.

Viņa roka koku lapas

Rudens krāsām izrotāja

Dzeltenas un spilgti sārtas;

Svilpodams viņš sniega pārslas

Mežos dejot aizsūtīja.

Upju straumes aizsaldēja.

Dzina kaijas, jūras kraukļus.

Dzina dzērves, zivju gārņus

Viņš uz jūras meldru ligzdām

Siltā Savondazes zemē.

Pameta reiz Kabibonoks

Savu sniegkupenu mītni,

Savu ledus kalnu zemi.

Tā kā upe ledus vižņos

Melna līčo ziemas sniegos.

Plandījās tā matu krēpes,

Kad tas krākdams šņākdams drāzās

Pāri salā stingiem laukiem.

Pēkšņi niedrēs, meldru līcī

Atrada viņš Singebisu.

Vilka nira zivju baru

Garām aizsalstošiem dumbriem,

Kavēdamās purvu malās.

Kaut gan citas niras mita

Sen jau Savondazes zemē.

Dusmās kliedza Kabibonoks:

«Kas ir tas, kas uzdrīkstējās,

Spītējot man, šeit vēl palikt,

Kad pat meža zosis Vavas

Sen jau siltās upēs peldas.

Zivju gārnis Su-šu-gāha

Sen jau Dienvidvēja zemē!

Tavu telti izpostīšu,

Izdzēsīšu ugunskuru!»

Naktī nāca Kabibonoks,

Svilpa, auroja un raka

Sniegkupenās niras telti,

Rēca dūmenī un kauca.

Dusmās ārdījās un plēsa

Niras telti visos stūros.

Nebēdāja Singebisa,

Nebaidījās Ziemejvēja.

Ziemas ugunskuram krātas

Viņai četras malkas šķilas.

Katram mēnesim pa vienai.

Spožā ugunskura lokā

Nira sēdēja un smējās,

Nebēdnīgi, jautri dziedot:

«Drīz tev jāmirst, Kabibonokl»

Mežonīgais Kabibonoks

Iedrāzās tad niras teltī.

Juta Singebisa viņu.

Juta viņa ledus elpu,

Tomēr nepārtrauca smieties,

Tomēr nepārtrauca dziedāt;

Augstāk sabikstīja šķilas,

Augstāk lika šauties liesmām.

Augstāk dūmenī lēkt dzirkstīm.

Kabibonokam uz pieres

Apsnigušās matu pinkās

Riesās spožas sviedru lāses.

Smagām piiēm krita pelnos, —

Tā no palodzēm un jumtiem,

Tā no nokareniem zariem

Kūstot sniegs pil pavasaros,

Sniegkupenās rakdams alas.

Beidzot atkāpās viņš uzveikts,

Uzvarēts no siitām liesmām,

Niras smiekliem, jautrām dziesmām,

Laukā izdrāzās pa durvīm,

Lēja atkalu pār sniegu,

Lēja jaunu ledus kārtu.

Ciešāk sastindzinot upes,

Ezerus un purva slīkšņas,

Pēc tam niru Singebisu

Sauca kailu laukā iznākt,

Sauca cīnīties ar viņu,

Spēkus mērīt ledus klājos,

Salā sastingušos purvos.

Visu nakti Singebisa

Cīnījās ar Ziemejvēju,

Kai.a spēkojās tur purvos

Tā ar jauno Ziemeļvēju,

Līdz tam spēki zuda, nīka,

Gura stindzinošā elpa.

Gura roku ledains skarbums,

Līdz viņš atkāpās un bēga,

Uzvarēts un sakauts bēga

Projām uz Vabasso zemi,

Baltais Trusītis kur dzīvo.

Dzirdēdams vēl niras smieklus.

Niras nebēdnīgo dziesmu:

«Nu tev jāmirst, Kabibonok!»

Kūtrais, laiskais Savondaze

Mita tālā Dienvidzemē,

Kur tik vasaru un sauli,

Saldus nomodsapņus zina.

Sūta viņš uz Zlemejzemi

Meža putnus ligzdas vīt:

Sūta sārtkrūti Opeči12 ,

Sūta zilspārnīti žiglo.

Sūta bezdelīgu Sošo,

Sūta meža zosi Vavu,

Sūta ogas, tabakziedus,

Saldsulotus vīnķekarus.

Viņa pīpes dūmu strūklas

Visu sedz kā viegla migla.

Visu glauž kā sapņains maigums,

Dāvā upes vijņiem vizmu.

Nolīdzina kalnu smailes,

Indiāņu atvasaru

Mēnesī ar sniega kurpēm13

Atnes drūmai Ziemeļzemei.

Bezbēdīgais Savondaze

Skumju ēnu sevī slēpa.

Skumju ēnu sirdī nesa,

Jo reiz, tālā Ziemeļzemē

Lūkodamies, ieraudzīja:

Plašā prērijā stāv daiļa

Meiča, vijīga un slaida.

Gluži viena klajā laukā,

Zaļais tērps tai koši vizmo.

Spoži saules zelta mati.

Dienām ilgi viņā vērās,

Dienām ilgi smeldza kaislē.

Dienām ilgi sirds tam sila;

Ilgojās un mīlā tvīka

Viņš pēc zeltmatītes daiļās,

Bet bij pārāk slinks un kūtrs

Viņš, lai mīļo bildinātu.

Negribējās Savondazem

Celties un pie mīļās steigties.

Tikai laiski viņā vērās.

Sēdēja un Ilgās tvīka

Viņš pēc meičas zeitmatalnās.

Tā viņš lūkojās, līdz kādreiz

Ieraudzīja zelta matus

It kā sniegu apbirušus.

It kā baltām pārslām segtus.

«Ak mans Ziemeļzemes brāli,

No Vabasso — tālās malas,

Baltais Trusītis kur dzīvo.

Kādēļ mīļoto man zagi.

Kādēļ glaudīji tās matus,

Kādēļ atvīli man viņu

Tu ar Ziemeļzemes teiksmām!»

Nelaimīgais Savondaze

Izkliedza tā savas sāpes.

Dienvidvējš, pār stepi skriedams,

Notvīka no viņa kaisles.

Nopūtām un ilgu smeldzes.

Ilgi balts pār stepi griezās

Ziedu pārslu sniegputenis,

Meitene ar zelta matiem

Pazuda nu Savondazem,

Pazuda uz visiem laikiem

Meitene ar zelta pīnēm.

«Ak tu muļķa Savondaze,

Nebij sieva, acs ko glauda,

Nebij meita, sirds ko tvīka;

Tā bij stepes pienenīte.

Kuru īsās plauksmes dienās

Ilgās glāstīja tavs skatiens,

Pēc kā nopūties un skumi.

Aizpūti pats vērsmā kaislē

Mījo pienenītes pūku.

Ak tu mujķa Savondaze!»

Četriem dēliem Madžekīvls

Sadalīja debess tāli:

Katrs savā debess pusē.

Katrs vienu vēju valda.

Pats sev tikai Vakarvēju

Paturēja Madžekīvis.

III. HAIJAVATAS BĒRNĪBA

alki, kas jau kļuvis teika,

Tālās, senaizmirstās dienās.

Novakara krēslas stundā

Nokrita no debess dārziem

Mēness meitiņa Nokomis —

Sieva, kas drīz kļuva māte.

Toreiz draugu puikā jautra

Šūpojās Nokomis daiļā

Meža vīna sūpu|Vijās,

Kamēr kāda meiča naidā,

Greizsirdīoas mokās kaistot.

Kaislās dusmās pušu rāva

Meža vīna sūpujvitni.

Nokrita Nokomis daijā

Novakara krēsias stundā

Zajās pjavas puķu rokās.

«lūk, Krīt zvaigznei» teica jaudis.

«Zvaigzne krit no aebess augstās!»

Te starp papardēm tumšzajām,

Lilijām un stepes puķēm,

Mīkstā, vagā pļavas ktēpī,

Mēness vizmā, zvaigžņu spulgi

Dzima viņai meitenīte,

Par Venonu māte sauca,

Savu Pirmdzimto14 no meitām.

Uzauga Nokomis meita —

Stepes lilija starp puķēm,

Skaista, vijīga un slaida,

Gaišāka par mēnesnīcu,

Spožāka par zvaigžņu spulgu.

Bieži bieži to Nokomis

Brīdināja, biedināja:

«Sargies viltus Madžekīvja,

Sargies, vairies Vakarvēja!

Neklausies fā glaimu vārdos.

Neej p|avā klejot viena,

Neguli tur puķu klēpī.

Pāri darīs Madžekīvis!»

Viņa neklausījās biedus,

Neklausījās gudros vārdus;

Vakarvējš pa krēslas teku

Viegliem soļiem pļavā nāca,

Šalca zālē, šalca ziedos,

Lieca zāli, lieca ziedus,

Glāstīja Venonu maigo,

Guldot balto ziedu klēpī.

Mulsināja mīļiem vārdiem.

Ieaijāja glaimu vārdiem,

Balto ziedu gultā dzima

Skumjai Venonai mazs puisēns.

Tā, lūk, dzima Haijavata —

Baltā zieda mīlas sapnis.

Bet Nokomis daiļā meita,

Haijavatas maigā māte,

Sāpēs novīta kā puķe,

Vakarvējš kad projām steidzās

Vieglprātīgais Madžekīvis.

Rūgti raudāja Nokomis:

«Meitiņ dārgā, kaut es mirtu.

Kaut es tavā vietā mirtu!

Kā man sāpēs dienas vadīt!

Vahonomin! Vahonomin!»15

Spožā DiŽezera malā

Lielā Giči Gurni krastā1 *

Mēness meitiņai Nokomis

Meža ēnā telts bij slieta.

Staltas priedes, kuplas egles

čiekurzvanu pilniem zariem

Atbalsoja vijņu dziesmas,

Spogu|ojās Dižezerā

Telts un zajā meža audze.

Kad to saules vizma klāja,

Spožā Oižezera krastā.

Te Nokomis, vecmāmiņa.

Izauklēja Haijavatu.

Liepu Šūpuli tam klāja

Mīkstiem meldriem, siltām sūnām,

Brieža dzīslu auklās kāra.

Aijādama mierināja:

«Neraudi! Nāks Kailais Lācis!»

Saldā sapnī ieSūpoja:

«Ei-va-le-ū, mazo pūcēn!

Kas tur būdas kaktā skatās

Acīm lielām, spožām, platām!

Ei-va-le-ū, mazais pūcēn!»

Mācīja Nokomis viņu

Pazīt tālās debess zvaigznes.

Pazīt komētu Iškūdu,

Rādīja, kā sala naktīs

Blāzmo Ziemeļzemes debess,

Stāstīja — tur Nāves dejā

Griežas karavīru veļi,

Liesmo šķēpi, raibās spalvas;

Rādīja tad Piena Ceļu,

Kur kā ēnas veļi steidzas,

Uzkāpdami debess kalnā.

Novakaros Haijavata

Sēdēja uz būdas sliekšņa,

Klausījās, kā runā koki,

Klausījās, kā gulgo viļņi

Brīnumainas teiksmu dziesmas.

«Vēs-s-smo, vēs-s-smo,» šalca priedes.

«Uli-uli,» guldza ūdens.

Krēslainajā novakarē

Spīgainītis Vavateizis

Šķīla gaišu uguntiņu

Pazarēs un zāļu ceros.

Dziedāja tad Haijavata

Mazā spīgainīša dziesmu:

«Spīgainīti Vavateizi,

Novakara dzirkstelīte,

Atlido pie šūpulīša,

Aizdedz spožu vakarzvaigzni,

Pirms es šūpulītī gulstos,

Pirms man sapnis aizver plakstus.»

Vēroja, kā spožais mēness,

Viļņiem dzirkstot, kāpj iz dzelmes;

Redzot ēnas mēness kalnos,

Jautāja: «Kas tās, Nokomis!»

Stāstīja Nokomis labā:

«Karavīrs reiz straujās dusmās

Tvēra savu vecmāmiņu.

Aizsvieda to pusnakts stundā.

Aizsvieda uz mēness kalna,

Tur vēl tagad viņu redzi.»

Vēroja viņš varavīksni

Ziedot zilā debess pļavā,

Jautāja: «Kas tā, Nokomis!»

Stāstīja Nokomis labā:

«Debess dārzs tur ziedus vēris.

Visi ziedi, pļavu puķes.

Lilijas un pulkstenītes

Zied un novīst mežos, laukos.

Vēlreiz atplaukst debess dārzā.»

Pusnaktī, kad meža tumsa

Atbalsoja pūču smieklus,

Pēkšņās bailēs Haijavata

Kliedza: «Klau, kas tur, Nokomis!»

Mierināja to Nokomis:

«Tikai pūces, pūču bērni

Tumsā ķildojas un smejas.

Sarunājas savā mēlē!»

Iemācījās Haijavata

Saprast meža putnu balsis,

Sauca vārdā visus putnus.

Zināja, kur vij tie ligzdas,

Zināja, kurp bēg no ziemas,

Allaž runājās ar viņiem

Un par cālīšiem tos sauca.

Iemācījās Haijavata

Zvēru valodu un vārdus,

Zināja, kur bebrim ala,

Vāvere kur paslēpj zīles.

Kāpēc briedim veiklas kājas.

Kāpēc zaķis ir tik bailīgs;

Allaž runājās ar zvēriem,

Tos par saviem brāļiem sauca.

Gudrais lielībnieks, pats Jagū,

Brīnumaino teiku teicējs.

Gudrais tālo ceju gājējs.

Draugs bij vecītei Nokomis,

Oša zara loku lieca.

Loku lieca Haijavatam,

Ozolzaru bultas drāza,

Kramu piesēja un spalvu.

Brieža ādas auklu vija.

Tad viņš teica Haijavatam:

«Laiks tev, dēls, uz mežu doties,

Tur, kur briežu bari ganās,

Nošaut stirnu buku brūno.

Nošaut žuburzaru briedi!»

Lepni loku, bultas tvēris.

Mežā devās Haijavata.

Visos koku zaros putni

Svilpa, čivināja, sauca.

«Nešauj mūs, ak Haijavata!»

Vīteroja sSrtkrūtītis.

«Nešauj mūs, ak Haijavata!»

VidžinSja zilspārnīte.

Turpat kuplos ozolzaros

Mazā, brūnā vāverīte —

Veiklkfijīte Adžidomo

Šūpojās un šmūkstināja.

Sauca, sprauslāja un smējās:

«Nešauj mani, Haijavata!»

Prom no medinieku ce|a

Mežā slēpties zaķis bēga,

Sēdās krūmos, ausis glaužot.

Bailēs drebot, pajokoja

Viņš ar mazo medinieku:

«Nešauj mani, Haijavata!»

Nedzirdēja, nevēroja

Haijavata zvērus, putnus.

Domājot par brūno briedi.

Vēroja viņš meža teku,

Kas uz upi lejup veda.

Kas uz briežu braslu veda.

Paslēpies aiz alkšņu krūma,

Gaidīja viņšr briedi nākot.

Lūk, jau parādījās ragi,

Divas acis, krastu pētot.

Divas nāsis, gaisu ostotr

Tad pats briedis Eejup nāca,

Ņirbošajās lapu ēnās.

Drebēja sirds Haijavatam,

Drebēja kā bērza lapa.

Vieglas, maigas vēsmas skarta,

Kad pie krasta briedis nāca.

Nometies uz viena ceja,

Bultu šāva Haijavata,

Viegli ietrīsējās zariņš,

Viegii ietrīsējās lapa,

Tomēr briedis tramīgs slējās,

Atspērās ar nagiem zemē.

Projām bēgt jau kāju cēla.

Palēcās tad pretim bultai.

Iedziedājās liktens bulta,

lesīcās un asi dzēla.

Mežā, upes brasla malā,

Krita platragainais briedis.

Pukstēt biklā sirds tam stāja.

Sirds nu Haijavatas krūtīs

Gavlļainā priekā sita,

Kad viņš mājup nesa briedi,

lau no tāles viņu sveica

Jagū un Nokomis labā.

Darināja vecmāmiņa

Briežu sagšu Haijavatam,

Sarīkoja svētku dzīres.

Brieža gāju galdā cēla.

Visi ciema |audis nāca.

Visi sveica Haijavatu,

Godināja drošo vīru.

Cildināja veiksminieku.

IV. HAIJAVATA UN MADŽEKĪVIS

Vīrs jau kļuva Haijavata,

Gudru vīra prStu guva,

Veikls medinieku mākslā.

Tautas padomā un zintīs,

Veiksmīgs visu darbu prasmē.

Veiksmīgs rotājās un dejās.

Veiklas kSjas Haijavatam:

Izšāva viņš bultu gaisā,

Aizdrāzās tad bultai priekšā,

Tālu jaujot krist aiz sevis.

Stipras rokas Haijavatam:

Desmit bultas gaisā šāva

Viņš tik ātri un tik veikli —

Desmitā no loka skrēja,

Pirms vēl pirmā lejup krita.

Bij tam Mindžikevan cimdi —

Briežu ādas burvju cimdi;

Kad šos cimdus rokās vilka.

Varēja viņš klintis skaldīt,

Varēja tās smiltīs saberzt.

Bija viņam burvju kurpes —

Briežu ādas burvju kurpes;

Kad šīs kurpes kājās āva,

Kad pie potītēm tās sēja,

Solis septiņjūdzi veica!

Iztaujāja vecmāmiņu

Viņš par tēvu Madžekīvl.

Visu stāstīja Nokomis:

Cik bij skaista maigā māte,

Vieglprātīgais tēvs cik viltīgs.

Dzirdot to, sirds krūtīs kaita,

Sirds kā gailējošas ogles.

Reiz viņš teica vecmāmiņai:

«Došos es pie Madžekīvja,

Došos paraudzīt, kā klājas

Tēvam Vakarvēja vārtos,

Sārtā Saules rieta zemē.»

Cejam posies, Haijavata

Iznāca no savas būdas

Briežu tērpā, briežu stulmos.

Spožām spalvām izgreznojies.

Apjozies ar Vampumjostu.

Galvā — ērgļa spalvu rota,

Rokā — loks no oša koka,

Spriegi savilkts brieža dzīslām,

Makstī ozolzaru bultas.

Spārnotas ar ērgļa spalvām.

Rokās — mīkstie burvju cimdi,

Kājās — burvju mokasīni.

Brīdināja to Nokomis:

«Labāk neej, Haijavata,

Neej Vakarvēja zemē.

Neej Madžekīvja valstī.

Viņš ar viltu pieveiks tevi.

Viņš ar viltu nāvēs tevi!»

Drošs bij staltais Haijavata,

Nevēroja biedu vārdus;

Drošs un lepns mežā devās.

Katrā solī jūdzi sperot.

Uguns dūmakās tumst debess.

Uguns dūmakas tin zemi.

Smags un karsts ap viņu vēlās

Gaiss, pilns dūmu, uguns miglas.

It kfi vējš un stepe degtu,

Vērsmoja sirds viņa krūtīs

Tā kā gailējošas ogles.

Hoskriedams visveiklo briedi,

Antilopi, meža vērsi,

Gāja viņš uz rietu pusi:

Pāri straujai Eskonobo,

Pāri platai Misisipi,

Cauri Stepes kalnu zemei,

Cauri Vārnu, Lapsu zemēm,

Cauri Meinkājalņu ciemiem,

Līdz pie Klinšu kalniem nāca

Pašā Vakarvēja zemē.

Sēdēja uz Vētras klintīm

Šeitan sirmais Madžekīvis —

Visu debess vēju valdnieks.

Ilgi dzijā godbijībā

Tēvā vērās Haijavata,

Negaiss kuplās matu krēpes

Plandīja ap sirmo galvu.

Vēlās dzirkstošs sniegputenis.

Vētras mākonis, pilns zibšņu.

Mežonīgs pār kalniem trauca.

Kvēlā priekā Madžekīvis

Vērās Haijavatas sejā.

Savu jaunību viņš atkal

Savā dēlā ieraudzīja,

Un no tālās aizmirstības

Atmirdzēja sievas daijums.

«Sveicināts, dēls Haijavata,

Manā Vakarvēja zemē!

Ilgi gaidīju es tevi!

Kvē!o jaunība, salts — vecums.

Dedzīgs jaunais, vientujš — sirmais.

Manu jauno dienu prieku.

Manu jauno dienu spēku,

Skaisto Venonu tu atnes.»

Raitās runās aizritēja

Nemanot tiem dienu gājums,

Daudz par seniem varoņdarbiem.

Briesmu pilnām dēku gaitām,

Savu neuzveikto drosmi,

Savu neskaramo spēku —

Lielījās nu Madžekīvis.

Pacietīgi Haijavata,

Klusi smaidot, noklausījās

Tēva — lielībnieka stāstus.

Nepārmeta viņš ne vārda,

Neizpauda tvirtais skatiens.

Sirds ka viņam krūtīs kaita, —

Sirds kā gailējošas ogles.

Beidzot teica Haijavata:

«Vai nekā uz visas zemes

Nav, kas baida tavu drosmi,

Kas spēj uzveikt tavu spēku!»

Lielīdamies Madžekīvis

Atbildēja, drošs un varens:

«Cita nav, tik klints Vavbika,

Melnā Liktens klints tur augšā.»

Paraudzījās Madžekīvis

Siltu, labsirdīgu skatu

Dēla skaistā, gudrā sejā,

Dēla vingrā, slaidā stāvā.

Lepnums pildīja tam sirdi.

Jautāja: «Teic, Haijavata, —

Kas spēj uzveikt tavu spēku!

Kas spēj baidīt tavu drosmi!»

Brīdi gudrais Haijavata

Kiusēja, kā šaubās minot,

Klusēja kā pārdomādams

Un tad atbildēja droši:

«Cita nav, tik donu niedre,

Niedre Epokvā tur krastā.»

Bet, kad Madžekīvis sniedzās

Noraut krastā lielo doni.

Notēlodams baiju šausmas,

Skaji kliedza Haijavata:

«Neskar, neskar lielo doni!»

«Nē, patiesi, neaizskaršu!»

Smaidot bilda Madžekīvis.

Atkal sarunas tiem rita

Nu par Haijavatas brājiem:

Par Vebonu — Rīta vēju,

šavondazi — Dienvidvēju,

Un par skarbo Ziemeļvēju,

Visu, ko Nokomis teica;

Stāstīja vēi Haijavata

Par Venonu — mīļo māti.

Kā tā piedzima uz pļavas,

Novīta, kā novīst puķes.

Iekliedzās tad: «Madžekīvil

Atzīsties, ka tu Venonai

Izpostīji jaunās dienas!

Vieglprātīgi projām skriedams,

Salauzi tu baito ziedu —

Stepes liliju vismaigo!»

Atzīdams nu savu vainu,

Madžekīvis sāpēs lieca

Sirmo galvu, plosīt ļāva

Sirmos matus Vakarvējam.

Skaudrās sāpēs Haijavata

Draudošs tagad augšā slējās,

Tvēra melno akmens radzi

Liktens klintssmaiiē Vavbikā.

Viņš ar burvju cimdiem lauza

Atkārušos klinšu radzi,

Saberza to sīkos zvirgzdos,

Asās dusmās meta sejā

Sāpju lauztam Madžekīvim,

Jo tam paša krūtīs kaita

Sirds kā gailējošas ogles.

Pavēlnieks pār Vakarvēju

Pūta projām zvirgzdu krusu,

Prom ar savas elpas vētru,

Prom ar savu dusmu auku,

Pūta uzbrucējam sejā.

Satvēra tad lielo doni,

To ar saknēm ārā rēva.

Milzu doni pļavas malā,

Milzu doni pļavas dumbrā.

Skaļi smējās Haijavata

Un tad stājās nāves cīņā

Vīrs pret vīru klinšu kalnos.

Kara ērglis — milzu Ķinū,

Spalgi ķērcot klinšu smailēs,

Smagi planda platos spārnus,

Riņķodams ap cīnītājiem.

It kā kalnu egle vētrā

Locījās un sitās donis.

Liktens klints — Vavbika melnā

Lūza, milzu bluķos šķēlās.

Mežonīgās cīņas dārdos

Nodunēja kalnu zeme,

Gaiss bij pilns ar kaujas troksni.

Varens pērkonnegaiss kalnos

Grāva atbaisis — «gran-dan-dal».

Trijās dienas Madžekīvis

Atkāpās uz rietu pusi,

Klupdams pāri kalniem skrēja.

Cīnījās vēl vairīdamies.

Vajāja to Haijavata

Līdz pat Vakarvēja vārtiem.

Līdz pat Saules rieta pilij.

Līdz pat tālai zemes malai,

Tur, kur tumsā iegrimst saule, —

Grimst kā sārtspārnis fiamingo

Savā ligzdā, naktij nākot,

Iegrimst skumjos tumsas dumbros.

«Rimsties!» kliedza Madžekīvis,

«Rimsties, dēls mans Haijavata!

Nespēsi tu mani uzveikt,

Nāve nemirstīgo nevelc!

Tavu drosmi pārbaudīdams,

Aicināju tevi cīņā,

Saņem balvu — varonību!

Atgriezies nu savos ļaudīs.

Dzīvo, strādā tautas vidū,

Aizdzen ļaunumu no zemes.

Upes, dīķus tīri zvejai!

Satriec ļauno burvju varu,

Uzveic milžus — Vendigozus,

Uzveic čūskas — Kinebīkas,

Kā es veicu Miše-Mokvu,

Veicu Lielo Kalnu Lāci.

Bet, kad dzīves beigās pretim

Tumsā kvēlos Pogakacis17 ,

Tumsā kvēlos Nāves acis,

Savā valstī tevi ņemšu, —

Valdīsi tu laiku laikos

Te pār Ziemejrietu vēju,

Kas uz mājām visus vada.»

Tā, lūk, beidzās lielā cīņa

Tālā Vakarvēja zemē.

Briesmu pilnās 5ā-šā18 dienās —

Dienās, ko tik teikas atmin.

Cīņas pēdas medinieki

Redz vēl aizās, kalnu kraujās.

Redz vēl milzu doņus augot

Dīķu malās, straumju krastos.

Redz vēl Vavbikieža bluķus

Gujot visās kalnu gravās.

Mājup devās Haijavata;

Gaišs un priecīgs cejš zem kājām,

Gaišs un priecīgs kalnu tālums.

Izgaisis un zudis bija

Viņa īgnums, dusmu rūgtums,

Atriebības domu smagums,

Dzisis gruzdošs nemiers sirdī.

Tikai reiz vien straujā gaitā

Lēnāki tam kjuva soļi.

Tikai reiz viņš ceļā stājās

Iemainīt sev bultu galvas

Vecā buitinieka teltī

Tālā dakotiešu zemē,

Tur, kur Minehahas krāces16

Cauri ozolmežam zvīļo,

Salc un smejas, aizā lecot.

Dakotiešu bultu meistars

Veidoja te bultu galvas

Gan no smilšakmena, kvarca.

Gan no opāla, gan krama,

Slīpēja un asināja,

Gludināja, spodrināja.

Dzīvoja pie bultinieka

Viņa meita, melnacīte.

Mainīga kā Minehaha,

Saules maigums, ēnu zaigums.

Acis reizē tumst un dzirkstī.

Mati plūst kā spoža straume,

Balsī — draiskā krāces dziesma,

Gaitā — viļņu vingrais vijums.

Krāces vārdā tēvs to sauca.

Minehaha — Smaidošs Odens.

Vai gan tikai bultu galvas

Gan no kvarca, smilšakmeņa.

Gan no opāla un krama

Veda Haijavatas soļus

Tālā dakotiešu zemē!

Vai viņš neilgojās redzēt

Draiskās Minehahas acis.

Slepus paraugoties viņā!

Dzirdēt viņas drēbju šalku.

Kad gar aizkaru tā staigā!

Tā, caur kokiem zibot, vēro

Cejnieks Minehahas krāces,

Ieklausās, kā smejošs ūdens

Salc, aiz lapu vijām slēpies.

Kas var pateikt, kādas domas

Raisās jauna vīra prātā!

Kas var pateikt, kādi sapņi

Sila Haijavatas sirdī!

Mājās nācis, izstāstīja

Visu vecītei Nokomis:

Kā viņš satikās ar tēvu.

Un par viņu lielo cīņu,

Bet par bultām, Minehahu

Viņš ne vārda neminēja.

V. HAIJAVATAS GAVĒNIS

Klausieties, kā Haijavata

Meža vientulībā lūdzās:

Ne jau veiksmi, medīt ejot.

Ne jau spožu zivju lomu,

Ne jau uzvaras un slavu —

Slavu karavīru vidū, —

Lūdza viņš par ļaužu laimi.

Lūdza viņš par tautas laimi.

Slēja gavēņdienām20 telti.

Slēja telti meža malā.

Spožā Dižezera krastā

Gaišās pavasara dienās,

Mēnesī, kad izplaukst lapas,

Sapņos, domās, vientulībā

Dienas septiņas tur mita.

Pašā pirmā gavēņdienā

Plaukstošajos mežos klīda;

Novēroja briežus brikšņos.

Novēroja zaķus alās,

Klausījās, kā fazāns kliedza.

Klausījās, kā vāverīte

Ligzdā čaukstināja zīles.

Vēroja, kā sila dūja

Omeme sev ligzdu vija

Un kā meža zosis Vavas

Aizlaidās uz ziemejpurviem.

Klaigādamas augstu gaisos.

«Lielais gars!» viņš izmisumā

Sauca. «Teic — vai mūsu dzīve

Veidojas no tā, ko redzu!»

Nākošajā gavēņdienā

Viņš gar upes krastu klīda,

Pāri pļavu tērcēm brida.

Novēroja meža rīsu,

Meitenītes Minegāsas,

Ērkšķu ogas Sabominas,

Zemenītes OdSminas,

Meža vīnu Bimāgutu,

Vijofies ap alkšņu zariem,

Saldām smaržām pildot gaisu.

«Lielais gars!» viņš izmisumā

Sauca: «Teic — vai mūsu dzīve

Veidojas no tā, ko redzu!»

Domīgs trešā gavēņdienā

Sēdēja viņš ezerkrastā,

Sēdēja pie dzidrā ūdens.

Vēroja, kā store Nāma

Lēca, spožas lāses laistot,

Vēroja, kā asarītis,

Za|š un vizmains, aizpeld dzelmē,

Vēroja viņš līdaciņas,

Siļķi — veiklo Okohāvi,

Upes vēzi Sogešīu.

«Lielais gars!» viņš izmisumā

Sauca. «Teic — vai mūsu dzīve

Veidojas no tā, ko redzu!»

Gurdi ceturtajā dienā

Savā teltī vientulībā

Gulēja viņš zaru gultā.

Cauri plakstu skropstām vērās

Noreibušos sapņu tēlos.

Kuri sārtās ēnās griezās

Ezerā un zemes klajos.

Zaigodami sauies rietā.

Cauri purpursārtai krēslai

Redzēja viņš rieta staros

Jaunu vīru šurpu nākot,

Gaiši zaļās drēbēs tērptu.

Mīkstos zelta matus klāja

Viņam zaļu spalvu rota.

Stājies vaļā vērtās durvīs,

Ilgi līdzcietīgās skumjās

Lūkojās viņš Haijavatā,

Viņa novārgušā sejā.

Tad kā dienvidvēju šalka.

Maigi glauž kas koku galus,

Atskan balss: «Mans Haijavata,

Debess dzirdēja, ko lūdzi.

Jo tev lūgšana bij sava.

Ne jau veiksmi, medīt ejot.

Ne jau spožu zivju lomu.

Ne jau uzvaras un slavu —

Slavu karavīru vidū, —

Lūdzi tu par ļaužu laimi.

Lūdzi tu par tautas laimi.

Lielais gars šurp mani sūta.

Draugs es cilvēkiem — Mondāmins21 .

Nācu brīdināt un mācīt,

Kā tev cīņā, grūtā darbā

Iegūt būs, ko kvēli lūdzi.

Piecelies no zaru gulfas,

Nāc un spēkojies ar manil»

Gurds un vārgs vēl Haijavata

Piecēlās no zaru gultas.

Iznāca no būdas krēslas

Saules rieta sārtā gaismā,

Spēkojās ar Mondāminu.

Katrs svešā skāriens lēja

Jaunu drosmi viņa krūtīs,

Jaunu, dzīvinošu rosmi

Sajuta viņš sirdī plūstam.

Un ar katru cīņas mirkli

Auga Haijavatam spēki.

Rieta gaismas apmirdzēti.

Ilgi cīnījās tie abi,

Kamēr tumsa viņus sedza,

Kamēr gārnis Su-šu-gāha,

Izsalkuma mocīts, kliedza,

Skaji kliedza purva ligzdā,

Ska|i, sāpīgi un ilgi.

Mondāmins tad pasmaidīja,

Teica Haijavatam: «Pietiks!

Rītu atkal, saulei rietot.

Nākšu cīnīties ar tevi!»

Un vairs pēkšņi nebij viņa.

Vai viņš nolija kā lietus,

Vai viņš izgaisa kā migla,

Nemanīja Haijavata.

Pēkšņi pazudis bij svešnieks.

Atstādams to vienu, gurdu

Miglainajā ezerkrastā.

Tālo zvaigžņu mirdzas segtu.

Vēlreiz divās novakarēs,

Kad kā kvēlojoša ogle,

Izkrītot no ugunssārta,

Lielais gars ko gaišu kūris.

Saule rit no debess kalna.

Rieta jūrā iekrīt spoža,

Nāca cīnīties Mondāmins,

Nāca klusi — tā kā rasa

Klusi atnāk, rietam lāsot.

Klusi pazūd, dienai mirdzot,

Iegūst veidu, zemi skarot.

Nemanāma, neredzama

Paliek atnākot un ejot.

Trīsreiz spēkojās tie abi,

Rieta gaismas apmirdzēti,

Kamēr tumsa viņus sedza,

Kamēr gārnis Su-šu-gāha,

Izsalkuma mocīts, kliedza,

Skaji kliedza purva ligzdā,

Skaji, sāpīgi un ilgi.

Un Mondāmins teica: «Pietiks!»

Slaids un spēcīgs bij Mondāmins,

Gaiši zajās drēbēs tērpies.

Viņa elpā galvas rotai

Spalvas plīvoja kā vējā,

Un pēc cīņas piere sviedros

Vizmoja, kā rasas klāta.

Tad viņš teica: «Haijavata,

Varonīgs un drosmīgs biji,

Trīsreiz cīnoties ar mani.

Lielais gars, kas cīņu vēro.

Lemj tev uzvaru pār mani.

Rītu,» sacīja viņš smaidot,

«Pēdējā būs cīņas diena,

Pēdējā tev gavēņdiena.

Rītu uzvarēsi mani.

Roc man gultu zemes klēpī,

Lai tur lietus mani veldzē.

Lai tur saule mani silda;

Novelc man šīs zajās drēbes,

Noņem košo galvas rotu,

Guldi mani mīkstā zemē,

Apsedz vieglām, irdām smiltīm.

Ne|auj nezālēm un tārpiem,

Nejauj krauklim Kagāģijam

Nākt un traucēt manu dusu.

Tikai pats pie manis paliec,

Kamēr atdzimstu un plaukstu.

Kamēr jaunai dzīvei mostos.»

Teicis to, viņš klusi zuda.

Mierīgs snauda Haijavata,

Bet viņš dzirdēja, kā lēlis

Vavoneisa žēli sauca.

Nosēdies telts jumta smailē;

Dzirdēja, kā jautrais strautiņš,

Steidzīgs teltij garām ritot,

Runājās ar tumšo mežu;

Dzirdēja, ko stāsta koki,

Zaru rokām glāstīdami

Garām aizejošo vēju;

Dzirdēja viņš tālas balsis —

Klusas tālu sapņu balsis.

Mierīgs snauda Haijavata.

Septītajā gavēņdienā.

Rītam sārtojot, Nokomis

Atnāca pie Haijavatas,

Atnāca un maizi nesa,

Lūdza, lai viņš saudzē sevi,

Lūdza, lai viņš maizi ēstu.

Bet viņš nepieskārās maizei.

Tikai teica: «Ej, Nokomis,

Gaidi, kamēr saule rietēs,

Kamēr tumsa apsegs zemi.

Kamēr gārnis Su-šu-gāha,

Skaļi kliedzot drūmos purvos.

Vēstīs, prom ka aiziet diena.»

Noskumusi tad Nokomis

Raudādama mājup gāja,

Baidījās, ka gavēņdienas

Dzēst var Haijavatas dzīvi.

Bet pats Haijavata mierīgs

Gaidīja, kad nāks Mondāmins,

Kamēr ēnas rietu pusē

Izstiepās pār mežiem, laukiem.

Kamēr saule lejup krita,

Aizpeldēja rieta viļņos,

Tā kā sārta rudens lapa

Krīt un aizpeld prom pa upi.

Krīt un nozūd upes dzelmē.

Un, lūk, klāt jau bij Mondāmins.

Aicinādams durvīs stājās

Mīkstās, gaiši zaļās drēbēs,

Mīkstos zelta matus skāva

Plīvojoša spalvu rota.

It kā sapnī soļus sperot,

Bāls, bet drosmīgs Haijavata

Nāca Mondāminam pretī,

Nāca spēkoties ar viņu.

Zeme, debess, mežs un tālums

Ņirbot sagriezās ap viņiem.

Krūtīs sirds kā milzu store.

It kā milzu store sitās.

Mēģinot raut tīkla cilpas.

Uguns lokos debess puses

Griezās, liesmoja un dega.

Likās, tūkstoš sauļu acīm

Lielo cīņu debess vēro.

Pēkšņi viens uz zajS maura —

Gluži viens bij Haijavata.

Viss vēl cīņas kaismē degot.

Trīcēja viņš nogurumā.

Bet uz maura kluss un nedzīvs

Jauneklis ar zelta matiem,

Saplosītām, zajām drēbēm

Gulēja te rieta gaismā.

Uzvarētājs Haijavata

Kapu raka Mondāminam,

Noģērba tam za|ās drēbes,

Saplosīto spalvu rotu,

Guldīja to mīkstā zemē.

Sedza vieglām, irdām smiltīm.

Zivju gārnis Su-šu-gāha

Tālu drūmos, skumjos purvos

Kliedza tumsā, kliedza žēli.

Kliedza sāpīgi un ilgi.

Tad uz mājām pie Nokomis

Atkal steidzās Haijavata,

Jo bij beidzot pagājušas

Visas viņa gavēņdienas.

Bet nekad viņš neaizmirsa

Savas lielās cīņas vietu.

Tāpat neaizmirsa kapu.

Kur Mondāmins atdusējās

Irdā, slitā, valgā zemē.

Zaļās drēbes, spalvu rota

Saulē baloja un lietū.

Dienu dienā Haijavata

Aizgāja pie viņa kapa,

Irdināja valgo zemi.

Plūca nezāles un projām

Svilpdams kliegdams aizbaidīja

Kraukļu valdnieku Kagāģi.

Lēni lēni augšup stiepās

Beidzot pirmais zaļais stiebriņš,

Pēc tam lapas riesās, plauka.

Un, pirms vasara prom gāja.

Kukurūza sakuploja

Spožās, zaļās lapu drēbēs,

Gariem, mīkstiem zelta matiem.

Priecīgs sauca Haijavata:

«Mondāminu atkal redzu,

Mondāminu — ļaužu draugu!»

Tad viņš pasauca Nokomis,

Gudro lielībnieku Jagū,

Rādīja tiem kukurūzu.

Stāstīja par brīnumsapni,

Savu uzvaru un cīņu,

Par Šo jauno balvu tautai,

Kurai jākļūst tautas maizei.

Un, kad vēlās rudens dienās

Nodzeltēja zaļās lapas,

Graudi, sulīgie un mīkstie,

Kļuva dzelfeni un cieti.

Noplūca viņš cietās vārpas,

Atplēsa tām sausās lapas

Kā reiz Mondāmina spalvas,

Un Mondāminam par godu

Sarīkoja tautai svētkus,

Deva tautai jauno balvu —

Lielā gara jauno balvu.

VI. HAIJAVATAS DRAUGI

Zālēm neaizauga feka.

Kas starp draugu teltīm vijās.

Tenkotāji, baumotāji

Sanaidot tos nevarēja,

Jo trīs draugi neklausījās,

Ko melS tenkotāju mēles.

Atklāts vārds un drauga padoms

Vienmēr atzīts, vienmēr cienīts.

Kad tie apspriedās, kā pacelt

Savas tautas labklājību.

Draugs vismīļais Haijavatam

Bija maigais Čaibiābos —

Pirmais spēlmanis un allaž

Pirmais dziesmu sācējs, teicējs.

Bērna skaistums, vīra brašums.

Sievas maigums viņā vienots.

Lokans viņš kā vītolzari.

Stalts kā platragainais briedis.

Kad viņš dziesmai skanēt |āvar

Nāca karavīri, sievas,

Nāca ciema jaudis dzirdēt

Dziesmu, kas prot sirdis kveldēt.

Dziesmu, kas spēj sirdis veldzēt.

Viņš no niedrēm izgriezt prata

Fleites ar tik maigām skaņām,

Ka pat strautiņš Seboviša

Stājās čalot meža malā.

Stājās vīterot pat putni.

VSverīte Adžidomo

Beidza šmaukstēt ozolzaros.

Arī trusītis Vabasso

Klausījās un ausis glauda.

Apklusdams strauts Seboviša

Lūdza: «Māci, čaibiābos,

Vl|ņus raitos ritmos ritēt.

Kā rit raiti tavas dziesmas!»

Pat Oveisa-*, zilspārnīte.

Skaužot lūdza: «čaibiābos,

Māci neprātu man skaudro

Izteikt neprātīgās dziesmās!»

Un Opeči, sārtkrūtītis.

Priecīgs sauca: «čaibiābos,

Māci gaišo prieka dziesmu,

Māci maigo laimes dziesmu!»

Beidzot lēlis Vavoneisa

Šņukstot lūdzās: «Čaibiābos,

Māci sāpes vērst par dziesmu,

Māci skumjas izteikt dziesmā!»

Visas dzīvās būtnes guva

Saldu veidzi viņa dziesmās;

Cilvēks Čaibiābos dziesmās

Maigumu un spēku smēla,

Jo viņš dziedāja par mieru.

Brīvību un mīlas ilgām,

Daili, nāvi, nemirstību

Svētlaimīgās Miera salās.

Tur — Ponemas vēju valstī,

Mūžīgajā Aizpasaulē.

Mīļš un dārgs bij Haijavatam

Maigais, klusais čaibiābos —

Pirmais spēlmanis un allaž

Pirmais dziesmu sācējs, teicējs.

Mīļš tā sirsnīgums un maigums,

Mīļas dziesmu burvju skaņas.

Dārgs bfj Haijavatam arī

Kvazinds, drošais stiprinieks,

Spēcīgākais vīru vidū,

Stiprākais starp spēka vīriem,

Bet ar maigu labsirdību

Viņa milža stiprums vienots.

Bezrūpīgais sliņķis Kvazinds

Sapņotājs bij bērnu dienās.

Viņš ne rotaļās, ne zvejā,

Ne viņš medībās tad gāja,

Nebij līdzīgs citiem bērniem,

Bieži gavēja un lūdza.

Savu Manito viņš lūdza,

Savu sargātāju garu.

«Sliņķi Kvazind,» teica māte,

«Kāpēc tu man nepalīdzi!

Vasarā tu mežos, laukos

Dīkdienīgi apkārt slaisties,

Ziemā caurām dienām teltī

Ugunskura priekšā kverni.

Kādēj stindzinošs salā

Jācērt āliņģis man zvejai,

Nepalīdzi vilkt pat tīklu]

Lūk, pie durvīm slapjie tīkli

Apsalst biezu ledus kārtu.

Ej jel, sliņķi, izgriez tiklus,

Nes tos žāvēt saules pusē!»

Gausi, neteikdams ne vārda,

Piecēlās no klona Kvazinds,

Stīviem sojiem ārā gāja.

Ņēma sasalušos tīklus.

Kas bij kārti durvju priekšā,

Sagrieza kā salmu grīsti.

Lūza ledū stingās auklas,

Lūza, kā lūst sausi salmi.

Milža spēka pirkstu skarti.

«Sliņķi Kvazind,» tēvs tam teica,

«Tu pat medīt nepalīdzi!

Katrs loks tev rokās salūst,

Salūst pirkstos tverta bulta.

Atnāc vismaz līdz uz mežu,

Atnes medījumu mājās.»

Tie pa šauru teku lejup

Līdzi mazai tērcei devās —

Tur, kur briežu, vēršu pēdas

Redzamas bij krasta dūņās,

Līdz vairs tālāk nebij ce|a.

Krustām šķērsām sakrituši

Koku stumbri, saknes, celmi.

Cits pār citu sagūluši.

Tālāk aizkrustoja ceju.

«Jāatgriežas,» sprieda vecais,

«Pār šiem stumbriem nepārkāpsim,

Te pat murkšķis neizsprauksies,

Nepārlēks tos vāverīte.»

Lēni aizpīpējis pīpi.

Sēdās tēvs, lai pārdomātu,

Bet, pirms izdūmoja pīpe,

Atbrīvots bij ceļš tiem tālāk:

Koku stumbrus stiprais Kvazinds

Bija novācis no tekas.

Viņš kā bultas meta priedes,

Ciedras aizsvieda kā šķēpus.

«Sliņķi Kvazind,» jaunie puiši,

Pļavā spēlēdamies, sauca,

«Kāpēc dīki mūsos raugies,

Laiski atzvēlies pret klinti.

Nāc šurp cīņā spēkus mērot.

Liksim olim lidot lingā!»

Klusēdams viņš paklausījās

Puišu lielīgajos vārdos

Un tad cēlās, lēni griezās.

Tvēra pirkstos milzu klinti.

Izrāva ar visām zemēm,

Mirkli atvēzēja gaisā

Un tad Iesvieda to upē.

Straujās Povetiņas23 krācēs

Redzama tā vēl šobaltdien.

Reiz pa putojošo upi

Pāri Povetiņas krācēm

Kvazinds braukāja ar biedriem.

Pamanīja straumē bebri.

Bebru karali Arniku,

Cīnoties pret ātro straumi,

Uzpeldot un bangās zūdot.

Nebildis ne vārda, Kvazinds

Metās mutujainā straumē.

Ienira zem baltām putām.

Pāri atvariem un krācēm

Metās gūstīt veiklo bebri

Un tik ilgi zuda viļņos.

Ka jau biedrus bailes māca

Un tie teica: «Beigts ir Kvazinds,

Vairs nekad to neredzēsim!»

Bet viņš iznira tad pēkšņi.

Nesot bebri sev uz pleca.

Spožām strūklām plūda ūdens

Tam no pleciem un no zvēra —

Bebru karaļa Arnika.

Lūk, tie bija, kā jau teicu.

Abi Haijavatas draugi:

Lielais, stiprais puisis Kvazinds,

Dziesmu teicējs — čaibiābos.

Dzīvoja tie saticīgi.

Vaļsirdīgi pārspriezdami.

Domādami, gudrodami.

Kā lai vairo tautas Jaimi.

VII. HAIJAVATAS LAIVA

Dod man savas tāsis, Bērziņ, —

Tāsis, dzeltenas un baltas.

Tu, kas jautrā strauta malā

Izaudzis tik slaids un dižens!

Darināt sev laivu gribu.

Vieglu, ātru tāšu laivu,

Lai pār upes vijņiem līgo

TS kS rudens zelta lapas,

Tfi kS balta ūdensroze.

Dod man savu sagšu, Bērziņ,

Novelc balto tāšu tērpu.

Vasara jau atnākusi,

Silta saule debess kalnā.

Kam tev baltās tāšu drānas!»

Skaji lūdzās Haijavata

Dzijā meža vientulībā.

Straujās Takvamino krastā

Lapu mēnesī, kad putni

Vīteroja visos kokos.

Kad, no miega pamodusies,

Saule teica: «Skaties mani,

Esmu Gīzis — spožā Saule.»

lešalkojās bērza zari

Dzidrā, spirgtā rīta vēsmā,

It kā skumji nopūzdamies:

«Ņem sev sagšu, Haijavata!»

Tad ar asu nazi šķēla

Haijavata tāšu joslas,

Atgrieza zem zemiem zariem

Un virs saknēm atlobīja.

Balta sula sūcās rētās.

Tad gar bērza slaido stumbru

Līdz pat saknēm šķēla tāsis,

Lobīja ar koka vadzi,

Noplēsa tās lielām sloksnēm.

«Dod man savus zarus, Ciedra,

Zarus, līganos un sīkstos,

Gribu stiegrot savu laivu.

Stipru pamatu tai veidot.»

Pašā ciedras galotnītē

lešalkojās baiļu sauciens,

Spītā notrīsēja zari,

Bet tad iejup liecās, šalcot:

«Ņem sev zarus, Haijavata!»

Haijavata ciedras zarus

Salieca un kopā vija,

Divus lokus blakus lieca.

Divus lokus kopā sēja.

«Lapu egle Temereka,

Dod man savas sīkstās saknes!

Gribu sasiet laivas galus,

Lai tur ūdens neiesūcas.

Lai var sausa līgot laiva! »

Notrīsēja rīta vēsmā

Visi zari lapu eglei.

Tad, ar skuju čemuriņu

Glaužot Haijavatas pieri,

Silti teica: «Ņem, ko lūdzi!»

Viņš no zemes rāva saknes —

Lapu egles sīkstās saknes,

Sašuva ar saknēm tāsis,

Apvilka ap laivas stāvu.

«Dod man sveķus, kuplā Egle,

Sveķus, smaržīgos un valgos.

Lai es nodrīvēju šuves

Tā, lai ūdens neiesūcas,

Lai var sausa līgot laivai»

Klusi tumšā, slaidā egle

Iešņukstējās meža krēslā,

Tā šalc oļi upes krastā.

Teica raudot, teica šņukstot:

«Savāc sveķus, Haijavatal»

Dzinfarainās asru lāses —

Egles sveķus salasījis.

Katru plaisu, katru šuvi

Ūdensdrošu nodrīvēja.

«Dod man adatiņas, Ezīt, —

Spožas adatiņas dāvā,

Lai es spožu kakla rotu

Mījai laivai darinātu.

Divas zvaigznes krūtīs spraustu!»

Samiegojies ežulītis

Paceļ galvu koka alā,

Saceļ spožās adatiņas

It kā asas, gludas bultas.

Samiegojies noņurd ūsās:

«Ņem, ko prasi, Haijavata!»

Salasīja adatiņas —

Gludas, spīdīgas kā bultas.

Zilas, dzeltenas un sārtas

Sakņu sulās nokrāsoja.

Laivai rotu darināja.

Laivas sānos — spožu jostu,

Laivas galā — kakla rotu.

Bet pie krūtīm zvaigznes sprauda.

Meža vidū, strauta krastā.

Baltu bērza tāšu laivu

Darināja Haijavata.

Meža teiksmu pilnā dzīve

Laivā bija savienota:

Baltā bērza dzidrais vieglums,

Ciedras zaru stiegrais stingrums.

Lapu egles vijīgs sīkstums.

Viegla līgoja tā vijņos

it kā rudens zelta lapa.

It kā balta ūdensroze.

Nevaid airu Haijavatam,

Nevaid airu bērza laivai.

Domas vieglo laivu īra,

Griba virzīja tās gaitu.

Lēni slīdot, ātri traucot.

Laiva līgoja pa straumi.

Skaji sauca Haijavata

Draugu Kvazindu sev talkā:

«Palīdzi no sēkjiem, siekstām

Iztīrīt man upes straumi!»

Izveicīgs kā upes ūdris

Nira straumē stiprais Kvazinds.

Nira veikli, kā nirst bebris.

Stāvot ūdenī līdz jostai,

Stāvot ūdenī līdz kaklam.

Priekā sprauslāja un rēca,

Raudams siekstas, celdams zarus,

Sēkjus, ūdens zāļu salas

Izšķaidīja, izspārdīja.

Tā pa straujo Takvamino

Lejup brauca Haijavata,

Lejup līču loču straumi.

Pāri atvariem un sērēm,

Kamēr draugs — visstiprais Kvazinds

Nira dzelmēs, brida sēkļos;

Tā pa upi augšup lejup

Salu puduros un braslos

Tīrīja tie straumes ceļu.

Izcēla no gultnes siekstas,

Lai plūst drošu ceļu straume,

Lai tā kļūst par ceļu tautai

Jau no kalnu strautiem, urgām,

Līdz pat Povetiņas krācēm,

Līdz pat Takvamino līčiem.

VIII. HAIJAVATAS ZVEJA

Pāri Giči Gurni viļņiem.

Pāri spožam Dižezeram

Brauca zvejot Haijavata.

Ciedras makšķere tam rokā,

Ciedras šķiedru auklām vīta.

Līgo baltā tāšu laiva

Noķert pašu Miše-Nāmu,

Lielo stori — Miše-Nāmu.

Dziļi apakšā zem laivas —

Skaidrā, dzidrā ezerdzīlē

Redzēja viņš zivis peldam.

Spožs kā saules stars tur aizslīd

Sava — asaris zaļzeltains.

Līdzīgs zirneklim te redzams

Sogešī — liels jūras vēzis.

Rāpojot pa baltām smiltīm.

Laivas galā Haijavata

Ciedras makšķeri tur rokā.

Galvas rotu rīta vēsma

Plivina kā skuju bārkstis.

Laivas priekšā vāverīte,

Kuplastainā Adžidomo;

Kažociņu rīta vēsma

Vilnīja kā stepes zāli.

Ezerdzelmes baltās smiltīs

Gulēja pats zivju valdnieks —

Lieli store Miše-Nāma,

Odeni caur žaunām vilka,

Vēdināja lielās spuras

Un ar asti kūla smiltis.

Apbruņota Miše-Nāma:

Abās pusēs sarga vairogs,

Kaula plāksnes apsedz pieri,

Plato muguru un sānus,

Kaula plāksnes asiem zobiem.

Izkrāsota kara krāsām —

Sārtām, zilām, zelta svītrām,

Tumši brūna, plankumaina, —

Lielā store jūras dzelmē

Vēdināja sārtās spuras.

Pāri viņai Haijavata

Aizpeldēja tāšu laivā.

Ciedras makšķere tam rokā.

«Piekodies!» viņš skaļi sauca,

Lejup dzelmē raudzīdamies.

«Piekodies jel, store Nāmal

Augšup nāc no dziļās dzelmes.

Izkāp spēkoties ar mani!»

Ciedru makšķeri viņš veikli

Skaidrā dzelmē iegremdēja,

Velti gaidīja tad ilgi.

Kamēr atbildi dos Nāma.

Un tad vēlreiz skaļāk sauca:

«Piekodies jel, zivju valdniek!»

Mierīga guļ dzelmē Nāma,

Viļņo ūdeni ar spurām,

Lūkodamās Haijavatā.

Klausīdamās, kā viņš klaigā

Nepacietīgi un skaļi.

Beidzot apnika tas storei

Un tā teica Maskenozai —

Lielai līdakai tā teica:

«Norauj ēsmu nekaunīgam,

Salauz viņa makšķerkātu!»

Pēkšņi juta Haijavata —

Notrīs makšķere tam rokā.

Tad tik spēcīgi viņš vilka.

Ka pat laiva stāvus slējās

It kā bērza bluķis viļņos;

I Laivas galā Adžidomo

Lēkāja kā zelta kamols.

īgns kļuva Haijavata,

Ieraudzīdams, augšup slīdot

Lielo, zaļo Maskenozu.

Nākot tuvāk, arvien tuvāk,

Dusmīgs kliedza: «Iza! Iza!24

Kaunies, līdaka Kenoza,

Kaunies, kaunies, Maskenoza,

Neesi man vajadzīga.

Neesi tu zivju valdnieks!»

Apkaunotā Maskenoza

Straujos lokos dzelmē nira.

Tagad lielā store Nāma

Mēness zivi uzrunāja:

«Norauj lielībniekam ēsmu,

Salauz viņa makšķerkātu!»

Lēni spožus lokus griežot.

It kā mēness jūru brienot.

Lēni augšup Ugudvoša —

Mēness zivs no dzelmes cēlās.

Atri makšķeri tā ķēra.

Uzgūlās ar visu svaru.

Vērpetēs un baltās putās

Sagriezdama ūdens virsmu,

Līdzi grieza tāšu laivu.

Tālu plati ūdens loki

Līdz pat smilšu sēklim vēlās.

Zaļās kalmes, zaļās niedres

Salīgojot tālā krastā.

Bet, kad Haijavata viņu

Redzēja, no ūdens nirstot,

Augšup slienot balto pīķi.

Iekliedzās viņš straujās dusmās:

«Kaunies, kaunies, UgudvošaI

Kaunies, mēness zivs tu platā.

Neesi man vajadzīga,

Neesi tu zivju valdnieks!»

It kā baltais mēness sirpis

Dzelmē grima Ugudvoša,

Atkal lielā store Nāma

Dzirdēja, kā Haijavata

Nepacietīgs kliedza skaļi;

Izaicinošs cīņā sauciens

Tālu pāri jūrai skrēja.

Tad no baltās jūras sēres,

Visa dusmās trīcēdama.

Saniknota cēlās Nāma.

Noklaudzēja bruņu plāksnes,

lezaigojās kara krāsas,

Kad tā izlēca no dzelmes,

Zvīļodama saules gaismā.

Dusmās platos žokļos grāba

Haijavatu līdz ar laivu.

Lejup melnā tumsas alā

It kā bluķis melnā upē

Lejup drāžas, krācē ierauts,

Lejup grima Haijavata

Lielās stores žokļu alā.

Dzijā tumsā taustīdamies,

Līda, kamēr sadzirdēja

Milža sirdi tumsā pukstam.

Nevaldāmās dusmās trieca

Dūri storei Nāmai sirdī.

Juta — milža lielais augums

Nodrebēja katrā šūnā.

Odens mutuļojot šņāca.

Kad tā svaidījās un lēca,

Pagurstot no sāpēm sirdī.

Pagrieza nu Haijavata

Šķērsām savu tāšu laivu.

Lai to mutuļainais ūdens.

Kas visapkārt šņākdams lējās,

Nesatriektu, neaizrautu.

Vāverīte Adžidomo

Jautri tērzēja un trieca,

Smējās, vilka, stūma, grūda,

Palīdzēja Haijavatam.

«Mazo draudziņ Adžidomo!»

Sirsnīgs teica Haijavata.

«Dūšīgs palīgs tu man esi.

Saņem manu pateicību

Un to vārdu, ko tev došu.

No šī brīža laiku laikos

Tevi, mījo Adžidomo,

Bērni sauks par Kupiastīti.»

It kā smokot vēlreiz Nāma,

Elpu velkot, nodrebēja,

Apklusa, un vijņi viņu

Izmeta uz krasta oļiem.

Ieklausījās Haijavata,

Dzirdēja, kā nočirkst oji.

Juta grūdienu vēl spēju,

Un tad saprata, ka Nāma

Mirusi guļ jūras krastā.

Dzirdēja drīz Haijavata

It kā daudzu spārnu švīkstus.

Skaļus kliedzienus un klaigas.

It kā plēšoties ap ēsmu,

It kā laupījumu dalot.

Drīz vien bālas gaismas svītras

Visur pamanāmas bija,

Drīz vien spožas kaiju acis

Lūkojās starp ribu režģi.

Kaijas cita citai sauca:

«Lūk, kur mūsu Haijavata I»

Stores iekšās viņām pretim

Gavilēja Haijavata:

«Mījās kaijas, mani brāļi,

Nokāvu es stori Nāmu!

Plēsiet plašāk ribu starpas,

Plēsiet nagiem, plēsiet knābjiem,

Atbrīvojiet mani, kaijas!

Ļaudis no šī brīža vienmēr

Slavēs jūsu varonību.

Sauks par Kajoškkaijām drošām,

Sauks par cīnītājām drošām!»

Skaji kliedzot, jūras kaijas

Plašāk caurumus un plaisas

Plēsa knābjiem, plēsa nagiem,

Plēsa vaļā Nāmas ribas.

Un no gūsta, bojā ejas

Un no melnās nāves tumsas.

Un no nāves jūras bangās

Atbrīvoja Haijavatu.

Krastā tuvu savai teltij

Izkāpa nu Haijavata.

Sauca skaļi viņš Nokomis,

Sauca viņu nonākt krastā,

Parādīja stori Nāmu,

Beigtu guļot krasta smiltīs, —

Kaijas mielojās ap stori.

«Nokāvu es Miše-Nāmu —

Zivju valdnieku,» viņš teica.

«Lūk, to jūras kaijas knābā.

Mani draugi — jūras kaijas.

Nedzen viņas prom, Nokomis,

Viņas izglāba no nāves

Mani lielās stores iekšās,

Pagaidi, kad paēdušas

Mājup lidos jūras kaijas.

Mājup lidos saules rietā

Savās ligzdās purva niedrēs,

Nāc tad šurp ar katliem, podiem,

Savāc stores taukus ziemai.»

Gaidīja Nokomis rietu,

Gaidīja, līdz bālais mēness

Lēni izkāpa no dzelmes.

Gaidīja, līdz jūras kaijas

Kliedzot beidza savas dzīres,

Spārnos cēlās, pretim rietam

Lidoja uz tālām salām.

Savām jūras niedru ligzdām.

Gulēt gāja Haijavata,

Bet Nokomis darbu sāka.

Strādāja tā mēnesnīcā,

Kamēr atkal, rītam sarkstot.

Mēness deva saulei vietu,

Kamēr izsalkušās kaijas

Atgriezās no meldru salām,

Kliedzot sāka savas dzīres.

Treju nakts un dienu mijā

Kaijas un Nokomis vecā

Plēsa Nāmas tauko gāju,

Kamēr viļņi brīvi plūda

Cauri kailiem Nāmas kauliem

Tad vairs neatgriezās kaijas,

Palika tik Nāmas skelets

Krasta smiltīs, viļņu skalots.

IX. HAIJAVATA UN PĒRĻU SPALVA

Lielā Giči Gurni krastā.

Spožā Dižezera malā

Stāvēja Nokomis vecā.

Rādīja uz rietu pusi,

Pfirl ūdeņiem kur plandās

Purpursārti padebeši.

TS kā sirotāji stepi

Atkāpdamies aizdedzina,

Sauie savu debess ceļu.

Dusmās tumstot, sadedzina.

Deg un liesmo rietu mala.

Mēness — blāvā pusnakts saule

Pēkšņi izlec austrummalā.

Seko saulei kara tekā,

Seko saulei asins pēdās,

Sārto liesmu blāzmas apņemts.

Bet Nokomis, vecenīte.

Rādīdama rietu pusi,

Uzrunāja Haijavatu:

«LOk, tur dzīvo Pērju Spalva,

Medžisogvons — Lielais burvis,

Dārgu bagātību pūķis.

Sargā viņu ugunsčūskas,

Sargā melnā darvas jūra.

Lūk, tur burvja liesmu čūskas

Kinebīkas — milzu čūskas

Lokās rotaļās pār viļņiem,

Lūk, tur melnā darvas jūra

Stiepjas sastingusi tālu —

Līdz pat sārtiem padebešieml

Manu tēvu Pērļu Spalva

Uzveica ar ļaunu viltu,

Kad viņš nokāpa no mēness,

Kad viņš meklēt nāca mani.

Medžisogvons, ļaunais burvis,

Sūta drudzi šurp no purviem.

Sūta tvaikos Jauno mēri,

Sūta saindēto elpu.

Sūta dumbru balto miglu,

Sūta slimības un nāvi.

Paņem loku, Haijavata,

Paņem bultas opālgaliem,

Paņem smago kara vāli.

Burvju cimdus Mindžekīvus

Un ar Miše-Nāmas ejļu

Iezied savu bērzu laivu.

Lai tā neaizskarta ātri

Pārskrien melno darvas jūru.

Nokauj nežēlīgo burvi.

Savus jaudis glāb no drudža,

Ko tas elpo pāri purvam,

Atrieb mana tēva nāvi!»

Steigšus ģērba Haijavata

Kara tērpu, kara bruņas.

Stūma viļņos bērza laivu,

Abām plaukstām noglāstīja.

Priecīgs teica: «Līgo, laivai

Līgo, mana bērzu laiva,

Turp, kur lokās ugunsčūskas,

Turp, kur melno darvas jūra!»

Skaudrā, skarbā kara dziesma

It kā buras laivu nesa.

Pāri Haijavatam gaisos,

Augstu gaisos kara ērglis,

Milzu kara ērglis Ķinū,

Putnu pavēlnieks visvarens,

Spalgi kliegdams, līdzi skrēja.

Drīz vien sasniedza tie vietu,

Kur uz ūdens čūsku bari —

Milzu čūskas Kinebīkas

Šņācot locījās un vēlās.

Tinās kamolos pār vijņiem.

Slēja galvas zvījām sekstēm,

Dvesa ugunīgus tvaikus.

Lai neviens te garām netiek.

Bezbailīgais Haijavata

Varonīgi, skaji sauca:

«Dodiet ceju, Kinebīkas!

Dodiet ceju manai laivai!»

Šņācot atbildēja čūskas,

Šņācot uguns tvaikus dvesa:

«Prom! Brauc prom tu, nekaunīgais,

Prom pie vecās, vārgās sievas!»

Dusmās Haijavata vilka

Spriegu savu oša loku.

Tvēra bultas opālgaliem,

Ātri šāva čūsku barā.

Katrs loka auklas stiepiens —

Cīņas sauciens, nāves kliedziens,

Katrs bultas svilpiens gaisā —

Nāves dziesma Kinebīkām.

Valstīdamās asins viļņos,

Dzelmē grima ugunsčūskas,

ViņSm garām Haijavata,

Skaji gavilēdams, brauca:

«Skrien nu tālāk, mījā laiva.

Skrien uz darvas jūras pusi!»

Vēlreiz Nāmas biezo trānu

Uzzieda viņš laivas sāniem.

Lai tā neskarta un ātri

Pāri skrietu darvas jūrai.

Tā viņš visu nakti brauca

Pāri melnai purva rāvai,

Kuru sapuvuši augi.

Glumi, melni niedru trūdi.

Lēpju lapu režģis klāja.

Pūstošs, nedzīvs, netīrs staignājs.

Pāri blāva mēnesnīca,

Malduguņu liesmu plaiksnes,

Kuras slīkšņās aizdedz vēji,

Gaismodami ciņu teltis.

Baloja nakts mēnesnīcā.

Melnām ēnām sedzās ūdens.

Un visapkārt cīņas dziesmu

Sīca moskīti Sadžimas;

Spīgainīši Vavateiži

Spīdināja savas lāpas.

Lai no ceļa maldinātu,

Un Dahinda, zaļā varde,

Pabolīja mēnesnīcā

Savas dzeltenblāvās acis

Un tad šņukstot dzelmē grima.

Tūkstoš svilpienos un vaidos

Atbalsoja purva malas,

Bet no tālā krasta gārnis

Sauca: «Varonis ir klātu!»

Viņš uz rietu pusi brauca

Pretim Ļaunā burvja zemei,

Pretim Pēr|u Spalvas valstij.

Vienmēr blāvā mēness seja

Viņā vērās gurda, bāla,

Bet no aizmugures saule

Dedzināja viņa plecus.

Kamēr ieraudzīja beidzot

Viņš uz krasta spožu telti —

Pērļu Spalvas lepno māju.

Burvju pavēlnieka mītni.

Noglāstīdams tāšu laivu.

Sauca Haijavata: «Tālāk!»

Nodrebēja baltā laiva

Un kā strauja bulta šāvās

Cauri saltām ūdensrozēm,

Cauri meldru, kalmju režģim.

Un drīz Haijavata lēca

Jūras krastā sausām kājām.

Satvēra viņš oša loku.

Vienu gahi zemē spraudis,

Ofru piespieda ar celi,

Ciešāk vilka grodo auklu,

Ņēma opālgalu buifu,

Iešāva fo spožā teltī.

Viņa sūtnis bija bulta —

Cīņas ziņa, aicinājums.

Skrēja bulta, cīņā saucot:

«Ārā iznāc. Pērļu Spalva,

Haijavata tevi gaida!»

Vērās spožā telts, un laukā

Nāca ļaunais Pērļu Spalva —

Valdonīgs, stalts, platiem pleciem,

Baigs un drūms tā tumšais skatiens.

Jostām sajozies un tērpies

Kara drēbēs, kara bruņās.

Izkrāsots kā debess ausmā —

Dzeltens, zils un spilgti sarkans.

Ērgļa spalvu galvas rota

Lepni plivinājās vējā.

«Zinu tevi, Haijavata!»

Nievādams viņš skaļi kliedza.

Balss kā kalnu pērkons grāva.

«Atpakaļ ej, nekaunīgais,

Steidzies atpakaļ pie sievām.

Pie Nokomis vecās, vārgās,

Jeb es tevi nositīšu.

Kā reiz viņas tēvu situ.»

Nesamulsa Haijavata,

Droši atbildēja burvim:

«Nava vārdi kara vāle.

Lielība nav loka aukla,

Nava nievas asas bultas,

Darbs ir varenāks par vārdiem,

Lielībniekus uzveic vīri!»

Un tad sākās milzu cīņa,

Kādu saule, kara ērgļi

Nebija vēl redzējuši.

Visu dienu ilga cīņa,

No pat saullēkta līdz rietam,

Jo bij Haijavatas bultas

Nekaitīgas pērju kreklam,

Nekaitīgs bij dūres trieciens,

Zvelts ar burvju cimdu spēku,

Nekaitīga kara vāle, —

Varēja tā klintis skaldīt,

Tomēr nespēja lauzt bruņas,

Pērju krekla bruņu cilpas.

Saulei rietot, Haijavata

Gurdens atspiedās uz loka.

Gurdens, ievainots, bez spēka.

Sadauzīta kara vāle,

Driskās saplosīti cimdi.

Vēl trīs nespēcīgas buitas

Gulēja pie priedes saknēm,

Kuras zari sūnām segti,

Stumbrs līdz pat saknēm apklāts

Celmenēm un briežu sūnu,

Baltām, dzeltenīgām piepēm.

Piepeši virs galvas — zaros

Iedziedājās dzenis Mema:

«Mērķē bultu, Haijavata,

Mērķē Medžisogvam galvā.

Matu cekulā uz galvas,

Melnās matu bizes saknēs.

Tur ir ievainojams burvis!»

Spārnota ar ērgja spalvu

Skrēja Haijavatas bulta

Tieši tad, kad Medžisogvons

Noliecās pēc smaga akmens.

Viņam cekulā tā urbās.

Melno matu bizes saknēs.

Grīļodamies klupa burvis.

It kā milzīgs stepes vērsis.

It kā ievainotais bizons,

Stepē sniegkupenās klūpot.

Ātrāk vēl par pirmo skrēja

Otrā bulta sadzelt burvi,

Dzēla asāk, dūra dzijāk.

Smagāk ievainoja viņu.

Sāka Pērju Spalvas kājas

It kā niedres vēja brāzmās

Trīcot grīļoties un liekties.

Ātrāk vēl par pirmām skrēja.

Beidzamā un trešā bulta.

Dzēla dziji, nāvējoši.

Ieraudzīja Pērju Spalva

Ugunīgās Pogakacis,

Ugunīgās Nāves acis.

Nāves balss to tumsā sauca, —

Un pie Haijavatas kājām

Miris krita Pērļu Spalva.

Pateikdamies Haijavata

Pasauca tad dzeni Memu,

Kas vēl tupēja uz zara

Augstā, skumjā, drūmā priedē.

Godinot tā labo darbu,

Burvja asinīm viņš triepa

Dzenim sārtu cekuliņu.

Pat vēl šodien dzenis lepni

Nēsā sārto cekuliņu —

Sava labā darba balvu.

Priecīgs tagad Haijavata

Noplēsa vēl pērļu kreklu

Pērļu Spalvas platiem pleciem,

Sev par laupījumu ņēma.

Līķi pameta viņš krastā.

Lai to jūras viļņi skalo.

Galvu apņēma jau ūdens,

Kājas gulēja vēl smiltīs.

Bet pār līķi lielais Ķinū,

Kara ērglis platiem spārniem,

šauros lokos lidinoties,

Griezās tuvāk, arvien tuvāk.

Burvja teltī Haijavata

Savāca tās bagātību:

Dārgās ādas, krāšņās rotas,

Bizoņu un bebru ādas,

Sermuļu un caunu ādas,

Pērļu jostas, krelles, somas.

Bultu makstis pērļu rotā,

Pilnas sudrabgalvu bultām.

Un tad gavilēdams mājup

Brauca pāri darvas jūrai.

Brauca garām ugunsčūskām.

Gaviļaina prieka dziesma

Nesa mantām pilno laivu.

Krastā vecīte Nokomis,

Krastā maigais Čaibiābos,

Lielais, stiprais puisis Kvazinds

Gaidīja jau Haijavatu,

Klausījās tā gaviļdziesmu.

Dziesmām, dejām ciema ļaudis

Līksmi sveica Haijavatu,

Svētkus rīkoja un sauca:

«Gods un slava Haijavatam,

Jo viņš kāva Pērļu Spalvu,

Veica ļaunāko no burvjiem.

Kas ar savu elpu pūta

Balto miglu šurp no purviem.

Drudzi, slimības un nāvi!»

Pateicībā atcerējās

Haijavata mazo dzeni;

Un kā sadraudzības ķīlu.

Un kā pateicības zīmi

Viņš no Mēmas cekuliņa

Rotāja sev pīpes kātu

Spožām, koši sārtām spalvām.

Pērļu Spalvas bagātību,

Cīņā gūto bagātību

Vienlīdzīgi sadalīja

Sev un visiem ciema ļaudīm.

X. HAIJAVATAS PRECĪBAS

K ā ar loku grodā aukla

Savienoti vīrs un sieva,

Viņa liec to — klausa pati,

Viņa sauc to — seko pati.

Nederīgi viens bez otrai»

Klausīdamies savā sirdī.

Pārdomāja Haijavata.

Jūsmodams un baijodamies.

Samulsis pats savās domās,

Nojautās un klusās ilgās.

Sapņoja par Minehahu

Tālā dakotiešu zemē.

«Ņem sev sievu pašu ciltī,»

Brīdināja vecmāmiņa,

«Ne uz austrumiem, ne rietiem

Neej meklēt svešinieci.

Silta mājas pavardliesma

Būs tev sieva — ciema meita,

Auksta zvaigžņu mēness vizma

Svešā, skaistā tautu meita,»

Viņu mācīja Nokomis.

Atbildēja Haijavata:

«Mīja mājas pavardliesma.

Bet man mī|āks zvaigžņu zaigums,

Mīļāka man mēness vizma!»

Nopietni vēl vecmāmiņa

Teica: «Neņem slinku sievu.

Neder dzīvei kūtra sieva,

Tūļas rokas, laiskas kājas.

Ņem sev sievu čaklām rokām,

Siltu sirdi, mīļiem vārdiem,

Veiklām kājām darba gaitās.»

Smaidot teica Haijavata:

«Tālā dakotiešu zemē

Dzīvo maigā Minehaha —

Skaistākā no visām meitām.

Viņu vedīšu es teltī.

Tecēs viņa, kurp tu liksi.

Būs tā mājas pavarduguns,

Zvaigžņu zaigums, mēness vizma,

Būs tā saule manai tautai.»

Vēlreiz iebilda Nokomis:

«Neved svešinieci teltī,

Neved aso dakotieti,

Strauji jaudis dakotieši,

Bieži karo mūsu ciltis.

Vēl nav aizmirsušies vaidi,

Vēl sūrst nedzīstošas rētas.»

Nepiekrita Haijavata:

«Taisni tādē| izvēlējos

Sievu dakotiešu zemē.

Lai reiz apvienojas ciltis,

Lai reiz mierā aizmirst naidu,

Lai var dziedēt senās rētasl»

Ceļā devās Haijavata,

Prom uz tālo Dakotiju,

Prom uz daiļo meiču zemi.

Pāri purviem, pāri pļavām,

Cauri bieziem mūžamežiem,

Cauri vienmēr klusiem mežiem.

Avies burvju mokasīnos.

Katrā solī jūdzi spēra,

Tomēr ceļš bez gala šķita,

Sirds un domas ātrāk skrēja,

Sirds bez atpūtas to nesa.

Kamēr sadzirdēja smejot

Baltās Minehahas krāces,

Saucot viņu jau no tāles.

«Tīkama,» viņš klusi teica,

«Patīkama balss sauc mani!»

Meža saulgozītī siltā.

Ņirbošajās lapu ēnās

Mierīgs ganījās bars briežu,

Nemanīdams Haijavatu.

«Nekļūdies!» viņš loku lūdza.

«Nekļūdies!» viņš bultai teica.

Dziedot skrēja mestā bulta,

Šķēla briežu buka sirdi.

Medījumu plecā cēlis.

Tālāk devās Haijavata.

Sēdēja telts durvju priekšā

Dakotiešu bultu meistars.

Pārdomādams garo mūžu,

Bultu galvas darinādams

Gan no opāia, gan krama,

Gan no spoža kaicedona.

Viņam blakus Minehaha

Savu jauno dienu plauksmē,

Mīļā meita — Smaidošs Odens

Pina paklājus no niedrēm.

Domas pagātnē siīd tēvam,

Domas nākotnē trauc meitai.

Strādāja tēvs, atceroties

Dienas, kad viņš bultai lika

Lidot pretim briedim, vērsim

Vai pār upju līču pļavām

Panākt meža zosis Vavas,

Kad uz dienvidiem tās devās;

Domāja, kā kara laikos

Nāca cilšu karavīri

Pirkt pie viņa bultu galvas.

Sen jau varoņu tik drošu

Nav vairs tagad vīru vidū, —

Tagad vīri tā kā sievas

šķēpu vietā mēles loka.

Bet par stalto medinieku

Klusi domā Minehaha.

Viņš no svešas cilts un zemes,

Jauns un brašs, un tīkams skatam

Kādā pavasara rītā

Atnāca pirkt tēva bultas,

Pakavējās tēva teltī,

Pakavējās vēl pie sliekšņa.

Atskatījās, projām ejot.

Tēvs vēl bieži cildināja

Viņa drosmi, gudro prātu.

Vai viņš vēlreiz nāks pēc bultām

Te pie Minehahas krācēm!

Aizmirst roka meldru pīni,

Sapņains skatiens veras tālē.

Soju troksnis pārtrauc domas,

Zaru šalka pārtrauc sapņus.

Pietvīcis no ātrās gaitas

Un no smagā brieža plecos.

Piepeši pie meža malas

Parādījās Haijavata.

Palūkojās vecais meistars.

Mierīgs nolika pie malas

Nepabeigtu bultu galvu

Un tad cēlās saņemt viesi.

Lūdza viņu ienākt teltī.

«Esi sveikts šeit, Haijavata!»

Haijavata brūno briedi

Nocēla no pleciem, lika

To pie Minehahas kājām.

Palūkojās Minehaha

Viņā mījām, spulgām acīm,

Teica sirsnīgi un klusi:

«Esi sveikts šeit, Haijavata!»

Briežu ādu telts bij ērta,

Plaša, balsināta, grezna.

Aizkari te izkrāsoti

Dakotiešu dievu tēliem.

Durvis augstas, tikai mazliet

Jāpaliecas Haijavatam,

Kāpjot slieksni, tikai mazliet

Palodas skar ērgļa spalvas.

Augšā cēlās Smaidošs Odens,

Augšā cēiās Minehaha,

Lika malā sākto darbu.

Nesa maizi vīriem teltī.

Nesa ūdeni no strauta.

Deva ēst no māla traukiem.

Deva dzert no liepu kausiem.

Klausījās, ko stāsta viesis,

Klausījās, ko tēvs tam atbild,

Pati nepavēra lūpas,

Pati neteica ne vārda.

Jā, kā sapnī sadzirdēja

Mīļos Haijavatas vārdus,

Kad viņš stāstīja par savu

Vecmāmiņu, bērnu dienām,

Stāstīja par saviem biedriem:

Dziesmu draugu — Čaibiābos,

Par Kvazindu — stipro puisi,

Tad par pieticīgo dzīvi

Mierīgajā Odžibvejā,

Laimīgajā Miera zemē.

«Nu pēc ilgu gadu cīņām,

ilgu gadu asins naida

Dzīvo saticīgā mierā

Odžibveji, dakotieši,»

Turpināja Haijavata.

Un tad nedaudz klusāk bilda:

«Lai šis miers un saticība

Mūžam ilgtu un vēl ciešāk

Sirdis, rokas savienotos,

Dod par sievu savu meitu,

Dod man daijo Minehahu —

Skaistāko no dakotietēm.»

īsu brīdi padomāja

Buitinieks, pirms atbildēja.

Klusi kūpināja pīpi,

Lepni paraudzījās viesī,

Mīji uzlūkoja meitu,

Nopietni tad abiem teica:

«Jā, ja Minehaha vēlas!

Ko teic sirds tev, Minehaha!»

Maigā, mījā Minehaha

Mījāka vēl viņam šķita.

Kad tā klusēdama cēlās.

Piegāja pie Haijavatas,

Klusi atsēdās tam līdzās.

Nosarkdama teica klusi:

«Sekošu tev, vīrs mans mījais!»

Tā par līgavu sev guva

Haijavata Minehahu —

Bultinieka daiļo meitu

Tālā dakotiešu zemē.

DrTz viņš atkal mājup devās.

Līdzi veda Minehahu.

Roku rokā viņi gāja

Cauri mežiem, pāri pļavām,

Atstādami veco tēvu

Vienu stāvot durvju priekšā.

Baltās Minehahas krāces

Tālu tālu pavadīja.

Skanēja vēl ilgi, tāli:

«Labu ceļu, Minehaha!»

Sirmais buitinieks tad atkal

Atgriezās pie sava darba,

Nopūzdamies klusi teica:

«Tas, kas mīl mūs, ko mēs mīlam,

Vienmēr zūd mums; pamet tēvu

Meita, liela izaugusi,

Kad var palīgs būt un atbalsts

Tēvam viņa vecās dienās.

Atnāk puisis jeb kāds svešnieks,

Lepni ērgļa spalvām plīvot,

Iziet spēlēdams caur ciemu.

Pasauc skaistāko no meitām,

Visur viņa seko puisim,

Visu pametot aiz sevis.»

Jauks bij ceļš, kas mājup veda

Cauri klusiem mūžamežiem.

Pāri pļavām, pāri kalniem,

Pāri upēm, dziļām aizām,

īss tas likās Haijavatam,

Kaut viņš lēni lēni gāja,

Kaut viņš soļus īsināja,

Lēnināja, piemēroja

Minehahas soļu ritmam.

Pāri plašām, straujām upēm

Viņš uz rokām nesa mīļo.

Viegla spalva viņa šķita,

Koša galvas rotas spalva.

Meža teku līdzinādams.

Sānis lieca koku zarus.

Naktīs telti, mīkstu gultu

Viņš no egļu zariem vija.

Čiekuriņu ugunskuru

Durvju priekšā kurināja.

Dienās viņus maigas vēsmas

Mežos, pļavās noglāstīja.

Modrās, spodrās zvaigžņu acis

Naktīs sargāja to miegu.

Smaidot viņos nolūkojās

Jautrā šķelme Adžidomo,

Paslēpusies ozolzaros.

Mazais trusītis Vabasso

Novēlās no viņu ceļa,

Stāvus paslējās aiz krūmiem,

Ziņkārīgām acīm vērās.

Kamēr viņi garām gāja.

Jauks bij ceļš, kas mājup veda!

Visās pazarītēs putni

Skandināja laimes dziesmas.

Skaji sauca zilspārnīte:

«Cik tu laimīgs, Haijavata,

Tevi mīl tik skaista sieva!»

Līksmi trieca sārtkrūtītis:

«Laimīga, tu Minehaha,

Diženu sev vīru guvi.»

Cauri zaru vijai saule

Laipni viņus uzlūkoja.

Laipni teica: «Mīļie bērni,

Naids ir tumsa, mīla — gaisma.

Dzīvē gaisma ēnām vijas,

Mīlā valdi, Haijavata!»

Naktīs bāiā mēnesnīca

Teiksmu vizmā tina telti,

Klusi teica: «Mīļie bērni,

Nakts ir miers, bet diena — steiga.

Sievas maigums, vīra straujums

Saderīgi kopā slēdza,

Pazemībā valdi, mīļā!»

Tā tie abi mājup gāja,

Tā no tālās Dakotijas

Atveda sev Haijavata

Savā vecmāmiņas teltī

Mēness vizmu, zvaigžņu zaigu,

Maigo mājas pavardliesmu.

Laimes sauli savai tautai,

Minehahu — Ūdens Smaidu,

Daijāko no dakotietēm.

XI. HAIJAVATAS KĀZAS

Klausieties, kā Po-Pak-Kīvis25 ,

Jautrais, skaistais Jenadīzis,

Jautru kāzu danci veda.

Kā dziedāja Čaibiābos

Kvēlās mīlas ilgu dziesmas.

Un kā lielībnieks, pats Jagū,

Brīnumaino teiku pratējs,

Savus dēku stāstus teica,

Jautrāki lai kāzu svētki.

Jautrāk rit lai līksmes stundas,

Jautri visi kāzu viesi.

Jo Nokomis Haijavatam

Lepnas kāzas sarīkoja.

Gludināti, balti berzti

Bija lielie liepu kausi;

Karotes no vēršu ragiem

Laistās, melni spodrinātas.

Ziņneši ar vītolzariem28

Ciema ļaudis apstaigāja.

Katram vītolzaru sniedza.

Aicināja kāzu svētkos.

Salasījās kāzu viesi:

Visi greznos svētku tērpos —

Ādu sagšas, pērļu jostas.

Vizmo, spalvām izrotātas.

Vizmo pakariņu zīles.

Pirmais mielasts — cepta store,

Pēc tam līdakas tie ēda,

Ko Nokomis gatavoja.

Briežu gaļas pīrādziņus

Tad ar smadzenēm vēl sniedza.27

Stirnas šķiņķi, vērša kumpu,

Kukurūzas piācenīšus.

Beidzot gardos upes rīsus.

Bet pats staltais Haijavata,

Mīļā, jaukā Minehaha

Un Nokomis, vecmāmiņa,

Nesēdās pie dzīru galda.

Tikai aprūpēja viesus.

Tikai pacienāja viesus.

Kad bij pamieloti viesi,

Tad Nokomis, namamāte,

Ņēma tabaku no somas —

Lielās ūdru ādas somas.

Sajauca ar vītolmizām,

Saldi smaržojošām zālēm,

Piepildīja kāzu viesiem

Sārtas smilšakmeņa pīpes.

Un tad teica: «Po-Pak-Kīvi,

Laiks tev uzsākt jautru deju,

Laiks tev dejot Ubagdanci28 ,

Jautrāki lai kāzu svētki,

Jautrāk rit lai prieka stundas,

Jautri visi kāzu viesi.»

Bezrūpīgais Jenadīzis,

Jautrais, skaistais Po-Pak-Kīvis,

Jautrais jokdaris, ko ļaudis

Mēdza saukt par Vējagrābsli,

Iznāca no viesu pulka.

Veikls rotaļās un dejās,

Veikls dejotājs uz slēpēm.

Ripu sitējs, diska metējs,

Manīgs atjautības spēlēs —

Allaž pirmais saskaitīja

Kantesu un Pogasingu*9 .

Lai gan karavīri viņu

Sauca gļēvo Šagodaju,

Sauca sliņķi — Jenadīzi,

Maz viņš bēdāja par citiem.

Maz viņš klausījās to nievas.

Toties visām ciema meitām

Viņš bij pirmais puisis ciemā.

Viņa stirnu ādu sagša

Mīkstām sermulīšu bārkstīm,

Izšūta ar pērļu rakstiem.

Mīkstos briežu ādas stulmus

Eža adatiņas rotā.

Kazu ādas mokasīni

Vienās adatās un pērlēs.

Papēži ar lapsas astēm.

Galvā gulbja spalvu rota.

Vienā rokā sārta pīpe,

Otrā vēdeklis no spalvām.

Skaistā seja Po-Pak-Kīvim

Laistījās kā varavīksne —

Zilās, koši sārtās svītrās.

Matu celiņš galvas vidū

Spožs no eļļas, cieši noglausts,

Pāri pierei matu cirtas,

Lentu vietā matos pīti

Smaržojoši zāļu stiebri.

Tāds viņš stājās viesu vidū.

Dūca bungas, smējās fleites,

Piebalsoja viesu dziesma.

Savu neprātīgo deju

Sāka skaistais Po-Pak-Kīvis.

Lēnos ritmos sākās deja.

Lēniem sojiem lēni vijās

Viņš ap meža priedēm, vizot

Saulstaru un ēnu spēlēs,

Kāpa mīkstiem pantersojiem

Un tad ātrāk, arvien ātrāk

Virpujoja, riņķī griezās,

Lēca pāri kāzu viesiem,

Lēca pāri klusām teltīm,

Griezās viesulis aiz viņa,

Griezās lapas, griezās smiltis,

Viesujoja viņam apkārt.

Tad pa baltu smilšu klāju

Pludmalē gar Dižezeru

Lēca neprātīgā taktī,

Sita kājas, virpu|oja.

Augstu gaisā meta smiltis.

Tvēra viesulis tās negants.

Tvēra viesulis un grieza.

Vālos dzina smilšu kāpas.

Sapūta gar jūras krastu

Nego Vudžu smilšu kāpas30 .

Tā, lūk, jautrais Po-Pak-Kīvis

Lēca jautro Ubagdanci.

Un tad smaidošs viesu vidū

Atkal atgriezās viņš priecīgs.

Atsēdās un vēdināja

Tītarspalvu vēdeklīti.

Lūdza viesi Čaibiābos,

Haijavatas mīļo draugu.

Pirmo spēlmani un vienmēr

Pirmo dziesmu iesācēju.

Lūdza: «Dziedi, Čaibiābos,

Mīlas dziesmu, ilgu dziesmu.

Jautrāki lai kāzu svētki.

Jautrāk rit lai līksmes stundas,

Jautri visi kāzu viesi!»

Cēlās maigais Čaibiābos,

Ietrīsējās liegas skaņas.

Ieskanējās liega dziesma —

Mīlas dziesma, ilgu dziesma.

Raudzīdamies Haijavatā,

Raudzīdamies Minehahā,

Dziedāja viņš mīlas dziesmu:

«Onevei! Ver acis, mīļā,

Mazā meža vijolīte.

Tu mans cīrulītis jautrais,

Atver acis, spulgacīte!

Ja tu palūkojies manī,

Esmu laimīgs, esmu laimīgs

Tā kā lilija, ko stepē

Veldzē spirgtā rīta rasa.

Smaržo tava saldā elpa

Tā kā zieds, ko ausma skūpsta,

Tā kā meža ziedi smaržo

Mēnesī, kas noplūc lapas.

Manā sirdī asins strauti

Trauc tev pretim, meklē tevi.

Tā skrien strauti saulei pretim

Mēnesī, kad gaišās naktis.

Onevei! Sirds priekā dziesmo,

Kad man tuvu esi, mījā;

Tā dzied koku zari ziedos

Mēnesī, kad nosarkst ogas.

Ja tu noskumusi, mījā,

Skumjas krēslo manu sirdi,

Tā kā satumst viļņu smaidi,

Kad met ēnu padebeši.

Kad tu pasmaidi, vismīļā,

Gaiši iemirdzas pat skumjas.

Tā kā saulē noņirb viļņi.

Kad tos noglauž vēja pūta.

Smaida debess, smaida ūdens,

Smaida dzidrā debess tāle,

Bet man smaidi izdziest sejā.

Kad tu tālu prom no manis.

Tavs es esmu, mana mīļā,

Asins strauti sirdī zvana,

Paraugies jel, spulgacīte,

Onevei! Ver acis, mīļā!»

Tā par mīlu, mīlas ilgām

Dziedāja ie Čaibiābos,

Un tad lielībnieks, pats Jagū,

Brīnumaino teiku leicējs.

Greizsirdīgs uz Čaibiābos,

Greizsirdīgs uz viņa slavu,

Redzēja viņi: kāzu viesi

Arī viņu dzirdēt vēlas,

Redzēja no ļaužu skatiem,

Ka tie gaida jaukos stāstus.

Viņa brīnumainos melus.

iedomīgs bij lepnais Jagū,

Daudz bij dēku, notikumu —

Dēkas lielākās viņš veicis.

Daudz bij lielu varoņdarbu —

Lielākus bij veicis Jagū.

Tādēļ dēkainākus stāstus

Citi stāstīt nevarēja.

Klausītos jūs viņa stāstos.

Ticētu jūs viņa meliem,

Liktos jums: neviens, tik Jagū

Augstāk, tālāk šāvis bultu.

Bagātāku vilcis lomu.

Nomedījis tik daudz briežu,

Ķēris cilpās tik daudz bebru.

Nespēj citi skriet tik ātri,

Nespēj citi nirt tik dziji,

Nespēj citi tālāk peldēt.

Nedz tik tālos cejos doties,

Piedzīvot tik raibas dēkas.

Kā spēj visu veicējs Jagū —

Brīnumaino teiku teicējs.

Viņa vārdā jokodamies

Sāka saukāt lielībniekus.

Ja kāds mednieks skaļiem vārdiem

Slavināja savu veiksmi,

Karavīrs, no kaujām nācis.

Lielījās ar varonību, —

Smējās ļaudis: «Dzirdat Jagū!

Mūsu vidū ir viens Jagū!»

Kādreiz Jagū Haijavatam

Vieglu vieglu šūpulīti

Izcirta no liepas koka,

Sasēja ar briežu dzīslām.

Vēlāk viņš tam iemācīja

Lokus liekt un izdrāzt bultas.

Lokus liekt no oša koka.

Bultas drāzt no ozolzariem.

Tagad, Haijavatas kāzās,

Lepno kāzu viesu vidū

Bija sirms un vecs jau Jagū —

Brīnumaino teiku teicējs.

Lūdza viesi: «Labo Jagū!

Stāsti savus brīnumstāstus,

Stāsti jautru dēku stāstu,

Jautrāki lai kāzu svētki,

Jautrāk rit lai līksmes stundas,

Jautri visi kāzu viesi!»

Priecīgs atbildēja Jagū:

«Es jums brīnumainu stāstu,

Es jums neparastu teiku

Izstāstīšu par Osēo,

Kas uz Vakarzvaigznes dzimis.)

XII. VAKARZVAIGZNES DĒLS

vai tur sārtā rieta saule

Aizbrien pāri plašai jūrai,

Jeb tur Sārtais gulbis lido,

Ievainots no burvja bultas!

Lās no baltiem spārnu galiem

Asinis un viļņus sārto,

Asins gaismā afbiāzmojas

Padebeši debess kalnā.

Jā, tur sārtā rieta saule

Nogrimst plašās jūras malā.

Sārtodama padebešus,

Sārtodama jūras viļņus.

Nē, tur Sārtais gulbis aizpeld,

Iegrimst viļņos purpursārtos,

Un gar augšup celtiem spārniem

Lāso viļņos sārtā asins.

Kūstot rieta blāzmā mirgo

Spulgā, spožā Vakarzvaigzne,

Viegli trīso zaļā krēslā.

Nē, tā Vampumjostas pērle

Trīs uz Giči Gurni krūtīm.

Kurš, caur zaļo krēslu nākdams.

Atved klusumu un ēnas.

Stāsta Jagū, raudzīdamies

Saules rietā, pēkšņi uzsauc:

«Lūk, tur svētā Vakarzvaigzne!

Tūlīt dzirdēsit jūs stāstu,

Skaisto teiksmu par Osēo —

Spulgās Vakarzvaigznes dēlu!»

Neminamos mūžos zūdot,

Atmiņās gaist tālās dienas.

Kad bij debess zemei tuvāk,

Kad bij cilvēks dievam tuvāks.

Mita lielā Ziemeļzemē

Mednieks kāds.

Tam desmit meitas —

Desmit šmaugi vītoizari, —

Bet visjaunākā no māsām.

Stūrgalve un sapņotāja,

Bij visskaistākā no visām.

Izvēlējās māsas vīrus —

Lepnus, brašus karavīrus.

Pastarīte Ovīnija.

Zobodamās atraidīja

Visus jaunos, staltos puišus

Un tad sev par vīru ņēma

Veco, neglīto Osēo,

Kuru gadu nasta lieca

Un kurš kunkstēja un dvesa.

Labs un sirsnīgs bij Osēo,

Skaista dvēsele un domas.

Atnācis viņš bij šai zemē

Reiz no tālās Vakarzvaigznes —

Maigās, kaislās mīlas zvaigznes.

Zvaigznes liesmas kvēl tam sirdī.

Zvaigznes skaistums viņa dvēslē.

Zvaigznes noslēpums tā būtnē.

Zvaigznes mirdzums viņa vārdos.

Atraidītie pielūdzēji —

Jaunekļi ar pērļu jostām,

Jaunekļi ar spožām rotām —

Izzoboja Ovīniju.

Lepni atbildēja viņa:

«Nebēdāju, staltie puiši.

Ne par jums, ne pērļu jostām.

Ne par spilgtām spalvu rotām,

Ne par jūsu grīniem smiekliem, —

Ir Osēo mana laime.»

Reiz ar saviem vīriem māsas

Ielūgtas bij lielos svētkos.

Krēslā visi ceļā posās.

Krēslā visi turpu devās.

Jautrā pulkā čalodamas,

Gāja Ovīnijas māsas.

Lēniem soļiem klusēdami

Ovīnija un Osēo.

Zaļspulgajā Vakarzvaigznē

Cieši lūkojās Osēo,

it kā lūdza viņa skatiens

Vizmojošo Vakarzvaigzni,

Vizmojošo Sievu zvaigzni.

Lūpās lūgšana bij klusa:

«Ak, šovēn, nemešin, NosaI

Apžēlojies, tēvs, par mani!»

«Dzirdiet!» smējās citas māsas.

«Kā šis lūdzas savu tēvu.

Lai viņš pažēlotu veci,

Lai tas nepaklūp uz ceļa.

Lai tas nenolauž sev kaklu.»

Meža dziļums atbalsoja

Viņu nekautrīgos smieklus.

Gulēja pār meža teku

Milzu ozols, vētras izgāzts.

Milzu ozols saknēm gaisā.

Pērnās lapās, sūnās grimis.

Lēni trūdošs, drūpošs, izdobts.

Redzot ozolu, Osēo

Iekliedzās kā dziļās mokās.

Metās melnā iedobumā.

Pazuda tur neglīts vecis —

Gaudens, stīvs un grumbains vecis,

Otrā pusē laukā lēca

Puisis stalts, ar glītu seju.

Atkal atguva Osēo

Savu jaunību un spēku,

Bet — ak vai! — par vecenīti

Pārvērsta bij Ovīnija.

Uzticīgā Ovīnija —

Veca, vārga, nespēcīga —

Lēni, gausi vilka soļus.

Spieķis drebēja tai rokās.

Skaļi smējās viņas māsas.

Skaļi smējās viņas svaiņi,

Skaļi mežā smējās atbalss.

Tik Osēo nenovērsās.

Lēnu soli līdzās gāja.

Mīļi saņēma tās roku,

Sadzeltušu, savītušu.

It kā sausu rudens lapu.

Sauca viņu: «Mana mīļā!»

Mierināja mīļiem vārdiem,

Līdz tie svētku teltī nāca.

Līdz tie atsēdās pie galda

Svētās Vakarzvaigznes teltī,

Maigās Sievu zvaigznes teltī.

It kā sveša sapņa varā

Klusi sēdēja Osēo,

Visur prieks un visur līksme,

Visi jautri — skumjš Osēo:

Ne viņš ēda, ne viņš dzēra.

Nerunāja, nedzirdēja

Dzīru troksni; drūms un sapņains

Viņa skatiens apkārt klīda —

Te pie Ovīnijas mīļās.

Te uz zvīļo debess tāli.

Tad no zvaigžņu bezgalības

Maigu baisi sadzirdēja.

Maigu baisi, klusus čukstus:

«Ak Osēo, dēls mans mīļais,

Nu tu atbrīvots no ļauna,

Uzveikta ir burvja vara.

Uzveikti ir ļaunie spēki.

Atgriezies pie manis, dārgais,

Atgriezies, mans dēls Osēo.

Baudi to, kas dzīru galdā.

Ēdiens svētīts ir un svaidīts,

Ēdienā ir burvja spēki.

Tevi citā būtnē vērtīs.

Tāpat pārvērtīsies visi

Koka kausi, māla trauki:

Dzidri zvīļos pērļu kausi,

Sudrabaini skanēs trauki.

Vizuļos kā gliemežvāki,

Vizuļos un liesmas mētās.

Nodzisīs no sievu sejām

Smagie darba rūpju vaibsti.

Putnos pārvērtīsies viņas.

Iegūs vieglus gaismas spārnus,

Zaigos spalvas rieta krāsās,

Savītas ar maigu krēslu.»

Saprata Osēo čukstus,

Saprata šos klusos vārdus,

Bij tie citiem tālas skaņas:

It kā putni vidžinātu,

It kā skumja lēļa dziesma.

Vientulības krēslā tīta,

Satumsušā meža sirdī.

Visos stūros notrīcēja

Telts un sašūpojās pēkšņi.

Strauji atrāvās no zemes.

Lēni lēni augšup kāpa

Garām rasā valgiem zariem.

Pāri galotnēm, kas gaišas

Rotājās ar zvaigžņu spulgu.

Lūk, par zvīļiem gliemežvākiem

Pārvērtās nu koka šķīvji!

Lūk, par sudrabkausiem kjuva

Pelēcīgie māla trauki!

Visi griestu balsti teltij

Sudrabaini iemirdzējās.

Un kā dzidrie spāru spārni

Vizuļoja jumta tāsis.

Apkārt raugoties, Osēo

Ieraudzīja lepnās māsas.

Lepnos vīrus pārvērtušos

Raibu spalvu putnu barā.

Sīļi, žagatas un vārnas,

Strazdi, pelēkie un melnie,

Svilpa, trieca, vidžināja,

Kārtoja ar knābjiem spalvas.

Lepojās ar spožiem spārniem,

Vēdināja raibās astes.

Nomaļus tik Ovīnija

Klusi sēdēja vēl vienmēr

Veca, grumbaina un vārga.

Drūmi noraudzījās putnos.

Viņā skatoties, Osēo

Vēlreiz iekliedzās kā mokās —

Tā kā mežā, kad viņš metās

Dobumā zem ozolsaknēm.

Pēkšņi — brīnums! — Ovīnija

Savu seno daili guva.

Viņas drēbes — vecās skrandas

Sermulīšu sagša kjuva.

Līkais spieķis — sudrabspalva.

Jā, patiesi — sudrabspalva!

Gaisa straumju nests un šūpots,

Garām dzidriem mākoņkalniem,

Garām miglājiem un zvaigznēm

Aizslīdēja telšu namiņš,

Nolaidās uz Vakarzvaigznes

It kā viegla sniega pārsla,

It kā rudens lapa upē.

It kā dadža pūka vijņos.

Vārdiem sirsnīgiem nu sveica

Pats Osēo tēvs te viesus.

Vīrs ar sidrabainiem matiem,

Acīm nopietnām, bet maigām

Priecīgs teica savam dēlam:

«Pakar būrīti ar putniem.

Pakar sudrabauklu būri,

Tur pie telts durvīm to pakar.»

Pakāruši sudrabbūri,

Ovīnija un Osēo

Gāja Vakarzvaigznes teltī.

«Dēls vismīļais,» uzrunāja

Viņus visu zvaigžņu valdnieks,

«Kad tu lūdzi, iežēlojos,

Atdevu tev jaunās dienas.

Pārvērtu par raibiem putniem

Ļaunās māsas un to vīrus,

Kādēj zobojās par tevi —

Vecu, neglītu un kroplu.

Nelaimīgu burvja lāstā.

Neredzēja labo sirdi.

Neredzēja nemirstību.

Tikai labā Ovīnija

Saskatīja, iemīlēja.

Teltī, kas tur mirgo zila

Cauri novakara krēslai

Mazā zvaigznītē pa kreisi.

Mīt Vebino, jaunais burvis,

Skaudīgs, jauns un nenovīdīgs.

Pārvērta viņš tevi vecī.

Sargies no šīs zvaigznes gaismas.

Sargies no tās ziliem stariem.

Apkārt šaudās tie kā bultas,

It kā saindētas bultas.

Ilgus gadus klusā laimē

Miera zvaigznē — Vakarzvaigznē

Dzīvoja Osēo laimīgs.

Ilgus gadus čivināja

Jautri raibo putnu saime

Sidrabbūrītī pie durvīm.

Te Osēo daiļā sieva

Dāvināja vīram dēlu.

Mātes skaistums dēla sejā.

Tēva drosme dēla sirdī.

Auga dēls un spēkus guva.

Un Osēo viņa priekam

Lieca loku, drāza bultas.

Vajā vēra sidrabbūri.

Atbrīvoja sievasmāsas.

Viņu vīrus — raibos putnus,

Ļāva dēlam šaut ar bultām.

Gavijaina brīves dziesma,

Dzidra, gaiša prieka dziesma

Atskanēja Vakarzvaigznē.

Varvīkšņainā krāsu vizmā

lezvījojās putnu spārni.

Kamēr mazais loku cēla,

Liktens bultai lidot jāva.

Putns vizuļainām spalvām

Nokrita pie viņa kājām.

Bet — ak vai! — ne miris putniņš

Zemē guļ tur spalvu rotā,

Zemē gu| tur skaista sieva,

Nāves bulta pašās krūtīs.

Kad uz svētās Vakarzvaigznes

Nopilēja asins lāse,

Salauzta bij burvja vara,

Atraisītas burvju saites.

Jaunais, bezbailīgais strēlnieks,

Neredzamu roku turēts,

Juta sevi lejup slīdot

Cauri tuklai gaisa telpai,

Cauri mākoņiem un miglai.

Kamēr sasniedza viņš salu.

Kuplām zālēm apaugušu.

Pašā Lielās jūras vidū.

Līdzi viņam spožie putni

Lejup lidinājās aši

It kā raibas rudens lapas.

Spožā telts ar sudrabbalstiem,

Telts ar spāru spārnu jumtu —

Caurspīdīgo spārnu jumtu,

Vējos celta, lidinājās

Un tad lēni lejup krita,

Lēni nolaidās uz salas.

Atnesdama šajā zemē

Ovīniju un Osēo.

Vēlreiz visi raibie putni

Savu seno veidu guva:

Pārvērtās par cilvēciņiem.

Sīkiem, maziem cilvēciņiem, —

Pundurīšiem Pag-Vudžijiem.

Vasarās, kad naktis gaišas

Un kad Vakarzvaigzne staro.

Roku rokā viņi dejo

Salas klinšainajos krastos,

Salas sēkju smilšu krastā.

Novakara palsā krēslā

Var to teltis mirdzot redzēt.

Krastam garām aizbraukdami.

Zvejnieki dzird līksmas baisis.

Dejojot redz zvaigžņu gaismā

Pundurīšus Pag-Vudžijus.

Izskanēja brīnumteika —

Teika dīvā, neparastā.

Palūkojies kāzu viesos,

Nopietni vēl teica Jagū:

«Daudz es zinu goda vīrus.

Kurus jaudis nespēj saprast,

Kurus jaudis izsmej, pulgo.

Ņirgādamies noniecina.

Kaut no stāsta par Osēo

Baidītos tie liktens soda.»

Priecādamies kāzu viesi

Klausījās šo skaisto teiku,

Klausījās un aplaudēja,

Klusi jautājot cits citam:

«Vai pats Jagū nav Osēo

Un mēs Ovīnijas radi!»

Tad vēl reizi Čaibiābos

Dziedāja par mīlas ilgām.

Atskanēja liega dziesma.

Atskanēja skumja dziesma.

Par Algonkvinu, sirdsmījo,

Dztesmā skuma jauna meita.

«Kad es domāju par mīļo.

Ai, kad domāju par mījo,

Teiksmo sirds par viņu dziesmu,

Par Algonkvinu, sirdsmījo.

Kad viņš prom no manis gāja,

Sniedza mījais pērju jostu,

Sniedza baitu pērju jostu

Mans Algonkvins, mans sirdsmījais.

«iešu līdzi tev,» viņš teica,

«Es uz tavu dzimto pusi,

Ļauj man līdzi iet tev, mījāl»

Mans Algonkvins, mans sirdsmījais.

«Tālu tālu,» atbiidēju,

«Tālu mana dzimtā puse,

Ak, cik tālu dzimtā puse

Ir, Algonkvin, mans sirdsmījais!»

Aizejot vēl atskatījos.

Šķiroties vēl atskatījos:

ligi ilgi manī vērās

Mans Algonkvins, mans sirdsmījais.

Viņš vēl stāvēja pie koka —

Vētras lauzta zaja koka,

Kas ar zariem vijņus glauda.

Mans Algonkvins, mans sirdsmīļais.

Kad es domāju par mīļo,

Ai, kad domāju par mījo,

Teiksmo sirds par viņu dziesmu.

Par Algonkvinu, sirdsmīļo.»

Tā, lūk, Haijavatas kāzās

Jautri lēca Po-Pak-Kīvis,

Teiku izstāstīja Jagū,

Dziedāja pats Čaibiābos,

Bet, kad beidzās kāzu svētki

Un uz mājām devās viesi.

Nakts ar laimes glāstu skāva

Haijavatu, Minehahu.

XIII. DRUVU SVĒTĪŠANA

Stāsti, Haijavatas teiksma,

Stāsti par tām laimes dienām.

Kas pēc Haijavatas kāzām

Sākās odžibveju zemē.

Par Mondāminu vēl stāsti

Un par lauku svētīšanu.

Zemē rakts bij kara cirvis,

Zemē rakta kara vāie,

Zemē rakti kara šķēpi,

Aizmirsts skaudrais kauju sauciens,

Mierā sadzīvoja ciltis.

Netraucēti medinlek!

Cirta vieglas bērza laivas,

Brauca zvejot upju līčos,

šāva briežus, dzina bebrus.

Netraucētas ciema sievas

Tecināja kjavu sulas,

Vāca pļavās meža rīsu,

Apstrādāja zvēru ādas.

Kuplas zēla miera zemē

Zaļās kukurūzas druvas,

Plīvoja kā zaļas spalvas

Mondāmina gaišās cirtas,

Bagātību vēdināja.

Pavasaros ciema sievas

Auglīgos un plašos laukos

Raka Mondāminam kapu.

Rudeņos tās atkal nāca,

Vāca bagātīgo ražu.

Vāca Mondāmina vārpas,

Kā bij teicis Haijavata.

Reiz pēc kukurūzas sējas

Gudrais Haijavata domīgs

Teica sievai Minehaha!,

Minehaha! — Odens Smaidam:

«Laiks tev mūsu druvas svētīt,

Laiks tām apvilkt burvju lokus.

Lai tās sargātu no posta.

Kukaiņiem un lauku rūsas,

Vagemina — lauku zagļa,

Pemosēda — vārpu zagļa.31

Pusnaktī, kad dziļa tumsa,

Pusnaktī, kad viss būs klusu.

Tad, kad miega gars Nepāvins

Aizver visas telšu durvis,

Klusi piecelies no gultas.

Tā, lai citi tevi nedzird,

Tā, lai citi tevi neredz,

Nomet visas savas drēbes.

Apsedzies ar matu pīnēm.

Apsedzies ar tumsas ssgšu.

Apstaigā tad mūsu laukus,

Apvelc robežas ap laukiem.

Druvai, soļu vijā slēgtai,

Bagātāka briedīs raža,

Pasargās to burvju loki,

LaJ ne pelējums, ne rūsa,

Lai ne kukainis, ne kāpurs

Nespēj pāriet burvju loku,

Ne Kvo-ni-ši — milzu spāre.

Ne zirneklis Sabikaši, .

Ne sienāzis Po-pak-kīna,

Ne visjaunais milzu kāpurs

Vei-mak-kvāna — Lāčuāda,

Valdnieks lielai kāpurciltij.»

Koku zaros lauka malā

Izsalkušie kraukļi, vārnas,

Kagāģis, pats kraukļu valdnieks.

Visa melnā zagļu banda

Sēdēja un skaļi smējās.

Zobojās par Haijavatu.

Viņu nievās, viņu smieklos

Notrīcēja meža mala.

«Klausieties!» tie skaļi ķērca.

«Klausieties šo gudro vīru,

Gudrā Haijavatas plānus!»

Nakts kad klusumu un tumsu

Atnesa uz platiem spārniem

Un kad skumjais lēlis mežā

Sāka savu sēro dziesmu,

Maigais miega gars Nepāvins

Aizvēra kad telšu durvis.

Klusām cēlās Smaidošs Odens,

Klusām cēlās Minehaha.

Noģērbusi savas drēbes.

Ļāva tumsai sevi apsegt,

Nekaunoties un bez bailēm

Apstaigāja savus laukus.

Cieši soli solī liekot,

Vilka svēto burvju loku.

Tikai pusnakts tumšās acis

Redzēja, cik viņa skaista.

Tikai lēiis Vavoneisa

Dzirdēja, kā plūst tās elpa.

Nakts to cieši, silti tina

Mīkstās, maigās tumsas sagšās.

Lai tās daili nenopaļā

Ļaunās, mēlnesīgās mēles.

Otrā rītā, gaismai svīstot,

Kraukju karalis Kagāģis

Sapulcēja melno bandu

Krēslainajos koku galos:

Vārnas, strazdus, kraukjus, sīļus.

Kas tad ķērcot visi metās

Laupīt Haijavatas laukus.

Kur Mondāmins aprakts snauda.

«Mēs Mondāminu,» tie ķērca,

«Izraksim no viņa kapa,

Spītēdami burvju lokam

Ko, ap laukiem ejot, vilka

Svētie Minehahas soļi!»

Vienmēr gudrais Haijavata,

Vienmēr apdomīgs un rūpīgs,

Klausījās, kā ļaunie ņirgas

Nikni ķērca koku galos.

«Krā!» viņš sauca. «Draugi kraukļi!

Velti ķērc tu, kraukļu valdniek!

Es jūs šoreiz izmācīšu,

Ilgi atminēsiet mani!»

Un, pirms ausa rīts, viņš cēlās,

Izlika uz saviem laukiem

Cilpu slazdus melnai bandai.

Paslēpies pats priežu smalcē

Netālu no lauka ežas,

Gaidīja viņš vārnas, strazdus.

Gaidīja viņš sīļus, kraukļus.

Spārniem švīkstot, viņi cēlās,

Spalgi ķērcot, barā drāzās

Darīt savu posta darbu.

Nometās uz sētās druvas.

Kasa nagiem, urba knābjiem,

Meklēdami Mondāminu.

Veikli blēžu viltus stiķos,

Veikli kara viltus mākslā

Tomēr nenojauta briesmas.

Kamēr cilpas nagus tvēra,

Kamēr sagūstīja viņus

Gudrā Haijavatas slazdi.

Tad no paslēptuves krūmos

Draudošs drāzās Haijavata.

Niknums tāds bij viņa sejā.

Ka pat drošais bailēs ļima.

Tad pa labi un pa kreisi

Viņš bez žēlastības sita

Tos pa desmitiem uz reizi.

Un tad beigtus mietu galos

Pakāra par putnu biediem

Apkārt svētītajiem laukiem.

Bij tā atriebības zīme,

Bij tas brīdinājums zagjiem.

Tikai vadoni Kagāģi —

Kraukļu karali Kagāģi

Viņš no visiem pataupīja.

To par ķīlnieku sev ņēma

Un kā gūstekni to sēja,

Aizveda uz savu telti.

Piesēja ar vīksnas auklu

Teltij pašā jumta korē.

«Klausies, Kagāģi, tu kraukli,

Klausies, laupītāju vadon.

Negants viltinieks tu esi.

Noziedzīgu plānu kalējs.

Tevi ķīlā paturēšu.

Atbildi par savu tautu,

Atbildi par ļauniem darbiem!»

Saulei lecot, Haijavata

Atstāja tad īgnu, niknu

Kraukli, sēžot jumta korē.

Ķērcot bezspēcīgās dusmās,

Sitot melnos, platos spārnus,

Velti palīgus sev saucot,

Velti mēģinot tikt projām.

Vasara kad atvadījās

Un no Dienvidvēja zemes

Plūda Savondazes elpa.

Plūda silta, kvēli maiga.

Noskūpstīja druvas, laukus.

Krāšņa zēla kukurūza.

Mainīdamās krāsu priekā.

Svaigi zajās lapu drēbes

Vizēja, tad zeltains briedums

Atmirdzēja graudu vālēs.

Tad Nokomis, vecmāmiņa.

Uzrunāja Minehahu:

«Klāt nu lapuplūcējs mēness.

Lāča rīss jau ievākts pļavās.

Nobriedusi kukurūza,

Laiks vākt ražu mūsu druvās,

Laiks Mondāminu saukt cīņā.

Noplēst viņam spalvu rotu,

Noplēst dzeltenzaļās drēbes.»

Priecīga tad Minehaha

Iznāca no savas būdas,

Ar Nokomis abas kopā

Sauca darbā ciema sievas,

Sauca puišus, sauca meitas

Ievākt kukurūzas ražu,

Noplūkt nobriedušās vārpas.

Tikmēr meža malā ēnā,

Saulē smaržoja kur priedes,

Sēdās veči, sēdās vīri.

Kūpināja savas pīpes.

Klusi raudzījās, cik raiti

Puiši, meitas darbu veica.

Klausījās to darba čalā.

Jautros smieklos, jautrās dziesmās.

Likās — žadz tur žagatiņas,

Likās — svilpjot smej tur sīļi.

Likās — dzied tur sārtkrūtīši.

Gadījās ja kādai meičai

Atrast sārto laimes vārpu,

Atrast asinssārtu vārpu,

«Naškā!»32 gavilēja meičas.

«Naškā! Iegūsi sev mījo.

Iegūsi sev jauku vīru!»

«Ug! Ug!»33 atbalsoja veči,

Sēdēdami priežu ēnā.

Bet, ja puisis kāds vai meiča

Ieraudzīja kroplu vārpu —

Melnu kukurūzas vārpu.

Sabojātu, rūsas klātu,

Tad tie dziedāja un smējās,

Līda klibojot pār iauku,

Tēlodami vārgu veci

Kropliem vaibstiem, kroplu gaitu,

Visi barā, dziedādami:

«Vagemin, tu druvu zagli!

Pemosēd, tu blēdis, ložņa!»

Druva trīcēja no smiekliem,

Bet uz Haijavatas būdas

Kagāģis, pats kraukļu valdnieks.

Ķērca, drebot aklās dusmās.

Un no apkārtējiem kokiem

Pretim ķērca melnā banda.

«Ug! Ug!» atbalsoja veči.

Sēdēdami priežu ēnā.

XIV. BILŽU RAKSTI

Domīgs teica Haijavata:

«Atmiņā gaist pārāk ātri

Veco |aužu gudrās domas,

Gaist un izzūd tautas zintis.

Karavīru varoņdarbi,

Medinieku raibās dēkas,

Visas Midu burvju mākas.

Visas vārdotāju zīmes,

Visas parādības, sapņi,

Ko redz pravieši un gudrie.

Aizmirsti tiek lielie vīri.

Kādreiz teikti gudrie vārdi

Pazūd ausīm, kas tos klausās.

Pazūd nedzimušām audzēm,

Kas vēl gaida savu laiku

Tālu mūžu miņu tumsā,

Dienās, kam vēl nava vārda.

Mūsu senču kapakmeņi

Ir bez vārdiem, ir bez zīmēm.

Nezinām, ko glabā kapi.

Tik vien zinām — mūsu tēvus.

Kādas dzimtas, kāda rada,

Kāds to senais senču totēms,

Vai no Ērgļa, Lāča, Bebra

Kādreiz cēlās viņu dzimtas!

Tik vien zinām — mūsu tēvi.

Tikai kopā esot, varam

Sarunāties, bet ne šķirti,

Nevaram mēs savus vārdus

Sūtīt draugiem, kas mīt tālu,

Nespējam nekā mēs pateikt

Tā, lai mūsu ziņas nesējs

Noslēpumu neatklātu.

Lai to citiem neizpaustu.»

Prātoja tā Haijavata,

Vientulīgi mežā klīstot,

Pārdomādams, apcerēdams

Savas tautas labklājību.

Izņēma tad viņš no somas

Krāsas dažādas un košas

Un uz gludām bērza tāsīm

Uzkrāsoja tēlu zīmes —

Brīnumainas burvju zīmes.

Nozīme bij katram tēlam.

Vārdus, domas pauda zīmes.

Giči Manito, visvarens

Dzīvības un nāves valdnieks,

Olai līdzīgs bij, ko skāva

Visi četri debess vēji.

Lielais gars ir visur klātu —

Nozīmēja olas zīme.

Miči Manito, visvarens

Drausmais Ļaunais gars un valdnieks,

Ietverts bija čūskas tēlā,

Līdzīgs lielai Kinebīkai.

Ļoti spēcīgs, ļoti viltīgs

Ir šis rāpulis visļaunais —

Nozīmēja čūskas zīme.

Dzīve, Nāve — divi loki:

Balts loks — Dzīve, melnais — Nāve.

Sauli, mēnesi un zvaigznes,

Cilvēkus un zvērus, zivis.

Rāpuļus viņi uzzīmēja —

Mežus, kalnus, dīķus, upes.

Zeme — taisni vilkta svītra,

Debess — loks, pār zemi liecies,

Vidū laukums balts — ir diena.

Zvaigznēm noklāts — nakti rāda.

Punkts pa labi — rīts un ausma.

Punkts pa kreisi — riets un vakars,

Punkts uz loka — dienas vidus,

Lietus mākoņiem un vētrai

Līču loču svītras vilktas.

Pēdas, kas uz telti veda,

Bija ielūguma zīme,

Bija aicinājums viesos.

Rokas asiņainām plaukstām

Bija iznīcības zīme,

Naida simbols, naida zīme.

Visas zīmes Haijavata

Savai tautai parādīja,

Izskaidroja, iztulkoja,

Teica: «Lūk, uz kapakmeņiem

Nav ne zīmes, nav ne tēla.

Ejiet tagad izkrāsojiet

Tos ar savu māju zīmi.

Savu totēmu, lai vēlāk

Audzes, kas jums sekos dzīvē,

Var tos uzzināt un atšķirt.»

Uzzīmēja tagad jaudis

Uz vēl neaizmirstiem kapiem

Savus toiēmus un tēlus,

Katrs savas mājas zīmi:

Lāci, Bebri, Ziemeļbriedi,

Bruņurupuci un Dzērvi.

Katrs tēls — viens raksts un veidols.

Vēstīja nu katra zīme:

Dus tās īpašnieks zem zemes.

Putekļos un pelnos iris.

Džosakīdi3 *, Vebinosi,

Pravieši un vārdotāji,

Senie tautas ārsti Midas

Krāsoja uz tāss un ādas

Savu burvju dziesmu zīmes —

Katram pantam sava zīme, —

Zīmes, mistiskas un baigas,

Zīmes spilgtās, spožās krāsās.

Katra burvju vārdus slēpa.

Katrai nozīme bij sava.

Tur bij Lielais gars, kas šķīla

Spožu gaismu debess tālē,

Milzu čūska — Kinebīka

Locīdamās augšup vērās,

Izslējusi asins seksti.

Visu vērotāja Saule.

Mēness visos četros griežos,

Pūce, Ērglis, Dzērve, Vanags,

Jūras krauklis, burvju putni.

Vīrs bez galvas debess ceļā.

Bultu sadurstītas miesas,

Nāves asiņainās rokas.

Karavīri, kuri reizē

Debesis un zemi skāva.

šādas zīmes uzrakstīja

Nu uz tāsīm, briežu ādām:

Medību un kara vārdus.

Vārdotāju burvju pantus

Veidolos un tēlos tvēra.

Katram nozīme bij sava —

Doma, teiciens, vārds un jēdziens.

Arī mīlestības dziesmas.

Maigākas par burvju zālēm.

Stiprākas par burvju vārdiem.

Bīstamākas vēl par karu,

Bija attēlotas rakstos,

Bija ieguvušas tēlus.

Vispirms sārtās, spilgtās krāsās

Uzzīmēts vīrs staltu stāju —

Tas ir spēlmanis un mīļais.

Zīmes jēdziens: «Attēls palīdz

Tevi pakļaut manam spēkam.»

Otrs tēls — sēž vīrs un dziedot

Ritmu sit uz burvju bungām.

Izskaidrojums tam: «Nu klausiet!

Manu balsi dziesmā dzirdiet!»

PaēnS pie telts bij sēdies

Trešā attēlā vīrs sārtais.

Izskaidrojums bij šai zīmei:

«Nākšu sēdīšos tev līdzās,

Kaisles noslēpumā tvīcis!»

Tālāk — divi tēli kopā.

Vīrs un sieva roku rokā.

Cieši cieši sakjāvušies.

It kā viena būtne būtu.

Attēls pauda šādu domu:

«Redzu tavu kvēlo sirdi.

Redzu nosarkušos vaigus.»

Tālāk — meitene uz salas,

Viena plašās salas vidū.

Dziesmu skandēja šis attēls:

«Lai ar tālu tālu būtu

Prom tu svešas jūras salā,

Burvju spēks ir manai mīiai.

Burvju spēks ir kvēlai mīlai

Tevi atvest šurp pie manis.»

Tālāk — meitene guj saldi.

Mīļākais, pār viņu liecies,

Runā maigā sapņa balsī:

«Sadzirdēsi, mana mījā.

Manu liego mīlas balsi

Arī klusā sapņu zemē.»

Pēdējais no tēlu rakstiem

Bija sirds, kas lokā slēgta,

Sirds, kas burvju lokā tverta.

Attēls noslēpumains teica:

«Atklāta man sirds ir tava,

Atklāti tai mīlu paužu.»

Tā nu gudrais Haijavata

Iemācīja savai tautai

Rakstu zīmju burvju mākslu.

Rakstu zīmju noslēpumus,

Ko uz baltām bērzu tāsīm,

Ko uz baltām briežu ādām,

Kapakmeņiem uzrakstīja.

XV. HAIJAVATAS VAIMANAS

VIŅās dienās ļaunie gari.

Visas nelaimes kas rada,

Bijās gudro Haijavatu,

Draudzību ar Čaibiābos,

Skauda draugu uzticību,

Bijās no to labiem darbiem.

Beidzot apvienojās ļaunie.

Lai pret abiem draugiem celtos.

Piesardzīgais Haijavata

Bieži teica Čaibiābos:

«Neaizej no manis, bāliņ!

Uzglūn, draugs, tev ļaunie gari.»

Bezbēdīgais Čaibiābos

Atbildot tik pakratīja

Savas melnās matu cirtas:

«Draugs, jel nebaidies par mani!

Nespēj ļaunums nākt man tuvu!»

Reiz, kad ziema Piboēna35

Ledū kala Dižezeru,

Sindzot sausās ozollapās,

Puteņoja sniega pārslas.

Priedes pārvēršot par teltīm,

Klusumu pār zemi sedza, —

Neklausīdams biedu vārdus,

Nebēdādams ļaunos garus,

Bultas tvēris, slēpes āvies,

Medīt devās Čaibiābos,

Medīt platragainos briežus.

Taisni pāri Dižezeram

Veikli lēca staltais briedis.

Briedim līdz kā vējš viņš drāzās

Pāri baismām ledus plaisām,

Mežonīgā aizrautībā

Degdams medinieka kaislē.

Gaidīja to jaunie gari,

Paslēpušies ledus plaisās.

Lauza viņi trauslo ledu.

Dzelmē rāva Čaibiābos,

Dzelmes smiltīs viņu raka.

Enktahī — pats vilnu valdnieks.

Viens no dakotiešu dieviem.

Ievilka Jo dzijā dzelmē

Giči Gurni bezdibeņos.

Bet uz krasta Haijavata

Vaimanāja izmisumā.

Iekliedzās tik skaudrās sāpēs.

Ka pat vērši ieklausījās,

Stepē pretim kauca vilki.

Tālē modies, pērkons granda

Sāpju atbalsis — «gran-dan-da».

Melnu notriepa sev seju,

Sēru autā tina galvu,

Vaimanādams nosēdēja

Pussimts dienu savā teltī,

Dzijās sāpēs izsaukdamies:

«Maigais spēlmanis ir miris.

Maigākais no dziesmu draugiem

Aizgājis no mums uz mūžiem;

Aizgājis nu soli tuvāk

Visu skaņu radītājam.

Visu dziesmu radītājam.

Ak mans brāli Čaibiābos!»

Sašūpoja sēru egles

Savus tumši zaļos zarus.

Savus sārtos čiekurzvanus.

Mierināja Haijavatu,

Nopūtās un līdzi skuma

Viņa bēdās, viņa sāpēs.

Velti pavasara plauksmē

Gaidīja mežs čaibiābos.

Skuma strautiņš Siboviša,

Skuma niedres līču pļavās,

Skuma dziesmā zilspārnīte

Oveisa un žēli sauca:

«Čaibiābos! Čaibiābos!

Dziesmas sirds ir apklususi!»

Bet telts korē sārtkrūtītis,

Opeči sauc dziļās skumjās:

«Čaibiābos! Čaibiābos!

Dziesmas sirds ir apklususi!»

Visu nakti vaimanāja

Mežā lēlis Vavoneisa,

Lika dziesmai sāpēs šņukstēt:

«Čaibiābos! Čaibiābos!

Dziesmas sirds ir apklususi!»

Tautas ārsti, gudrie Midas,

Tautas burvji Vebinosi,

Vārdotāji Džosakīdi

Atnāca pie Haijavatas,

Uzcēla te Svēto telti.

Centās remdēt viņa sāpes.

Klusi, svinīgi tie nāca.

Līdzi nesot zāļu somas —

Bebra, lūša, ūdra somas.

Pilnas dziedinošām saknēm,

Pilnas stiprām burvju zālēm.

Kad viņš dzirdēja tos nākam,

Pārtrauca viņš skaļi raudāt.

Pārtrauca saukt — «Čaibiābos».

Ne ko jautāja, ne teica,

Noņēma tik sēru autu.

Sejai melno sēru krāsu

Klusi nomazgāja strautā,

Klusi sekoja tad Midām

Līdzi viņu Svētā teltī.

Burvju dzērienu tie sniedza,

Vārītu no piparmētrām.

Pelašķiem un spēka saknes,

Dziedinošām tūkstošlapēm.

Klusi rībinādams bungas,

Korim piebalsojot, dūca

Burvis savas dīvās dziesmas:

«Lūk, es pats, es pats, jel raugies!

Runā lielais Sirmais Ērglis!

Nāciet, baltās vārnas! Dzirdiet!

Palīdz man pats pērkons dārdot,

Palīdz neredzami gari.

Dzirdu viņu balsis saucot.

Dzirdu saucot debess telpā.

Varu izdziedināt tevi,

Stipru darīt, Haijavata!»

«Hi-o-ha!» tam atbild koris.

«Vei-ha-vei!» sauc burvju koris.

«Visas čūskas ir man draugi.

Dzirdi: kratu vanagādu!

Nošaut varu, baltā nira!

Varu iešaut tavā sirdī.

Varu izdziedināt tevi,

Stipru darīt, Haijavata!»

«Hi-o-ha!» tam atbild koris.

«Vei-ha-vei!» sauc burvju koris.

«Lūk, es pravietis visvarens!

Nodreb telts no maniem vārdiem,

Svētā telts, lūk, nodreb šausmās,

Neredzamas rokas tverta.

Soļus debess tekā sperot.

Līkst un skan zem manām kājām.

Varu izdziedināt tevi,

Stipru darīt, Haijavata!»

«Hi-o-ha!» tam atbild koris.

«Vei-ha-vei!» sauc burvju koris.

Dejodami Zāļu deju,

Purināja zāļu somas

Pāri Haijavatas galvai.

It kā mozdamies no sapņiem,

Drūms un mežonīgs viņš cēlās,

Nejuta vairs dzijās bēdas.

Tā kā mākoņi klīst vējā,

Klīda skumju padebeši,

Gaišas kjuva viņa domas.

Tā kā pali aiznes ledu,

Atbrīvojās sirds no bēdām,

Atbrīvojās sirds no sāpēm.

Tad no bezdibeņa kapa,

Tad no Giči Gurni dzelmes

Izsauca tie Čaibiābos —

Haijavatas dārgo draugu.

Un tik varens, neatvairāms

Bija burvju aicinājums.

Ka to dzelmē sadzirdēja.

Dziļā Giči Gurni dzelmē.

Piecēlās nu Čaibiābos,

Ieklausījās: dzied un spēlē.

Klausot dziesmai, kas to sauca,

Līdz telts durvīm nāca klusi.

Ieiet teltī burvji liedza.

Uguns pagali un ogli

Deva tam caur durvīm burvji.

Vēlēja kļūt Čaibiābos

Valdniekam pār Veļu valsti.

Lika aizdegt veļu sveces,

Sveicot jaunus atnācējus.

Aizdegi sārtus veļu ceļā.

Kur tie atpūšas uz brīdi,

Ejot Ponemahas valstī,

Ejot klusā Aizpasaulē.

Tad no bērnu dienu ciema.

Tad no mīļu draugu mājām

Šķīrās tagad Čaibiābos.

Aizgāja viens meža teku,

Izgaisa kā dūmu strūkla.

Neliecās zars, garām ejot,

Neliecās pat zāju stiebri,

Nečaukstēja zem tā soļiem

Pērnā gada sausās lapas.

Tā viņš četras dienas gāja

Lejup kluso veļu teku.

Ēdot veļu zemeņogas'8 .

Pārpeldēja Skumju upi,

Atsēdās uz viegla bluķa.

Sudrabezeram tad pāri

Aiznesa to Akmens laiva37

Klusās Svētlaimības salās,

Veļu valstī, Enu valstī.

Ejot veļu teku blakus.

Redzēja viņš gurdas ēnas,

Gurušas zem smagām nastām.

Nesot bultas, kara vāles.

Kažokus un podus, katlus.

Barību, ko labi draugi

Līdzi dod tām veļu ceļā.

«Ai!» tie gaudās. «Kāpēc dzīvie

Uzkrauj mums šīs smagās nastas!

Labāk būtu ceļot kailiem.

Labāk būtu ejot gavēt

Nekā gurt zem smagām nastām

Mūsu garā, grūtā ceļā.»

Projām devās Haijavata

Nu uz vakariem un rītiem.

Gāja mācīt savu tautu

Lietot dziedinošas zāles,

Ārstēt slimības un vainas.

Pirmo reizi iepazina

Tauta Midu noslēpumus,

Svēto dziedniecības mākslu.

XVI. PO-PAK-KĪVIS

klausieties, kā Po-Pak-Kīvis,

Jautrais, skaistais Jenadīzis,

Ko par vējagrābsli sauca,

Satrakoja visu ciemu.

Klausieties, kā tad viņš bēga.

Slēpdamies no Haijavatas,

Brīnumaini pērvērzdamies

Savu raibo dēku gaitās.

Lieiā Giči Gurni krastā,

Tur, kur Nego Vudžu kāpas

Pieglaužas pie Dižezera,

Telts bij celta Po-Pak-Kīvim.

Viņš bij tas, kas trakā prātā

Iedomājās irdās smiltis

Sadzīt Nego Vudžu kāpās,

Kad viņš Haijavatas kāzās

Visu kāzu viesu priekam

Lēca neprātīgo deju.

Lēca jautro Ubagdanci.

Tagad, jaunu dēku alkdams.

Atstāja viņš savu telti,

Aizdrāzās pie ciema ļaudīm.

Kur pie Jagū sanākuši

Bija ciema jaunie puiši

Paklausīties Jagū stāstus,

Jagū brīnumainās dēkas.

Stāstīja viņš, kā Odžīga38 ,

Vasariņas atvedēja,

Lūku cirta debess jumtā.

Ielīda tad debess laukos,

Atbrīvoja Vasariņu —

Mīļo, jauko Vasariņu.

Pirmais šajā lietā ūdris

Savus spēkus mēģināja,

Pēc tam bebris, lūsis, āpsis.

Kalna galā uzkāpuši,

Trieca dūres debess velvēs,

Trieca pieres debess jumā.

Pēc tam Āmrija nu cēlās,

Sakārtojās uzbrukumam:

Atspērās kā vāverīte,

Saliecās kā circenītis.

«Pirmais lēciens!» teica Jagū.

«Pirmais lēciens! Lūk, virs galvas

Debess saliecas kā ledus.

Kad sāk ūdens celties palos.

Otrais lēciens! Lūk, virs galvas

Debess saplaisā kā ledus.

Kad visaugstāk cejas pali.

Trešais lēciens! Lūk, virs galvas

Skanot salūst debess Iedus,

Pazūd Āmrija pats palos.

Un ar palēcienu cauna

Odžīga tam līdzi drāžas.»

«Dzirdiet!» sauca Po-Pak-Kīvis,

Pārkāpdams pār durvju slieksni.

«Apnikušas sen šīs pļāpas.

Apnikuši Jagū meli,

Haijavatas gudrās runas!

Ļaujiet, lai jūs uzjautrinu

Garlaicīgo stāstu vietā!»

Un no vilku Sdas somas

Svinīgi viņš laukā cēla

Pogasinga spēļu kausu.

Figūras, kas baltas vienā,

Asinssārtas otrā pusē.

Bij tur divas milzu čūskas,

Bij tur divi bandinieki,

Bij tur lielā kara vāle,

Slaidā zivs, ko sauca Kigo,

Četras spožas vara ripas,

Vēl trīs pīlēnus viņš ņēma.

Izgrieztas no gluda kaula

Visas mazās figūriņas,

Tikai ripas bij no vara,

Vienā pusē spodrinātas,

Otrā melni nokrāsotas.

Viņš tās koka kausā lika,

Sakratīja, kopā jauca,

Un tad izbēra uz zemes,

Paskaidrodams spēles gaitu:

«Puse sarkanā, lūk, augšā,

Stāvus nokritusi čūska.

Lūk, uz spožas vara ripas,

Lūk, uz spodrinātās puses.

Kopā — astoņi pa vienam,

Trīspadsmitreiz vēl pa desmit.»

Vēlreiz kausā visas lika.

Sakratīja, kopā jauca.

Izbēra tās vēlreiz zemē,

Paskaidrodams spēles gaitu:

«Šoreiz baltas abas čūskas.

Balti arī bandinieki.

Sarkani ir visi citi.

Astoņi un piecreiz desmit.»

Tā, iūk, jaunu naudas spēli

Iemācīja Po-Pak-Kīvis,

Vairākreizes izskaidrodams,

Kā ir saskaitāmi meti.

Spēles mežonīgā kaislē

lezvērojās daudzas acis.

«Daudz es spēļu,» teica Jagū,

«Veiklības un naudas spēļu,

Svešas zemes pārstaigājot.

Redzēju tur svešām tautām.

Ļoti izveicīgam jābūt.

Kas grib sacensties ar Jagū.

Lai tu veiklu domā sevi.

Iedomīgais Po-Pak-Kīvi,

Varu uzveikt tevi spēlē,

Varu pamācīt, kā jāmet.»

Jauns un vecs nu kopā sēdās,

Sāka Pogasinga spēli.

Spēlēja uz drēbēm, rotām.

Spēlēja, līdz rīts jau svīda.

Spēlēja, līdz Jenadīzis —

Viltīgais švīts Po-Pak-Kīvis

Atspēlēja viņiem drēbes,

Atspēlēja dārgas mantas,

Briežu kreklus, sermu|ādas,

Zīļu jostas, spalvu rotas,

ieročus un pīpes, somas.

Spēles mežonīgā kaislē

Tiem kā vilkiem dega acis.

Uzvarētājs Po-Pak-Kīvis

Beidzot teica: «Esmu vientu|š

Savā teltī, tādēj labprāt

Dēku gaitām biedru gūtu.

Kas man laipni pīpi sniegtu.

Visu, ko jums atspēlēju,

Visas drēbes, pērju jostas,

Visas krāšņās spalvu rotas,

Visu lieku es uz spēli

Pret šo jauno, jauko zēnu!»

Jagū brājadēis bij puika —

Tikai sešpadsmito reizi

Vasaru viņš sagaidīja.

Miglaini39 to sauca ļaudis.

Tā, kā uguns zvēro pīpē

Tumši sarkana caur pelniem,

Tā zem vecā Jagū skropstām

lezvērojās viņa acis.

«Ug!» viņš kliedza spēles kaislē.

«Ug!» tam atbalsoja citi.

Sagrāba nu koka kausu

Vecis kaulainajos pirkstos,

Sakratīja kaislās dusmās

Onagonu — liktens kausu,

Izbēra ar tādu sparu,

Ka pat nošķindēja meti.

Sarkanas bij abas čūskas,

Sarkani bij bandinieki.

Sarkanas bij kaula pīles,

Melnas četras vara ripas.

Viena slaidā zivs bij balta,

Vienreiz pieci guva Jagūl

Smaidīdams nu Po-Pak-Kīvis

Kausu kratīja un meta.

Viegli sašūpodams gaisā,

Viegli zemē bēra metus.

Melnas abas spožās ripas,

Balti, sārti visi citi,

Gan viens bandinieks bij stāvus

Kā pats viltus Po-Pak-Kīvis,

Stājies spēlētāju vidū,

Smaidot paziņoja visiem:

«Piecreiz desmiti Uzvarēju!»

Zvērojošas vilku acis

Nikni noraudzījās viņā,

Kad viņš pagriezās un gāja,

Līdzi aizvezdams sev zēnu —

Jauno Jagū brājadēlu,

Jauno, slaido Miglainīfi,

Kas nu abās rokās nesa

Afspēiētās briežu drēbes,

Sermujādas, jostas, pīpes.

«Aiznesi» teica Po-Pak-Kīvis,

Spalvu vēdeklīti celdams.

«Aiznes visu manā teltī

Tur pie Nego Vudžu kāpāml»

Sarkans Po-Pak-Kīvim acīs

Zvēroja vēl spēles trakums,

Sūrstēja vēl pīpes dūmi,

Kad tas iznāca no būdas

Svaigā, dzedrā rīta gaisā.

Līksmi gavilēja putni,

Līksmi viļņus vēla strauti.

Sirds nu Po-Pak-Kīvim krūtīs

Gavilēja līdzi putniem,

Gavilēja līdzi strautam,

Kad viņš cauri ciemam gāja

Agrā, sidrabainā rītā.

Planda vēdeklis tam rokā,

Planda gulbja spalvu rota —

Tā viņš nonāca tai vietā,

Telts kur Haijavatam celta.

Kluss un tukšs te bij visapkārt:

Nenāca neviens pie durvīm,

Neteica neviens tam «sveiki!»,

Tikai putni čivināja,

Lidojot visapkārt teltij.

Lēkāja un jautri svilpa,

Pašā jumta korē krauklis

Kagēģis — pats kraukļu valdnieks

Spalgi ķērca, spārnus sizdams,

Nikni vērās Po-Pak-Kīvī.

«Visi projām! Telts ir tukša!»

Pats sev teica Po-Pak-Kīvis,

Sirdī ļauna doma dzima.

«Prom ir gudrais Haijavata,

Prom ir naivā Minehaha,

Prom ir vecene Nokomis,

Telts ir pamesta bez sarga!»

Sagrāba nu Po-Pak-Kīvis

Kraukļu valdnieku aiz kakla

Un kā zāļu somu grieza

Viņš ap kaklu lielo putnu.

Beidzot nožņaudza Kagāģi.

Atstāja to karājoties

Lejup pie telts jumta kores,

Apvainodams kraukļa dzimtu,

Apvainodams Haijavatu.

Zagļa soļiem teltī gājis,

Visu ārdīja un grāva.

Jauca mantas, krāva kaudzēs

Juku jukām kausus, katlus.

Jauca bebru ādu drēbes,

Odru, lūšu, sermuļādas.

Apvainodams tā Nokomis,

Apvainodams Minehahu.

Prom pa mežu tad viņš devās.

Uzsvilpodams jautru dziesmu.

Uzsvilpodams vāverītēm.

Kas no savām ligzdām meta

Zīļu bļodiņas tam virsū.

Uzsvilpodams meža putniem.

Kas no zaļām lapu teltīm

Jautri atsvilpa tam pretim.

Uzrāpies uz klinšu radzes

Kraujā Giči Gurni krastā.

Notupās viņš radzes smailē,

Gaidīja tur jaunā priekā

Haijavatas atgriešanos.

Guļus atlaidies, viņš klausās:

Dziļi lejā gulgo viļņi,

Gulgo sapņaini un klusi.

Augstu gaisā plūsmo debess,

Plūsmo sapņaina un klusa.

Apkārt lidinājās putni,

Haijavatas kalnu cāļi

Baros riņķoja ap viņu,

Spārnu vēdām viņu skarot.

Un viņš sita, kāva putnus.

Kāva desmitiem un simtiem,

Svieda lejā kraujas aizā.

Svieda lejā jūras līcī,

Kamēr manīja to kaija,

Sēdēdama klinšu radzēs.

Iekliedzas: «Tas Po-Pak-Kīvis,

Nokauj viņš te mūsu cāļus!

Sūtiet ziņu mūsu brālim,

Sūtiet ziņu Haijavatam!»

XVII. PO-PAK-KĪVJA ĶERŠANA

aizsvilās nu kaislās dusmās

Haijavata, redzot ciemā

Spēles satrakotos |audls,

Uzzinot par |auniem darbiem,

Noziegumiem, ko bij veicis

Viltnieks, švītais Po-Pak-Kīvis.

Elpa aizrāvās tam kaklā.

Kad caur sakostajiem zobiem,

it kā meža sirsis spindzot,

Izdvesa viņš trakās dusmās:

«Nositīšu Po-Pak-Kīvi —

Ļauno darbu darītājul

Nava pasaule tik plaša,

Neved ceļš neviens tik tālu.

Kur to nesniegs manas dusmas.

Kur to nesniegs atriebība!»

Steigšus Po-Pak-Kīvi gūstīt

Devās niknais Haijavata,

Devās ciema medinieki.

Cauri mežam viņa pēdas

Līdz pat klintsradzei tie dzina.

Nebij vairs šeit Po-Pak-Kīvja.

Tikai nomīdītu zāli.

Tikai iegulētu bedri

Atrada vēl mellenājos,

Kur bij atgūlies viņš brīdi.

Tālu ielejā zem viņiem,

Tālu līču pļavas malā,

Po-Pak-Kīvis pagriezdamies

Parādīja viņiem pigu —

Izsmiekla un nievu zīmi.

Stāvot augstā klinšu radzē.

Nikni kliedza Haijavata:

«Nava pasaule tik plaša,

Neved ceļš neviens tik tālu, —

Panāks tevi manas dusmas,

Panāks sods un atriebība!»

Pāri kalniem, pāri upēm,

Cauri brikšņiem, birzīm, mežiem

Skrēja viltnieks Po-Pak-Kīvis.

Viņš kā antilope lēca.

Kamēr pašā meža vidū

Nokļuva pie meža strauta,

Nokļuva pie bebru tača

Klusā, rāmā meža strautā,

Kas bij pārplūdis pār krastiem.

Pārvērties par plašu dīķi,

Kurā Iebriduši koki.

Kurā šalcot auga niedrājs,

Uzziedēja ūdensrozes.

Apstājās te Po-Pak-Kīvis,

Apstājās pie bebru tača.

Tacis celts no baļķiem, zariem.

Šļāca ūdens cauri spraugām,

Pāri tacim plūda straume.

Iznira no dzelmes bebris.

Paraudzījās platām acīm.

Skatiens izbrīnā, šķiet, jautā:

Kādēļ svešnieks šurpu nācis!

Stāvēja te Po-Pak-Kīvis,

Odens plūda pāri kājām

Dzidrās, sidrabainās strūklās.

Jautri smaidot, Po-Pak-Kīvis

Tagad uzrunāja bebri:

«Bebri Amik10 , draugs mans mīļais,

Vēss un patīkams te ūdens.

Ļauj man Ienirt rāmā straumē,

Ļauj man ieiet tavā mītnē,

Draugs, par bebri pārvērt mani!»

Atturīgi, piesardzīgi

Atbildēja viņam bebris:

«Ļauj man apspriesties ar citiem.

Ļauj man padomu tiem prasīt!»

Un viņš nogrima zem ūdens.

Smagi nogrima kā akmens

Dīķa dibenā, kas izklāts

Pītiem zariem, rudām lapām.

Gaidīja nu Po-Pak-Kīvis.

Odens plūda pāri kājām

Dzidrās, sidrabainās strūklās,

Sjāca cauri tača spraugām,

Putās vērpās, lejā krītot,

Tālāk rāms un mierīgs plūda,

Atspulgodams saules vizmu.

Atspulgodams meža krēslu.

Atspulgodams zaru Sūpas,

Gaismas ņirbu, ēnu zibu.

Bebris iznira no dzelmes.

Klusi viena otrai blakus

Cēlās arī citas galvas.

Kamēr visa dīķa virsma

Spožiem, melniem purniem pilna.

Lūgdamies nu Po-Pak-Kīvis

Uzrunāja visus bebrus:

«Patīkama jūsu mītne,

Arī droša, draugi bebril

Asprātīgi jūs un gudri.

Vai jūs, draugi, arī mani

Nevarētu bebrī pārvērst!»

«Jā!» tam atbildēja Amiks —

Visas bebru saimes valdnieks.

«Nāc un laidies mūsu vidū

Lejup klusā ūdens mītnē!»

Lejup bebru vidū nira

Rāmā dīķī Po-Pak-Kīvis,

Melns tam kļuva brieža krekls,

Melni zābaki un cimdi,

Un par platu, melnu asti

Pārvērtās tam tērpa bārkstis,

Po-Pak-Kīvis kļuva bebris.

«Lielāku!» viņš pavēlēja.

«Lielāku jel pārvērt mani.

Lielāku par visiem bebriem!»

«Labi!» atbildēja Āmiks.

«Kad tu ielīdīsi alā,

Kas būs tagad tava mītne,

Desmit reizes lielāks k|ūsi.»

Brūnā ūdenī tad mierīgs

Klusi nira Po-Pak-Kīvis.

Līdz pat dibenam, kas izklāts

Koku stumbriem, koku lapām,

Barība kur ziemai krāta,

Bads lai nepārsteigtu bebrus.

Tur zem līka zara bija

Eja pialā, ērtā alā.

Ielīdis tur, pārvērsts tika

Viņš par visiem bebriem lielāks,

Desmit reizes lielāks kjuva.

«Esi kungs mums!» teica bebri.

«Esi bebru kungs un valdnieks!»

Tomēr neizdevās ilgi

Viņam valdīt bebru valstī.

Sardzes vīrs, kas savā vietā

Stāvēja pie ūdensrozēm,

Pavēstīja barsmu ziņu:

«Atnācis ir Haijavata,

Atnākuši medinieki!»

Pēkšņi augšā atskanēja

Saucieni un skaļas runas,

Saucieni un soļu duna.

Lūza zari, vaļā sprucis,

Mutuļos prom ūdens gāzēs.

Juta bebri — sagrūst tacis.

Brīkšķot bebru alu jumti

Salūza zem vīru soļiem.

Cauri plaisām spiedās gaisma.

Bebri izsprāga caur durvīm.

Meklēja, kur bēgt un slēpties —

Iedobumos, krastu alās.

Tikai resnais Po-Pak-Kīvis

Netika pa eju iaukā.

Viņš bij piepūties kā pūslis,

Pietūcis no iedomības.

Cauri jumta spraugai kliedza

Haijavata: «Po-Pak-Kīvi!

Nelīdz spēks tev, nelīdz viltus,

Nelīdz veiklā pārvēršanās.

Tomēr esi tu man rokā!»

Nosita ar smagām vālēm

Medinieki Po-Pak-Kīvi,

Dauzīja kā graudus piestā.

Kamēr galvaskauss bij saberzts.

Seši slaidi medinieki

Cēla nestuves uz pleciem,

Nesa mājup beigto bebri.

Džibi — viņa gars — vēl tomēr

Sajuta, ka Po-Pak-Kīvis

Turpina vēl tālāk dzīvot.

Džibi cīnījās un sitās,

šurpu turpu plivinoties,

it kā telšu durvju aizkars,

Kad pūš ziemejvētra durvīs.

Kamēr sakopoja spēkus,

Kamēr atstāja tas miesas.

Kamēr seno seju, vaibstus

Atguvis bij Po-Pak-Kīvis,

Veikli pazuda tad mežā.

Tomēr Po-Pak-Kīvja garu

Uzmanīgais Haijavata

Pamanīja, pirms tas zuda.

Pamanīja meža krēslā,

Pazibot starp priežu stumbriem,

Slīdot zilās priežu ēnās,

Slīdot pāri izcirtumam.

It kā viesujvējš viņš drāzās,

Liecot zarus savā priekšā.

Viņa pēdās it kā lietus

Steidzās Haijavatas so|i.

Aizelsies nu Po-Pak-Kīvis

Atskrēja pie ezerkrasta.

Ezerā starp ūdensrozēm

Peldēja bars jūras zosu,

Iznirstot starp niedru ceriem,

Bradājot pa meldru salām.

Te tās cēla melnos knābjus,

Te tās ienira zem ūdens.

Satumsa, caur ēnām peldot,

Atmirdzēja saules gaismā.

«Pišneke!»41 viņš skaji kliedza.

«Pišneke, mans dārgais brāli!

Jūras zosī pārvērt mani.

Spožu kaklu, spožām spalvām.

Pārvērt tikai desmit reizes

Lielāku par citām zosīm!»

Tā viņš jūras zoss nu kjuva

Platiem, tumšiem milzu spārniem,

Platām, gludām, spožām krūtīm,

Platu knābi, platām pleznām.

Pārvērtās viņš milzu zosī —

It kā desmit zosis kopā —

Tieši tad, kad ezerkrastā

Parādījās Haijavata.

Skaļi kliedzot, spārnus sitot.

Barā cēlās jūras zosis,

Pacēlās no niedru salām,

Lēpju, ūdensrožu salām,

Mācīdamas Po-Pak-Kīvi:

«Skrienot neskaties uz leju,

Sargies palūkoties lejup,

Citādi tev slikti klāsies,

Uzklups nelaime tev ļauna!»

Projām steigšus laidās zosis,

Prom uz ziemeļzemes purviem,

Cauri migiai, saules gaismai,

Naktī atpūzdamās meldros.

Kādā ceļojuma rītā

Satika tās Dienvidvēju.

Svaigs un spēcīgs vējš tās nesa,

Celdams viņu platos spārnus.

Pēkšņi kaut kur dziļi lejā

Atskanēja skaļas balsis.

Ļaudis sveica jūras zosis,

Ļaudis iznāca no teltīm.

Pamanīja ciema jaudis

Po-Pak-Kīvja platos spārnus.

Brīnījās par milzu zosi.

Kas tur augstu gaisā sita

Savus platos milzu spārnus.

Sadzirdēja Po-Pak-Kīvis

Lejā Haijavatas balsi.

Saprata, ko klaigā Jagū, —

Aizmirsis, ko zosis teica,

Paraudzījās tieši lejup.

Dienvidvējš no aizmugures

Satvēra tā milzu spārnus.

Sagrieza un lejup rāva.

Velti centās Po-Pak-Kīvis

Atkal augšup pagriezt spārnus,

Riņķu riņķiem kūleņodams.

Ciems — tur lejā, zosis — augšā

Virpuļos ap viņu griezās.

Tuvāk nāca ciems, bei zosis

Barā aizlidoja tālāk.

Skaļas kļuva ļaužu balsis.

Skaļi kļuva ļaužu smiekli.

Tālē pazuda jau zosis,

Lejā pretim skrēja zeme.

Nokrita no debess beigta

Jūras zoss nu ļaužu vidū,

Nokrita ar lauztiem spārniem

Milzu jūras zoss te zemē.

Bet tās gars, tās ēna atkal

Turpināja tālāk dzīvot,

Gūdams Po-Pak-Kīvja veidu,

Skaistā Jenadīža vaibstus,

Atkal bēgot drāzās tālāk,

Līdz tam Haijavata, saukdams:

«Nava pasaule tik plaša,

Neved ceļš neviens tik tālu, —

Panāks tevi manas dusmas,

Panāks sods un atriebība.»

Po-Pak-Kīvim tuvāk, tuvāk

Viņu tvert jau sniedzās roka,

Haijavatas labā roka.

Bet nu viltus Po-Pak-Kīvis

Sagriezās kā vilciņš veikli

Un ar viesuļvēja vērpēm

Līdzi rāva lapas, smiltis.

Vlrpujainās smiltīs zūdot,

DobS ozolā pats metās,

Pārvērtās par glumu čūsku.

Aizlīda starp koku saknēm.

Dobo ozolu tad šķēla

Haijavatas labs roka,

SīkSs šķilās saskaldīja,

Sīkās šķembās saplosīja.

Velti viltus Po-Pak-Kīvis,

Atkal savu veidu guvis.

Atkal viesujvēja vērpēs

Aizdrāzās gar jūras krastu

Rietumos, kur Giči Gurni

Viļņus vej pret klinšu radzēm.

Aizdrāzās pār smilšakmena

Sārtiem iežiem klāto krauju.

Te tam sirmais Kalnu vecis.

Kalnu valdinieks visvarens,

Plaši vēra klinšu durvis,

Plaši vēra bezdibeņus.

Dodams savās vēsās aizās

Patvērumu Po-Pak-Kīvim,

Ierādīdams viņam mītni

Drēgnā smilšakmeņu alā.

Aizvērās jau klinšu durvis.

Kad pie sliekšņa Haijavata

Nāca un ar burvju cimdiem

Šķēla aizas klinšu iezī,

Saukdams bargā pērkonbalsī:

«Atver! Te ir Haijavata!»

Neatvēra Kalnu vecis.

Mēmi klusas drūmās klintis.

Mēmi drēgnie bezdibeņi.

Tad pret padebešiem roku

Lūdzot cēla Haijavata,

Lūdza pērkonu un auku.

Lūdza zibeni sev talkā.

Meinā vētras padebesī

Atbrāzās pār Giči Gurni

Tie no tāliem Pērkonkalniem.

Bailēs drebot, Po-Pak-Kīvis

Pieplaka pie klinšu sienas,

Klausījās — dārd pērkonsoji,

Redzēja — deg zibens acis.

Trieca zibens Veivesimo

Klintī savu kara vāli,

Šķēla pušu klinšu radzes.

Šķēla blīvo klinšu sienu.

Grandot pērkons Ennemīkī

Aizā svieda savu balsi,

Saucot: «Kur ir Po-Pak-Kīvis!»

Gruva klintis, un zem radzēm

Gulēja uz akmens drupām

Miris viltus Po-Pak-Kīvis,

Miris skaistais Jenadīzis,

Nosists savā cilvēkveidā.

Beigas viņa jautrām dēkām,

Beigas veikliem stiķiem, niķiem.

Beigas visām viltus spēlēm.

Trakām, neprātīgām dejām,

Nebēdnīgām mīlas dēkām,

Vieglprātīgiem solījumiem.

Augstsirdīgi Haijavata

Paņēma nu viņa garu.

Teica tam: «Ak Po-Pak-Kīvi,

Vairs nekad tu nemeklēsi

Jautras, bezbēdīgas dēkas.

Vairs nekad tu viesuļdejā

Negriezīsi koku lapas,

Virpuļot un plivināties

Varēsi nu Aizpasaulē.

Ērglī pārvērtīšu tevi.

Būsi kara ērglis Ķinū —

Valdnieks visai putnu saimei.

Valdnieks Haijavatas cāļiem.

Po-Pak-Kīvja vārds vēl vienmēr

Dzīvo viņa tautas vidū,

Dzīvo teiksmotāju stāstos,

Dzīvo pasakās un dziesmās.

Virpuļos kad sniega pārslas

Ziemā vērpjas apkārt teltīm,

Brāzmains vējš kad svilpj un auro

Dūmeņos un jumta korēs,

Saka jaudis: «Po-Pak-Kīvis

Griežas neprātīgā dejā,

Griežas, vētrā ražu vākdams.»

XVIII. KVAZINDA NAVE

T

0T

ļaužu vidū tālu zināms,

Pazīstams ir slavens Kvazinds,

Nebij spēkos pretinieku,

Nebij drosmē pretinieku,

Tikai jaunie Pag-Vudžiji —

Mazie skauģi, pundurīši.

Mazās fejas, mazie rūķi —

Gudroja, kā viņam uzbrukt.

«Ja šis nekaunīgais Kvazinds,

Ja šis varmācīgais milzis,»

Runāja tā pundurīši,

«Ilgi turpinās vēl ārdīt

Visu, ko skar viņa rokas,

Likdams pabrīnīties ļaudīm,

Kas ar Pag-Vudžijiem notiks.

Kas par pundurīšiem bēdās!

Samīdīs viņš mūs kā sēnes

Un par ēsmu mūs un bērnus

Atdos ļauniem Ne-be-no-big,

Atdos jauniem ūdensgariem.»

īgnās dusmās pundurīši

Lēma uzveikt stipro vīru.

Lēma nogalināt milzi.

Lai uz visiem laikiem zemi

Atbrīvotu no Kvazinda —

Bezsirdīgā, Iedomīgā,

Cietsirdīgā, stiprā vīra.

Milža brīnumspēks bij galvā.

Pašā viņa galvas vidū.

Pašā galvas vidū arī

Ievainojams stiprais Kvazinds,

Citur nevar iedzelt bulta.

Citur neaizskarams milzis.

Pat šai vietā nevis bulta

Spēja viņu dzelt un nāvēt.

Tikai priežu sēklas čiekurs.

Tikai zilais egles čiekurs

Liktenīgo spēku glabā.

Nezin to neviens no ļaudīm,

Tikai gudrie pundurīši

Zināja šo noslēpumu.

Zināja, kā nokaut milzi.

Savāca nu pundurīši

Lielā Takvamino mežā

Priežu sēklu čiekurīšus.

Zilos egļu čiekurīšus.

Aiznesa uz upes krastu,

Sabēra tos lielās kaudzēs

Tur, kur sārtās klinšu radzes

Pāri upes straumei liecās.

Pēc tam ļaunie pundurīši

Apmetās te gaidīt milzi.

Tveicīga bij pēcpusdiena.

Svelmains klusums tina upi.

Svelmains spožums pāri upei,

Nekustīgas snauda ēnas.

Sīcot sijājās te odi,

Aizslīdēja kukainīši,

Gaisā sanoņa bij skaļa, —

Izaicinošs kaujas sauciens.

Lejup baftā bērza laivā.

Lejup brauca Stiprais Kvazinds,

Ļaudams laivai straumē slīdēt,

Lēnā Takvamino straumē.

Klusa, gurda dienas sve.'me.

Kluss un miegains arī Kvazinds.

Tad pa nokareniem zariem,

Tad pa mīkstām bērzu spurdzēm

Klusi noslīdēja lejup

Miega gariņš un tam līdzi

Neredzami pavadoņi.

It kā lielā milzu spāre.

Spoži zvīļā Dei-kvo-ni-ši,

Spārniem vizot, pats Nepāvins

Aplidoja gurdo vīru.

Viņa ausīs iešalkojās

It kā tālu viļņu čalas.

It kā tālas krāces šalkas,

It kā vēja dziesma priedēs,

Un viņš sajuta uz pieres.

It kā vieglas kara vāles

Gurdi sistu miega gari —

Nepāvina kara pulki,

It kā kāds tam dvestu sejā.

Pirmais miega garu sitiens —

Snaudā grima gurdais Kvazinds.

Kad tie otrreiz viņu sita, —

Rima airēt gurdās rokas.

Trešoreiz — un tumsā zuda

Viņam apkārt krasts un upe, —

Saldi aizmidzis bij Kvazinds.

!t kā akls vīrs, kas piesliets

Laivas galā, pakjauts straumei.

Peldēja pa Takvamino

Lejup aizmigušais Kvazinds —

Garām nokareniem bērziem,

Garām mežiem klātām kraujām,

Garām nometnei, kur viņu

Sagaidīja pundurīši.

Grūda čiekurus no kraujas,

Nosvieda uz brūniem pleciem,

Nosvieda uz galvas vidus.

«Nāvi Kvazindam!» pār upi

Sīca viņu kaujas sauciens.

Sānis sazvēlās nu Kvazinds,

Pārvēlās pār laivas malu.

Nogrima zem rāmā ūdens.

Tā kā ūdris nirst uz galvas.

Aizslīdēja straumē laiva —

Tukša, pamesta uz upes,

Apgāzusies, milzim krītot.

Dzelmē pazudis bij Kvazinds.

Tomēr tautas vidū dzīvo

Atmiņas par stipro vīru.

Kad caur mežu ziemas negaiss

Drāžas krākdams, zarus plēsdams.

Koki šķeļas, salūst vaidot.

«Kvazinds!» ļaudis teic. «Tur Kvazinds

Lasa ugunskuram malku!»

XIX. SPOKI

Maitu ērglis paslepeni

Nespēj uzklupt laupījumam.

Slimam, ievainotam vērsim,

Tā, lai otrs vērīgs ērglis.

Viņam blakus plivinoties.

Nemanītu to un līdzi

Nemestos uz laupījumu.

Otram tūlīt seko citi

Ērgļi, vanagi, — šķiet, satumst

Debess melnu spārnu vēdās.

Ļaunā diena nenāk viena,

Nelaimes, šķiet, cita citu

Vēro, uzmana un gaida.

Sākas viena, seko otra,

Salasās kā maitu ērgļi

Baros apkārt laupījumam.

Ēno skumjas, krēslo bēdas.

Beidzot sāpēs satumst debess.

Apņem visu drūmā, skarbi

Ziemeļzemes skaudrā ziema.

Pūšot savu ledus elpu.

Sastindzina strautus, upes.

Sapurinot mākoņmatus.

Apber zemi baltām pārslām,

Kamēr viss ir noklāts līdzens.

It kā radītājs to būtu

Noglāstījis savām rokām.

Cauri dziļiem, skumjiem siliem

Klīda mednieki uz slēpēm,

Sievas graudus berza miltos,

Darināja briežu tērpus.

Brīvi tagad jaunie ļaudis

Jautri bumbojis uz ledus,

Jautri dejoja uz slēpēm.

Kādreiz, satumsa kad vakars,

Savā teltī Minehaha

Sēdēja ar vecmāmiņu.

Gaidot savu medinieku,

Gaidot mājās Haijavatu.

Viņu sejas uguns spīdums

Nokrāsoja sārtām strēlēm.

It kā bāla mēnesnīca

Blāzmoja Nokomis acīs,

It kā saules atspulgs vijņos

Minehahas spožās acīs,

Bet aiz viņām klusi zagās

Būdas kaktos tumšas ēnas.

Vēlās, tinās, augšup kāpjot,

Dzirkstejotas dūmu strūklas.

Pēkšņi aizkaru pie durvīm

Neredzama roka šķīra.

Spožāk iegailējās liesmas,

Sašūpojās dūmu vaiņags.

Pāri slieksnim divas sievas

Nāca nelūgtas nu iekšā,

Neteikdamas labvakaru,

Nāca svešas, nāca mēmas,

Atsēdās vistāiā kaktā,

Apsedzās ar tumšām ēnām.

Gan no izskata, gan tērpiem

Šķita svešnieces šīs viešņas.

Ļoti bālas, ļoti gurdas

Klusi sēdēja tās kaktā.

Drebot tinās tumšās ēnās.

Vai caur dūmu vadu pēkšņi

Vēja elsas teltī krita!

Vai tur pūce Koko-koho42

ievaidējās drūmā silā!

Ierunājās pēkšņi klusums:

«Tie ir veļi ēnu drēbēs.

Veļu gari atnākuši

Surp no Ponemahas ciema,

Surp no tālās Aizpasaules.»

Tad no medinieka gaitām

Atgriezās pats Haijavata,

Sniegu piebirušiem matiem,

Brūnu briežu buku plecos.

Un pie Minehahas kājām

Nosvieda viņš medījumu.

Skaistāks, staltāks viņš tai šķita

Nekā tad, kad bildinādams

Atnesa viņš brūno briedi —

It kā savu domu zīmi,

It kā solījumu dzīvei.

Pagriezies viņš pamanīja

Svešās sievas kakta ēnās,

Teica sev: «Kas gan šīs sievas,

Kas šie svešie viesi telti!»»

Bet nekā viņš nejautāja,

Laipni piedāvāja viņām

Telti, pavardu un maizi.

Kad bij vakariņas galdā,

Kad bij sadalīts jau briedis,

Abas svešās, bālās viešņas

Izlēca no ēnu kakta.

Pakampa no galda gāju.

Pakampa, kas bij visgardāks:

Brūnā brieža taukumiņus.

Pakampa, kas Minehahai —

Haijavatas sievai nolikts.

Kāri rija gardo ēsmu.

Mēmas atkāpās tad kaktā,

Atkal apsedzās ar ēnām.

Ne ar vārdu Haijavata,

Ne ar kustību Nokomis,

Ne ar vaibstu Minehaha

Pārsteigumu neizpauda.

Tikai Minehaha klusi

Teica vīram: «Tās Ir badā.

Ļausim paēst ēnu viešņām.

Ļausim izsalkumu remdēt.»

Gāja dienas, novakares

Gaismu nometa, kā priede

Nomet balto sniega segu,

Krēslā sapurinot zarus.

Dienu dienā mēmās sievas

Klusi sēdēja telts kaktā,

Naktīs aizgāja uz mežu,

Nakts bij vētraina vai gaiša.

Nesa čiekurus un zarus.

Nesa malku ugunskuram.

Vienmēr klusas, vienmēr skumjas.

Kad no medībām vai zvejas

Nāca mājās Haijavata,

Kad bij vakariņas galdā,

Katram nodalīta daļa,

Izlīda no kakta ēnām

Viešņas, badīgās un bālās,

Pakampa, kas Minehahai —

Haijavatas sievai nolikts;

Nenorātas, nejautātas

Atkal saguma zem ēnām.

Nebij vēl tām Haijavata

Pārmetuma vārdu bildis.

Nebij vecmāmiņai sejā

Pārmetuma vaibsti jausti.

Nebij viešņas Minehaha

Pat ne domās aizskārusi.

Klusi pacieta nu visi.

Lai jel svētā labdarība,

Lai jel viesmīlības tikums,

Tiesības, kas pieder viesiem,

Netiek skartas vārdos, darbos.

Pusnaktī reiz Haijavata,

Vienmēr modrīgs, vienmēr vērīgs,

Teltī, kur ar ēnām jaucās

Gailējošu ogļu blāzma,

Brīžam atplaiksmojot liesmās,

Klusas elsas sadzirdēja.

Klusus vaidus, klusus šņukstus.

Tad no vēršu ādu segām

Atraisījās Haijavata,

Atvilka no guļas vietas

Aizkaru no brieža ādām,

Ieraudzīja bālās viešņas.

Klusi raudot pusnakts krēslā.

Teica viešņām Haijavata:

«Sakiet — kas jums pāri darīts!

Sakiet — kāpēc gauži raudat!

Vai Nokomis, vecmāmiņa.

Neviļus vai Minehaha

Nelaipna un īgna bija,

Grēkoja pret viesmīlību!»

šņuksti apklusa un vaidi.

Nopūtas un elsas rima.

Maigi atbildēja viešņas:

«Esam aizgājēju veļi,

Esam veļi — ēnu gari,

šurp no Čaibiābos zemes

Nācām pārbaudīt mēs tevi.

Nācām brīdināt mēs tevi.

2ēiabas un sāpju elsas

Sasniedz Svētlaimīgo salas,

Palicēju sāpju vaidi

Apbēdina, dara gauži

Tiem, kam nav vairs atgriešanās.

Nezināmas, nepazītas

Atnācām mēs tev to pateikt.

Zinām — apgrūtinām tevi.

Jo nav aizgājušam vietas

šaipasaulē dzīvo vidū.

Pārdomā to, Haijavata,

Pastāsti to savai tautai.

Lai vairs turpmāk sāpju vaidi

Neskumdina aizgājējus

Tālās Svētlaimīgo salās.

Nelieciet vairs smagas nastas

Aizgājējiem līdzi kapā.

Neapkraujiet ādām, jostām,

Neapkraujiet podiem, katliem.

Pagurst veļi, visu nesot.

Dodiet līdzi ceļa maizi,

Dodiet guni, ceļu gaismot.

četru dienu ceļa gājums

Ir līdz tālai ēnu valstij,

četras vientulības naktis.

Četrreiz ugunskurs tiem jādedz.

Palīdziet jūs mīļo veļiem,

Četrreiz, novakars kad krēslo,

Aizdedziet uz kapa sārtu.

Dvēselēm lai tālā ceļā

Netrūkst skaidrā gaismas prieka,

Lai nav jāmaldās pa tumsu.

Nu ardievu, HaijavataI

Pārbaudījām tavu sirdi,

Pārbaudījām pacietību,

Bijām netīkami viesi.

Bijām nelūgti mēs viesi.

Biji augstsirdīgs un dižens, —

Nekļūdies, ja nākamībā

Smagāks vēl būs pārbaudījums.

Pēkšņi mēma kļuva tumsa,

Sabiezēja ēnas teltī.

Sadzirdēja Haijavata

It kā klusu drēbju šalku.

Manīja, kā durvju segu

Paceļ neredzama roka,

Juta pusnakts dzedro elpu,

Mirkli iemirdzējās zvaigznes.

Aizgāja prom klusās viešņas.

Aizgāja prom ēnu gari,

Prom uz Ponemahas valsti,

Prom uz Aizpasauli tālo.

XX. BADS

ai tu ilgā, skaudrā ziema!

Ai tu aukstā, bargā ziema!

Dienu dienā arvien biezāks

Klājās ledus pāri upēm,

Dienu dienā arvien dzi|āks

Gūlās sniegs pār visiem laukiem.

Gūlās biezas sniegkupenas

Visos mežos, visos ciemos,

Bij no aizsnigušām teltīm

Grūti izkjūt mediniekam,

Velti slēpoja viņš bieži

Cauri aizsnigušiem siliem.

Putnus meklēdams un zvērus.

Dzēsa sniegs te visas pēdas —

Briežu, zaķu, stirnu pēdas.

Palsā, blāvā meža krēslā

Biežs , sniegā stindzis, mednieks

Salā, bada mocīts, mira.

Ai, cik baismīgs bads un drudzisl

Ai, cik baismīgs bada vārgums!

Baisma drudža svelā elpa!

Ai, cik baismas bērnu raudas!

Baismīgs sievu sāpju kliedziens!

Drausmīgs bads žņaudz visu zemi —

Izsalcis bij gaiss visapkārt.

Izsalkusi tukšā debess.

Izsalkušas tālās zvaigznes

Gailēja kā vilku acis.

Nāca Haijavatas teltī

Divas citas mēmas viešņas —

Drēgni saltas, drūmas ēnas.

Nelūgtas un negaidītas

Klusi pārvēlās pār slieksni.

Nesacīja labvakaru,

Sēdās Minehahas krēslā.

Vērās tumšām, dobām acīm

Minehahas mījā sejā.

Bilda pirmā: «Raugies manīl

Esmu Bads es — Bukodēvins.»

Teica otrā: «Raugies manī!

Esmu Drudzis — Ahkosivins.»

Mīļā, maigā Minehaha

Nodrebēja viņu skatos.

Nodrebēja viņu vārdos.

Klusi viņa gūlās gultā.

Seju paslēpusi ādās,

Sala, trīcēja un dega.

Jūtot dobo acu skatus.

Jūtot drausmo vārdu elpu.

Bēdu pārņemts, Haijavata

Izmisumā mežā devās.

Stinga sejā akmens saltums,

Stinga sirds tam skaudrās mokās,

Apledoja viņa piere

Vēsām sāpju sviedru lāsēm.

Jozies medinieka tērpā.

Paņēma viņš oša loku,

Paņēma viņš bultu maksti.

Paņēma viņš burvju cimdus.

Veikli nostājies uz slēpēm.

Steidzās tukšā, drūmā mežā.

«Giči Manito visvarens!»

Sauca viņš šai bēdu stundā.

Skatienus uz augšu vēršot.

«Maizi dod, tēvs, saviem bērniem.

Maizi! Gurstam mēs no bada!

Maizīti dod Minehahai —

Nāves skartai Minehahai.»

Tālu tukšā, drūmā mežā.

Tālu sastingušā mežā

Izskanēja sāpju kliedziens.

Tikai mežs tam atbildēja.

Tikai paša sāpju atbalss

Baisi atkliedzās tur pretī:

«Minehaha! Minehaha!»

Visu dienu Haijavata

Klejoja pa drūmo mežu,

Kur reiz ēnainajās tekās

Nāca tie ar Minehahu

Dienās, prāts ko aizmirst nespēj, -

Tajās tālās ziedoņdienās,

Kad no dakotiešu zemes

Atveda viņš Minehahu.

Dziesmu pilni bija zari,

Zeme noreibuši smaržās,

Laimīgi tad smējās strauti,

Laimīga tad Minehaha,

Blakus ejot, teica droši:

«Es tev sekošu, mans mīļais!»

Tagad vecmāmiņas teltī

Baismo ēnu viesu varār

14 - 7319 209

Baismā drudža, bada varā

Gulēja jau nāves gultā

Mīļā sieva Minehaha.

«Klau!» tā teica. «Dzirdu dunot.

Dzirdu šalcot, dobji dunot,

Dzirdu Minehahas krāces.

Mani aicinot un saucot.»

«Nē, mans bērns,» Nokomis teica,

«Nakts vējš runājas ar priedēm!»

«Lūk,» tā sauca, «redzu tēvu —

Sirmu, vientuļu telts durvīs.

Mīļi mājot man ar roku.

Aicinot uz dzimto zemi!»

«Nē, mans bērns,» Nokomis bilda,

«Dūmu vērpetes vējš vilnī.»

«Ai!» tā sauca. «Pogakacis —

Nāves acis, tumsā zvēro.

Jūtu nāves ledus pirkstus.

Tumsā sniedzoties pēc manis.

Haijavata! Haijavata!»

Tālu sastingušā mežā.

Tālu drūmā meža vidū.

Tālu vientulīgos kalnos

Atbalsojās baiļu kliedziens.

Sadzirdēja Haijavata,

Nāves mokās Minehaha

Sauca viņu cauri tumsai:

«Haijavata! Haijavata!»

Pāri aizsnigušiem laukiem,

Cauri aizsnigušiem siliem

Mājup steidzās Haijavata —

Tukšām rokām, smagu sirdi.

Dzirdēja Nokomis raudas:

«Vahonomin! Vahonomin!

Kaut es būtu nomirusi,

Kaut es tavā vietā mirtu!

Vahonomin! Vahonomin!»

Steigšus ieskrēja viņš teltī.

Redzēja te vecmāmiņu.

Lokoties un gauži raudot.

Redzēja viņš Minehahu

Nāves miegā aizmigušu.

Skaudrās sāpēs sirds nu lūza

Izmisušam Haijavatam.

Iekliedzās, ka mežs un zvaigznes

Saltais mežs un saltās zvaigznes

Pēkšņās sāpēs notrīsēja.

Un tad atsēdās viņš klusi

Minehahas gultas malā, —

Sievai mīļotai pie kājām,

Vieglām kājām, kas nekad vairs

Viegliem sojiem pretim neskries,

Nesekos vairs viņa pēdās.

Abām rokām sedzis seju,

Dienas septiņas un naktis

Mēmā nesamaņā grima, —

Nejuta viņi, rīts kad ausa

Un kā sakrēsloja noriets.

Tad zem skumjām sēru eglēm

Dziji krēslainajā mežā —

Dziji mežā, baltā sniegā

Raka Minehahai kapu.

Ģērba viņu greznās drēbēs,

Tina sermulīšu ādās

Un kā baltu sermulīti

Apsedza ar balto sniegu.

Četras naktis gaiši dega

Ugunskurs uz viņas kapa.

Lai pa gaišu ceju viņa

Aiziet Svētlaimīgo salās.

Durvju priekšā Haijavata

Vēroja, kā dega uguns.

Apgaismojot sēru egles.

Piecēlies no savas gultas,

Kur bez miega zuda stundas.

Stāvēja viņš durvju priekšā,

Vērodams, lai neplok liesmas,

Ceļš lai nesatinas tumsā.

«Nu ardievu, Minehahai

Nu ardievu, Smaidošs OdensI

Līdzi tev sirds mana aiziet.

Līdzi tev iet manas domas.

Nenāc atpaka) te rūpēs.

Nenāc atpakaj te sāpēs!

Nenāc, Bads un jaunais Drudzis

Lauž kur sirdis, mērdē miesasl

Drīz es visu būiu veicis,

Drīz es sekošu fev, dārgā,

Turp uz Svētlaimīgo salām.

Turp uz Ponemahas zemi.

Turp uz Aizpasauli skaisto!»

XXI. BALTĀ VĪRA PĒDA

drūms un īdzīgs savā teltī

Aizsalušas upes krastā

Sēdēja kāds vientuļš vecis.

It kā sniega padebesis

Plandījās tā matu krēpes

Palsā ugunskura blāzmā.

Salā drebēdams, viņš tinās

Seģenē no baltām ādām,

Klausījās, kā sniegputenis

Mežā plosās, trako, auro,

Raudzījās, kā sniega pārslas

Svilpjot griežas viesujdejā.

Pelnu plēnes klāja ogles,

Pelnos smokot, dzisa liesmas.

Pēkšņi raitā, vieglā gaitā

Ienāca jauns vīrs pa durvīm.

Koši sārti viņa vaigi,

Acis — maigas, valgas zvaigznes.

Pieri sedza zāļu vaiņags —

Svaigi smaržīgs zāļu vaiņags,

Un no smaida viņa lūpās

Gaiša kļuva drūmā būda,

Pielija ar spirgtām smaržām

Tā no puķēm viņa rokā.

«Dēls mans!» priecīgs sauca vecis.

«Cik es laimīgs, tevi redzot!

Sēdies blakus man uz segas,

Sēdies blakus ugunskuram.

Kopā pavadīsim nakti.

Stāsti, kādas dīvas dēkas

Piedzīvoji svešās zemēs,

Un es pabrīnīties likšu

Tev par maniem varoņdarbiem!»

Izņēma no somas vecis

Senatnīgu Miera pīpi —

Sārtu smilšakmena galvu,

Spalvām vītu niedres kātu,

Piebāza ar vītolmizām,

Aizdedza ar karstu ogli.

Pasniedza to savam viesim

Un tad sāka savu stāstu:

«Kad es pūšu savu elpu,

Kad pār laukiem pūšu elpu.

Sastingst viļņi jūrās, upēs,

Akmensciets kļūst visur ūdens.»

Smaidot atbildēja jaunais:

«Kad es pūšu savu elpu.

Kad pār laukiem pūšu elpu.

Pļavās puķes atver ziedus.

Dziedot aizrit upes viļņi.»

«Kad es kratu sirmās krēpes,»

Rūca vecis, pieri raukdams,

«Visa zeme tinas sniegā.

Visi koki atdod lapas.

Lapas krīt un kalst, un savīst,

Pūšu elpu — nav vairs viņu!

Pamet ezerus un purvus

Zosis Vavas, zivju gārnis

Prom uz tālām zemēm dodas.

Saku vārdu — nav vairs viņu!

Savās alās slēpties aizbēg.

Manus soļus dzirdot, zvēri,

Krama cieta manās pēdās

Sastingst zeme, kur vien eju.»

«Kad es viļņot ļauju cirtām,»

Teica jaunais, silti smejot,

«Gaidīts nolīst ražens lietus.

Priekā galvas paceļ augi.

Atpakaļ uz saviem purviem

Steidzas meža zoss un gārnis,

Mājup steidzas bezdelīga,

Zilspārnīte, sārtkrutītis.

Atplaukst viss, kur pāri eju.

Visas pļavas ziedos līgo.

Visi meži raisa dziesmas.

Visi koki tērpjas lapās.»

Nakts tiem raitās runās zuda.

Surp no tālās Vebonzemes,

Surp no savām sidrabteltīm

Saule spožās vara bruņās

Atnāca un teica: «Raugies!

Esmu Gizis — lielā saule!»

Apklusis bij sirmais vecis.

Silts un maigs gaiss kļuva teltī.

Silti, maigi čivināja

Zilspārnīte, sārtkrutītis.

Sāka skanēt strauta viļņi,

Jaunās, svaigās zāles elpa

Telti piepildīja smaržām.

Pavasaris — jaunais svešnieks

Dzidrā dienas gaismā skaidri

Saskatīja veča seju,

Piboēnas iedus seju.

It kā urgas, ledum kūstot.

Plūda asaras pār seju.

Katrā saules pieskārienā

Saruka un plaka vecis.

Kamēr izzuda pavisam,

Kamēr iesūca to zeme.

Līdzās pavardam, kas nesen

Gruzdēdams vēl vērpa dūmus,

Ieraudzīja izplaukušu

Pirmo pavasara ziedu,

Balto, skaisto, agro ziedu

«Balto pēdu» — Miskoditu.

Tā uz skarbo Ziemeļzemi

Pēc šīs nedzirdēti jaunās,

Pēc šīs aukstās, skarbās ziemas

Nāca krāšņais pavasaris,

Vedot putnus, vedot ziedus,

Vedot lapas, za|u zāli.

Surp uz Zleme|zeml atkal

It kā bultas, vēju nestas, —

Milzu bultas debess tālē, —

Skrēja gulbji Manabīzi,

Runādamies cits ar citu.

It kā stopa aukla trūkstot,

Laidās līgojošās virknēs

Baltas zosis Vav-bl-vavas,

Spārnus plandot, niras Mangas

Skrēja pāros un pa vienai.

Skrēja gārnis Su-šu-gāha,

Rubenis, pats Muškodāza.

Krūmājos un zajās pjavās

Jautri svilpa zilspārnīte.

Notupies telts jumta korē,

Vīteroja sārtkrutītis.

Slēpies zaļā priežu silā.

Dūdo sila balodītis.

Noskumušais Haijavata

Dzirdēja — sauc viņu draugi

Laukā nākt no drūmās būdas.

Un viņš iznāca telts priekšā,

Ieraudzīja atmodušos

Zemi, strautus, debess tāli.

Tālus cejus izstaigājis

Tālā austrumvēja malā,

Tālā, spožā Vebonzemē,

Mājup atkal nāca Jagū —

Trakais lieiībnieks un melis,

Saklausījies jaunas teiksmas,

Jaunus, brīnumainus stāstus.

Atkai visi ciema jaudis

Klausījās, kā Jagū teiksmo,

Klausījās tā dīvās dēkas,

Līksmi smējās, skaji sauca:

«Ug! Patiesi tikai Jagū

Piedzīvot var šādas dēkas!»

Teicās redzējis tas jūru.

Lielāku par Dižezeru,

Plašāku par Giči Gurni,

Rūgtiem sāju viļņu kalniem.

Izbrīnā tad karavīri,

Izbrīnā tad ciema sievas

Saskatījās, pasmaidīja:

«Nevar būt! Nu mels tu niekus!»

«Pāri jūrai,» teica Jagū,

«Nāca laiva platiem spārniem,

Nāca iaiva, spārnu nesta, —

Lielāka par priežu silu,

Augstāka par slaido priedi.»

Večuki un vecenītes

Saskatījās, ķiķināja:

«Nē! Mēs neticam šiem meliem!»

«Iznāca no laivas rīkles

Mani apsveikt spožais Zibens.

«Sveiks!» man uzsauca pats Pērkons.»

Karavīri, ciema sievas

Smieklos kliedza: «Meli, Jagū,

Kādas pasakas tu stāsti!»

«Brauca jaudis,» teica Jagū,

«Ļaudis spārnotajā laivā.

Vesels simts tur karavīru

Balti nokrāsotām sejām,

Bārdām aizseguši zodus.»

Karavīri, ciema sievas

Gandrīz aizrijās aiz smiekliem.

Ķērca tā kā krauk|i mežā.

Ķērca tā kā vārnas eglēs:

«Kādus melus tu mums stāsti!

Nedomā, ka mēs tiem ticam!»

Nesmējās tik Haijavata,

Nopietni viņš atbildēja

Viņu smiekliem, viņu jokiem:

«Taisnību jums stāsta Jagū,

Visu redzēju es sapnī.

Redzēju šo lielo laivu,

Redzēju es baltās sejas.

Redzēju šos tumšbārdaiņus,

Brauca ļaudis koka laivās

Surp no tālās austrumpuses,

Surp no spožās Vebonzemes.

Giči Manito visvarens.

Radītājs un gars vislielais,

Sūta viņus šurp ar ziņu,

Sūta šurp kā savus sūtņus.

Laivai spārnotai pa priekšu

Lido dzeloņaina muša.

Lido bite, medainīte.

Kur tie apstājas, to pēdās

Izplaukst sveša, balta puķe,

Izplaukst «Baltā vīra pēda».

Sveiciniet šos svešos vīrus,

Sveiciniet kā draugus, brāļus.

Drauga roku viņiem sniedziet,

Kad tie izkāps mūsu krastā.

Giči Manito visvarens

Tā man pasacīja sapnī.

Atklājās man citā sapnī

Tālo dienu noslēpumi

Tālās nākamības dzīvē.

Redzēju es rietu pusē

Svešas, nezināmas tautas.

Zeme bija ļaužu pilna.

Kurt strādā, cenšas, cīnās.

Runā katrs savā mēlē,

Vienu sirdi jūtot krūtīs.

Mežos dzied to spožie cirvji,

Pilsētas kūp visās lejās,

Pāri ezeriem un upēm

Traucas lielas pērkonlaivas.

Tālāk tumša, drūma aina

Dūmakaina garām vēlās:

Izkaisīta mūsu tauta,

Aizmirsts padoms, ko es devu.

Cīnīdamās savā starpā,

Klejo mežos gurdas ciltis.

Nelaimīgas, īgnas naidā, —

Vētras plosīts padebesis,

Vētras dzītas rudens lapas.»

XXII. HAIJAVATAS SĶIRSANAS

lielā Giči Gurni krastā,

Spožā Dižezera malā

Pie telts durvīm Haijavata

Gaišā pavasara rītā

It kā gaidot vērās tālē.

Dzidri svaigs bij rīta spožums,

Dzidrā priekā skurba zeme,

Spožas zelta dzirkstis šķe|ot,

Pretim tumšiem rietu mežiem

Sanot laidās bišu spieti.

Sanot bites, medusdares.

Laidās, spārniem saulē vizot.

Augšā — debess, pilna gaismas,

Lejā — ezers gaismu šūpo.

Lecot store spožas lāses.

Spožas varavīksnes šķaida.

Tumši zajie krastu meži

Dāvā dzelmei savu ēnu.

Gremdē dzidrās ūdens dzīlēs

Koki sidrabainas trīsas.

Nozudušas skumju vēdas

Ir no Haijavatas pieres,

Tā kā saulē rīta migia

Zūd no ezeriem un pļavām.

Blāzmo smaidos viņa acis,

Staro gaismā viņa seja,

It kā liegās laimes jausmās,

It kā liegā, skaistā sapnī,

Skaistās nākamības gaidās.

Plaukstas pavērsis pret gaismu.

Viņš pret sauli cēla rokas,

Un starp pirkstiem staru spožums

Rotājās ar ēnām sejā,

Rotājās uz kailiem pleciem,

Ta caur zariem, lapu viju

Apspīd saule koka stumbru.

Kas tur pavizēja viļņos,

Palsā, dūmakainā tālē,

Palsā, sārtā rīta miglā!

Kas tur viļņos cēlās, grima.

Likās peldot, lidinoties.

Nākot tuvāk, aizvien tuvāk!

Varbūt nira Singebisa,

Varbūt peiikāns, pats Sēda,

Varbūt gārnis Su-šu-gāha,

Baltās zosis Vav-bi-vavas

Viļņu šūpās spožas lāses

Šķieda pāri gludām spalvām!

Nebij zosis, nebij niras,

Nebij peiikāns, ne gārnis,

Kas tur sārtā rīta miglā

šūpojās uz ezerviļņiem.

Bērza laiva cēlās, grima,

Līgodamās pāri viļņiem,

šķieda airi zelta lāses,

Rīta sauiē mirdzēdami,

šurp no tālās rītu puses,

Surp no tālās Vebonzemes

Nāca Melnodrēbju sūtnis —

Priesteris ar bālu seju.

Brauca šurp ar saviem ļaudīm.

Rokas pretim sauiei cēlis.

Viesmīlīgais Haijavata

Māja sveicienu šiem jaudīm.

Gaidīja viņš, klusi smaidot,

Kamēr svešā bērza laiva

Nošņirkstēja krasta oļos,

Priesteris, tērpts melnās drēbēs,

Zelta krustu pāri krūtīm

Izkāpa uz krasta smiltīm.

Priecīgi tad Haijavata

Uzrunāja atbraucējus:

«Skaistu sauli, svešie ļaudis,

Atvedāt jūs, ciemos nākot!

Mierā sveic jūs mana tauta,

Mierā mūsu ciems jūs gaida,

Atvērtas jums mūsu teltis.

Draudzībā jums roku sniedzam.

Vēi nekad tik krāšņos ziedos,

Vēl nekad tik spožā gaismā

Nava starojusi zeme,

Kā jūs — tālos viesus sveicot.

Vēl tik rāms nav bijis ezers

Un tik brīvs no klintīm, sēkļiem,

Jūsu faiva, pāri slīdot.

Līdzināja klintis, sēkjus.

Nav tik smaržīgi un saldi

Elpojuši tabakziedi,

Nav tik kupli līgojuši

Mūsu kukurūzas lauki.

Kā tie šodien pretim viļņo,

Mūsu tālos viesus sveicot.»

Melnais vīrs ar bālo seju

Atbildēja svešā mēlē,

Mazliet stostīdamies, teica:

«Miers ar tevi, Haijavata,

Miers ar tevi, tavu tautu,

Miers lai lūgšanās un darbos,

Kristus miers un svētā līksme!»

Viesmīlīgais Haijavata

Veda svešos viesus teltī,

Sēdināja tos uz ādām —

Sermuļu un vēršu ādām,

Allaž rūpīgā Nokomis

Deva ēst no liepu traukiem.

Deva dzert no bērzu kausiem,

Nesa viesiem Miera pīpes —

Sārtakmeņa Miera pīpes.

Visi ciema vecie vīri,

Visi tautas karavīri.

Visi Džosakīdi gudrie.

Vārdotāji — Vebinosi,

Tautas ārsti, burvji Midas

Nāca apsveikt svešos viesus,

Teica viņiem: «Tālie brāļi,

Labi, ka jūs nācāt ciemos!»

Platā lokā durvju priekšā,

Pīpes kūpinot, tie sēdās,

Gaidīdami, ko teiks svešie,

Gaidīdami viņu ziņu.

Melnais vīrs ar bālo seju

Beidzot nāca viņus apsveikt,

Uzrunāja svešā mēlē,

Mazliet mulsi, stostīdamies.

Teica vīri: «Tālais brāli,

Labi, ka tu nāci ciemos!»

Pravietis ar bālo seju

Teica, kas tam vēstīt vēlēts.

Teica, kādēļ šurpu nācis,

Stāstīja par dieva māti.

Viņas dēlu — pestītāju.

Stāstīja, kā tālā zemē

Viņš reiz ļaužu vidū mitis.

Kā viņš gavējis un cietis.

Un kā tauta viņu naidā

Izsmēja un krustā sita,

Kā viņš piecēlies no kapa,

Atgriezies vēl draugu vidū

Un tad zudis debess tālēs.

Atbildēja vecie ļaudis:

«Klausījāmies tavu vēsti,

Klausījāmies gudros vārdus,

Pārdomāsim, ko tu teici.

Tas ir labi, tālais brāli,

Labi, ka tu nāci ciemos!»

Visi cēlās tad un šķīrās,

Devās mājup, savās teltīs,

Lai tur jauniešiem un sievām

Vēstītu, ko teica svešnieks,

Kuru ciemos atsūtījis

Lielais gars no Vebonzemes.

Tveicīga un klusa diena

Nogūlās pār visiem laukiem,

It kā sapnī čukstot, sili

Svelmi dvesmoja pār teltīm,

Saldā snaudā grimstot, ezers

Ņirbināja sīkus vijņus,

Druvās skanēja bez mitas

Skaļā Po-Pak-Kīvja dziesma.

Viesi Haijavatas teltī,

Noguruši dienas tveicē,

Saldi snauda siltās ādās.

Lēni vakars, vēss un krēslains.

Nomainīja svelo dienu,

Gari, slīpi saules stari

Dūra mežā spožus šķēpus,

Šķēla meža krēslas bruņas,

Lauzās biezokņos un brikšņos,

Lauzās ēnainajās gravās,

Kamēr Hsijavatas viesi

Saldi snauda klusā teltī.

Piecēlās nu Haijavata,

Teica ardievas Nokomis,

Netraucējot viesu miegu.

Atvadījās, klusi čukstot:

«Projām došos es, Nokomis,

Došos tālā, garā ceļā —

Prom uz Sauiesrieta malu,

Ziemejrietu vēja zemē.

Kas uz mājām visus vada.

Tavai gādībai un rūpēm

Atstāju es savus viesus,

Atstāju tos savā teltī,

Raugies, lai nekas tos neskar.

Raugies, lai bez bailēm, briesmām

Bauda mūsu viesmīlību.

Bauda maizi manā teltī.»

Atvadījās Haijavata

Vēl no visiem tuviem draugiem,

Jaunek|iem un karavīriem.

Šķiroties vēl teica viņiem:

«Nu es eju, mana tauta!

Dodos tālā, garā ceļā.

Daudzreiz vasara un ziema

Ziedus mīs ar balto sniegu,

Pirms es atgriezīšos mājās.

Pie jums paliks mani viesi.

Klausiet viņu gudros vārdus.

Klausiet viņu patiesību.

Viņus pie mums atsūtīja

Lielais gars no Austrumzemes.»

Sagaidīja Haijavatu

Krasta malā bērza laiva.

Pagriezās vēl Haijavata,

Pamāja vēl atvadoties

Un tad zajo viļņu šūpās

Iebīdīja bērza laivu,

Pačukstēja: «Saulei līdzi!»

Un kā bulta traucās laiva.

Atvadoties saule meta

Mākoņkalnos staru liesmas.

It kā stepe dega debess.

Pāri zaļiem viļņiem klājās

Zeltā dzirkstošs liesmu ceļš.

Pretim norietam tur strauji

Traucās vieglā bērza laiva.

Zuda spožās rieta liesmās,

Zuda dūmakās tumšsārtās.

Zuda novakara ēnās.

Krastā stāvot, ciema |audis

Skatījās, kā laiva peldot

Grima, cēlās viļņu šūpās,

Kamēr ietina to zvīļots

Debesu un jūras mirdzums,

Apvija to sārtām ēnām

It kā mēness zelta sirpi.

Skumji teica tie: «Brauc laimīgs!

Nu ardievu, Haijavata!»

Vientulīgie, tumšie meži,

Skumjās trīsot, sēri šalca:

«Nu ardievu, Haijavata!»

Noplokot uz krasta oļiem.

Sāpēs ieelsojās viļņi:

«Nu ardievu, Haijavata!»

Skumjā, drūmā dumbru purvā

Zilais Gārnis skaudri sauca:

«Nu ardievu, Haijavata!»

Tā no savas tautas šķīrās

Visu mīļots Haijavata,

Zuda novakara ēnās.

Aiznesa to liesmu straume

Ziemeļrietu vēja zemē,

Kas reiz visus mājup vada

Klusā Svētlaimīgo salā,

Klusā Ponemahas zemē,

Mūžīgajā Aizpasaulē.

PASKAIDROJUMI

Tavazentas grava — Hudzonas upes ieleja Ketskilas kalnos.

Pīpakmens — sena indiāņu leģenda stāsta, ka dievs

Giči Manito taisījis pīpi no sārtā smilšakmens,

tāpēc indiāņi to sauc par «pīpakmeni».

Vaiomingi — apgabals Rietumdakotā; Taska-

lūsa — apvidus uz dienvidiem no Meksikas līča;

nosaukums cēlies no indiāņu cilšu vadoņa vārda

«tushka» — karavīrs, «lūza» — melns, tātad —

«melnā karavīra zeme».

Miera pīpe Pakuāna — indiāņiem smēķēšana bija

rituāls ar reliģisku un sabiedrisku nozīmi; viņi

tabaku uzskatīja par debesu dāvanu. Reliģiskos

svētkos un slēdzot miera līgumus, smēķēja sārtā

smilšakmens pīpes, kas bija ļoti bagātīgi izrotā-

tas. «Miera pīpes» paglabāja kā miera simbolu,

un tām bija dokumentu vērtība.

Krāsoti___ — lai iedvestu bailes ienaidniekam, in-

diāņu karavīri krāsoja sejas spilgtās, atbaidošās

krāsās.

6    Vampumjosta — «vampum» ir no maziem, krāsainiem gliemežvākiem savērtas kreļļu virknes, ko

lietoja tērpu, sevišķi jostu rotāšanai. Vampumjostes

ar bilžu rakstu rotājumu dažādās krāsu kombinā-

cijās izlietoja par savstarpēju sazināšanās un at-

tiecību paudēju priekšmetu, gan uzaicinot otru

cilti par sabiedrotajiem, gan arī kā kara pietei-

kumu. Vampumkrelles noderēja arī par maiņas

vienību.

7    Vabasso — Baltais Trusītis. Kāda teika stāsta, ka milzīgais, baltais trusis palīdzējis radīt pasauli un

dzīvo «Baltajā zemē» — ziemeļos.

8    Miše-Mokva — Lielais Lācis.

9   «… nicinādams teica viņam…» — indiāņu med-

nieki uzrunāja medījamos zvērus, vai nu nonieci-

not tos, vai arī atvainojoties par to, ka tiem zvērs

jānogalina.

10   Sagodaja — gļēvulis, zaķapastala.

11    Vēju nosaukumi indiāņu valodā:

a)  Kebijēns — vakarvējš,

b)   Vebons — austrumvējš,

c)  šavondaze — dienvidvējš,

d)   Kabibonoks — ziemeļvējš.

12    Opeči — sarkankrūtītis.

18 Indiāņu atvasara — tā sauc Ziemeļamerikā sausās,

saulainās vēlā rudens dienas oktobrī un novem-

brī.

Indiāņu mēnešu nosaukumi:

mēnesis ar sniega kurpēm — novembris,

lapu plauksmes mēnesis — maijs,

mēnesis, kad sārtojas ogas (zemenīšu mēnesis) —

jūnijs,

balto nakšu mēnesis — aprīlis,

lapuplūcējs mēnesis — septembris.

14    Pirmdzimtā — indiāņi bērnus nosauca dzimšanas

kārtībā; vecākās meitas vārds parasti «Venona»,

t. i., «pirmdzimtā».

15    Vahonomin! — sāpju kliedziens: vai, vai!

16    Giči Gurni — Augšezers.

i* Pogak — nāve.

18    5a-šā — senatne.

19    Minehaha — dakotiešu valodā «smaidošs ūdens».

Tā indiāņi sauc kādu Misisipi pietekas krāci

ūdenskritumu.

20    Gavēņdienas — katram indiāņu jaunietim, kad tas

tuvojās pilngadībai, bija zināms laiks jāpavada

kalnos vai mežos, jāmācās pazīt daba un tās li-

kumība.

21    Mondāmins — kukurūza.

22    Oveisa — zilspārnīte, cielaviņa.

23    Povetiņa — maza, krāčaina upīte, kas ietek Augš-

ezerā.

24    Iza! — Kaunies!

25    Po-Pak-Kīvis — sienāzis; indiāņi sienāzi bieži sauc

arī par «jenadīzi» — švītu, dēkaini, jokdari.

26    Vītolzars — pēc indiāņu parašām, aicinot viesos,

pasniedza vītolzaru.

27    Žāvētas briežu gajas pīrādziņi ar smadzenēm —

iemīļots indiāņu svētku cienasts.

28    Ubagdancis — jautra, bezbēdīga deja, ko indiāņu

svētkos dejo jaunie puiši.

29    Kantess un pogasings — populāras indiāņu azarta

spēles.

30    Nego Vudžu — klejojošu smilšu kāpas Augšezera

krastā.

31    Vagemins un Pemosēds — indiāņu folkloras tēli,

druvu zagļi, kas apstaigā tīrumus un izkuļ vār-

pas. Indiāņi ticēja, ka sievas, naktī kailas apstai-

gādamas savus tīrumus, var pasargāt tos no ļau-

najiem gariem un zagļiem.

32    Naškā! — Skaties! Lūk!

33    Ug! — Jāl

34    Džosakīdi — pravieši; Vebinosi — pūšļotāji, vār-

dotāji; Midas — tautas dziednieki, burvji.

35    Piboēna — ziema, sniega laiks.

36    Veļu zemeņogas — indiāņi ticēja, ka, ejot uz Po-

nemahas ēnu zemi, veļi ceļā atspirdzinājās, ēdot

zemenes.

37    Akmens laiva — pēc kādas teikas nostāsta veļus

uz Ponemahas zemi aizved vecs vīrs akmens

laivā.

38    Odžīga — cauna, kas ielēkusi debesīs un atvedusi

uz zemi vasaru; tāpēc to indiāņu dziesmās dēvē

par «vasariņas atvedēju» («vasariņas nozadzēju»).

39    Miglainis — indiāņi mēdza saukties ļoti gleznainos

vārdos, piem., Atrā Bulta, Jāņtārpiņš, Mēnesseja

un tamlīdzīgi. Svešiniekam indiānis nesacīja savu

vārdu, bet nosauca cilts totēmu, jo baidījās, ka

vārda pateikšana var atsaukt nelaimi.

40    Amik — bebrs.

41    Pišneke — jūras zoss.

42    Koko-koho — pūce.

HENRIJS VORDSVORTS LONGFELLO UN VIŅA

«DZIESMA PAR HAIJAVATU»

Ievērojamais amerikāņu dzejnieks Henrijs Vordsvorts Longfello — turīga advokāta dēls, dzimis Portlendā, Amerikas Savienotajās Valstīs, 1807. gadā, bet viņa vecāki pirms pārcelšanās uz «Jauno pasauli»dzīvojuši Ziemeļanglijā, Jorkšīras novadā, no kurienes, starp citu, ģimene paņēmusi līdzi arī puritānismu ar visiem tā aizspriedumiem un fanātismu.Mazais, reliģiski audzinātais zēns izrādās izcili apdāvināts, jau skolas gados viņš mēģina rakstīt dzejoļus, taču vislielākā Henrija mīlestība ir un paliekanglo-sakšu un romāņu valodas, un, kad 1825. gadājaunietis beidz Bondoina koledžu, viņu jau astoņpadsmit gadu vecumā uzaicina kļūt par šīs mācību iestādes profesoru. Tik necerēti strauja karjera nomierinpat veco Longfello, kas līdz tam laikam tīkojis redzētsavu dēlu jurista tērpā.Longfello uz laiku no profesūras atsakās, jo ģimenei ir pietiekami daudz līdzekļu, lai nākamais amerikāņu dzejnieks dotos garākā studiju ceļojumā pa Eiropu. Viņš specializējas valodās, daudz lasa, ceļo uniepazīstas ar tā laika literātiem. Atgriezies Amerikā,viņš 1829. gadā kļūst par profesoru, parādīdams lieluiejūtību un izcilas spējas jaunatnes audzināšanā.Trīsdesmito gadu sākumā Longfello literārā darbībagalvenokārt aprobežojas ar tulkojumiem, sevišķu vērību viņš veltī spāņu dzejas atveidošanai angļu valodā.Tajā laikā Amerikā lielu popularitāti gūst VašingtonaIrvinga grāmata «Skiču burtnīca», kur autors nerisina sabiedriskas problēmas, bet vienkāršā, skaidrāizteiksmē raksta par jūru, par savas dzimtenes dabuun cilvēkiem. «Skiču burtnīca» ir arī jaunā Longfellovisiecienītākais daiļdarbs, un, kad 1835. gadā viņšpats publicē savu pirmo grāmatu «Aizjūra», tā uzskatāma par «Skiču burtnīcas» variantu vai, labākā gadī-jumā, par papildinājumu. Tai pašā gadā Longfellootrreiz dodas uz Eiropu, un tagad viņam ir konkrētsmērķis — sīki un dziļi iepazīties ar vācu literatūru,īpaši ar dzeju. Tas auglīgi ietekmē paša Longfellodaiļradi, un 1839. gadā iznāk viņa dzejoļu krājums«Nakts balsis» — grāmata, pēc kuras jau var spriestpar autora īpatnību, par viņa vietu amerikāņu literatūrā.Ar «Nakts balsīm» Henrijs Vordsvorts Longfelloiegūst apskaužamu popularitāti — viņa darbus lasa,par viņu runā visi un visur. Ar ko izskaidrojami šiepanākumi?Amerikāņu tā laika dzeja bija neizkopta, bet ļotiimpulsīva, vienkāršiem ļaudīm bieži vien neizprotama. Longfello vārsmas izcēlās ar savu sirsnību, arsaprotamību. Lieki, protams, atzīmēt, ka romantiskopasaules skatījumu, pat zināmu sentimentu, jaunaisamerikāņu dzejnieks bija aizguvis no vācu literatūrastradīcijām.Kā zināms, angļu valodas struktūra nosaka angliskirakstītai poēzijai gandrīz vai vienīgi kāpjošos pant-mērus, īpaši jambu. Sekodams vācu dzejai, Longfellogalvenokārt lietoja krītošos pantmērus, sevišķi trohaju. Tas viņa vārsmām piešķīra itin kā jaunu, amerikāņu literatūrai neparastu un pilnīgi vienreizēju skanējumu.Popularitāti dzejniekam sagādāja arī viņa personība. Laikabiedri atzīmē, ka šis cilvēks, kas ārēji vairāk atgādinājis jūrasbraucēju nekā dzejnieku, bijisapveltīts ar visapskaužamākajām un lieliskākajām rakstura īpašībām. Būdams gudrs, laipns, nesavtīgs, izpalīdzīgs un humāns, Henrijs Vordsvorts Longfello iekarojis savu studentu un lasītāju sirdis.«Viņam nebija ienaidnieku,» lasām biogrāfu piezīmēs. Daba un daļēji arī reliģija ir galvenie Longfellodaiļrades avoti.Taču Amerikas Savienotajās Valstīs jau četrdesmitogadu sākumā briest nopietni iekšēji konflikti, un pattik politiski inertam cilvēkam, kāds ir profesors Longfello, nav iespējams neredzēt un nejust, ka baltie cilvēki savus melnos nācijas brāļus padarījuši par visbeztiesīgākajiem vergiem. Longfello, kā jau teikts, irhumānists, viņš nespēj darīt pāri nevienai dzīvai radībai, viņam sāp sirds, bet viņš vēl nesaskata šoproblēmu radikālu atrisinājumu. Ja viss būtu iespējamsar labsirdību un dzeju …1842. gadā dzejnieks trešo reizi dodas ceļojumā,vairākus mēnešus viņš pavada Vācijā, un tur jaušamie brīvības vēji vēl vairāk sarosina domas par notikumiem dzimtenē. Kuģis, ar kuru Longfello atgriežas, vēl atrodas okeānā, kad dzejnieks sāk un pabeidz savas «Verdzības poēmas», kurās izskan nēģeru briesmīgās dzīves atbalss.Grāmata gūst draugus un pretiniekus, ļoti atzinīgi«Verdzības poēmas», starp citu, novērtē arī krievurevolucionārie demokrāti, bet Amerikā par šo grāmatu runā un raksta: «Radies negrofīls sacerējums,Longfello nevajadzīgi uzkurina naidu un kaislības.»Visvienkāršāk un visnaivāk par «Verdzības poēmām» izsakās daži Longfello draugi: «Viņš mīlējanēģerus …»Šķiet, ka pats autors ir mazliet nobijies no savu poēmu skanējuma, jo turpmākajos darbos viņš atkal vairās skart sabiedriskās dzīves problēmas. 1847. gadā Longfello publicē poēmu «Evandželīne», sevišķu ievērību tā neiemanto, toties uzskatāmi parāda autora daiļrades lielo mīnusu: Longfello, kam tagad jau ir četrdesmit gadu, nespēj tikt vaļā no svešām ietekmēm. Gan formā, gan sižeta risinājumā «Evandželīne» ir tuva Gētes «Hermanim un Dorotejai», un tieši par heksametra iedzīvināšanas mēģinājumu amerikāņu dzejā visai ironiski toreiz rakstīja viens no visievērojamākiem Jaunās pasaules dzejniekiem — Edgars Elens Po.

Vai Longfello saprata, ka tulkotājs un lokalizētājs nomāca radošu dzejnieku? Laikam taču ne. Ar sev piemītošo labsirdību viņš turpināja rakstīt, smeldamies vielu un formu vācu literatūrā.

1852. gadā Henrijs Vordsvorts Longfello aiziet no universitātes, lai nodotos vienīgi rakstnieka darbam.

Jau tai laikā radusies doma par nacionālu eposu, pēc diviem gadiem dzejnieks izšķiras, ka tam jābūt indiāņu eposam, un tā 1854. gadā top pirmās lappuses «Dziesmai par Haijavatu».

Nav grūti izskaidrot, kāpēc dzejnieks izvēlējās tieši indiāņu tematiku. Romantiķi palaikam meklējuši vielu tālas pagātnes notikumos, bet Jaunās pasaules iekarotājiem vēl nebija savas vēstures. Amerikāņu augošās buržuāzijas centieni savukārt bija pārāk alkatīgi un nepoētiski, Longfello tos pat īsti neizprata. Daudzkārt pievilcīgāka šķita kontinenta pirmiemītnieku dzīve, kuru deviņpadsmitā gadsimta vidū jau apvija daudz  teiksmu un nostāstu. Eksotikas pārbagātie dabas un cilvēku attēlojumi deva iespēju pilnībā atplaukt Henrija Vordsvorta Longfello dzejnieka talantam. Longfello intensīvi strādā deviņus mēnešus, un jau nākamajā gadā eposs parādās grāmatā. «Dziesma par Haijavatu» drīz kļūst par vispazīstamāko un visizplatītāko Longfello dzejas darbu, kas tulkots gandrīz visu tautu valodās. Blakus «Verdzības poēmām» un dažiem atsevišķiem dzejoļiem («Bulta un dziesma»)

«Haijavata» pieder pie paliekošajām vērtībām Longfello dzejā, kaut arī lasāma un pieņemama tikai ar iebildumiem.

Vākdams materiālus savam eposam, Longfello pētīja indiāņu folkloru, taču galvenokārt zināšanas smēlās no tai laikā pazīstamā amerikāņu indianologa Skūlkrafta daudzajiem rakstiem un grāmatām. Lai gan Skūlkrafta pētījumus jau toreiz daļa speciālistu uzskatīja par vairāk nekā apšaubāmiem, Longfello tiem uticējās, nosaukdams šos sacerējumus par «ļoti vērtīgiem». Uzticību laikam gan radīja vienkāršotā indiāņu un balto iekarotāju attiecību nostādne, kas bijapilnīgi pieņemama Longfello humānismam un atbildatām utopiskajām kategorijām, kādas sarežģītajā sabiedriski politiskajā situācijā vēlējās redzēt un realizēt zejnieks.

Materiālu nepilnība tomēr šinī gadījumā nav uzskatāma par ievērojamu kavēkli, jo «Dziesma parHaijavatu» stingri nebalstās uz vēsturiskiem un zinātniski nopamatotiem faktiem, tā ir diezgan brīvs autorastāstījums par Amerikas pirmiedzīvotāju darbu,

tikumiem, ticējumiem, par viņu dzīvi līdz tam laikam, kad no tālām zemēm ar krustu un uguns ieročiem ierodas baltie ļaudis.

Vēsturiska persona nav arī pats Haijavata, lai gan ir ziņas, ka šāds gudrs, taisnīgs cilvēks 15. gadsimtapirmajā pusē mēģinājis apvienot sīkās, izkliedētās indiāņu ciltis. Citas ziņas vēsta, ka indiāņu virsaitis, vārdā Haijavata, dzīvojis 16. gadsimta beigās, taču šis vadonis nekādā ziņā nav identificējams ar Longfello eposa varoni.

19. gadsimta literatūrpētnieki ne vienu reizi vien izteikuši domas, ka Haijavatas tēlā Longfello mēģinājis atveidot pats sevi, izteikdams savus uzskatus, izklāstīdams savu cilvēkmīlestības teoriju. Vislabāk tas redzams 21. dziedājumā — «Baltā cilvēka pēdas». Pēc bada ziemas atnāk jauns, priecīgs pavasaris un līdzi šim pavasarim vēstis par balto svešinieku parādīšanos. Haijavata, kam visvairāk jārūpējas par savas tautas nākotni, saka:

Sveiciniet šos svešiniekus,

Sveiciniet kā draugus, brāļus.

Nākošajā — 22. dziedājumā no Haijavatas pieres jau nozudušas skumju vēdas, jo, lūk, ir noticis tas, par ko tik ļoti priecājas pats Longfello, — pie indiāņiem ieradušies melnās drēbēs tērpušies sūtņi un priesteri ar bālu seju. Viņi ir atveduši kristīgo ticību, «skaistu sauli», un autors atkal liek teikt savam Haijavatam:

Vēl nekad tik krāšņos ziedos,

Vēl nekad tik spožā gaismā

Nava starojusi zeme,

Kā jūs — tālos viesus — sveicot.

Longfello negribēja saskatīt, bet mēs šodien zinām, kādu skaistu sauli un kādu spožu gaismu indiāņu ciltīm atnesa «baltie brāļi». Vēsturē laikam gan nevarēsim atrast kaut ko līdzīgu barbariskajai un gandrīz pilnīgai indiāņu iznīcināšanai viņu pašu dzimtajā zemē. Nav grūti iedomāties, kādas jūtas pārņemtu pēdējos indiāņu cilšu pārstāvjus, ja viņi šodien savos rezervātos lasītu «Haijavatas» beigu daļu. Derdzīga šai pašā sakarībā ir arī autora dievbijība eposa prologā un beigās.

Taču tāds jau nu reiz bija Longfello, tādu viņu bija izveidojusi audzināšana ģimenē, koledža un apkārtējā sabiedriskā vide. Vairāk dzīvodams savā grāmatu un naivas labsirdības pasaulē nekā reālā, notikumiem un pretrunām bagātajā dzīvē, viņš neredzēja un nespēja redzēt visu to, ko jau tajos gados redzēja un saprata daudzi citi. Skaisti, poētiski vārdi, dabas un sadzīves ainas galvenokārt aizpildīja viņa daiļradi. Un šādu vārdu, šādu jauku, dzejisku dabas attēlojumu netrūkst arī «Dziesmā par Haijavatu». Tur šalc visi zemes vēji, mitinās putni un zvēri, tur darbojas   vietiesīgi, bet cildeni ļaudis — indiāņi, un mēs ar aizrautību varam lasīt gan par Haijavatas dzejisko piedzimšanu no Mēness meitas un Vakarvēja, gan par dziedoni Čaibiābos, gan dēkaini Po-Pak-Kīvi. Netraucē arī daudzie vārdi, kas ņemti no indiāņu folkloras; tie piešķir kolorītu, vēl vairāk ļauj ieskatīties, kā dzīvojusi tā tauta, kas mums tik tuva un interesanta šķitusi jau kopš bērnu dienām, bet kuras praktiski vairs nav. «Dziesma par Haijavatu» tādējādi uzskatāma par pieminekli pirmajiem Amerikas kontinenta iedzīvotājiem, un kā šādu pieminekli mēs šo eposu arī cienām.

Tāpat literāri «Dziesmai par Haijavatu» daudz pie- vilcības, taču jau ar pirmajām eposa lappusēm ro- das sajūta, ka kaut ko līdzīgu jau esam lasījuši. Un, lūk, pats Haijavata mums bieži vien sāk atgādināt «veco, viedo Veinemeinenu», arī stiprinieks Kvazinds un draiskulis Po-Pak-Kīvis tuvus gara radiniekus sev atrastu somu tautas eposā «Kalevala». Longfello nekad un nekur nav atsaucies uz «Kale- valu», taču ir zināms, ka ar šo darbu viņš iepazinies jau 1852. gadā, kad somu eposs parādījās vācu valodā dzejnieka A. Sīfnera tulkojumā. Apmēram tajā pašā laikā Longfello sāka domāt par savu indiāņu eposu un gluži nejauši paņēma gan «Kalevalas» ritmiku, gan tēlošanas veidu, gan daļēji arī kompozīciju. Par plaģiātu šeit, protams, nevar runāt, bet ietekmes, kas spēcīgi jūtamas visā Henrija Vordsvorta Longfello daiļradē, nav atstājušas dzejnieku arī šinī gadījumā. Uz to norāda visi kaut cik nopietni literatūrzinātnieki, kas pievērsušies Longfello sacerējumiem. Rakstīdams savu eposu, Longfello vairāk domāja par tā poētisko, nevis sabiedrisko skanējumu, taču, reiz aizskarts, indiāņu jautājums radīja visplašāko at- balsi gan Amerikā, gan Eiropā. Tajos gados indiāņu cilšu liktenis faktiski jau bija izšķirts, tagad dzejnieks parādīja, cik cildena, cik garīgi bagāta un humāna bijusi tauta, kam lemta bojā eja. «Haijavata» sagādā dzejniekam daudz draugu arī ārpus Amerikas kontinenta, taču šī grāmata ir virsotne, par kuru augstāk Longfello vairs nespēj pacelties. Nenovēršami un neglābjami tuvojas 1861. gads, kad sākas pilsoņu karš Amerikā — lielā ziemeļnieku brīvības cīņa pret dienvidu štatu vergturiem. Jau pirms bruņotu sadursmju izraisījuma laikrakstos, starp citu, izskan doma, ka konflikta saasinājumā zināma nozīme bijusi arī Longfello «Verdzības poēmām». Pats dzejnieks, kas «ļoti mīlējis nēģerus», baidās no šīs problēmas atrisinājuma, nosoda asins izliešanu. Tā ir ļauna likteņa ironija, ka jau pilsoņkara sākumā nejauši aizdegas Longfello māja un iet bojā dzejnieka dzīvesbiedre. Viņu pašu vairākus gadus nomāc smaga depresija, un viņš nesaietas pat ar tuvākajiem draugiem, mierinājumu meklēdams vienīgi grāmatās un arī reliģijā. Kad vēlāk Longfello atkal atsāk literāro darbību, viņa dzejai lielā mērā zudusi vienkāršā sirsnība un poētiskais dabas skatījums. Dzejnieks vēl publicē vairākas grāmatas, bet lasītāju ievērību tās vairs negūst. Longfello sācis maldīties dīvainā pasaulē, kur amerikāņu dzīves slavinājumi cieši savijas ar reliģiskiem meklējumiem, kas nereti ieslīgst pagānismā. Henrijs Vordsvorts Longfello mirst 1882. gadā, atstādams krietnu skaitu prozas un dzejas grāmatu. Par to nozīmi literatūrzinātnieki nav īsti vienis pratis, tāpēc arī dažādi ir Longfello daiļrades novērtējumi. «Viņš bija lielisks tulkotājs un tilts starp Eiropas un Amerikas literatūrām,» rakstīja tie, kas dzejniekam nepiedeva nepārtraukto ietekmēšanos. Citi turpretim pārāk slavēja Longfello izkopto formu un cienību pret daiļu, labskanīgu valodu. Vērtējot pagātnes mantojumu, mēs tikai ar formu un valodu vien nemēdzam apmierināties. Ir skaidri jāredz un jāatsijā viss nepatiesais un kļūdainais Longfello dzejā, bet autoru var cienīt kā cilvēku, kas citiem vēlējis labu un sava talanta robežās rakstījis tā, lai viņa dzeja visiem būtu uztverama un saprotama.

Bruno Saulītis

Pāri prērijai, kur kalni

Paceļ pīpakmeņa smailes,

Giči Manito visvarens,

Dzīvības un nāves valdnieks,

Stāvēja uz sārtas radzes,

Sauca kopā visas tautas,

Sauca kopā ļaužu ciltis.

Haijavatam draugu pulks

Divi tuvāki par citiem,

Divi dārgāki par citiem.

Viņi visos priekos, bēdās

Viena sirds un viena roka;

Viens bij stiprais puisis Kvazinds,

Otrs dziesmu draugs — Čaibiābos.

Content

Longfello Henrijs Vordsvorts Dziesma par Haijavatu

PROLOGS

MIERA PĪPE

ČETRI VĒJI

III. HAIJAVATAS BĒRNĪBA

IV. HAIJAVATA UN MADŽEKĪVIS

V. HAIJAVATAS GAVĒNIS

VI. HAIJAVATAS DRAUGI

VII. HAIJAVATAS LAIVA

VIII. HAIJAVATAS ZVEJA

IX. HAIJAVATA UN PĒRĻU SPALVA

X. HAIJAVATAS PRECĪBAS

XI. HAIJAVATAS KĀZAS

XII. VAKARZVAIGZNES DĒLS

XIII. DRUVU SVĒTĪŠANA

XIV. BILŽU RAKSTI

XV. HAIJAVATAS VAIMANAS

XVI. PO-PAK-KĪVIS

XVII. PO-PAK-KĪVJA ĶERŠANA

XVIII. KVAZINDA NAVE

XIX. SPOKI

XX. BADS

XXI. BALTĀ VĪRA PĒDA

XXII. HAIJAVATAS SĶIRSANAS

PASKAIDROJUMI

HENRIJS VORDSVORTS LONGFELLO UN VIŅA «DZIESMA PAR HAIJAVATU»

Pāri prērijai, kur kalni