Rīds Tomass Mains

Hudzona līcis II

Main - Rida Kopoti raksti

Ceturtais sējums

II grāmata Hudzona līcis II

XIX. Savāds mednieks.

Divas dienas vēlāk jaunie ceļotāji sasniedza vienu no lielākām Hudzonas līča sabiedrības nometnēm — Kumberlancli. Šīs apmetnes priekšnieks bija Normana tēva draugs un, protams, pūlējās zēnus pēc iespējas lutināt, un iepriecināt visu laiku, kamēr viņi bija Kum-berlandē. Tomēr viņi ilgi nekavējās pie viesmīlīgā namatēva, jo gribēja sasniegt savu ceļa mērķi pirms iestājas ziema, kad ceļošana ar pirogu neiespējama. Ziemā uz daudziem mēnešiem aizsalst ne tikai ezeri, bet visstraujākās upes. Visu zemi klāj bieza sniega kārta un virzīties uz priekšu iespējams tikai ar slēpēm vai kamanām, kufās aizjūgti suņi. Tā ceļo indiāņi, eskimosi un arī nedaudzie rūpnieki un mednieki, kad viņiem ziemā nepieciešami pārvietoties no vienas vietas uz otru.

Ceļot tādos apstākļos grūti un ļoti bīstami. Pārtiku dabūt gandrīz neiespējami, medījums gadās reti, jo visi putni un četrkājainie dzīvnieki ziemā dodas uz siltākiem apgabaliem, un bieži gadās, ka veselas ceļotāju grupas un pat indiāņi, kas, kā zināms, var pārtikt no visa, kas tikai gadās — dzīva vai miruša, cepta vai jēla — badā un aukstumā aiziet bojā.

Zēni visu to ļoti labi zināja, un tālab viņi steidzās sasniegt sava ceļojuma mērķi vēl pirms sala iestāšanās. Fortā viņi, protams, dabūja visu nepieciešamo, bet tā kā bija paredzami daudzi gājieni kājām, tad viņi ņēma līdz tikai visnepieciešamāko. Lai pārnestu pirogu, vajadzēja divu cilvēku, tālab visi viņu krājumi bija jāietilpina daudzumā, ko varēja panest divi pārējie zēni. Un tas, protams, nebija daudz, jo Frautuā vēl bija īstais bērns, bet Lisjcns nekad nebija bijis sevišķi stiprs. Viņu galvenās mantas bija: viegLs cirvis, daži virtuves piederumi, mazliet pārtikas, un, protams, bises.

Atstājuši fortu, viņi dažas dienas turpināja braukt pa Saskačevanu augšup. Tad šķīrās no tās un iegriezās nelielā upītē, kas no ziemeļiem ietecēja Saskačevanā. Pārnesuši pirogu nelielu gabaliņu, viņi sasniedza kādu nelielu upi, kas plūda pavisam citā virzienā. Ceļodami tālāk, viņi vēl vairākas reizes pārnesa pirogu un sasniedza La-Krosa ezeru. Tad viņi šķērsoja Gaišo, Bifeļu un Meti ezerus. Aiz Meti ezera viņiem piroga bija jānes ļoti tālu, līdz sasniedza „Jaunā ūdens“ upes izteku. Pa to bija jābrauc līdz vienai no skaistākām Amerikas upēm — Briežu vai Atabaskas upei. Patiesībā viņi atradās jau Mekenzi upē, jo Briežupe, izte-cēdama caur Atabaskas ezeru, dabū Vergu upes nosaukumu, bet pēc Lielā Vergu ezera saucas par Mekenzi upi, un ar šo nosaukumu ietek Ziemeļu Ledus okeānā. Sasnieguši sava ceļojuma galveno upi, viņi ar mierīgām sirdīm un cerību pilni devās uz priekšu. Viņiem gan vēl bija jāveic vairāk kā pusotras tūkstoš jūdzes gafš ceļš, bet zēni domāja, ka šis ceļš l&gt;ūs ļoti viegls. Silts laiks bija pagaidām vēl divus mēnešus, un viņi nešaubījās, ka sasniegs ceļojuma mērķi līdz ziemas sākumam.

Tā viņi brauca pa upi lejup un tīksminājās par brīnišķiem Briežu ielejas skatiem. Pati upe bija ļoti plata ar daudzām kokiem apaugušām saliņām, ta kā drīzāk atgādināja ezeru virkni, bet ne plūstošu upi. Bieži viņi ļāvās straumei, dažreiz strādāja arī aifiem, un brīnišķā Kanādas laivinieku dziesma atskanēja upes krastos un atbalsojās tālās ielejās. Nevienu ceļojuma posmu viņi neatcerējās ar tādu prieku kā šo.

Arī pārtikas viņiem bija pietiekoši. Upē bija daudz zivju, gaisā — medījumu. Viņi šāva meža pīles ,un meža zosis, un šo putnu cepetis bija viņu parastā barība. Zosis gadījās dažādas: bija „sniega zosis“, ko tā sauca viņu balto spalvu dēļ, un „smējējas zosis“, kuru kliedzieni atgādināja cilvēka smieklus. Indiāņi pievilina šis zosis, saukdami zilbi ,,ua“, tai pašā laikā sizdami pa vaļēju muti. Zēniem gadījās ari „Prenta zoss“ un „Kanādas zoss“, kas patiesībā arī ir īstā meža zoss. Lisjens teica, ka, neskaitot šīs pasugas, Ziemeļamerikas apgabalos dzīvojot vēl daudz citas, kas ļoti nepieciešamas vietējiem iedzīvotājiem, jo veselas indiāņu ciltis ilgus mēnešus pārtiek tikai no viņām.

Kas attiecas uz pīlēm, tad vienu pasugu, kas zēnus sevišķi interesēja, negadījās nemaz sastapt. Tā bija slavenā „buru pile“, ko amerikāņu gardēži ļoti slavē. Luizianā tā nav sastopama, viņa dzīvo tikai Atlantijas okeana krastos, un zēni nekad nebija to nogaršojuši. Normans bija dzirdējis, ka dažreiz tās redzot arī Klinšu kalnos un citās zvērādu zemēs, un viņš domāja, ka tās varot būt arī Atabaskā. Lisjens par šīm pīlēm zināja ļoti daudz un viņu lūdza izstāstīt visu par šo interesanto putnu sugu.

„Buru pīle,“ viņš iesāka, „laikam būs visvērtīgākā un ievērojamākā no visām pīlēm. Viņai sevišķi maiga garša, un daži gardēži to vērtē augstāk par visiem citiem medījumiem. Tas ir mazs putns, dažreiz tikai nedaudz smagāks par kilogramu. Viņa spalvas nav pat tik skaistas kā dažām citām pīļu pasugām. Galva sarkana vai kastaņkrāsā, krūtis mirdzoši melnas, bet gandrīz viss rumpis iepelēks. Tuvāk aplūkojot, izrādās, ka šī iepelēkā krāsa rodas no baltām spalvām, kas nosētas melnām svītriņām. Jādomā, ka no šīs pelēkās krāsas, kas mazliet atgādina kuģu Ьщ-as, arī cēlies šī putna nosaukums, lai gan skaidri tas nav zināms. Pēc savas krāsas viņa ļoti atgādina Eiropas un Amerikas Sarkangalvīti, tā kā lielākā atstatumā viņas grūti izšķirt. Viņas dzīvo gandrīz vienmēr kopā, bet dabzinātniekam viegli atšķirt īsto buļ’u pili pēc knābja un acīm. Buru pīlei acis sarkanas, knābis zaļi melns un gandrīz taisns; Sarkangalvītei acis oranždzeltenas, knābis iezils un virspusē mazliet ieliekts.

Dabzinātnē buru pīles pazīstamas ar nosaukumu Anas Valisneria, jo pārtiek no ūdens auga saknēm, kas nosaukts itāliešu botāniķa Antonio Valisneri vārdā. Šī ūdenszāle aug lēnās upēs un jūfas sēkļos pie upju ietekām, kur ūdens nav tik sāļš. Tais vietās, kur ši zāle aug, ūdens nav dziļāks par divi metri, bet pats au^s paceļas virs ūdens ap pusmetru. Tā lapas tumši zaļā krāsā, bet saknes baltas un sulīgas. Вщи pīles pārtiek tikai no šīm saknēm, un taisni no tā rodas viņu gaļas maigā garša. Tur, kur aug šis ūdens augs, dzīvo arī buj-u piles. Viņas ēd tikai valisnerija saknes, bet lapas neaiztiek. Viņas ienirst ūdenī un šis saknes ļoti veikli izrauj.

Buru pīles Amerikas tirgos vērtē ļoti augstu, un ar viņu medībām nodarbojas simtiem mednieku. Guja dēļ medību tiesībām dažreiz izvēršas asiņainās sadursmēs. Tagad valdība šo jautājumu nokārtojusi visiem pieņemamā veidā.

Šai brīdī piroga izbrauca no upes likuma, un ceļotājiem atklājās plašs ūdens klajums. Viņi ieraudzīja, ka kāda cita ļoti duļķaina upe ieplūst tai upē, pa ko viņi brauca. Pie ietekas visa upe bija apaugusi zaļām ūdenszālēm, kuļ'ās plunčājās un nira ūdensputnu bars. Šie putni bija mazi, acīmredzot, pīles, bet attālums bija vēl liels, lai skaidri varētu noteikt, pie kādas sugas tie piederēja. Starp krastu un putnu baru bija skaidri saskatāms tikai baltais „taurētājs“ gulbis, kas tuvojās krastam. Fransuā tūlīt vienu bises stobru pielādēja ar sīkām skrotīm. Arī Bazils satvēra bisi. Par pilēm neviens nedomāja, visa uzmanība bija pievērsta gulbim. Lisjens paņēma tālskatu un sāka vērot putnu baru. Pēkšņi viņš iesaucās:

„Nešaujiet! Klusāk! Tās ir bufu pīles, par ko mēs tikko runājām.“ Viņš pavēlēja apturēt laivu. Šis paziņojums izsauca vispārēju uztraukumu. Zēni ne iikai vēlējās nošaut kaut vienu no viņām, bet arī nogaršot slaveno cepeti, tādēļ viņi kļuva ļoti uzmanīgi, lai sasniegtu savu mērķi. Viņi zināja, ka no visiem ūdensputniem šīs pīles visbailīgākās un ka viņam var tuvoties tikai ar viltu. Stāsta, ka, kamēr viņas barojoties, visapkārt esot nolikta sardze. Vai tas taisnība, skaidri nav zināms, bet nav apstrīdams tas, ka viņas visas vienā laikā nekad nenirst, un kamēr viena daļa atrodas zem ūdens, otra vērīgi raugās visapkārt. Tādēļ Normans ieteica piestiprināt laivas priekšgalam kuplus zarus, lai noslēptu pirogu. Zēni šim priekšlikumam pievienojās un piebrauca krastam. Tūlīt nogrieza vairākus krūmus un piestiprināja laivai. Zēni nogūlās pirogā un sāka lēni virzīties uz pīlēm. Bises viņi nevarēja lietāt un visas cerības bija pievērstas Fransuā divstobrenei. Fran-suā sēdēja laivas priekšgalā un sagatavojās kufu katru mirkli šaut; pārējie virzīja laivu uz priekšu. Par gulbi aizmirsa pat domāt.

Apmēram pēc ceturtdaļstundas, lēni slidot caur biezajām ūdenszālēm, piroga tuvojās pīlēm, un zēni caur krūmu zariem labi varēja tās redzēt. Piroga arvien tuvojās, un zēni lielā interesē vēroja pīles. Viņi redzēja, ka arī gulbis piepeldējis klāt, bet pīles to nemaz neievēroja. Lisjenu pārsteidza šī gulbja izskats: viņa spalvas likās sabozušās un viņš peldēja kaut kā nedabīgi un saspīlēti. Viņš nemaz nekustināja galvu, kas bija noliekta gandrīz līdz ūdenim. Par saviem novērojumiem Lisjens saviem biedriem neteica ne vārda, jo ari viņi klusēja, lai neaizbaidītu pīles. Arī Bazils un Normans bija ievērojuši savādo gulbja izturēšanos, bet Fransuā visu savu uzmanību bija pievērsis pīlēm.

Piebraukuši pilēm vēl tuvāk, viņi ievēroja, ka katru reizi, kad gulbis piepeldēja kādai pīlei, tā tūlīt pazuda zem ūdens un vairs neuzpeldēja. Šis apstāklis viņus stipri ieinteresēja. Viņi jau gribēja dalīties viens ar otru savos novērojumos, bet šai brīdī Fransuā šāviens pievērsa viņu uzmanību pīlēm. Visi skatījās caur zariem, lai redzētu, cik pīļu nošauts. Pa ūdens virsu peldēja dažas beigtas pīles, bet dažas bija ievainotas. Tomēr cita neparasla parādība saistīja viņu uzmanību: gulbis tagad izturējās vēl nesaprotamāk. Pēc šāviena viņam vajadzētu pacelties gaišā un pazust, bet viņš pēkšņi sāka dejot un nirt ūdenī, un viņa kliedzieni bija ļoti līdzīgi cilvēka balsij. Tad pēkšņi viņš pacēlās no ūdens un kādu gabaliņu tālāk atkrita uz muguras. Viņa vietā ūdenī palika melns apaļš priekšmets, kas virzījās uz krastu un visu laiku mežonīgi kliedza.

Melnais priekšmets nebija nekas cits kā cilvēka pakausis. Tuvojoties krastam, galva arvien vairāk iznira no ūdens un drīz zēni skaidri varēja saskatīt sarkanbrūna indiaņa spīdošo kaklu un kailos plecus. Viss bija skaidrs — indiānis bija atnācis pīļu medībās un izlietājis izbāztu gulbi, lai sevi apslēptu. Koku zariem apslēpto pirogu viņš nebija ievērojis, līdz Fransuā šāviens pievērsa viņa uzmanību. Šis šāviens un caur koku zariem izbāztās zēnu galvas nobaidīja viņu vairāk, kā zēni nobijās no viņa. Varbūt tās bija pirmās baltās sejas, ko viņš savā mūžā redzēja. Lai nu tas būtu kā būdams, bet viņš, sasniedzis krastu, mēģināja bēgt.

„Klausaities!“ Fransuā iesaucās. „Cik vēsturē nav piemēru, kad indiāņi ņem gūstā baltos. Mums vajadzētu sagūstīt šo gulbi un piespiest nākt mums līdzi! Tāds kalps mums ļoti noderētu.“

Visi devās pakaļ bēdzējam indiānim. Marengo skrēja visiem pa priekšu, tikai Lisjens palika krastmalā. Pēc ceturtdaļstundas skaļi, jautri kliedzieni vēstīja, ka indiānis sagūstīts.

Sākās nopratināšana, drīzāk komiska kā nopietna, vispirms angļu valodā, tad visās izloksnēs, kādas tikai Normans prata. Indiānis spītīgi klusēja, un Fransuā viņu nokrustīja par Matjusu.

Ceļotāji pievāca arī kādas divdesmit pīles, ko indiānis bija nomedījis. Viņas bija viena pie otras piesietas un tām bija apgriezti kakli.

Ielikuši medījumu pirogā, zēni novāca zarus, ķērās atkal pie aifiem un laiva traucās kā bulta pa upi lejup.

XX.Lamas un kolibriji.

Briežu upes gleznainajos krastos dzīvoja ļoti daudz dažādu putnu. Te ceļotāji varēja iepazīties ar gāju putniem, kas ziemā dodas uz siltākiem apgabaliem, un ari ar tiem, kas visu cauru gadu paliek šai zvērādu zemē. Te jūs sastapsit brīnišķo Vilsona putnu (Sialia 'VVilsoni), ko tā mīļā un nevainīgā rakstura dēļ amerikaņi ļoti mīl. Starp zaļām koku lapām jautri lēkā spilgti sarkanais kardinals, zilais sīlis, pļāpīgais krustknābis, un daudzi citi spilgti putni, kas atdzīvina mežu ar savu skaistumu un dziesmām. Bet zēni visvairāk interesējās par kādu putnu, kas nevarēja lepoties ne ar spalvu, ne balss skaistumu. Tā bija sevišķi nepatīkama un atgādināja sarūsējušas trīces čīkstēšanu. Putna mugura bija gaišpelēka, bet pavēdere balta ar melniem spārniem. Viņa knābis bija līdzīgs vanaga knābim, bet kājas atgādināja dzeņa kājas, un kopumā viņš bija kaut kas vidējs starp šiem diviem putniem. Zēnus neinteresēja viņa āriene un dziedāšana, bet viņa savdabīgie ieradumi. Ar tiem zēni iepazinās kādā pusdienas atpūtas laikā, kad viņi pārstāja ceļot, kamēr pārgāja dienas karstums. Tai laikā viņi atradās uz mazas saliņas, kas bija apaugusi krūmājiem un dažiem veciem kokiem.

Fransuā pirmais ievēroja mazu putniņu, kas lidoja no zieda uz ziedu. Zēni tūlīt pazina kolibriju. Šis bija no pasugas, kam uz kakla spilgti sarkans plankumiņš, un tas saulē laistījās kā īsts rubins. Šo kolibriju mugura zeltaini zaļa, un viņi ir vismazākie putniņi, kas atlido zvērādu zemē. Brūnie kolibriji sastopami tikai rietumos no Klinšu kalniem līdz pat Nutkas līča krastiem. Viņu mīļākā dzīves vieta ir Meksika un Amerikas tropu zemes. Ilgi noliedza, ka kolibriji spēj dzīvot ziemeļos tālāk par Meksikas robežām. Tagad noteikti zināms, ka divas vai trīs kolibriju pasugas katru gadu dodas ceļojumā vēl tālāk uz ziemeļiem.

Kas attiecas uz rubīna kolibrijiem, tad viņi vij lizdas pat Briežu upes krastos, kur arī zēni iepazinās ar tiem. Tai laikā, kad viņi novēroja šīs mazās būtes, kas lidoja no zieda uz ziedu, viņi ievēroja kādu citu pavisam savādu putnu. Par šo putnu mēs ari tikām runājuši. Viņš tupēja uz zara, bet laiku pa laikam nolēca no tā un, kādu laiku lidojis starp kolibrijiem, atkal atgriezās savā vietā.

No sākuma zēni to neievēroja, bet. tā kā tas atkārtojās vairākas reizes, tad Lisjens tcica:

„Zināt ko, viņš taču katru reizi savos nagos aiznes vienu kolibriju. .Ja viņi nebūtu tik mazi, jūs varētu pārliecināties par to ar savām acīm.“

Zēni sāka vēl uzmanīgāk sekot putnam — medniekam, un, patiesi, viņi ieraudzīja, ka tiklīdz kolibrijs paslēpās zieda biķerītī, pelēkais putns metās tam virsū un aiznesa uz savu zaru.

Fransuā sašuta par tādu cietsirdību pret mazajiem, jaukajiem putniņiem. Viņš paņēma bisi un tuvojās kokam, kur pelēkais putns slēpa savu laupījumu. Tas bija lieliem dzeloņiem apaudzis akaciju koks. Fransuā notēmēja, nospieda mēlīti un nošāva pretīgo putnu. Piegājis tuvāk, viņš pacēla beigto putnu, ne cepetim -nē, viņš gribēja aiznest to brālim, dabzinātniekam, lai viņš izpētītu šo interesanto eksemplāru.

Fransuā jau gribēja atgriezties nometnē, kad viņa skatiens vēl pievērsās minētajam kokam. Pārsteiguma kliedziens, kas viņam neviļus paspruka, atsauca brāļus pie viņa. Viņi bija tāpat pārsteigti kā Fransuā, un bija. arī iemesls brīnīties… Uz gariem dzeloņiem zināmā, kārtībā un pat mazliet simetriski bija uzdurts kāds ducis skaisto kolibriju. Apskatījuši koku tuvāk, jaunie cilvēki redzēja uz dzeloņiem uzdurtus arī zirnekļus, sienāžus un pat lauku peles.

Normans, Bazils un Fransuā to nesaprata, bet jaunais zinātnieks, kā parasts, paskaidroja, ko tas nozīmē „Fransuā nošautais putns ir „lanius“. Visi zinātnieki pazīst viņa cietsirdīgo dabu, bet viņa rīcības iemeslus izskaidro dažādi. Daži zinātnieki apgalvo, ka „lanius“ uzdurot uz ērkšķiem zirnekļus un citus kukaiņus, lai pieviļinātu sev citus putnus, kas mīl kukaiņus. Man šķiet, ka tas nav pareizi, jo „lanius“, kas vair rāk pārtiek no mazajiem putniem un tik ļoti mīl zirnekļus, nekad neizlietās tos kā ēsmu citiem medījumiem.

Es drīzāk pieslienos zinātniekiem, kas apgalvo, ka „lanius“ uzdur savus upurus uz dzeloņiem, lai uzkrātu sev pārtiku un pasargātu to no rijīgām pelēm, žurkām un lapsām.“

„Nu lapsām taču tāds medījums pārāk niecīgai“ Fransuā piezīmēja.

„Nu, bet tas viņai ir apmēram tas pats, kas tev konfekte. Un cik es atceros, arī mazas konfektes tu labprāt ēdi.“

„Protams,“ Fransuā smiedamies pievienojās. „Tā lad šis karātavu koks nav nekas cits kā „lanius’a“ noliktava. Tālredzīgs saimnieks, kas novieto savus krājumus drošā vietā, lai pasargātu tos no laupītājiem.“

„Pareizi,“ Lisjens atbildēja. „Viņam te ir vesels gaļas veikals, kur viņš novieto visu sava laupījuma pārpalikumu. Žagatas, kraukļi un sīļi arī lietā šo uzglabāšanas veidu. Zinātnieki, kas apgalvo, ka šie putni nekrājot, bet rīkojoties tā, lai pievilinātu citus putnus, pamato to ar „lanius’a“ paradumu dažreiz pamest savus krājumus, pārcelties uz citu vietu un gatavot jaunus. Bet lapsas, meža suņi un daudzi citi plēsīgi zvēri taču rīkojas tāpat.“

Tikko redzētā un dzirdētā ietekmē ceļotāji atgriezās nometnē un tūlīt devās tālākā ceļā.

XXI. Zivju vanags.

Dažas dienas pēc ši notikuma mūsu ceļotājiem bija izdevība iepazīties ar kāda cita ļoti interesanta putna īpašībām un paradumiem. Tas bija jūras vai ūdens ērglis, kas Amerikā vairāk pazīstams kā zivju vanags.

Odens ērglis (Falco halioetus) pieder vanagu sugai. Viņš ir viens no tās lielākiem pārstāvjiem, un viņa spārnu garums sasniedz divi metri. Viņa mugura tumši brūna, bet pavēdere pelnu balta. Kājas un knābis zili, bet acis oranždzeltenas. Viņš dzīvo visās Savienoto valstu daļās, kur tik ir ūdens un zivis, no kā viņš pārtiek. Parasti viņš dzīvo juras tuvumā, bet kacl ezeri atbrīvojas no ledus, viņš dodas uz zemes iekšieni. Viņu reti var sastapt pie duļķainām upēm, jo tur viņš savam laupījumam nevar izsekot. Viņš pieder gāju putnu skaitam un rudeni lido uz dienvidiem, sevišķi uz Meksikas jūras līci, kur tos var sastapt milzīgiem bariem. Pavasaros viņi dodas uz ziemeļiem un atnes zvejniekiem priecīgo ziņu, ka pie jūras krastiem drīz parādīsies siļķu un citu zivju bari. Zvejnieki viņus uzskata it kā par saviem amata brāļiem un nekad tos nešauj. Šai gadījumā pilnīgi nevietā uzskats, ka divi sāncenši kopā nevar sadzīvot. Fermeri, kas dažreiz viņu notur par sarkanastaino vanagu, kam viņš iztālēm arī līdzinās, dažreiz sāk tēmēt, betj ievērojuši savu kļūdu, nolaiž bises un atstāj vanagu dzīvu. Tas izskaidrojams arī ar to, ka zivju vanags neaiztiek tic pīles, nc vistas, bet. gan padzen no savas mītnes tuvuma citus vanagus, kas apdraud fermeru mājputnus. Ievērojot visu to, zivju vanags ir visvairāk pasargātais putns Amerikā un mierīgi var perēt savas olas kā pie fermera durvīm, tā pie zvejnieka būdas. Kamēr mātīte sēž uz olām, tēviņš viņu bagātīgi apgādā ar pārtiku. Jūras ērglis nav rets putns un viņu var sastapt daudz biežāk kā citus viņa sugas pārstāvjus. Dažreiz mazā birzī var atrast divdesmit līdz trīsdesmit perekļu, bet. nelielā saliņā pat līdz trīs simti. Viņi savas lizdas ierīko koku galotnēs un zaru krustojumos, kādi seši metri augsti. Lizdas viņi taisa no lieliem zariem, salmiem, zālēm, mitrām sūnām un tad nosedz ar sausu jūras zāli. Visa lizda ir tik liela un smaga, ka varētu piekraut, veselus ratus smagas kravas. Lizdas var ļoti tālu redzēt, jo parasti tās ierīko nokaltušos vai nonīkušos kokos, kam nav lapu. Daži pētnieki saka, ka šie putni ar nolūku izvēloties nokaltušus kokus. Patiesībā tās ir sekas, nevis iemesls, jo koki nokalst no lielā lizdu smaguma, jūras zāles un beigtām zivīm, kas pūst. pie koku sakneni, jo jūras ērglis nekad nepaceļ zemē nokritušu laupījumu, bet tas viņam atgadās diezgan bieži. Viņš labāk dodas jaunās medībās, kā paceļ nokritušu medījumu. Zēniem viņu lizdas viegli atrast, bet, ja viņi gribētu paņemt no lizdas trīs vai četras olas (tās ir piles olas lielumā ar brūniem plankumiem), viņiem būtu jāatkāpjas ar saskrāpētām sejām un rokām. Tādēļ pat zēni šīs lizdas reti traucē. Plaši izplatīts kāds anek-dots, par kā pareizību es gan negalvoju. Stāsta, ka kāds nēģeris gribējis iegūt ērgļu olas. Pie lizdas viņam uzbrukuši abi lizdas saimnieki. Viens no viņiem uzbrucis nēģera galvai, bet ar saviem nagiem tā sapinies vii,ia sprogainos matos, ka atbrīvojies tikai tad, kad nēģeris nokāpis no koka. Nav noliedzams, ka savas olas un cāļus ērgļi aizstāv varonīgi un nikni. Mēs zinām daudzus gadījumus, kad cilvēki, kas mēģinājuši izpostīt viņu lizdas, smagi ievainoti.

Kā zināms, zivju vanagi pārtiek vienīgi no zivīm. Nekad nav novērots, ka viņi būtu medījuši putnus vai četrkājainos dzīvniekus, pat tādos gadījumos, kad ezeri un upes vēl aizsaluši, un viņi savu parasto barību vēl nevar atrast. Citi putniņi pat ierīko savas lizdas starp viņu lizdu lielajiem zariem. Šī īpatība viņus krasi atšķir no citām ērgļu sugas pasugām. Viņu kājas un nagi iekārtoti zivju ķeršanai. Viņu kājas neparasti garas un stipras un gandrīz līdz ceļiem kailas, bez spalvām. Nagi ļoti gai'i, bel papēži cieti un rievaini, kas palīdz saturēt slideno medījumu. Nagi izliekti un asi kā adatas.

Kādā svētdienā zēni .ierīkoja nometni krastā, lai atpūstos veselu dienu. Viņi piestāja krastmalai, kas dziļi iestiepās upē un no kā varēja pārredzēt visu upi. Netālu no nometnes bija redzama jūras ērgļu lizda. Koks bija nokaltis, un pāri lizdas malām skaidri varēja saskatīt jauno ērglēnu galvas. Viņiem jau bija uzaugušas spalvas, un tie izskatījās kā pieauguši putni. Bet tā ir viena no šo jūras ērgļu īpatībām, ka jaunie ērgļi ilgi neatstāj lizdas un izmanto savu vecāku rūpes un pakalpojumus, lai gan paši jau ļoti labi varētu sagādāt sev pārtiku. Stāsta pat, ka vecie beidzot zaudējot pacietību un ar knābja palīdzību padzenot savus bērnus no lizdas. Bet arī pēc tam viņi vēl ilgi tos baro, līdz jaunie ērgļi paši iemācās ķert zivis.

Lisjens to atstāstīja kā tautā izplatītu nostāstu, bet par tā pareizību negalvoja. Pēc neilga laika viņiem pašiem bija izdevība pārliecināties par šī stāsta pareizību.

Kad zēni bija ierīkojuši nometni, vecie putni kādu laiki mierīgi palika pie lizdas. Dažreiz viņi nolaidās zēnu tuvumā un draudoši kliedza. Bet pārliecinājušies, ka neviens nedomā viņiem darīt ļaunu, viņi beidzot apmierinājās un ilgu laiku mierīgi sēdēja uz lizdas malas. Tad vispirms viens, pēc tam arī otrs ērglis pacēlās

gaisā un sāka lidināties virs ūdens kādi trīsdesmit metri augstu. Tas bija varens lidojums. Viņi slīdēja pa gaisu, it kā apstājās, asi pagriezās un slīdēja atkal citā virzienā. Visu to darīja tik brīvi, it kā spārni nemaz nebūtu jālietā. Tad viņi atkal apstājās un vēroja, kas notiek zem ūdens, bet zivs vai nu bija pārāk liela, vai atradās pārāk dziji ūdenī.

Ērgļi turpināja lidot, tad pēkšņi viens no viņiem apstājās un kā akmens krita ūdenī. Bet pirms viņš paspēja sasniegt ūdeni, zivs jau bija viņu ievērojusi, ienirusi dziļumā un noslēpusies no sava ienaidnieka, bet ērglis atkal pacēlās gaisā un turpināja savu liku moto lidojumu.

Ivādu laiku tas tā turpinājās, tad lielākais putns (lā tad mātīte) pameta medības un atgriezās lizdā. Bet tur viņš drīz sāka rīkoties. Zēni bija ļoti pārsteigti, kad ērglis spārniem sāka sist savus bērnus, it kā gribēdams tos piespiest atstāt lizdu. Tāds tiešām bija viņa nolūks. Varbūt neveiksmīgās medības paātrināja viņa lēmumu, piespiest jaunos putnus pašus strādāt. Viņam drīz izdevās piegrūst tos lizdas malai, un tad grūžot un sitot viņš panāca savu.

Šai pašā mirklī otrs ērglis kā bulta metās ūdenī un pacēlās gaisā ar zivi nagos. Viņš lidoja pretim vienam no jaunajiem ērglēniem, pagriezās gaisā un pasniedza tam zivi. Ērglēns zivi tik veikli satvēra, it kā visu mūžu būtu ar to nodarbojies, un, aizlidojis uz cilu koku, sāka mieloties. To ievēroja otrs ērglēns, kas sekoja viņam un apmetās blakām. Dažās minūtēs zivs labākā daļa bija apēsta, un abi ērglēni atkal atgriezās lizdā

Tur viņus, skaļi kliegdami, sagaidīja abi vecāki, acīmredzot, apsveikdami ar pirmo veiksmīgo lidojumu.

Kādu laiku atpūties, vecais tēviņš nolēma doties atkal zivju zvejā. Viņš pacēlās no lizdas un sāka lidināties virs ūdens. Tā kā zēniem nebija nekāda darba, viņi uzmanīgi sekoja ērgļa kustībām un runāja par viņa īpašībām un paradumiem. Lisjcns stāstīja, ka jūras ērglis dzīvo arī Eiropā, un to var sastapt pie Vidusjūras, sekojot zivju bariem. Dažos Italijas apvidos viņu sauc par „svina“ ērgli, jo viņš kā svina gabals krīt no liela augstuma ūdenī.

Kamēr viņi tā sarunājās, ērglis kādas divas reizes metās ūdenī, bet katru reizi bez panākumiem pacēlās atkal gaisā. Bet (ad zēni atkal ieraudzīja, ka ērglis uz mirkli gaisā sastinga un tad kā zibens metās lejā. Atskanēja ūdens šļakstiena troksnis, līdzenais upes līmenis pēkšņi saviļņojās, un virs ūdens pacēlās kādu metru augsts ūdens stabs. Putns uz mirkli pazuda zem ūdens, un tikai putojošā vieta norādīja, kur viņš ieniris. Tad viņš atkal parādījās virs ūdens un, turēdams nagos lielu zivi, pacēlās gaisā. Zivs galva bija pagriezta uz priekšu, un zēni saprata, ka ērglis uzbrucis savam laupījumam no astes puses. Pacēlies gaisā, putns līdzīgi sunim nopurināja ūdeni un lidoja lizdas virzienā. Bet kad viņš sasniedza koku, zivs aizķērās zaros un izslīdēja no viņa nagiem. Tas zēniem bija sevišķi parocīgi, jo Fransuā nebija izdevies izzvejot nevienu zivi, uu svaiga zivs pusdienās bija liels gardums. Fransuā un Bazils steidzās pie koka, lai paceltu zivi ātrāk kā ērglis, bet Lisjens teica, ka viņi velti baidoties, jo ērglis nokritušu zivi nekad nepaceļot. Tad viņi nesteigdamies piegāja kokam, pacēla zivi .un iespējami ātri steidzās projām, jo koka pakājē pūstošo zivju smaka bija nepanesama. Tas bija brīnišķs lasis, gandrīz paša ērgļa lielumā. Kamēr zēni aiznesa zivi, ērgļi neganti kliedza. Bet drīz viņi apmierinājās, atkal sāka lidināties virs upes un meklēt jaunu laupījumu.

„Viņi iznīcina ļoti daudz zivju 1“ Fransuā teica. „Un tas viņiem nerada nekādas .grūtības. Lūk, slcatai-ties, ērglis atkal noķēris zivi!“ ,

Patiesi, ērgļa nagos atkal drebēja jauns upuris.

„Dažreiz viņiem jāstrādā arī citiem,“ Lisjens piezīmēja, „piemēram plikgalvainajam ērglim.“

lisjenu pārtrauca kāda putna kliedzieni. Zēni tūlīt pazina, ka tas ir putns, kā vārdu tikko pieminēja. Visu skatieni pievērsās upes pretējam krastam, un viņi kokā ieraudzīja jūras ērgļa galveno ienaidnieku — baltgalvaino ērgli.

„Mēs tūlīt redzēsim, kā notiks vajāšana.“ Fransuā teica. „Lūk, tuvojas pats laupītājs.“

Zēni, mazliet'satraukti, sāka vērot putnus. Baltgal-vainais ērglis tuvojās jūras ērglim, bet tas, izdzirdīs pretnieka kliedzienus un redzēdams, ka nav nozīmes nest zivi uz lizdu, pacēlās stāvus gaisā, cerībā tā izglābties no ienaidnieka. Ap baltgalvaino ērgli sāka lidināties jūras ērgļu mātīte, kas visiem spēkiem pūlējās novērst viņa uzmanību no otra zivju ērgļa. Bet visas viņas pūles bija veltas. Putni uzlidoja tik augstu, ka mazākais, jūras ērglis, nebija vairs pat saskatāms. Izmisumā viņš palaida zivi, kas ar troksni iekrita ūdenī. Baltgalvainais ērglis kā bulta metās tai pakaļ, bet, nesasniedzis ūdeni, izplēta spārnus, .apstājās un, žēli iekliedzies, atgriezās savā vielā. Ari jūras ērgļi atgriezās savā lizdā, un viņu dusmīgā saruna, kuļā piedalījās arī jaunie ērglēni, turpinājās vēl ilgi.

„Brīnums, ka ērglis palaida savu laupījumu,“ Lis-jens teica. „Viņš spējīgs savam ķermenim dot tādu ātrumu krītot, ka parasti notver laupījumu, pirms tas iekrīt ūdenī. Var būt, ka jūras ērgļa mātīte viņu traucēja. Ūdenī viņš zivi nevarēja satvert tādēļ, ka tā nogrima.“

„Cik tas netaisni,“ Fransuā teica, „ka jūras ērglim, kas gandrīz pusi mazāks par baltgalvaino, šis laupītājs jāuztur.“

„Ar cilvēkiem tas nemaz nav citādi,“ Bazils iebilda. „Padomājiet tikai par to, kā pie mums Amerikā baltie spiež strādāt nēģerus. Bet tas tomēr labāk ka Eiropā. Te mazākums strādā miljoniem, bet tur miljoni strādā mazākumam.“

Baltgalvainiem ērgļiem pārmet viņu rīcību ar jūras ērgļiem, bet ja mēs šai lietā vairāk iedziļināsimies, tad varbūt viņiem ir lielāka tiesība to darīt, kā tas pirmā acumirklī izliekas. Zivis nevar vienmēr noķert ūdens virsū, un daba apveltījusi jūras ērgļus ar spēju nirt dziļumā. Baltgalvainie ērgļi to nespēj un viņiem daudz grūtāk sagādāt sev pārtiku. Kad ūdens sekls un zivis nepeld pārāk dziļi, arī viņi paši tās ķer-

Baltgalvainie ērgļi nekad nenonāvē jūras ērgļus,

jo labi apzinās labumu, ko no tiem gūst. Dažreiz gadās, ka lielāks jūras ērgļu bars kopējiem spēkiem padzen baltgalvainos. Tā ir it kā veiksmīga revolūcija.

Zēnu sarunu pārtrauca jauns notikums. Jūras ērglis, kas atkal lidinājās virs ūdens, pēkšņi metās lejā un noķēra lielu zivi. Baltgalvainais ērglis to ieraudzīja, sāka dzīties pakaļ un drīz to panāca. Redzēdams, ka izglābties nav iespējams, viņš palaida zivi, ko baltgalvainais ērglis saķēra vēl krītot. Tādā veidā ieguvis laupījumu, viņš aizlidoja uz pretējo krastu un pazuda kokos. Jūras ērglim tas šķita kā kaut kas neizbēgams, un viņš turpināja medības. Ērgļu mātītei, ko zēni turpināja novērot, acīmredzot, tā neveicās kā viņas otrai pusei. Bet lūk, arī viņa bija atradusi upuri, kā akmens tā metās lejā uu pazuda zem ūdens. Zēni ilgi vēroja vietu, kur viņa pazuda, bet putns nerādījās. Tā tas arī nepacēlās. Vecais ērglis ilgi žēli sauca savu draudzeni, jo ari viņš nesaprata pazušanas iemeslus. Zēni ilgi gudroja par notikušo: viņa taču nenoslīka, nesapinās ūdenszālēs vai nesadauzīja galvu pret akmeni! īsto iemeslu nezināja neviens, tas nejauši atklājās tikai vēlāk. Pēc divām dienām, kad viņi bija jau aizbraukuši diezgan tālu, zēni pēkšņi ieraudzīja kādu savādu priekšmetu, kas peldēja pa ūdens virsmu. Viņi piebrauca tam klāt un redzēja, ka tā bija liela beigta zivs, kam blakus peldēja beigts jūras ērglis. Tas bija tas pats pazudušais ērglis. Pagriezuši abus, pārsteigtie zēni ieraudzīja, ka putna nagi bija ieurbušies dziļi zivs mugurā. Acīmredzot, putns bija uzbrucis pārāk lielai zivij, nevarējis vairs atbrīvoties un ticis ierauts dzelmē, kur abi aizgājuši bojā.

XXII. Pārtraukts ceļojums.

Pēc desmit dienu ilga ceļojuma lejup pa Brieža upi, zēni sasniedza Atabaska ezeru. Tas bija no rietumiem uz austrumiem apmēram divi simt jūdzes garš, bet apmēram tikai piecdesmit plats, dažās vietās pat mazāk, tā kā drīzāk līdzinājās lielai upei kā ezeram. Daudzās salas un kiasti bija apauguši gleznainiem mežiem, bet ceļotājus tas neinteresēja. Bija saslimis visu mt.u.is Lisjens. Viņam bija drudzis. Jau braucot pa Bliežu upi, viņš nejutās labi, bet nespēks arvienu pielauza, un beidzot viņš paziņoja, ka nav spējīgs tālāk ceļot.

„Mani draugi,“ viņš vajā, dobjā balsī teica, „ticiet man, es visiem spēkiem pūlējos uzvarēt savu slimību, bet jūtu, ka man nav spēka tālāk cīnīties. Vai nu man jāmirst, vai jāpaliek še, lai pārciestu slimību.“

Vajadzēja ceļojumu pārtraukt un iekārtot nometni» kur vai'ēiu dzīvot, kamēr slimais biedrs atveseļosies. Zēni uzcēla būdu, salika tur visas labākās ādas un pēc Ijlsjena pasa receptes pagatavoja viņam dzērienus no saknēm, augļiem uu ogām. Fransuā katru dienu nošāva dažus baložus un irbes un vārīja zupu, kas tagad bija daudz garšīgāka, jo no forta viņi paņēma līdz sali, piparus un citas garšvielas. Viņiem bija arī rnv dauoz īstas Ķīnas tējas, ko deva tikai slimniekam uu tā ļoti labi ILizēja.

Visiem par prieku Lisjens drīz atveseļojās, un viņi devās tālāk, lutolies tuvāk krastam. Tā viņi sasniedza Lielo Vergu upi, kas savieno Atabaska un Vergu ezerus, un Miera upi, kas sākas Klinšu kalnu nogāzēs. Miera upe tek pa dziļām aizām, un tās izteka savijas ar cilām iztekām, kas plūst uz Kluso okeānu. Zēni a&gt;' savu pirogu varētu nokļūt līdz pašam okeanam, bet tas neietilpa viņu nodomos, un viņi pabrauca garām Miera upes grīvai un turpināja ceļu pa Vergu upi. Patiesībā tā bija tā pati Briežu upe, jo par Vergu upi tā saucas tikai starp Atabaska un Vergu ezeriem. Tā bija krāšņa upe ar brīnišķiem krastiem. Tomēr viņi nebija laimīgi. Viņus vairs neuztrauca Lisjena veselības stāvoklis — viņš jutās ļoti stiprs, bet viņi nojauta, ka upēs un ezeros drīz parādīsies ledus, un viņu ceļojums bus jāpārtrauc. Ceļot kājām būtu ļoti nogurdinoši un bīstami, tādēļ ka nevarētu ņemt līdz daudz pārtikas, jo aukstumā nepieciešamo apģērbu nasta vien būtu ļoti smaga. Medījums šai gada laikā ir ļoti rets, jo vairums aizlido uz dienvidiem, bet palikušie kļūst ļoti bailīgi. Sos apgabalos bieži saceļas sniega vētras, zemi pārklāj bieza sniega kārta, un virzīties uz priekšu ļoti grūti. Visi šie zēniem zināmie apstākļi bija ļoti neizdevīgi.

Vergu ezeru viiji sasniedza augusta beigās, kad dienas kļuva īsākas, un arī dienā noietais gabals samazinājās. Naktis sala, bet dienas vidū bija nepanesaud karsts. Tādēļ viņi vel asāk juta nakts aukstumu, un visas āuas segas tikko spēja viņus sasildīt.

Vergu ezers, tāpat kā Atabaska, ļoti gafš un šaurs. No rītiem uz vakariem tas sasniedz 200 jūdžu gafuinu, bet vislielākais platums nepārsniedz trīsdesmit jūdzes. Tā ziemeļu krasti klinšaini un tuksnešaini, dienvidu — līdzeni un apauguši mežiem. Ezerā daudz salu, kas, tāpat kā dienvidus krasti, apaugušas priedēm, bērziem un vītoliem. Ezerā dzīvo daudz dažādu zivju, bet vasara salās ļoli daudz putnu. Arī ziemu viņu diezgan daudz, bet viņus nomedīt ļoti grūti. Tomēr pārliecinājušies, ka ceļojumu līdz ziemas sākumam nobeigt nebūs iespējams, zēni nolēma apmesties ši ezera krastā, jo te mazākais kurināmā bija pietiekoši daudz, bet citā vietā ari tā varēja trūkt. Viņi sāka meklēt izdevīgu vietu un visu laiku virzījās uz ezera vakarpusi. Bet tas nebija tik viegli, un, lai saīsinātu ceļu, Normans ieteica doties tieši pāri ezeram uz ziemeļu krastu. Tur atradās pazīstamā Vergu klints, un Normans bija dzirdējis, ka tur esot lieli meži un daudz zvēru. Tur dzīvojot arī bifeļi, ko tālāk uz ziemeļiem vairs nevar sastapt. Protams, visi pieslējās Normana priekšlikumam un devās atklātā ezerā. Pēc ilgas, nogurdinošas iršanās pret stipru vēju pirmās dienas vakarā viņi sasniedza ar mežu apaugušu, nelielu salu ezera vidū, kur palika pa nakti, lai otrā dienā nobrauktu atlikušo ceļa gabalu.

XXIII. Zivju zveja zem ledus.

Otrā rītā pamodušies, zēni pārsteigti ieraudzīja, ka pa nakti ezers pārklājies ar ledu.

,.Es to gandrīz paredzēju,“ Normans teica. „Nakti uia aukstuma es gandrīz nevarēju*gulēt.“

„Un es arī“ Lisjens skumji apstiprināja.

Ledus pagaidām bija ļoti plāns, bet tas tikai pavairoja viņu nelaimi. Salu nevarēja atstāt ne pirogā, ne kājām, un viņi izrādījās gūstekņi pret savu gribu.

ftis apstāklis zēnus ļoti skumdināja. Viņus nomierināja tikai tā doma, ka uz salas būs jāpaliek ne ilgāk, kamēr ledus vai nu izkusīs, vai sasals tik stipri, lai izturētu viņu smagumu. Viņi sāka ierīkot pagaidu mītni un pūlējās to iekārtot pēc iespējas ērtāk. Viņu nemiers tomēr atkal atjaunojās, kad pēc dažām dienām noskaidrojās, ka ledus stāvoklis palicis bez pārmaiņām. Taisnība, no rītiem tas bija pietiekoši biezs, lai izturētu viņu smagumu, bet dienā saules stari ledu tā izkausēja, ka tas likās kā plāna plēve virs ezera. Mūsu ceļotāju nemiers arvien pieauga. Pārtikas krājumi izsīka, bet uz salas nevarēja atrast nekāda medījuma. Viņi bija apskatījuši visus krūmus, bet nekā neatrada. Viņi gribēja ielaist ezerā pirogu un mēģināt caur ledu izlauzties. Bet šī pasākuma grūtības un briesmas viņus atturēja. Līdz krastam bija apmēram desmit jūdzes, un, laužoties caur ledu, piroga droši vien būtu apgāzusies, jo pat noliekties pār pirogas malu bija bīstami, 1ā kā domu izlauzties caur ledu atmeta. Ko tad lai iesāk? Krājumi izbeidzās, bet ledus nekļuva biezāks, lai gan krasta tuvumā tas bija pietiekoši stiprs un būtu zēnu smagumu izturējis. Tālāk tas bija pavisam plāns, un mēģināt to pāriet būtu neprāts. Bet arī uz salas viņiem draudēja neizbēgama bada nāve. Viņi neatrada neko ēdamu. Viņi bija pārliecināti, ka ūdenī ir zivis, bet kā lai tās dabū no ledus apakšas. Viņi mēģināja pieviļināt zivis ar gaļu, bet šai gada laikā zivis neķeras ne pie kādas ēsmas, un viņiem neizdevās noķert nevienu zivi.

Beidzot viņi gandrīz izšķīrās izmēģināt beidzamo līdzekli — mēģināt izlauzties caur ledu, kad Norma-nam ienāca prātā pamēģināt zvejot ar tīklu. Bet viņiem taču nebija tīkla! Simtām jūdžu tālā apkārtnē nebija neviena tīkla! Bet šis apstāklis zēnus nesamulsināja. Viņiem bija divas izžāvētas, bet neapstrādātas Kanadas briežu ādas, un Normans apņēmās no tām izgatavot tīklu. Viņa biedriem tikai vajadzēja palīdzēt sagriezt tās sīkās strēmelēs. Bazils un Lisjens veikli ķērās pie darba, bet Fransuā palīdzēja Normanam siksnas sasiet un tās turēt, kad Normans sāka vīt tīklu. Pēc dažām stundām sešus jardus gayš un divus plats tīkls bija gatavs. Kaut gan tas bija diezgan rupjš, tomēr varēja aizstāt vislielāko tīklu. Zēni piesēja tīklam akmeņus un tūlīt aiznesa uz krastu. Trīs dienvidnieki pirmo reizi redzēja, kā zem ledus novieto tīklu. Viņu dzimtenē ūdeņi aizsala reti, un ledus nekad nevarēja izturēt cilvēka smagumu. Viņi lielā interesē gaidīja tālāko rīcību. Normans bija daudzreiz redzējis un arī pats piedalījies tīklu novietošanā zem ledus tin tūlīt iesāka darboties.

Vispirms viņš, uzmanīgi virzīdamies pa viņa smagumi dēļ brakšķošo ledu, aizrāpās kādus divdesmit, trīsdesmit jardus no krasta. Sasniedzis vietu, kur viņš bija nodomājis novietot tīklu, viņš ar nazi izkala ledū vairākus caurumus vienā taisnē apmēram divi metri vienu no otra,. Viņam līdz bija kārts, kuras vienā galā bija piestiprināta virve. Otrs virves gals bija piestiprināts tīklam. Normans ielaida šo kārti vienā izkaltā caurumā un kārts otru galu aizvirzīja zem ledus līdz otram caurumam. Te viņš atkal kārti satvēra un virzīja uz nākošo caurumu. Sasniedzis beidzamo caurumu, viņš ar virves palīdzību ievilka zem ledus visu tīklu. Piesietie akmeņi novilka tīkla malu uz zemi, un tīkls nostājās stateniski. Abus tīkla augšgalus nostiprināja virs ledus. Tagad atlika tikai gaidīt, kamēr zivis labprātīgi ielien tīklā, lai tad ar virves palīdzību izvilktu tīklu uz ledus un pēc tam atkal tāpat novietotu.

Zēni atgriezās pie ugunskura un sāka gaidīt rezultātus. Viņi nolēma, ja nebūtu panākumu, izmēģināt beidzamo līdzekli un izlauzties pirogā caur ledu. Viņi pacietīgi gaidīja kādas divas stundas un neapskatīja tīklu. Beidzot Normans un Baziļs devās pie caurumiem un ar strauji pukstošām sirdīm sāka uzmanīgi vilkt ārā tiklu.

„Man liekas diezgan smags,“ Bazils teica. „Lai dzīvo!“ viņš iesaucās, izvilkdams uz ledus brīnišķu zivi. Pārējie viņa prieka saucienam pievienojās, un tas atkārtojās vēlreiz, kad parādījās otra zivs. Tas arī bija viss loms. Zivis izņēma no tīkla un tīklu atkal rūpīgi novietoja zem ledus. Lielākā zivs bija forele un svēra ne mazāk par divi kilogramiem. Drīz tā bija izcepta un apēsta. Zēni zvērēja, ka nekad mūžā neesot ēduši tik garšīgu zivi. Bet ievērojot viņu Vilku ēstgribu, mēs pielaižam, ka viņi varēja nedaudz pārspīlēt.

Viņi mazliet nomierinājās, lai gan domas par nākotni viņus arvien nomāca. Viņi nebija pārliecināti, ka ari turpmāk zivju zveja būs tikpat. veiksmīga. Bez zivīm viņu stāvoklis būtu tikpat neapskaužams kā līdz šim. Bet kad viņi izvilka tīklu otrreiz, viņu bažas izklīda. Viņi noķēra veselas piecas zivis, kas svēra ne mazāk kā astoņi kilogrami un kā pietiktu ilgākam laikam. Bet viņiem nevajadzēja palikt uz salas ilgi. Nākošā naktī iestājās liels sals, un no rīta ledus bija kļuvis ļoti biezs. Viņiem nebija vairs jābaidās ielūzt, un, savākuši visas savas mantas, viņi devās ceļā pa ledu. Pēc dažām stundām viņi laimīgi sasniedza Vergu klinti uti sāka ierīkot ziemas mītni.

XXIV. Savāda trauksme.

Uzmeklējuši piemērotu vietu, zēni nolēma celt koka būdu. Tas viņiem nebija grūti, jo viņi visi prata rīkoties ar cirvi. Viņi drīz sagatavoja vajadzīgos baļķus un uzcēla nelielu būdu. No piekrastes akmeņiem viņi iztaisīja pavardu un skursteni, kas varbūt, neizskatījās sevišķi skaists, bet lieti derēja. Viņiem bija nepieciešams mi māli, bet tos nekur nevarēja atrast. zeme bija t.ā sasalusi, un bija tik auksts, ka pat izliets ūdens tūlīt pārvērtās ledū. Mālu trūkums bija loti jūtams, jo šai aukstā klimatā pietika mazākās šķirbiņas, lai visa māja kļūtu auksta. Bija nepieciešams ar kaut ko aizpildīt šķirbas starp baļķiem. Viņi iedomājās šim noļukām izlielāt zāli un Lisjens atnesa veselu klēpi.

„Tā ir tā saucamā „smaržīgā zāle“’,“ Normans paskaidroja. „Indiāņi no tās taisa guļasvietas. Gulēt uz tām ļoti patīkami un veselīgi. Redziet, Matjuss zina, kain tās der. Viņš jau sadalījis piecās līdzīgās daļās, nav neviena aizmirsis.“

Zēni devās savākt vēl vairāk šo zāļu. Aizbāžot šķirbas, viņi ievēroja, ka zāles ļoti stipri un patīkami smaržo, kādēļ ari indiāņi tām (levuši attiecīgu nosaukumu.

Pirmās divas dienas ceļotāji pārtika tikai no zivīm. Viņi savu tīklu bija paņēmuši līdz un tāpat kā agrāk novietoja to krasta tuvumā. Kādā ņēmienā viņi izvilka piecu dažādu sugu zivis. Sevišķi daudz ķērās tā .saucamās baltās sīgas (Coregonus aibus). 8i zivs dzīvo gan drīz visos Ziemeļamerikas ezeros un upēs un tai ir ļoti maiga garša. Tā nav sevišķi liela un nekad nesver vairāk kā trīs kilogramus.

Otru noķerto zivju sugu inusu ceļinieki nosauca par „zilo zivi“, jo tās gaJa bija iezilganā krāsā. Tās dzīvo straujās upēs, kur lēkā līdzīgi forelēm. Arī foreles dzīvo Vergu ezerā un sasniedz pasakainu lielumu un ismagumu — līdz 32 kilogramiem. Arī zēni noķēra dažas ne visai lielas foreles un līdakas. Sevišķi daudz ķērās „gadus lota“. Tā ir viena no rijīgākām zivīm un aprij visas citas zivis, kas nav par viņu lielākas. Viņa var norit tādu daudzumu upes vēžu, ka viņas ķermenis pilnīgi maina savu izskatu. Šo zivi zeni aizsvieda, jo zināja, ka viņas gaļa ļoti negaršīga. Bet Marengo pret to nebija nekādu iebildumu, un viņš vairākas dienas ar baudu to ēda.

Bet pastāvīgi zivis zēniem drīz apnika, un Bazils devās medībās. Pārējie zēni turpināja strādāt pie būdas, kur vēl bija pietiekoši daudz darba.

Bazils gāja gar krastu austrumu virzienā. Nogājis kādu jūdzi, viņš sasniedza smilšainus, priedēm apaugušus paugurus. Koki nebija augstāki par piecdesmit metriem, resni, ar lokaniem zariem. Citu sugu koku apkārtne nebija. Kjot ga^ām, Bazils ievēroja, ka daudzām priedēm, sevišķi zariem, noplēsta miza, kas mētājās zemo. Likās, ka to noplēsis un sagrauzis kāds dzīvnieks. Mēģinādams atcerēties, kas tas par dzīvnieku varētu būt, Bazils izgāja smiltainē, kur pārsteigts ievēroja cilvēku kāju nospiedumiem līdzīgas pēdas. Tās līdzinājās trīs četri gadi veca bērna pēdām. Viņš noliecās, lai labāk tās apskatītu, kad pēkšņi izdzirda bērna raudāšanu. Pārsteigts viņš ātri pacēlās un sāka uzmanīgi skatīties apkārt, bet nevarēja nekā ieraudzīt, lai gan koku stumbri bija saskatāmi vairāk simt jardi tālu. Bazils sāka uztraukties un noliecās vēlreiz, lai izpētītu pēdas. Savādās skaņas atskanēja atkal. Šoreiz jau tuvāk iim no augšas, no kokiejn. Pacēlis galvu, viņš zaros, ieraudzīja savādu, kroplu dzīvnieku, kādu vēl līdz šim viņam nebija gadījies redzēt. Viņš bija brūnā krāsā, foksterjera lielumā, ar biezu pinkainu vilnu, un bija tā saritinājies uz zara, ka bija grūti izšķirt., kur galva, kur aste. Viņa izskats un savādais kliedziens būtu nobaidījis kuj'u katru mazāk piedzīvojušu mednieku. Arī Bazils, kā vēlāk viņš pats stāstīja, pirmā brīdī krietni nobijies. Bet apskatījies viņš pazina vienu no visnevainīgākā»» būtēm — Kanadas ezi. Viņš arī bija tas, kas nograuza kokiem mizu, jo ļoti to mīl, un viija pēdas, kas tiešām atgādina bērna pēdas, Bazils bija ieraudzījis.

Vispirms Bazils gribēja nošaut ezi, kas nemaz nedomāja bēgt, bet sēdēja kokā un žēli kliedza. Bet lad viņš iedomājās, ka šāviens var aizbaidīt labāku medījumu, un atmeta savu nodomu. Pēc Lisjena nostāstiem viņš zināja, ka ezis nekur nepaliks: šis dzīvnieks visu ziemu paliek vienā un tai pašā mežiņā. Ja neizdotos iegūt neviena cita medījuma, tad viņš nolēma atpakaļ nākot ezi pievākt.

Bazils gāja tālāk. Mežs kļuva retāks, sākās krūmi, un mednieka priekšā atvērās diezgan plašs laukums. Bazils gāja klusu un uzmanīgi. Viņš uzkāpa nelielā pakalnā un, aizslēpies aiz koka, sāka skatīties. Vienā pusē laukumam bija ezers, bet, otrā pusē tāds pat mežs, pa kādu viņš bija gājis. Sur tur auga vientuļi koki, un viņa skatienu nekas netraucēja jūdzes attālumā, jo krūmi auga tikai piekrastē.

Netālu no tiem Bazils pēkšņi ieraudzīia nelielu dzīvnieku pulcinu. Par dzīvnieku sugu nebija šaubu, bet pasuga Bazilam bija sveša. Lielie, platie ragi liecināja, ka tie bija brieži, bet milzīcrais lic'ums, neveik-lums, ga^ās kājas, ēzeļa au^is, lielā galva ar nokārušos lūpu. resnais kakls ar krēnēm neanšaubami norādīja, ka Bazila priekšā ir vislie'ākie un visneveiklākie Amerikas brieži. Ragainais bija briežu bulUs, pārējās bija mātītes un divi teļi. Tie vēl nebija nieau'ruši, un arī viņiem nebija ragu. Viņi visi bija tumšā krāsā, notālēm izlikās srandrīz melni, bet vecais briedis bija tumšāks par visiem.

Bazilam sāka strauii pukstēt sirds. Viņš daudz par šiem briežiem biia dzirdēiis, bet. nekad viņam nebija bijusi izdevība viņus redzēt, io tālāk uz dienvidiem par Savienotām valstīm viņi nodzīvo. Ziemeļos gan viņi dzīvo līdz Ledus okeanam. Dabzinātnieki nav nilnīgi pārliecināti, ka tas ir tas pats dzīvnieks, kas Eiropā aļņi, kaut gan vipi ļoti līdzīgi. Indiāņi viņus sauc „mooses“, kas cēlies no indianu vārda ,,moosā“, tas ir ,.kokēdājs“. Viņi ēd galvenokārt lanas un koku zarus, jo arī vipu aucums ir tāds, ka vini viegli tos var sasniegt Sevišķi viņi mīl bērzu un vītolu atvases, no kuriem ,,sarkanais vītols“ viņam garšo vislabāk. Viņam patīk arī ūdons IPiias, un vasarā var bieži redzēt, ka mooses iebridis ūdenī un mielojas ar šīm nuķēm. Ūdenī viņš brien arī tādēļ, lai atvēsinātos un atbrīvotos no dažādiem kukaiņiem un odiem, kas vasarā tam uzbrūk. Šai laikā viņi ir drošāki, indiāņi pirogās tuvojas viņiem un nonāvē viņus šķēpiem un bultām. Bet šie brieži nekad neklejo lielos baros, jo viņi mīl vientulību un tikai zināmos gada laikos turas vairāki kopā, kā tagad, kad Bazils tos atrada. Ziemā indiāņi viņus medī ar slēpju palīdzību, jo ar slēpēm indiāņi tiek ātrāk uz priekšu kā dzīvnieki, kas bieži iegrimst sniegā. Tomēr

nereti gadās, ka briedim pēc vairāku dienu vajāšanas tomēr izdodas izglābties. Dažreiz vairāki brieži negauši sagadās kopā un, kopā uzturēdamies, iemīda ii kā bedri, tā kā visapkārt izveidojas kaut kas sienām līdzīgs. Tādas vietas mednieki sauc par „briežu dīķi“ un viegli nonāvē visus briežus, kas tur atrodas.

Bazilam ļoti gribējās nošaut kaut vienu no šiem dzīvniekiem, vispirms jau tādēļ, ka tas būtu pirmais „mooses“, ko viņš nošautu, un pa daļai arī tādēļ, lai sagādātu dažādību ēdienos. Viņš zināja, ka šī brieža gaļa sevišķi garšīga. Un arī āda būtu ļoti noderīga, jo tieši no šo briežu ādām indiāņi pagatavo labākos apavus un slēpes, kas drīz mūsu zēniem luis nepieciešamas.

Bazils zināja, ka tuvoties briežiem ļoti grūti, jo sevišķi šai gada laikā viņi bija ļoti bailīgi. Vasarā viņi ļoti cieš no kukaiņiem, nepiegriež apkārtnei lielu vērību, un medniekam vieglāk tiem tuvoties. Viņiem ļoti attīstīta dzirde un redze, un viņi ļoti viltīgi. Kad viņi ziemā grib atpūsties, tad viņi taisa lielu līkumu un atgriežas uz savām vecām pēdām. Tā viņi iepriekš uzzin mednieka tuvošanos, ja tas seko viņu pēdām, un viņiem iespējams aizbēgt.

Bazils visu t.o zināja no vecu mednieku stāstiem un tālab bija sevišķi uzmanīgs. Vispirms viņš izņēma no maisa mazu spalviņu un, ielicis to bises stobrā, pacēla bisi gaisā. Drīz vējš spalvu norāva un Bazils tagad noteikti zināja vēja virzienu, kas šai gadījumā bija nepieciešami. Bazils ļoti priecājās, ka vējš pūta no ezera tieši uz viņa pusi. Viņam bija izdevība gar vītoliem briežiem tuvoties. Nezaudēdams laiku, viņš sāka dzīvniekiem uzmanīgi tuvoties. Veselu pusstundu viņš slēpās un rāpās, līdz pienāca briežiem šāviena atstatumā. Bet kā īsts mednieks Bazils zināja, ka medībās, tāpat kā daudzās citās lietās, pūles un pacietību vienmēr atalgo, un tādēļ nesteidzās. Beidzot kādus piecdes-f&gt; mit jardus virs krūmiem Bazils ieraudzīja brieža plecus un augstos ragus. Bazils redzēja arī pārējos trīs dzīvniekus, bet visas viņa domas bija pievērstas tikai vecajam briedim. Šai brīdī viņš nedomāja par gaļas labumu, jo tad viņš būtu izvēlējies kādu telēnu. 13et viņš

nekad nebija nošāvis Amerikas briedi, un viņš gribēja nošaut to vadoni.

Pārējie brieži bija no viņa tālāk kā tēviņš, kas gan ari nebija šāvienam izdevīgā stāvoklī. Viņš stāvēja tieši pret. Bazilu, un Bazils baidījās, ka lode viņa pieres kaulam nei/.urbsies cauri, kā tas notika ar bifeli. Viņam atlika tikai tēmēt plecā, un, nogaidījis izdevīgu brīdi, Bazils nospieda mēlīti. Viņš dzirdēja, ka pārējie brieži aizskrēja pa līdzenumu, bet lielā brieža viņu starpā nebija. Viņš bija palicis tur, kur stāvēja, un, bez šaubām, bija nošauts.

XXV. Sadursme ar Amerikas briedi.

Pārliecināts par panākumiem, Bazils steidzās uz priekšu, nepielādējis no jauna bisi, kā to nemēdz darīt. Ar dažiem lēcieniem viņš sasniedza klajo laukumu un ieraudzīja briedi. Viņš bija ļoti pārsteigts, ka briedis bija tikai ievainots un stāvēja nometies uz priekškājām. Piegājis tuvāk, Bazils ievēroja uz dzīvnieka kakla lodes pēdas. Tiklīdz briedis ieraudzīja savu ienaidnieku, viņš tūlīt, piecēlās un izstieptiem ragiem, degošām acīm metās medniekam virsū. Bazils atlēca sāņis, bet briedis atkal pagriezās pret viņu un sacēlās stāvus, snaicīdams priekškājas. Bazils mēģināja aizstāvēties ar bisi, bet to izsita no viņa rokām.

Mednieks ātri apskatījās visapkārt un, ieraudzījis koku, steidzās pie tā. Viņš tikko paspēja aizskriet aiz koka, kad briedis, gafām skriedams, nodrāza kokam mizu. Nevarēdams sasniegt ienaidnieku, viņš saniknojās vēl vairāk, vērsa visas savas dusmas pret koku un sāka to visā spēkā dauzīt ar ragiem un priekškājām, mežonīgi krākdams un šņākdams. Drīz no koka bija noplēsta visa miza kādi divi metri augstumā. Bazils visu laiku turējās koka pretējā pusē, uzmanīgi vairīdamies no brieža. Tā kā koks bija ļoti resns un zari sākās augsti no zemes, tad Bazils kokā nevarēja uzkāpt.

Ta tas turpinājās kādu stundu. Briedis brīžiem at pūtās, bet tad no jauna uzbruka agrākā niknumā. Viņa» ievainojums nebija nāvīgs, bet ļoti sāpīgs, un tas; vēl vairāk sakāpināja viņa niknumu un atriebes alku. Bazils sāka nopietni uztraukties. Viņš bija izsacis un noguris. Kas un kad viņu atbrīvos? Kad beidzot saniknotais dzīvnieks liks viņam mieru? Šiem jau-lujumiem viņš neatrada atbildi. Viņš bija dzirdējis, ka brieži pat vairākas dienas sargājot kokos uzbēgušus medniekus. Tādu saspīlējumu Bazils ilgi nespētu izturēt, juta, ka spēki viņu drīz atstās, un tad briedis varēs viņu samīdīt. Agrāk kā vakarā biedri viņu nemeklēs, un vai viņi to atradīs, jo uz cietās zemes pēdas nebija saredzamas. Vienīgi Marengo varētu viņu atrast. Bet Bazils uz labām beigām vairs necerēja. Arī Marengo viegli varēja apjukt, jo Bazils, meklējot medījumu, bija daudz maldījies. Un pa šo laiku brieži vai citi zvēri varēja krustot viņa pēdas, un suns vēl vairāk apjuktu. Viņu baidīja arī aukstums, bet izmisis viņš nebija. Tas nebija tāds zēns! Viņā arvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka kaut kas jāuzsāk. Viņš atkai apskatījās, Viņa bise atradās apmēram simt jardu no viņa. Ja tikai viņš paspētu to satvert un atgriezties pie koka —viņš varētu bisi pielādēt un izbeigt šo briesmīgo stāvokli. Bet bija neiespējami dabūt bisi. Briedis tūlīt būtu viņam uzbrucis un nogalinājis.

Pretējā pusē Bazils redzēja vairākus kokus. Tuvākais bija tikai kādus četri metri tālu. Pārējie auga tādā pat atstatumā viens no otra. Bazils nolēma mēģināt pakāpeniski pārvākties no koka uz koku, sasniegt mežu, kur vieglāk būtu paslēpties, un tad doties uz nometni. Viņš nogaidīja mirkli, kad briedis atradās starp viņu un koku, uz kuj'u Bazils gribēja skriet: Tāda rīcība var likties nesaprotama, bet Bazils pareizi aplēsa, ļf)ka viņam izdevīgāk skriet garām neveiklajam dzīvniekam, kam būs vajadzīgs laiks, lai apgrieztos un viņam sekotu. Šo laiku Bazils gribēja izmantot, lai sasniegtu nākošo koku.

Labvēlīgs brīdis drīz pienāca, un Bazils sāka skriet, cik spēja un apgriezās tikai, kad bija jau aiz nākošā

koka. Drausmīgi šņākdams un krākdams briedis sasniedza koku tikai sekundi vēlāk. Mednieka viltības vēl vairāk saniknots, viņš atkal uzbruka kokam, aiz kā stāvēja Bazils.

Tāpat Bazils sasniedza arī nākošos kokus. Visu laiku briedis viņu neveiksmīgi vajāja. Bazils jau cerēja, ka viņa pasākums beigsies ar panākumu, kad pēkšņi, dziļi sarūgtināts, ievēroja, ka starp viņu un mežu atrodas liels klajs laukums ar ļoti retiem un tieviem kokiem, aiz kā paslēpties nebija iespējams. Šis laukums bija apmēram divi simt jardi plats un stiepās gar visu mežmalu. Bazils saprata, ka briedis panāks viņu jau klajuma vidū un tādēļ neuzdrošinājās skriet.

Stāvēdams zem beidzamā koka, viņš ievēroja, ka tā zari sākas tūlīt virs viņa galvas, tā kā kokā uzrāpties nebija grūti. Bazils nolēma to darīt. Mazākais kādu laiku viņš būs drošībā un varēs kaut mazliet atpūsties. Viņš izstiepa rokas, satvēra apakšējo zaru un, veikli uzlāpies, ērti ierīkojās starp koka zariem.

Briedis bija ārkārtīgi saniknots. Viņš skraidīja ap koku un dauzīja to ragiem un priekškāju nagiem. Kad viņš sacēlās stāvus, viņa purns gandrīz skāra Bazilu. Zēns pat izvilka nazi, lai mēģinātu briedim iedurt. Nazis viņa domas vērsa citā virzienā. Viņš uzrāpās vēl augstāk un, izvēlējies vienu no garākiem un taisnākiem zariem, nogrieza to, notīrīja lapas un zarus, tā kā iznāca kaut kas līdzīgs šķēpa kātam. Viņš nogrieza no savas mednieku somas siksnu, piesēja pie kāta viena gala nazi un tā ieguva sev briesmīgu ieroci. Drīz viņam radās izdevība laist to darbā. Viņš atkal nokāpa uz apakšējā zara un pūlējās pievērst sev brieža uzmanību. Tas nekavējās, tūlīt tuvojās kokam un sacēlās stāvus. Pirms viņš paspēja nolaisties, Bazils visā spēkā iegrūda viņā savu nazi. Milzīgais dzīvnieks salīgojās un, dobji ievaidoties, nokrita zemē. Pēc dažiem mirkļiem mednieks priecīgs pārliecinājās, ka briedis beigts.

Viņš nolēca no koka, aizgāja pēc savas bises, un rūpīgi to pielādēja. Atgriezies pie nonāvētā dzīvnieka, viņš iesprūdzināja tā mutē koku, atraisīja nazi un nogrieza dzīvnieka mēli un lūpas. Viņš tos ielika somā un jau gribēja doties uz mājām, kad kāda jauna doma viņu apturēja. Viņš atkal izvilka nazi, piegāja briedim un izgrieza tā pūsli. Viņš uzmeklēja zāles stiebru un pa to piepūta pūsli, tad piesēja to pie koka zara tieši virs brieža, tā kā pati vieglākā vēja pūsma pūsli kustināja. To visu Bazils darīja tālab, lai aizbaidītu vilkus, jo cerēja pie pirmās iespējas atgriezties un aizvākt briedi.

Viņš ātri atgriezās nometnē. Brieža mēli tūlīt izce_pa un apēda. tad visi draugi devās pēc atlikušā brieža. I'ateicoties piesietajam pūslim, briedis nebija aizkārts, lai gan jau kāds ducis vilku ložņāja apkārt. Cik tas savādi, šie plēsoņas, kas tik viltīgi, ka viņus nav gandrīz iespējams ievilināt slazdos, tomēr baidās no zaram piesieta pūšļa.

Briedis izrādījās par vienu no lielākiem savas sugas pārstāvjiem. Viņš bija zirga lielumā, un viņa lāpst-veidīgie ragi svēra vairāk kā divdesmit piecus kilogramus. Viņa ķermenis svēra ne mazāk kā seši simt kilogramus, un ceļotājiem izdevās divos paņēmienos pārvākt to nometnē. Beidzamā gājienā Fransuā pievāca arī ezi, kas visu laiku atradās tai pašā kokā, kur Ba-zils viņu pameta.

XXVI. Dzīve baļķu būdā.

Pirmā septembrī būda bija pilnīgi pabeigta. Tas bija īstā laikā, jo taisni šai dienā iestājās īstā ziema. Nakti uzsniga vairāk kā pēdu biezs sniegs un pārklāja zemi un ezeru ledu. Pārvietoties pa sniegu bija ļoti grūti, un zēniem vajadzēja sākt rūpēties par slēpēm.

Slēpes — indiāņu izgudrojums. Amerikas ziemeļu zemēs slēpes pilnīgi nepieciešamas, jo bez slēpēm ceļojums nav domājams. Sešu mēnešu, bet dažreiz pat astoņu un deviņu mēnešu laikā zeme biezas sniega kārtas segta. Dažreiz gan sniegs ir tik ciets, ka iztur

cilvēka smagumu, bet pa lielākai daļai sniegs ir tik čagans, ka staigāt pa to bīstami un grūti.

Lai izlīdzētos šādos apstākļos, indiāņi gatavo slēpes jeb, ka kanadieši sauc, „sniega kurpes“, indiāņi daudz bezrūpīgāki kā citi mežoņi, un ja viņiem nebūtu iespējams ziemā doties medībās, viņi visi aizietu bojā bada nāvē. Daudzi no viņiem ari nomirst badā, un visa viņu dzīve ir eksistences cīņa. Vasarā viņiem visa ir pārpilnam. Viņi nonāvē simtiem bifeļu uu bliežu, izgriež tiem mēles, bet pašu dzīvnieku pamet vilkiem. Turpretī ziemā veselām indiāņu nometnēm nav ne gabaliņa gaļas, un viņi dzīvo tikai cerībās par izdevīgākām medībām.

Bet atgriezīsimies pie slēpēm, paskatīsimies un pamācīsimies, kā tās gatavo. Katrs zēns, kas ķēris ziemā slazdos zvirbuļus, to dara ar stīpas palīdzību, kas savīta ar diegiem vai tievām aukliņām. Iedomājieties šo pašu stīpu izstieptu iegarenā formā, apvītu ar briežādas siksniņām un jums būs īstu indiāņu slēpju pareizs priekšstats. Tās parasti trīs līdz četras pēdas gafas un platākā vietā apmēram pēdu platas, bet uz abiem galiem sašaurinās. Ietvaru pagatavo no viegla, stipra koka, rūpīgi saliec un ar nazi mjgludina. Slēpēm sevišķi noderīgi pelēkās priedes (I’inus Banksiana) zari, ko lietā ari kā telšu mietus un pirogu „ribas“. Indiāņi no šīs priedes izgatavo bultas, kamdēļ to sauc arī par „bultu“ koku.

Kad slēpju ietvars attiecīgi izliekts, tad tā vidū piestiprina netālu vienu no otra divus šķērskokus. Tie nodpir kāju atbalstam un nostiprina slēpju pamatus. Tacr^no briežādu vai savītām siksnām izgatavo pinumu, kas ļoti līdzinās .enisa raketu pinumam, un to piestiprina slēpes pamatam.

Gatavas slēpes piestiprina kājām ar siksnu. Divu slēpju pilnīgi pietiek, lai cilvēks neiegrimtu sniegā. Indiāņi skrien ar slēpēm kā slidskrējēji.

Apzinādamies, ka slēpes nepieciešamas, zēni sāka darboties, lai izgatavotu mazākais četrus pārus slēpju. Galvenais meistars un rīkotājs bija Normans. Viņš prata izliekt ietvaru, un savīt pinumu ne sliktāk par veiklu, indiānieti. Matjus cītīgi viņam palīdzēja, ari pārējiem idarba bija diezgan. Lisjens grieza Amerikas brieža ādu tievās, vienādās siksniņās, Bazils ar grūtībām aizgāja līdz mežiņam, kur atrada ezi, un atnesa pelēkās priedes zarus. Viņi abi ar Fransuā notīrīja tiem skujas un zariņus un, izsutinājuši uz karstām oglēm, nodeva Normanam.

Šis darbs turpinājās vairākas dienas, līdz beidzot katram bija viņa augumam un svaram piemērotas slēpes.

Viņu nākošās rūpes bija sagatavot gaļas krājumus. Brieža gaļas viņiem pietika neilgam laikam. Viņiem bija jāēd tikai gaļa, jo ne maizes, ne citas kādas ēdamvielas viņiem nebija. Tādos apstākļos cilvēkam nepieciešams daudz vairāk barības, nekā kad var lietāt dažādu barību. Pat zvērādu sabiedrības saviem medniekiem izsniedz tādu pārtikas daudzumu, kas parastos apstākļos pietiktu veselai ģimenei. Tā dažos Hudzonas līča apgabalos katrs mednieks saņem dienā trīs kilogramus bifeļa gaļas. Tādēļ nonāvētā brieža gaļa ilgam iaikam ne-varēja pietikt, un mūsu ceļotājiem vajadzēja parūpēties par lielākiem žāvētas gaļas krājumiem ziemai. Viņiem vajadzēja parūpēties arī par apģērbiem, jo, pavadot bargo ziemu pie Vergu ezera, bija nepieciešami ļoti silti lērpi. Vajadzēja nošaut daudz briežu un apstrādāt daudz ādu, lai visiem varētu pagatavot jaunus tērpus un ādas segas.

Tiklīdz slēpes bija gatavas, Bazils un Nonnans katru dienu devās medībās un tikai vakarā atgriezās nometnē. Dažreiz viņi atnesa lulz Kanadas brieža ādu un labākos gaļas gabalus. Šis briedis līdzinās Neauglīgās zemes briedim, bet viņa gaļa un āda ir mazvērtīgāka. Dažreiz viņi nošāva mazākus medījumus, bet vairākas reizes atgriezās pavisam tukšā. Kādreiz viņiem sevišķi veicās: viņi nošāva veselu briežu baru, kufā bija pieci gabali — vecais briedis, jaunais, kam vel nebija uzauguši i'agi, mātīte un divas teles. Viņi ilgu laiku tiem sekoja, līdz beidzot brieži kādā ielejā iestiga dziļā sniegā. Nonnans un Bazils uz slēpēm drīz vien tos panāca un visus nošāva. Viņi sagrieza tos gabalos, un ādas un gaļu sakāra koku zaros, lai pasargātu no vilkiem un citiem zvēriem. Kad darbs bija pabeigts, visa apkārtne izskatījās pēc lielas lopkautuves. Nākošā dienā zēni pagatavoja vienkāršas ragaviņas un atgādāja gaļu nometnē. Pie būdas sakūra milzīgus ugunskurus un vairākas dienas grieza un žāvēja gaļu. Ja zēni būtu pārliecina;i, ka sals pastāvos visu ziemu, viņiem šo da.l)u nevajadzētu uzņemties, jo gaļa bija sasalusi cieta kā akmens. Bet viņi zināja, ka pēkšņs atkusnis var sabojāt visu, un tādēļ negribēja riskēt.

Tagad gaļas krājumi viņiem bija pietiekoši lieli, un medības turpinājās ar mazāku cītību, vienīgi, lai iegūlu svaigu medījumu, kas, protams, garšīgāks kā žā\uc1ēts. Medības sagādāja arī baudu, izvingrināja, un ļoti labi ietekmēja zēnu veselību. Viņu stāvoklī visjoslainākais I i ja bezdarbs un slinkums, kas izsauc garlaicību u i s'imīhas. Tomēr no garlaicības viņiem ne-izde&lt;ās ļ ilnīgi izvai i:ies. Dažas dienas bija tik auksts, ka ārā nevarēja rādīties. Tādas dienas viņi pavadīja būdās, sēdēja ap ugunskuru un tīrīja bises, lāpīja tiklu u i drēbes un nodarbojās ar līdzīgām lietām. Us-jenft dalījās ar biedriem savās zināšanās, Nonnans stāstīja par saviem ceļojumiem arktikas zemēs un pievienoja tiem dau Iz , mednieku stāstus“. Fransuā jokojas u:i Bazils bija lielisks klausītājs, kas ļoti veicināja patīkamas sa unas, un mūsu kvartetam pat šais dienās nebija garlaicīgi.

Hei visam ir savas robežas. Mēnesi vai divus viņi ļoti labi samierinājās ar tādu dzīvi, bet doma, ka tā turpināsies vēl kādus sešus mēnešus, sāka viņus nomākt, un viņi alka pārmaiņu. Atsevišķi atgadījumi medības, kas agrāk viņus bulu ļoti ieinteresējuši, tagad likās garlaicīgi. Visa viņu dzīve bija pārāk vienmuļa. Viņi visi bija ļoti darbīgi un bija jau pietiekoši pieauguši, lai saprastu laika vērtību. Viņiem likās neciešama šī nošķirtne no civilizētās dzīves un nespēja nodoties radošam un derīgam darbam. Viņi vēlējās savu stāvokli grozīt.

Kādreiz, pārrunājot savu stāvokli, Bazils izteica ļoti pārdrošu domu. Viņš ieteica atstāt nometni un turpināt ceļojumu. Pārējie par viņa nodomu bija ļoti pārsteigti, bet visiem bija attiecīgs garastāvoklis, lai to apspriestu… Fransuā tūlīt pievienojās Bazilam. Lis-jens bija uzmanīgāks. Viņš gan nerunāja pretī, bet norādīja uz visām grūtībām un briesmām, ar ko šāds ceļojums saistīts. Visi griezās pie Normaņa, jo apzinājās, ka viņš labāk par visiem var izšķirt šo jautājumu.

Normans atzina visas Lisjena norādītās briesmas un grūtības, bet viņš domāja, ka ar uzmanību un pacietību tās varētu pārvarēt. Tādēļ viņš Bazila priekšlikumam pievienojās, un to pieņēma. Varbūt šoreiz viņa parasto apdomību pārvarēja dabiskā tieksme ātrāk nokļūt mājās. Viņš bija projām jau apmēram divus gadus un ļoti vēlējās sastapt tēvu un biedrus. Viņus visus vadīja, arī godkāre: viņi zināja, ka līdzīgu ceļojumu uzskata par ļoti grūtu, un tādēļ vēl vairāk viņiem gribējās to veikt. Briesmas bieži saista un vilina cilvēku, un tādēļ nolēma pamest nometni un turpināt ceļojumu.

XXVII. Ceļojums ar slēpēm.

Zēni nezaudēja laiku. Viņiem bija jau gandrīz viss nepieciešamais tālākam ceļam: ērti apģērbi, slēpes, ādas segas un silti zvērādu cimdi. No sarkanā ciedru koka viņi pagatavoja sniega brilles. Tās sastāvēja no divām mazām, plānām koka plāksnītēm, ko savienoja siksniņa. Katrā no tām bija iegarena šķirba, pa ko varēja labi redzēt, un saule nemaz netraucēja. Bez šādām brillēm ceļojums ziemeļos bīstams, jo ceļotāji dažreiz spilgtajā sniega vizmā zaudē redzi. Šo apgabalu indiāņu un eskimosu visizplatītākā slimība ir aklums un acu slimības. Tās ceļas no saules gaismas, kas spilgti atmirdz baltajos, sasalušajos sniega kristālos. Normans tādēļ arī pagatavoja brilles, lai no tā izvairītos. No atlikušajām ādām viņi pagatavoja nelielu telti, ko novietoja uz ragaviņām. Ragaviņas bija jāvelk

Marengo. Atlikās vēl nokārtot pārtikas jautājumu. Lai pārtika aizņemtu pēc iespējas maz telpas, viņi pagatavoja ziemeļos pazīstamo pemmicaii’u. Viņi izkaltēto gaļu sadauzīja smalkā pulverī, iebēra to speciāli sagatavotos ādas maisiņos un uzlēja virsū izkausētus taukus. Šis maisījums drīz sasala un pemikans bija gatavs. Tas varēja nebojāti stāvēt ļoti ilgi. Bifeļu, briežu un cilu kustoņu gaļa visvieglāk pārvadājama, un tai ir vēl (ā priekšrocība, ka nevajaga vairs to sevišķi gatavot ēšanai. Tā ir liela priekšrocība apgabalos, kur lielos atstatumos nav nemaz meža.

Sagatavojot šo pemikanu, Normans pielika nelielas Sarkanās un Briežu upes krastos augošas ogas. Šīs ogas ļoti dažādas un dažādos Amerikas apvidos tām dažādi nosaukumi. Pat botāniķi tās sauc pyris, mespilus, arania, crataegus un amelanchier. Bet nosaukums nav galvenais, svarīgi tikai tas, ka šīs ogas žāvētas uiedod ļoti patīkamu garšu pudiņiem un pemi-kanam.

Zēni bija tās savākuši un izžāvējuši vēl Briežu upes krastos pirms ziemas sākuma. Viņi domāja, ka tās var noderēt. Viņi sagatavoja piecus maisus pemi-kona, katru ap 15 kilogramu smagu.

Pabeiguši visus priekšdarbus, ceļotāji atvadījās no savas baļķu būdas, beidzamo reizi apskatīja savu mazo pirogu, uzmeta plecos bises un pemikana maisus un devās ceļā pa sasalušo sniegu.

Bet pirms doties ceļā, viņi apsprieda ceļa virzienu, kādā turēties. Tikai pēc lielām domstarpībām viņiem izdevās vienoties. Lisjens ieteica turēties gar Mekenzi upes krastu, kas, protams, bija aizsalusi. Upes gultne viņiem norādītu ceļu, bet ja pietrūktu pārtikas, te būtu vislielākās izredzes to iegūt., jo upes krasti līdz pat jūrai apauguši ar mežu, tālab ka upes izteka atrodas dienvidos un nes sev līdz siltu gaisu.

Lisjena padoms bija labi pārdomāts, tomēr Normans ieteica doties pretējā virzienā. Sekojot Mekenzi upes gultnei, viņiem būtu jānovirzās par daudz uz rietumiem, un ari pati upe ir ļoti līkumaina. Normans domāja, ka tas divkāršotu viņu ceļu. Daudz tuvāk, viņš teica; iet tieši uz ziemeļrietumiem un sasniegt Mekenzi upi tai vietā, kur tā savienojas ar Kalnu upi. Nevērojot Lisjena protestu, nolēma doties Ņormana ieteiktajā virzienā. Normans pats labi nezināja ceju, ko ieteica, jo bija pa Mekenzi upi ceļojis tikai vasaru pirogā ceļotāju un mednieku sabiedrībā. Viņš tikai zināja, ka šis ceļš daudz īsāks par otru. Bet „lēnāk brauksi — tālāk tiksi“, un kaut gan Lisjens atgādināja šo sakāmvārdu, citi negribēja viņā klausīties. Pirms ceļojum-beidzās, zēni dabūja pārliecināties par sakāmvārda patiesīgumu, un dabūtā mācība iespiedās viņu atmiņā uz ilgiem laikiem.

Kamēr notika apspriede, Matjus sēdēja uz grīdas un snauda. Viņš it kā nemaz nerūpējās par savu likteni, jo bija jau sen to nodevis balto cilvēku rokās. Bdt. patiesībā viņš negulēja. Viņš ļoti uzmanīgi klausījās sarunā un nepalaida garām nevienu vārdu. Ja arī viņš nesaprata visus Fransuā jokus, ar ko tas papildināja nopietno sarunu, tad viņš ļoti labi saprata, ka viija kungi nolēmuši doties pār . „Neauglīgo zemi“., un viņa galvā radās pārdrošs plāns. Bet brāļi to nemaz nenojauta. Viņi bija pieraduši pie viņa verdziskās padevības un paklausības, un Matjus viņiem bija gandrīz tas pats, kas otrs Marengo.

Viņi gāja veselu dienu, bet vakarā, noguruši no neparastā slēpju gājiena, apmetās nelielā dabiskā alā starp stāvām klintīm. Gaišā uguns sasildīja viņu locekļus, un pēc bagātīgām vakariņām jaunieši tūlīt likās gulēt.

Otrā rītā Fransuā skaļie kliedzieni pamodināja brāļus.

„Kur Matjus? Vai jūs neesat viņu redzējuši? Vai viņš aizgājis medībās?“ nemierīgi viņš visiem prasīja. „Es neredzu savu bisi 1“

Indiānis bija pazudis, pazudusi bija arī Fransuā

bise.

Normana sejā pavīdēja nemiers. Viņš apstaigāj u alu un uzmanīgi apskatījās.

, Es neredzu viņa nastas,“ viņš atgriezies teica „ari iņn pemikana maiss pazudis!“

„Ak, Marengo! Kādēļ tu viņu nesargāji?“ Bazils izmisis iesaucās. „Tu nenosargāji nelieti, atļāvi viņam

mūs apzagt!“____

„Nu, pietiek,“ Lisjcns viņu pārtrauca, „vajaga pret. visiem būt taisnam, pat pret Marengo. Maijus jau piederēja mūsu ģimenei, un tā kā mēs viņam atļāvām pilnīgi brīvi, visur staigāt, tad suns neuzskatīja par vajadzīgu to sargāt. Un arī indiānim taisnība. Tas taču bija cietsirdīgi, ka mēs piespiedām viņu dzīvot pie mums pret viņa gribu. Viņš atriebās kā mežonis. Es tikai nožēloju, ka viņš nav paņēmis manu bisi — tā ir pilnīgi nederīga, bet Fransuā bise bija labākā no visām. Mēs to sevišķi glabājām. Vai jūs zināt, mīļais Norman, kas to dāvināja? Jūsu tēvs. Viņš to dāvināja Bazilam, bet. tad to mantoja Fransuā.“

„Vajaga viņu panākt!“ Fransuā iesaucās.

„Tas būtu velti,“ Normans piezīmēja. „Viņš aizbēg jau tad, kad mēs vēl tikko redzējām pirmo sapni. Mums vēl tāls ceļš priekšā, vajaga taupīt savus spēkus un velti nenopūlēties. Man dusmas, ka indiānis paņēmis tik daudz krājumu. Tagad mums jātaupa katra sauja pulvera.“

Nākošās trijās četrās dienās nebija nekādu piedzīvojumu. Katru dienu viņi nogāja apmēram divdesmit jūdzes. Dienvidnieki pie slēpēm ātri pierada un varēja slēpot trīs līdz četras jūdzes stundā. Marengo ar kamanām viņus nekavēja. Lai gan ragaviņās bija vairāk kā divdesmit kilogramu, milzīgais suns tās vilka bez sevišķām grūtībām. Lietas pie ragaviņām bija tik cieši piesietas, ka pat apgāžoties neizjuka un tās drīz varēja sakārtot. Marengo sekoja zēnu pēdās un izvairījās no kokiem, krūmiem un ciņiem. Kad ceļu krustoja zaķis vai trusis, viņš nometās tiem pakaļ, jo apzinājās, ka viņam uzticēti svarīgāki pienākumi. Katru vakaru zēni apstājās kādas upes vai ezera krastā, kur varēja iekurt ugunskuru, ledū izcirta nelielu āliņģi un telti novietoja vairāk no vēja aizsargātā vietā.

Piektā ceļojuma dienā mežs kļuva retāks, bet pievakarē viņi sasniedza apgabalu, kur auga tikai sīki, novārguši koki. Nākošā dienā koku bija vēl mazāk, un kad bija laiks ierīkot naktsmītni, viņi ugunskuram varēja savākt tikai kārklu zarus. Viņi bija sasnieguši milzīgo tuksnesi — Neauglīgo zemi, kas aizņem visu Ziemeļameriku no Vergu ezera līdz Ziemeļu Ledus okeanam ziemeļos un līdz Hudzonas līcim austrumos. Sī tuksneša nosaukums pilnā mērā atbilst īstenībai, jo uz visas zemes lodes laikam nav neauglīgākas un tuksnešainākas vietas, neizslēdzot pat Āfrikas Sabaru. Abi šie tuksneši ceļotājiem vienlīdz bīstami, un kā te, tā tur daudzi cilvēki aiziet bojā. Saharā vitji iet bojā aiz slāpēm, te aiz bada. Odcns te ir vairāk kā vajaga, un kur tā nav — tur to pilnīgi atvieto sniegs. Visā apgabalā ir tikai pakalni un klintis, kas apaugušas Sīkam sūnām. Nekur nav manāma ne mazākā dzīvības pazīme, gaisā nedzird nevienas skaņas. Visa pasaule liekas izmirusi un ietīta baltā segā.

Tādā vietā atradās mūsu draugi sava ceļojuma septītā dienā. Viņi daudz bija dzirdējuši par Neauglīgo zemi, par briesmām un trūkumu, kas draud ceļiniekam, kas te iemaldījies, bet īstenība izrādījās vēl drausmīgāka. Jo vairāk viņi attālinājās no mežiem apaugušiem apvidiem, jo viņu nemiers pieauga. Viņi bija nopietni satraukti, jo viņiem nebija nekādas jēgas par šī neauglīgā apgabala lielumu un plašumu. Pārbaudījusi savus pārtikas krājumus, viņi aplēsa, ka pārtikas pietiek apmēram mēnesim. Tas viņus mazliet nomierināja. Bet tomēr viņus neatstāja doma, ka kādi neparedzēti apstākļi vai ceļojuma grūtības var viņus aizkavēt arī ilgāk. Ar katru dienu apkārtne kļuva mežonīgāka un kalnaināka. Viņiem bija jāiet lieli līkumi, lai tiktu ga^ām aizām un kalniem. Tagad viņi virzīja« uz priekšu ne vairāk kā piecas jūdzes dienā.

Nevērojot visas grūtības, viņi būtu pārgājuši tuksnesi, ja negaidītos nelaime, kas izjauca visus viņu ap-lēsumus un nodomus un padarīja viņu stāvokli ļoti bīstamu.

XXVIII. Gaidītāju nemiers.

Tai laikā, kad mūsu .jaunie varoņi sapņoja par māju un šais sapņos smēlās cerību un nomierinājumu, lai varētu izturēt un viegli pārciest smagā ceļojuma grūtības, viņu ilgā aizkavēšanās arvien vairāk un vairāk sāka uztraukt Midforda kungu un viņa meitas. Vakaros, kad visa ģimene salasījās ēdamistabā pie kamīna, nemiers kļuva vēl lielāks.

Tēvs visiem spēkiem pūlējās apspiest slikto nojautu un izklaidēt savas nemierīgās domas. Bet tās bija līdzīgas viņa meitu satrauktām domām, un sarunas par mīļajiem ceļotājiem neapklusa ne mirkli.

Tarl kādā vakarā Gresa, apspriedusies iepriekš ar Dženiju, uzdrošinājās teikt, tēvam to, ko viņa jau sen domāja, bet neizteica stipri, nevēlēdamās traucēt ģimenes mieru.

„Tēvs,“ Gresa teica, „jau pagājis vairāk kā gads, kad Normans no mums aizbrauca. Brālēni dienvidos nevarēja viņu aizturēt. Tev taču kāds mednieks teica, ka viņš sastapis tos Kumberlandes fortā. Mēs toreiz aplēsām, ka viņiem vajaga būt mājās rudens beigās, bet tagad jau ziemas vidus! Viņu nav — tā tad notikusi kāda nelaime. Viņi varēja saslimt, viņus varēja ievainot. Kas gan viss nevar gadīties — visu nevar uzminēt! Bet mēs te pavadām bezmiega naktis, mūs moka murgi… Dženijai, man un arī tev, tēt, kļūst, neciešama šī mierīgā un ērtā dzīve, kad mēs zinām, ka mūsu mīļais Normans un mūsu nabaga brālēni cieš grūtības!“

„Viņi, droši vien, kaut kur ierīkojuši ziemas mītni, „Midforda kungs samulsis atbildēja. Viņa meita negaidot bija pateikusi skaļi viņa paša. slepenās domas.

„Ak, tēvi“ Džoni ja iesaucās. „Normanam pietrūktu pacietības palikt pa ziemu dažus simts kilometrus no forta… un, man liekas, brālēniem arī. Viņi visi tādi droši un uzņēmīgil Nevērojot aukstumu un sniegu, viņi būtu atraduši iespēju pārnākt mājās. Bet tagad viņi, varbūt, aizmaldījušies, viņiem nav ko ēst…“

„Tad mēs rīkosimies tā,“ tēvs atbildēja. ,,Gresay pasaki, lai rītam sagatavo četras kamanas. Es paņemšu trīs vīrus un došos uz Mekenzi upi, jo šo ceļu es Normanam ieteicu.

„Tēt, ņem mūs līdz!“ vienā balsī iesaucās abas vecākās meitas.

Midforda kungs ilgi negribēja to atļaut. Viņš teica, ka braukt tik tālu tādā aukstumā tīrais neprāts, bet Grcsa uu Dženija tik neatlaidīgi lūdza, ka viņš beidzot piekāpās. Bet mazā Ellcna visu vakaru bija uz tēvu dusmīga. Viņa teica, ka tēvs mīlot vecākās māsas vairāk kā viņu, un tādēļ neņemot viņu līdz.

„Ak tu, muļķīte!“ Midforda kungs smējās — tik jocīgs viņam likās šis meitas slēdziens. „Tā tikai vēl trūka, lai es arī tev liktu salt. Ko tad tu mums varētu palīdzēt.!“

„Es teikšu Fransuā, ka tu esi ļauns tēvs,“ Ellcna raudāja. „Es aizliedzu māsām viņu noskūpstīt agrāk par mani!.. Ak, Dievs, cik garlaicīgi būt maziņai! Cik māsas laimīgas, ka viņas jau uzaugušas!“

Nākošā dienā Greša un Dženija, saģērbušās ka žokos, ar šautenēm plecos, sēdēja katra savās kamanās, kas bija piekrautas pārtikas līdzekļiem. Midforda kungs novietojās priekšējās kamanās, apkalpotājs pašās beidzamās, un mazā karavane devās ceļā.

Jaunajām meitenēm nogura acis, raugoties plašajā sniega klājumā un meklējot kaut mazākās tuvojošos ceļotāju pazīmes, bet viss volti…

Viņas pūlējās uzmundrināt sevi un izklaidēt skumjās domas dažādiem jokiem, un tas viņām arī izdevās. Bet pagāja vesela nedēļa, viņi neviena nesastapa, bet meitenes bija tik nogurušas, ka tēvam nevarēja to vairs slēpt.

Kādreiz vakarā Midforda kungs ieraudzīja indiāņu nometnes ugunis un nolēma doties turp, lai izlūgtos indiāņu viesmīlību savām nogurušām meitām.

Jāsaka, ka griežoties pie indiāņiem ar lūgumu uzņemt un ļaut, sasildīties viņa ģimenei, virsintendan-tam nedraudēja nekādas briesmas. Sarkanādainie pēc savas dabas ir labi un miermīlīgi. Vairums viņu ar fortu priekšniekiem tirgojas un uztur draudzīgas attiecības. Tā bija ari šoreiz. Midforda kungs bija loti apmierināts, ka sastapa savus vecos paziņas „Dogs-liibs“ (suņu ribas).

Cilts vecākais iznāca viesiem pretim, lai parāiītu lielāku cienību. Viņš uzticēja abas baltās meitenes indiāņu sievietēm, kas tūlīt aizveda tās labākajā būdā, kur pēc nedējas nepārtraukta ceļojuma viņas mierīgi varēja atpūsties. Midforda kungs, gaidīdams viņam par godu rīkotās pusdienas, sāka pīpot ar mežoņu virsaiti „miera pīpi“.

Pusdienās nebija nekas sevišķs, bet viesmīlīgie saimnieki piedāvāja tās no tīras sirds. Pie ēdiena apsēdās kādi divdesmit indiāņi, bet visu godu parādīja vienīgi forta baltajam tēvam. Visu laiku viņu godināja un par sevišķas cienības zīmi visu dzijai laiku šāva no šautenes. Pēc katra šāviena indiāņu sievietes vienā balsī neiespējami spiedza.

„Mans sarkanais brālis beidzot vairs nenoliedz mūsu ieroču lietderību?“ Midforda kungs pieklājīgi prasīja cilts virsaitim „Patiesā sirds“.

„Ak, mums ir tikai viena bise, un arī tā pati tikai nesen. Viņu dabūjis Kanvas-Beks kā dāvanu no baltiem. Baltie ari iemācījuši viņu ar bisi rīkoties.“

„Kanvas-Beks:.. kāds savāds vārds!“ Midforda kungs smaidīdams iesaucās.

„Viņu tā iesaukuši tādēļ, ka šis viltnieks pīļu medībās maskojas kā gulbis,“ Patiesā sirds atbildēja. „Lūk, skaties, baltais tēv, viņš ieradās un piedalīsies dzīrēs. Ja gribi sagādāt viņam prieku, tad, lūdzu, mazliet^ palieli viņu par viņa drošsirdību un prasmi šaut. Ar to tu iedrošināsi ari manus pārējos ļaudis, jo viņi visi briesmīgi baidās no bises uguns.“

Midforda kungs labprāt izpildīja saimnieka diplomātisko lūgumu un, lielīdams indiāni, viņš pat palūdza vēl reizi parādīt, savu mākslu. Bet tiklīdz indiānis paņēma bisi, lai to no jauna pielādētu, kad Midfords satvēra viņa roku un iesaucās:

„Es zinu, kam pieder šī bise! Tu esi to nozadzis manam krustdēlam, nelieti 1 Slikti tev klāsies, ja tu esi izdarījis vēl lielāku noziegumu 1“

Sai mirklī būdā iestājās nāves klusums. Negaidītais notikums visus ārkārtīgi samulsināja. Daži indiāņi gribēja savu biedru aizstāvēt, bet neuzdrošinājās pacelt roku pret balto priekšnieku un t.ikai paklusām dusmīgi rūca. Kanvas-Beks visiem spēkiem pūlējās izrauties no Midforda kunga dzelžainām rokām. Bet tad atskanēja „Patiesās sirds“ pavēlošā balss un visi apklusa.

„Ak, baltais tēv,“ viņš teica, „še, manā pajumto tu atradīsi vienīgi taisnību! Atļauj tavā klātbūtē nopratināt šo cilvēku. Ja viņš būs uzdrošinājies izdarīt taviem radiniekiem kaut mazāko ļaunumu, es zvēru lielajam Mairitu, ka viņu sodīs.“

Visu nakti un visu nākošo dienu turpinājās indiaņa pratināšana, un tikai piedraudot ar briesmīgām mokām, no viņa izspieda diezgan patiesu stāstu, kā viņš bija pametis jaunos ceļotājus, nenodarot tiem nekā ļauna. Viņš tikai bija nozadzis tiem bisi, kad viņi nolēmuši doties caur Neauglīgo zemi.

„Es šai nāves zemē negribēju mirt badā,“ žēlā balsi taisnojās Kanvas-Beks.

„Vai baltais tēvs grib savus dēlus uzmeklēt?“ j, patiesā sirds“ prasīja midforda kungam.

„Jā, protams! Pat ja man būtu jādodas tādās pat briesmās, kādās, varbūt, viņi atrodas pašlaik.“

„Patiesā sirds“ apspriedās ar cilts vecākajiem un, atgriezies pie staba, pie kā bija piesiets vainīgais, viņš teica:

„Kanvas-Bek, tu vedīsi „balto tēvu“ uz Neauglīgo zemi. Bet lai tu nevarētu rīkoties nelietīgi, tas ir no pusceļa aizbēgt, cs sūtu divus vīrus tev līdz. Zini, mazākā nepaklausības gadījumā viņi tevi sodīs. Par bises zādzību es pagaidām klusēju. Par to mēs runāsim, kad tu atgriezīsies.“

Kad Midforda kungs un viņa meitas devās tālākā ocļā uz Neauglīgo zemi, viņš priecājās par gadījumu ar bisi, jo tas deva iespēju sadzīt ceļotāju pēdas. Bet viņu uztrauca doma, ka mežonīgajā tuksnesī iespējams apmaldīties un mazo karavāni nesastapt.

XXIX. Neauglīgā zeme.

Neauglīgā zeme nav pilnīgi bez dzīvības. Pat Eie-mu tur ir savi iemītnieki, lai gan grūti iedomāties, ka kāda dzīva būte tur var atrast sev pārtiku. Daba lieliski prot piemērot dzīvniekus viņu apkārtnei, un tic, kas mīt tuksnešos, ietu bojā labvēlīgākos apstākļos. To pašu mēs varam novērot arī pie cilvēkiem: pārceliet eskimosu no viņa sniegotiem ledus klajumiem uz silto, ziedošo Itāliju. Es neticu, ka viņš būs apmierināts!

Starp citiem zvēriem ziemā Neauglīgā zemē paliek arī vilki. No kā viņi pārtiek, tā ir mīkla pat dabzināt-niekiem. Taisnība, dažreiz viņi nomedī citus dzīvniekus, bet vilki sastopami pat tur, kur nav nekādu citu dzīvu būtņu.

Vilki ir visvairāk izplatījušies dzīvnieki uz Eemes-lodes, un viņus vai' sastapt visur. Viņi dzīvo Ziemeļamerikā, cik tālu vien cilvēka kāja ziemeļos sperta. Vilki ir parasta parādība Meksikas tropu mežos un Dienvidamerikā. Viņi dzīvo mežos un ielejās, un visur jūtas kā mājās. Ziemeļamerikā pazīstams „stepju“ vai „rējējs“ vilks, par ko mēs jau runājām, un „parastais“ vai „lielais“ vilks. Visiem vilkiem vienāda daba, tā kā ir pat jautājums, vai atšķirība nav tikai nejauša, nevis pastāvīga. Dažas atšķirības neapšaubāmi nejaušas, tā piemēram vienā pasugā var sastapt dažādās krāsas vilkus. Beidzamā laikā pētnieki Klinšainos kalnos atraduši divas pavisam īpatas vilku pasugas, kas krasi ulšķifas no parastā Amerikas vilka.

„Tumšais“ vilks līdzinoties Eiropas vilkam (Pire-neju Canis lupus,WIaudz vairāk kā pārējie Amerikas vilki. Ziemeļamerikas vilkiem īsākas ausis, bet purns un piere platāka, un vispār viņi stiprāki par Eiropas vilkiem. Eiropas vilks ir vājš, ar asu purnu, gariem žokļiem, augstām ausīm, garām kājām un ļoti šaurām ķepām. Varbūt šī viņu ķermeņa uzbūves starpība radusies pateicoties dažādajiem apstākļiem, kādos tiem jādzīvo. Tā Amerikas vilku biezā vilna rodas pateicoties aukstākam klimatam, bet platās ķepas palīdz labāk turēties uz sniega. Dienvidamerikas vilki vairāk līdzinās Pireneju vilkiem. Autoram pašam gadījies Meksikas mežos redzēt vājus un bailīgus vilkus.

Kas attiecas uz krāsu, jāsaka, ka vilki ļoti atšķiras. Tikai Ziemeļamerikā vien izšķir vilkus sešās krāsās: pelēko, balto, brūno, tumšo, raibo un melno vilku. Dažos apgabalos sastopami arī dzeltenie, sarkanie un krējuinkrāsas vilki. Vienas un tās pašas nokrāsas vilki ir dažāda lieluma. Paši lielākie, ieskaitot asti, apmēram divi metri gari, un metru augsti. Astes garums parasti ir viena trešdaļa no visa garuma.

Ar savu raksturu un paradumiem Amerikas vilka ļoti līdzīgs Eiropas vilkam. Viņš tāds pats plēsoņa un aprij cilus mazākos zvērus. Viņš uzbrūk ari briežiem un lapsām, aprij ari indiāņu suņus, nevērojot to, ka ši suga vilkiem ļoti radniecīga, un viņus ļoti bieži samaina. Viņi ir viltīgi un bailīgi kā lapsas, bet bads tos padara varonīgus, un viņi dažreiz uzbrūk pat cilvēkiem.

Amerikas vilki dzīvo alās ar vairākām izejām. Parasti viņiem ir pieci līdz astoņi vilcēni.

Ceļojot pa Neauglīgo zemi, zēni daudzreiz redzēja vilkus. Tic bija ļoti lieli pelēkie vilki. Dažreiz tie gāja pulciņos pa pieci vai seši, un viņi, acīmredzot, zēniem sekoja, jo katru vakaru ceļotāji ieraudzīja dažus no tiem, kas bija dienā redzēti. Zēni nepūlējās tos nošaut, jo gaļa un ādas viņiem nebija vajadzīgas, bet pulveri viņi taupīja, jo tā bija ļoti maz. Tādēļ vilki nāca pie nometnes ļoti tuvu un gaudoja visu ņakti. Acīmredzot, viņi cerēja uz nākotni, jo pagaidām viņi nekā nevarēja iegūt tādēļ, ka zēni visā šai laikā nebija nošāvuši nevienu dzīvnieku un nebija pametuši nekā ēdama.

Kādā vakarā zēni apstājās kalna piegāzē, ko tikko bija pārgājuii. Viņiem nebija malkas ar ko iededzināt ugunskuru, un viņi izraka sniegu un izklāja ūz zemes

Ādas. Tā kā telts bija loti maza, tad ragaviņas ar pārtikas krājumiem atstāja ārpusē Marengo apsardzībā. Tā šķita, pietika, lai nebaidītos no vilkiem uu citiem plēsoņām, kas klīda visā apkārtnē.

Ari šai vakarā ragaviņas palika parastā vietā. Suni izjūdza, un viens vai divi pemikana maisi palika atvērti, jo zēni vēl nebija ēduši vakariņas. Kādus divi simt sojus no telts atradās neliela upīte, un Bazils un Fransuā aizsteidzās pēc ūdens. Viens paņēma cirvi, ar ko izcirst āliņģi, otrs nesa spaini. Piegājuši krastam, viņi kļuva uzmanīgi. Sniegā bija saskatāmas divas nelielu punktiņu rindas, kas aizvirzījās katra savā virzienā un līdzinājās kāda dzīvnieka pēdām. No sākuma viņi šaubījās, jo nekad nebija redzējuši tik sīkas pēdas. Parastās peles pēdas ir divreiz lielākas. Bet, labi ieskatījušies, viņi izšķīra piecu mazu pirkstu nospiedumu ar nagiem galā. Nebija nekādu šaubu — te bija bijis kāds mazs dzīvnieks. Zēni apskatījās visapkārt. Visā sniega laukumā nebija ne mazākā plankumiņa, kas norādītu uz zvēriņa klātbūti.

„Varbūt, ka tas ir putns,“ Fransuā teica.

„Es nedomāju, „Bazils iebilda, „pēdas nelīdzinās putna pēdām. Drīzāk tas būs kāds dzīvnieks, kas paslēpies sniegā.“

7,Bet es sniegā neredzu ne mazākā iedobuma. Labāk pameklēsim.“

Viņi sāka iet pa pēdām un drīz uzdūrās garam zāles stiebram, kas pacēlās virs sniega. Ap to bija izveidojusies neliela bedrīte. Bija skaidrs, ka zvēriņš pazudis zem sniega pie paša stiebra. Zēni ievēroja arī otras pēdas, kas gāja prom no stiebra. Tas pierādīja, ka viņš pa to pašu ceju nācis arī ārā. Par savu atklājumu Joti ieinteresēti, viņi pasauca arī Lisjenu un Normanu, kas Marengo pavadībā tūlīt ieradās. Lisjens tūlīt pazina Amerikas zemesracēju pēdas. Viņu te bija vairāk, jo ap daudziem zāļu stiebriem bija bedrītes, pa ku^ām zvēriņi varēja uzkāpt un nokāpt.

Normans jau agrāk šos dzīvniekus bija redzējis un ieteica palikt brītiņu pilnīgi klusu. Zēni saspiedās kopā un klusu, nekustīgi vēroja stiebrus. Drīz parā-dijās galviņa zirņa lielumā, tai sekoja rumpis. Tas beidzās ar nelielu asti, kā gals bija tievāks kā pelēm. Mazais radījumiņš bija apaudzis ar biezu, gludu vilnu, kas uz muguras bija brūna, bet sānos un uz vēdera iedzeltena. Bija interesanti viņu novērot uz līdzenās sniega virsmas.

Zēni čukstēdami apspriedās, kā viņu noķert., kad pēkšņi Marengo sāka nikni riet, izrāvās no saimnieka rokām un metās uz nometni. Visi pārsteigti paskatījās viņam pakaļ un šausmās tūlīt saprata viņa rīcības iemeslus. Ap telti un pie ieejas teltī bija redzami vilki. Viņi steidzīgi lēkāja un kaut ko raustīja pa zemi. Tic bija pemikana maisi, kas bija jau pa dajai apēsts, pa ilajai izkaisits sniegā.

Mežonīgi kliegdami, zēni steidzās uz telti. Marengo jau bija starp vilkiem, un, ja zēni nebūtu laikā piesteigušies, viņš būtu pagalam. Bet zēni bija jau tuvumā, un nobaidītie vilki metās bēgt. Zēni šausmās redzēja, ka vilki aiznes zobos pemikana maisus, kas nemaz nesamazināja viņu skrējiena ātrumu.

..Mēs esam pazuduši!“ Norinans izmisumā iesaucās. ..Visi mūsu krājumi pagalam!“ ,

Viljam bija taisnība. Nākošā mirkli vilki pazuda aiz kalniem un, nevērojot to, ka zēni tūlīt satvēra bises un dzinās pakaļ, viņi nepanāca nevienu.

Pemikana nebija palicis nemaz, neskaitot druskas, ko vilki bija izkaisījuši. Bija bez vakariņām jāiet gulēt, bet izsalkums un domas par draudošo bada nāvi pilnīgi aizdzina miegu.

XXX. Akmeņu ķērpis.

Gaismai austot, viņi piecēlās. Nemiers un izsalkums viņus nomāca, un viņiem nebija nekā ēdama. '.Visapkārt nebija nevienas dzīvas būtes, tikai bezgalīgs sniega tuksnesis un kailas klintis. Pat vilki bija pazuduši, i! kā zinādami, ka viņiem vairāk nav ko ņemt.

Ceļotāju stāvoklis bija tiešām drausmīgs. Viņu priekšā bija vēl daudzu dienu ceļš, bet izredžu iegūt pārtiku nebija. Viņi saprata, ka neizturēs pat dažas dienas, jo jau tagad sāpīgi sajuta izsalkumu. Viņi nebija ēduši veselu dienu, jo vilki vakar bija izjaukuši viņu pusdienas. Palikt uz vietas nebija nekādas nozīmes. Viņi novāca telti un lēni devās ceļā, bet atvieglotās nastas viņus neiepriecināja. Viņi nesa tagad tikai pielādētās bises, tā kā gājiens līdzinājās vienkāršai mednieku ekskursijai. Viņi negāja pat tieši uz priekšu, bet, ieraudzījuši krūmus vai kādu pakalnu, vienmēr gāja likumu un tos apskatīja, cerībā atrast kādu medījumu. Itet visu dienu viņi nesastapa nevienas dzīvas radības, un izsalkušiem viņiem bija jāsagaida nākošā nakts.

Cilvēks bez ēdiena var iztikt daudzas dienas^ bet izsalkumu nejūt nekad tik stipri kā trešā vai ceturtā dienā. Tad viņš paliek arvien vājāks, bet tā vairs necieš. Trešā dienā zēnu mokas sasniedza augstāko pakāpi. Viņi sāka grauzt telti un ādas segu gabalus. Tas izsalkumu uz laiku it kā nomierināja, bet spēki nevairojās

Un lūk, visu skatieni arvien biežāk un biežāk pievērsās Marengo. Uzticamais suns nebija sevišķi tauks, jo ragaviņas un ne'lielā dienas porcija bija ļoti samazinājusi viņa svaru, tā kā viegli varēja saskaitīt pat viņa ribas. Bet, nevērojot to, ka zēni daudz ko pārciestu, pirms ziedotu Marengo, bads kļuva arvien nepaciešamāks un pat vecais Marengo viņiem sāka likties kā gards kumoss.

Bija pusdienas laiks. Viņi bija piecēlušies tikpat (agri kā iepriekšējās dienās. Noguruši un novājējuši viņi lēni vilkās uz ^priekšu. Marengo tikko vilka ragaviņas, viņš bija noguris ne mazāk kā zēni. Bazils redzēja savu biedru izsalkušos skatienus, ar kādiem tie skatījās uz Marengo. Viņš ļoti labi saprata, ko tie domā, lai gan neviens ne vārda netika teicis. Viņš redzēja parasti jautrā Fransuā sadrūmušo izskatu, Normana dziļo nopietnību, sava mīluļa Lisjena bālos vaigus un iekritušās acis, un viņa pienākums pret saviem biedriem uzvarēja mīlestību pret uzticamo suni.

„Mums viņš jānogalina,“ viņš teica, pēkšņi apstādamies un norādīdams uz Marengo.

Arī pārējie apstājās.

„Tas laikam vienīgais, kas mums atlicis!“ Normans teica uti uzmanīgi vēroja apkārtni.

Arī Fransuā pievienojās.

„Labāk vēl pagaidīsim,“ Lisjens teica. „Kas attiecas uz mani, es vēl viegli varu noiet piecas jūdzes.“

Viņš pūlējās izslieties un likties stij&gt;rs un varonīgs, bet Bazils ļoti labi redzēja, ka visu to izsauca tikai augstsirdība.

„Nē,“ viņš teica, „nē, mans mīļais Lisjen; mums viņš jānonāvē. Tu esi pavisam novājējis.“

„Muļķības, Bazil, tu maldies,“ Lisjens iebilda. „Es ļoti labi varu iet tālāk… Nu labi, vai jus redzat tās klintis? Tās atrodas no mums kādas trīs jūdzes un mums tieši pa ceļam. Vienosimies atlikt Marengo nāvi līdz tām. .la mēs arī līdz tam nekā neatradīsim, tad …“

Lisjens paskatījās uz suni, kas raudzījās viņam acīs, un nevarēja teikumu nobeigt. Suns it kā saprata, par ko runā, un žēli skatījās no viena zēna uz otru. Visi priecīgi pieslējās Lisjena priekšlikumam, uzmeta plecos bises un turpināja ceļu.

Lisjens tīšām bija teicis, ka līdz klintīm tikai trīs jūdzes. Patiesībā bija piecas, un tā kā zēni pārmeklēja visus krūmus, tad iznāca visas desmit. Pēc divu stundu nogurdinoša ceļa viņi sasniedza klintis, neatraduši neviena putna, ne cita dzīvnieka.

„Mēs pā.iesim šis klintis!“ Lisjens iesaucās pavisam vājā balsī. „Klintis bija nozīmētas kā robeža, bet mēs nenoteicām, kuj-ā pusē. Tā tad pāriesim klintis, viņas nevar tālu stiepties!“

Lisjena vārdu uzmundrināti, zēni sāka rāpties pa nclcdoj'ušām taciņām. Viņi bija paspēruši tikai dažus soļus, kad Normans priecīgi iesaucās un viņi apstājās. Neviens dzīvnieks nebija saskatāms. Bet Normana izskats un balss liecināja par lielu prieku.

„Kas par lietu?“ viņi tam prasīja.

„Akmeņu ķērpis,“ viņš atbildēja.

„Ķērpis?“

t)

„Jā,“ Normans atbildēja, norādīdams uz kādu klinti savā priekšā un steidzīgi devās turp. Pārējie viņain sekoja un tūlīt saprata, kas Norinanu tā iepriecināja. Tā bija melna, sarāvusies viela, kas sedza visu klinti, acīmredzot, tas bija augs. Lisjens, tāpat kā Normans, to pazina, un prieks atmirdzēja viņa sejā. Bet Bazils un Fransuā gaidīja paskaidrojumu, ko gan kaut kāds ķērpis šais grūtos apstākļos viņiem var līdzēt? Lisjens paskaidroja, ka tā ir tāda ķērpju (Gyropliora) šķirne, kas der cilvēka uzturam. Normans viņa vārdus apstiprināja un piebilda, ka ne tikai indiāņi un eskimosi, bet veselas ceļotāju grupas ilgu laiku pārtikušas no ši auga un tādā kārtā izglābušās no bada nāves. Šo ķērpja ir piecas vai sešas šķirnes. Visi tie ēdami, bet tikai vienai šķirnei — Gyrophora vellea patīkama garša. Par nožēlošanu zēni atrada citu šķirni, jo Gyrophora vellea aug tikai mežiem apaugušās klintīs. Tomēr arī šī bija ēdama, un zēni sāka cītīgi to atplēst no klints. Tad radās jaunas grūtības. Ķērpis ir jāvāra, bet viņiem nebija malkas. Visapkārt nekur nebija redzami ne kokĻ ne krūmi. Tā tad stāvoklis nebija nemaz uzlabojies. Ko iai viņi iesāk ar nevārītu ķērpi, kas zaļa veidā nav labāks par sausu zāli? Tad viņiem ienāca prātā doma izmantot ragaviņas. Protams, ugunskurs būs ļoti mazs, bet tomēr arī tas bija labāk kā nekas. Marengo nebija nekādu iebildumu, ka zēni sadedzina viņa ragaviņas. Viņi gribēja jau sākt lauzt ragaviņas, kad Bazila balsa tos apturēja. Bazils bija aizgājis aiz klints un ieraudzījis krūmus. Bazils un Fransuā devās pēc kurināmā, bet Normans un Lisjens sagatavoja ķērpi vārīšanai.

Zēni atgriezās ar lieliem zaru klēpjiem un iekūra uguni. Ķērpi sajauca ar sniegu, jo ūdens tuvumā nebija, ielika katliņā un uzkāra virs uguns. Pēc kādas stundas tas pārvērtās mīkstā, lipīgā biezenī. Tad viņi noņēma katliņu no uguns, un kāri uzklupa ēdienam. Lai gan šis virums nebija gards, zēni nebija izvēlīgi un drīz viss izvārītais bija apēsts. Viņu ēstgriba nebija apmierināta, bet vēderi bija pilni un sajūta vairs nebija tik mocoša. Normans teica, ka ķērpja garša esot daudz patīkamāka, ja pieliekot, gaļu, bet gaļas taču viņiem nebija. Indiāņi to vāra zivju taukos un pieliek ikrus. Viņi ļoti cieni šo ēdienu.

Ceļotāji nolēma pie šīm klintīm vienu nakti atpūsties un uzcēla telti. Ugunskuru viņi nededzināja, jo krūmu bija ļoti maz un tie bija jātaupa ēdiena vārīšanai. Telts iekšienē viņi izklāja briežādas un, kopā sakļāvušies, pūlējās viens otru sasildīt.

XXXI. Baltā pūce un ziemeļu zaķis.

Izsalkums viņus uzmodināja agri. Viņi atkal iekūra ugunskuru un sagatavoja jaunu ķērpju porciju, kad pēkšņi izdzirda pazīstama putna kliedzienu. Viņi pacēla galvas un uz klints ieraudzīja pelnu vārnu (Gar-ru!us Canadensis). Viņa ir bāli-pelēkas krāsas, ļoti neveikla un neglīta. Viņas spalvas drīzāk līdzinās matiem, bet balss nav skaistāka par ārieni. Viņas kliedziens parasti līdzinās žēlai pīkstēšanai, lai gan dažreiz tā mēģina atdarināt citu putnu balsis. Viņa labprāt apmeklē apdzīvotas vietas, un nav nevienas nometnes un forta, kur viņu nepazītu. Bet viņa ļoti nevēlams viesis, jo līdzīgi savai radniecci, žagatai, liela zagle. Viņa veselām dienām seko medniekiem, kas novieto slazdus, un tiklīdz viņš aiziet, izzog ēsmu. No nometnēm un fortiem viņa bieži zog sīkas lietas un ir tik pārdroša, ka zog pat no teltīm barību un traukus. Sais neviesmīlīgajās zemēs tomēr ceļotāji tās mīļo: tiklīdz uzcelta teltis, pelēkā vārna klāt, un zemē, kur viss dzīvais no cilvēka vairās, viņa vientuļu ceļinieku pat iepriecina.

Mūsu ceļotāji jau vairākas reizes bija viņu savā nometnē redzējuši un vienmēr to draudzīgi uzņēmuši. Bet šoreiz viņu priekam bija cits pamats: putnam draudēja nāve. Fransuā jau satvēra bisi, bet itformans viņu atturēja. Viņš bija ieraudzījis otru vārnu, kas netālu no viņiem lēkāja, un baidījās, ka šāviena troksnis varētu to aizbaidīt, bet viņam gribējās nošaut, abas.

Drīz piesteidzās arī otra vārna. Lēkdamas no ak-meņa uz akmeni, viņas sasniedza telti. Viena nolaidās uz telts malas, otra apsēdās uz katliņa malas, kas karājās virs uguns, un uzmanīgi skatījās tajā, it kā gribēdama izpētīt tā saturu.

Fransuā nošāva vispirms to, kas sēdēja uz telts, un tad arī otru. Viņām tūlīt noplūca spalvas un iemeta katlā. Viņas nesvēra vairāk kā sešas, septiņas unces, bet zēnu stāvoklī arī tas kaut ko nozīmēja. Vārnas kopā ar ķērpi garšoja lieliski.

Ķērpju vairāk nebija. Viņi velti meklēja to visās apkārtnes klintīs un atrada tik niecīgu daudzumu, ka nepietika pat vienai reizei. Tādēļ nolēma nekavēties un. doties tālāk, un drīz viņi atkal atradās sniega tuksneša vidū. Atkal pagāja vesela diena, un viņiem negadījās neviena dzīva būtex nekas ēdams. Pat ķērpju viņi neatrada. Vakarā viņiem vajadzēja ierīkot nometni klajā laukā, kur nebija neviena koka vai klints, kas varētu tos aizsargāt..

Nākošā rītā atkal visu skatieni vērsās uz Marengo. Lisjens viņu aizstāvēja tāpat kā iepriekšējā reizē. Atkal viņš uzaicināja pameklēt laimi priekšā saredzamā pakalnā un tikai neveiksmes gadījumā upurēt Marengo. Pārējie pieslējās viņa domām, un zēni atkal devās ceļā.

Ceļš līdz pakalnam viņiem likās neparasti gafš un smags. Viņi visi bija noguruši un izsalkuši. Līdz pašam kalnam viņi nesastapa nevienas dzīvas būtes.

„Ātrāk uz kalnu!“ Lisjens iesaucās, vājā balsī uzmundrinādams savus biedrus.

Viņi kāpa pakalnā. Marengo noskumis un nolaidies lēni vilkās tiem pakaļ, viņš it kā nojauta savu likteni.

Beidzot viņi bija augšā. Pakalna virsotne bija plakana apmēram trīs simt jardi diametrā, biezas sniega kārtas pārklāta. Virs snieg?*; šur .tur bija redzamas nokaltušu augu galviņas, bet nekas dzīvs nebija saskatāms. Neviens putns te nebūtu varējis paslēpties no zēnu skatieniem. Pietika viena acu uzmetiena, lai pārliecinātos, ka šis apgabals pilnīgi neapdzīvots.

Viņi nespēja turpināt ceļu un apstājās. Arī Marengo bija sasniedzis pakalna virsotni uu, iejūgts ragaviņās, stāvēja mazliet iesāņus.

„Tev tas jāizdara!“ Bazils aizsmacis sacīja Nor-manam, uz to neskatīdamies. Lisjens uu Fransuā piegāja pie pakalna malas. Viņi visi bija ļoti nospiesti, bet Fransuā pūlējās nemanot noslaucīt no vaiga asaru.

Normans pacēla bisi, un zēni gaidīja šāvienu, kad pēkšņi šai pašā mirklī tumša ēna, kas virzījās pār pakalna nogāzi, saistīja viņu uzmanību. Viņu kopējais sauciens atturēja Normanu, kas gribēja jau šaut. Viņš pagriezās un, sekojot brāļu skatieniem, ieraudzīja gaišā milzīgu putnu ērgļa lielumā, bet pēc krāsas gulbim līdzīgu. Putns bija balts kā sniegs, virs kā viņš lidoja, un Normans tūlīt to pazina. Viņu priekšā bija polāro apgabala lielā baltā pūce, viņas resnais, īsais kakls, lielā galva un platie, baltie spārni izklaidēja katras šaubas

Tiklīdz zēni ieraudzīja pūci viņu nodoms tūlīt mainījās. Normans nolaida bisi, un viņi visi kāri sekoja pūces lidojumam.

Baltā pūce (Strix nyctea), ir varbūt visskaistākais, bet tai pašā laikā arī viens no stiprākiem Amerikas putniem. Viņa ir polāro zemju putns’ kaut gan šai gada laikā viņu var sastapt arī vairāk uz dienvidiem. Parasti viņa dzīvo ziemeļu ledus tuksnešos un mežos. Viņa apmetas tieši sniegā, no kā viņu ļoti grūti atšķirt. Daba viņu bagātīgi apveltījusi, lai viņa varētu cīnīties pret aukstumu: viņas spalvas biezas un mīkstas un sedz viņu līdz pat acīm, viņas kāja līdzinās krietna suņa kājai. Pat deguns gandrīz noslēpts biezajās spalvās.

Pūci parasti uzskata par naktsputnu, bet ziemeļos viņai šis nosaukums nav piemērots: viņa medī arī dienu un pat pašā dienas vidū. Jo kā tad citādi viņa varētu eksistēt polārā vasarā, kad diena ilgst vairākus mēnešus no vietas?

Hudzonas līča rajonā dzīvo mazākais ducis dažādu pūču pasugu. Dažas pasugas rudeņos aizlido uz dienvidiem, citas paliek ziemeļos, kur pārtiek no zaķiem un citiem sīkiem kustoņiem, kas arī paliek ziemeļos.

Zēni sekoja pūces lidojumam. Fransuā turēja bisi gatavībā, bet putns turējās no viņiem pārāk tālu un drīz ar cilvēka vaidam līdzīgu žēlu vaidu pazuda. Ceļinieki skumji noraudzījās viņai pakaļ. Viņi ievēroja, ka šis bija it kā pūces pirmais lidojums. Tā tad viņai vajadzēja pacelties no tā pakalna, uz kura viņi atradās. Viņi uzmanīgi apskatīja to, bet neredzēja neviena koka, kur pūce varētu apmesties. Acīmredzot, viņa tupēja kaut kur sniegā, un viņas krāsa neļāva to saskatīt. Pēkšņi viņu skatiens atdūrās pie kāda priekšmeta, kas lika viņiem savaldīties un pacelt bises. Sniegā gulēja kaut. kas līdzīgs sniega pikai. Bet, uzmanīgāk ieskatoties, varēja atšķirt divus melnus riņķus, bet virs tiem divus iegarenus, tumšus plankumus. Tad varēja saskatīt. visu dzīvnieku, kas sarāvies gulēja sniegā. Melnie riņķi bija viņa acis, bet. tumšie plankumi viņa ausu gali. Nebija grūti pazīt, ka tas ir zaķis.

„Tssl“ Normans čukstēja. „Esiet uzmanīgi, atļaujiet man!“

„Vai tad mēs nevaram tev palīdzēt?“ Bazils prasīja

,,Nē,“ Normans atbildēja. „Nekustieties no vietas un turiet suni. Es ar zaķi tikšu galā, ja tik pūces kliedziens nebūs viņu nobaidījis. Esmu pārliecināts, ka pēc pūces ierašanās viņš sakustējies. Varbūt man izdosies viņu laikā sasniegt. Labi vēl, ka saule tik augstu. Sagatavojiet suni, bet nelaidiet viņu priekšlaicīgi vaļā.“

Ātri, pusbalsī pateicis savus rīkojumus, viņš devās uz priekšu. Viņš negāja uz zaķa pusi, drīzāk gan uz pretējo. Bet viņa ceļš drīz izveidojās aplī, kā centrs bija zaķis. Viņš vairākās reizes apgāja ap zaķi, nenovērzdams no tā savu skatienu. Pamazām apļa diametrs samazinājās, un Bazils lēni tuvojās zaķim. Tas viņā uzmanīgi noraudzījās. Ziņkāre cīnījās ar bailēm. Laime, ka saule bija tik augstu, un Normana ēna bija ļoti maza. Pretējā gadījumā zaķis būtu nobaidījies un aizbēgtu daudz ātrāk, pirms Normans viņam pieietu šāviena attālumā.

Apgājis četrus vai piecus apļus, Normans sāka kustēties arvien lēnāk un beidzot apstājās gandrīz iepretim saviem biedriem. Viņi sekoja Normanam ar stipri pukstošām sirdīm, jo viņi zināja, ka Marengo un arī viņu dzīvības atkarājas no šāviena rezultātiem.

Normans jau gatavojās šaut, kad pēkšņi uz sniega atkal parādījās liela ēna un cilvēka balsij līdzīgs skaļš kliedziens atskanēja aukstajā gaisā. Zaķis pietrūkās un sāka bēgt, ko spēj. Tai pašā mirklī pūce asi pagriezās un sekoja viņam.

Zaķis skrēja zēniem gafām šāviena atstatumā un pūce lidoja virs viņa. Zaķis bija tikko sācis lekt, kad atskanēja šāviens, zaķis palēcās gaisā un nošauts nokļūta sniegā. Pirmajam šāvienam sekoja otrs, atskanēja mežonīgs kliedziens, un arī milzīgā pūce nogāzās zemē. Visu skatieni bija pievērsti Fransuā, kas zilā dūmu mākonī stāvēja kā mazs dieviņš. Marengo metās pie pūces, kas nikni klabināja savu knābi, bet Marengo nenobaidījās, satvēra pūci aiz kakla un tā apklusa. Marengo drūmais liktenis bija uz laiku atvairīts un, likās, viņš to saprata, jo, priecīgi riedams, sāka riņķot pa sniega klajumu.

Zēni pieskrēja zaķim, tas bija „polarais zaķis“ (Lepus glacialis) un ļoti liels, kādus sešus kilogramus smags. Viņa baltās un kā gulbja dūnas maigās spalvas bija asinis. Viņš bija vēl dzīvs, viņa sirds vāji pukstēja, un skaistās acis skumji mirdzēja. Viņu un pūci piesēja pie ragaviņām un tūlīt devās ceļā, jo nolēma apstāties klints aizvējā.

„Te netālu katrā ziņā vajaga būt mežam!“ Normans teica. „Šos zaķus es nekad neesmu sastapis tālu no meža.“

„Tev taisnība,“ Lisjens viņam pievienojās, „Polarais zaķis grauž vītolu mizas, zemenājus un krūmus. Tiem te kaul kur tuvumā vajaga būt..“

Bet. aiz kalna viņus sagaidīja jauns pārsteigums.

„Uguns!.. Nometne!“ Fransuā, iedams visiem pa priekšu, iesaucās.

„Lai kas šie ceļotāji būtu, es sajūsmā viņus apskaušu,“ Bazils iesaucās, paātrinādams soļus. „Es ar viņiem labprāt dalīšos savā nabadzībā!.. Bet es redzu, viņi ir bagāti… četras, piecas, sešas kamanas!.. Un katrās kamanās iejūgti četri suņi!.. Bet viņi mūs ieraudzījuši!.. Mūs sauc…“

Nobālis Normans pakrita sniegā.

„Mans tēvsl“ viņš ievaidējās un zaudēja samaņu. „Vai tas iespējams? Kāda laime!“ iesaucās brāļi. Normans atguva samaņu, viņi to paņēma zem rokām un gandrīz nonesa no kalna. Fransuā kā neprātīgs jau skrēja uz priekšu. Viņš pirmais apskāva Midforda kungu. Pazinis māsīcas viņu pusvīriešu, pussievieSu tērpos, viņš sāka tās skūpstīt., atklāti sajūsminādamies par viņu skaistumu, grāciju un varonību, ar kādu viņas uzņēmušās tik grūtu ceļojumu. Midforda kungs ar vienādu laipnību apsveica kā savu dēlu, tā arī savus brāļa dēlus. Vakariņas pagāja jautrās, draudzīgās sarunās.

„Mēs satikāmies īstā laikā,“ Midforda kungs teica. „Mani pārtikas krājumi tuvojas beigām, bet pa ceļam iet medībās bija neērti. Viens medīt nevar. Ņemt līdz Gresu un Dženiju es baidījos. Atstāt viņas indiāņu un kalpotāju sabiedrībā, es arī nevarēju. Ks vienkārši nezināju, ko darīt… Tagad esmu mierīgs. Zinu, ka jūs parūpēsities par mūsu karavani. Vai zināt., ko es jums ieteikšu: ejiet tūlīt medībās — pamēģinat, laimi. Tagad vēl ļoti agrs, visa dienā priekšā. Ņemiet, līdz indiāņus, viņi nesīs nošauto medījumu. Esmu pārliecināts, ka medījuma te netrūks. Paldies Dievam, Neauglīgās zemes vistuksnešaināko daļu jūs jau esat veikuši, mēs esam uz robežas, kur var sastapt medījumu. Nu, ejiet taču, ejiet! Paliek vēss, nevar kavēties. Ks palikšu pie meitenēm nometnē.“

„Ak, tēt,“ Grcsa iesaucās, „ļauj man iet Norma-nam līdz. Tik sen neesmu kopā ar viņu medījusi.“

Midforda kungs savas vecākās meitas lūgumam pieslējās. Nolēma, ka nometnē paliks vairāk nogurusē un mazāk kareiviskā Dženija un Lisjens un pagatavos vakariņas. Šai laikā Fransuā ieraudzīja savu bijušo gūstekni Matjusu. Indiānis, samulsis no negaidītas sastapšanās, paslēpās Midforda teltī, bet zēns smiedamies izvilka viņu ārā un aizveda pie brāļiem.

„Krusttēv, krusttēv,“ viņš vēl notālēm sauca, ,,jus esat atvedis līdz kādu mūsu labu paziņu. Bet ja jus gribat klausīt manam padomam, tad es jūs lūdzu' neatstāt viņa rīcībā pulveri un bises.“

„Liec viņu mierā, mīļais Fransuā,“ Midfords smiedamies atbildēja, nemanot dodams indiānim kādū zīmi.

Tas tūlīt saprata, aizskrēja un pēc brīža atgriežas ar nozagto bisi rokās.

„Nu redzi,“ Midforda kungs, tāpat smiedamies turpināja, „ja viņš aiznesa, tad viņš arī atnesa, nav ko dusmoties.“

Indiaņa seja priekā noskaidrojās, un, zēniem par pārsteigumu, jo viņi to uzskatīja par mēmu, tas sāka jūsmīgi lielīt baltā tēva labsirdību.

XXXII. Baltkājainā pele un sermulis.

Kad visa sabiedrība, neizslēdzot arī Midforda kungu, aizgāja medībās, pie ugunskura palika tikai Lisjens un Dženija. Jaunie cilvēki bija jau sadraudzējušies, Dženija ar savu maigumu un vienkāršību Lisjenam ļoti patika. Jaunā meitene, gribēdama parādīt savam brālēnam savu virtuves mākslu, iemācīja viņu, kā vārīt zaķa zupu un kur atrast Labradoras tējas lapas. Pēc pusstundas katliņā uz karstām oglēm jau vārījās zupa, bet uz sakaitētiem akmeņiem kalta tējas lapas. Laiku pa laikam Lisjens pacēla katliņa vāku, klausījās jautrajā ūdens burbuļošanā un priecīgi smaidīja, domādams par garšīgo ēdienu, kas gatavojās medniekiem. Pajaucis zupu un aiztaisījis katliņu, viņš turpināja ar māsīcu pārtraukto sarunu. Vienā tādā mirklī viņu skatieni reizē apstājās pie mazas, sarkanas pelītes ar baltām kājiņām. Tā bija tā saucamā baltkājainā pele (Mus lcucopus), viena no skaistākām peļu sugas pārstāvēm. Mazais dzīvnieciņš gāja no viena ogu krūma pie otra, acīmredzot, viņš meklēja ogas. Viņa skraidīja kā visas pārējās peles, bet tad pēKŠņi apstājās, pacēlās pakaļ-kājiņās un palēcās vairākas pēdas augstu. So savādo lēcienu dēļ viņa nosaukta par „lēcēju peli“ vai „peli briedi“, tādēļ ka indiāņi domā, ka šis lēciens atgādina brieža lēcienu.

Lisjens ļāva viņai mierīgi aiziet, jo viņam jau daudzas reizes bija bijusi izdevība sīki iepazīties ar šo peļu sugu. Viņš varbūt būtu to pilnīgi aizmirsis, ja šai brīdī pretējā pusē neievērotu pavisam citu dzīvnieku. Viņa rumpis bija apmēram pēdu gafš, kaut gan tas nebija daudz resnāks par peli. Kājas bija īsas, bet stipras, galvas priekšpuse plata un apaļa. Tas bija slavenais sermulis (Mustela erminea), ko augsti vērtē viņa maigās un skaistās ādas dēļ. Viņa āda bija pilnīgi balta, izņemot astes galiņu, kas bija apaudzis ar melnām spīdošām spalviņām. Tas bija viņa ziemas tērps.

Kad Lisjens viņu ieraudzīja, tas skrēja tai pašā virzienā kur pele, brīžiem apstādamies un it kā apostīdams sniegu. Bija skaidrs, ka .viņš seko peles pēdām. Tur, kur pele bija lēkusi, sermulis apstājās, uzmanīgi ostīja gaisu un, atkal atradis pēdas, turpināja sekot.

„Sermulis seko kā īsts medību suns,“ Dženija teica. „Nabaga mazā pelītei Viņa pat nenojauš, kādas briesmas tai draudi Paskatieties, brālēn, cik viņa mierīgi grozās ap krūmiņu.“

„Nē, māsīc, redziet, cik viņa satrauktai Redziet., kā viņa meklē vietu, kur paslēpties no ienaidnieka.“ Vispirms pelīte gribēja paslēpties ogulāju mētrās, bet redzēdama, ka tas neizdosies, taisīja lēcienu un mēģināja bēgt. Bet tas viņai nelīdzēja, sermulis kaķa veiklumā drīz vien viņu saķēra. Atskanēja vājš pīkstiens, un pelītes galva kā rieksta čaula salūza sermuļa zobos.

XXXIII. Polārā lapsa un baltais vilks.

Lisjens satvēra bisi, lai sodītu sermuli, kas patiesībā sekoja tikai dabas likumam. Bet zēnam bija aiī cits mērķis. Viņš gribēja to salīdzināt ar sermuli, ko viņš bija redzējis pie Vinipegas ezera.

Bet tai bridi, kad viņš pacēla bisi, Dženija viņu aptērēja.

„Brālēn, nevajaga sodīt sermuli par viņa cietsirdību. Ja nemaldos, lūk, tur nāk lapsa. Viņas gaļa daudz garšīgāka, labāk nošaujiet to. Patiesi, tas būs lieliski, ja mēs, neatstādami nometni, nošausim tik varenu ma-dījumu! Bet mūsu mednieki šai laikā, varbūt, skrien pa kalniem un lejām.“

„Bet kā lai es viņu mediju?“ Lisjens prasīja, „viņa taču nāk uz mums.“

^Gulieties zemē,“ Dženija atbildēja, „es paslēpšos aiz krūmiem. Patiesi, viņa nāk uz mums… Ak, cik viņa skaistai… Kāda brīnišķa balta vilna!.. Kā viņai mirdz acis… Cik ass purns… Viņa taču par mums nemaz nedomā, viņa seko laupījumam.“

Lapsa gāja, noliekusi galvu līdz sniegam kā īsts medību suns, kas seko medījuma pēdām. Uzgājusi sermuļa pēdas, viņa klusu un žēli ierējās un turpināja sekot. Viņa pagāja gaļām Lisjenam, bet visu laiku tā locījās un slēpās, ka viņš baidījās nošaut gaļām un gaidīja izdevīgāku brīdi. Bet sermulis ievēroja briesmas tikai tad, kad lapsa bija pienākusi pavisam klāt. Nosviedis pusapgrauzto pelīti, viņš pacēlās kā vāvere uz pakaļkājām un pēkšņi metās ar galvu uz leju dziļajā irdenajā sniegā. Lapsa viņam sekoja. Lisjens ziņkāri noskatījās, kā abi dzīvnieki pērās sniegā kā pīles ūdenī. Viņi nebija redzami, bet sniegs vairākas minūtes turpināja viļņoties. Bet tad viss aprima, un, ja nebūtu redzams caurums, kur abi zvēri pazuda, Lisjens domātu, ka viss tas bijis tikai sapnis. Viņš turēja bisi gatavībā un katru mirkli gaidīja lapsu, lai to nošautu. Un lapsa patiesi parādījās, bet tikai ne tur, kur viņš to gaidīja, bet soļus piecdesmit tālāk no viņa. Ievērojis, ka tai vietā sniegs sāk kustēties, Lisjens sāka skatīties uzmanīgāk, kad pēkšņi sasalušā sniega kārta pārlūza, vispirms parādījās lapsas asais purns, tad viss ķermenis. Viņa turēja zobos beigto sermuli. Lisjens gribēja izšaut, bet lapsa ļoti ātri aizskrēja un drīz pazuda pavisam. Jaunais dabzinātnieks bija izmisis, viņš gribēja jau atgriezties pie ugunskura, kad ieraudzīja, ka lapsa, uzskrējusi kalnā, pēkšņi apstājas, un tad sāk skriet uz pretējo pusi. Tai pašā brīdī starp klintim parādījās milzīgs zvērs, kas ārējā izskatā mazliet līdzinājās lapsai, bet, bija reizes četras lielāks par to. Lisjens paspēja saskatīt viņa balto spalvu,diezgan īsās ausis un kuplo asti un saprata, kas tas bija „baltais vilks“. Vilks skrēja tieši lapsai pakaļ. Lapsa ik brīdi atskatījās, bēgdama no vajātāja. Viņi abi kā bultas paskrēja Lisjenam gaļām. Aizrāvies no medībām, vilks pat neievēroja tik tuvu stāvošo mednieku. Lisjens jau sāka dusmoties: viņam gaļām bija paskrējis tik daudz medījumu, un viņš, kā par spīti, vēl nekā nav nošāvis. Nē, tā tas neieti Viņš tikai pagaidīs, kad vilks noķers lapsu — ar to taču cīņai vajadzēja beigties. Lisjens arī sagaidīja šo brīdi. Viņš steidzās vilkam pakaļ, bet nevarēja to panākt. Viņš tikai notālēm redzēja, ka pie pašas meža malas vilks beidzot lapsu noķēra. Lapsa pūlējās izrauties un sāka kā mazs sunīts žēli riet.

Neapmierināts viņš skatījās, ka vilks ar lapsu zobos aizskrēja pār kalnu, un viņam bija kauns un ļoti žēl, ka viņš nebija varējis parādīt māsīcai savas mednieka spējas. Bet kas tas? Vilks nokrita, nokrita kā nopļauts, un gaisā parādījās tieva zilu dūmu svītriņa, bet. kalna galotnē parādījās Dženija. Viņa tur stāvēja ar bisi rokās un, sviezdama savu ādas cepurīti gaisā, jautri sauca:

„Vai nav pareizi, es īstā laikā izspriedu taisnu tiesu?“

„Bet kā tad jūs še nokuļvāt, māsīe?“ pieskriedams nošautam zvēram, pārsteigts prasīja Lisjens.

„Ļoti vienkārši,“ viņa atbildēja, „kad ieraudzīju vilku, es saskaitos par šo mūžīgo nežēlīgo cīņu zvēru starpā. Atskrēju šurp un gaidīju, kad viņš atgriezīsies. Jūs teiksit, ka, nošaujot vilku, esmu rīkojusies kā visi plēsīgie zvēri? Var būt, bet es tiešām nesajūtu ne ma-zakā sirdsapziņas pārmetuma, ka nošāvu šo plēsīgo kustoni.“

Sai brīdī tuvumā atskanēja pazīstamas balsis, un kalna galotnē parādījās Bazils, Midforda kungs un indiāņi.

„Tēt,“ jaunā meitene steidzās viņiem pretim, „es medīju tepat uz vietas. Bet vai jūs var apsveikt ar veiksmīgām medībām?“

„Paprasi brālēnam, meiten,“ Midforda kungs atbildēja,. „es nekā netika darījis, es ar indiāņiem tikai pastaigājos. Iedomājies, mans draugs,“ griezdamies pie Lisjena, viņš piebilda, „šos kungus norīkoja viņu virsaitis „Patiesā sirds“ kā manus miesassargus, un viņi tik svēti izpilda sava virsaiša pavēli, ka visu laiku seko manās pēdās. Tikko sastapu Bazilu. Man liekas, viņš nošāvis daudz medījuma.“

,,Nu, mans medījums daudz sliktāks par to, ko nošāvusi Dženija,“ Bazils jautri atbildēja. „Lūk, te mazs balts zaķītis, viņš ir mazāks par to, kas vārās katlā, ibet, droši vien, tikpat garšīgs. Reti gadās vienā dienā divus tādus nošaut. Pār pleciem man pārsviests meža kaķis vai pareizāki lūsis, bet medību somā zelta ērglis. Tas ir viss. Kā redziet, mīļais krusttēv, jūs drīzāk varat lepoties ar savu meitu, nekā ar jūsu krustdēlu. Tas, ko es atnesu, izņemot zaķi, parastos apstākļos nav šāviena vērts. Bet te Neauglīgā zemē jāņem viss, kas gadās ..

„Vari piebilst: ja laimējas kaut ko atrast,“ Lisjens piezīmēja.

„Luk, tur nāk Normans un Gresa,“ Dženija teica. Visi pagriezās.

„Kas viņam pār plecu?“ Bazils iesaucās. „Briedis 1 Ak, mans Dievsl.. Man par manu medījumu kauns… Tā ir slikta īpašība, es zinu. Man tā sevī jāpārvar. Man vajadzētu būt priecīgam, ka krusttēvs redz, kāds Normans labs strēlnieks. Normans ir kautrāks, pacietīgaks, izturīgāks — vispār viņš labāks par mani.“

„Tagad, laikam, visi kopā,“ pienākdams teltij un nosviezdams savu smago nastu,“ Normans teica. „Nabaga Gresa pavisam nomocījusies. Es viņai liku bezgala daudz skriet.“

„Ir visi, izņemot Fransuā,“ Bazils atbildēja. „Tas mani mazliet satrauc. Kaut tikai ar viņu nav notikusi kāda nelaime, viņš taču vēl tikai bērns! Ja pēc st.un-

das viņš neatgriezīsies, es došos viņu meklēt. Viņš aizgāja laikam uz to pusi, vai jūs, kungi, neredzējāt?“ Kā atbilde atskanēja skajš, jautrs „lai dzīvol“ „Esmu apkj'auts kā ēzelis. Man ļoti daudz putnu 1“ fransuā jau pa gabalu kliedza.

Sen mazajā karavanē nebija bijis tik jautri. Fransuā atnesa divus saiņus baltu putnu.

Viss laukums telts priekšā bija piekrauts nošautiem zvēriem un putniem. Apsēdās vakariņot. I’ēc garšīgās zaķa zupas pasniedza vārītu lasi, bet saldā vietā — tēju. Pēc vakariņām gulēt nevienam negribējās, un kad visa sabiedrība bija ērti novietojusies ap ugunskuru, iesākās mierīga, draudzīga saruna. Midforda kungs sāka izvaicāt savus krustdēlus par viņu agrāko dzīvi, bet, ievērojis, ka runājot par sava tēva nāvi, zēni klust skumji, viņš steidzās novērst sarunu uz medībām un uzaicinaja jaunos medniekus izstāstīt par saviem šī rīta medību piedzīvojumiem. Pirmais sāka stāstīt Fransuā.

XXXIV. Klijāns un rubenis.

„Kā jūs paši varat pārliecināties,“ viņš iesāka, „es nošāvu putnus, bet kas tie par putniem, es patiesi nezinu. Viens no viņiem pieder vanagu sugai, bet līdz šim es nekad nebiju redzējis baltu vanagu. Pārējie, domāju, būs baltās irbes. Vai tā ir, Lisjen?“

„Tev taisnība, tas ir vanags,“ Lisjens atbildēja, paņemdams no Fransuā lielo putnu, kas bija pilnīgi balts ar nelieliem brūniem plankumiem uz muguras. „Tas patiesi vanags, vai, pareizāk sakot., zināma vanagu pa-suzra.“

„Kāda tad?“ Fransuā ātri jautāja.

„Viņš atšķiras ar savu knābi, kas viņam ļoti stiprs. Viņš nekad neēd beigtus dzīvniekus un vienmēr savu medījumu noķej* gaisā. No visām vanagu pasugām — Amerikā to ir ne mazāk par divdesmit — šī ir visdrošākā un skaistākā. nav brīnums, ka tu to redzi pirmo reizi. Baltie vanagi dzīvo tikai Amerikas ziemeļos. Viņus var sastapt arī Eiropas ziemeļos, Grenlandē un Islandē, un visur ziemeļos, kur cilvēks spēris savu kāju. Zoologi:ā to pazīst ar nosaukumu Kalco Islandicus.“ „Vietējie indiāņi,“ Normans teica, „viņu sauc par „ziemas putnu“, jo viņš šais apgabalos paliek visu ziemu. Rūpnieki to pazīst kā plankumaino vanagu, jo viņi pavasti nav tik balti kā šis.“

,,Pilnīgi pareizi. Vanagu cāļi gandrīz brūni. Pēc viena vai diviem gadiem viņi kļūst brūni, un likai pēc vai āķiem gadiem pilnīgi balti, lai gan reti kādam nav neviena plankuma.“

„Jā,“ Lisjens turpināja, „tas ir neapšaubami klijāns, bet tavi citi putni, ko tu sauc par baltām irbēm, ir viņu galvenā barība. Bet tās nav irbes, tie ir rubeņi.“ Runādams Lisjens pārcilāja putnus, kas visi bija balti melnām astēm.

Bsl te jau ir divas pasugas,“ viņš pēkšņi iesaucās. Fran uā, vai lu vienā laikā viņus nošāvi?“

, Ne,“ tas atbildēia, „vienu daļu es nošāvu klajā lau' ā, kopā ar klijānu, bet. otru — nelielā birzī. Bet es liekā'as starpības neredzu.“

„Bet es to redzu,“ Lisjens atbildēja, „kaut. arī atzīstu. ka lic viens otram ļoti līdzīgi. Viņiem visiem melnas astes, un a ī knābji melni, bet ja ieskatās uzmanīgāk, tad redz, ka tā saucamiem „vītolu rubeņiem“ knābis stiprāks un mazāk saspiests. Un viņi ari lielāki par ci'icm rubeņiem. Viņu parašās daudz kopēja. „Vītolu rubeņi“ dzīvo galvenokārt birzīs un mežos, bet kalnu rubeņi klajos laukos. Abas pasugas dzīvo vistālākos ziemeļu apgabalos.“

„Pilnīgi pareizi,“ Fransuā atbildēja, „Kad es no jums šķīros, es gāju pa augstu atklātu lauku, ūn pēkšņi ieraudzīju gaisā balto vanagu. Apstājos un paslēpos aiz klints, cerēdams to nošaut. Pēkšņi viņš apstājās un kā bulta metās lejā. Vesels bars balto rubeņu ar troksni pacēlās gaisā no tās vietas, kur nolaidās vanags. Redzēju, ka vanags nav nevienu noķēris un izšāvu. Putni aizlidoja. kādus simt jardus, nolaidās un acumirklī pazuda zem sniega. Es biju pārliecināts, ka varēšu viņus visus nomedīt, kad viņi līdīs no sniega ārā. Es piegāju pie bedrītēm un sāku gaidīt. Netālu no manis gaisā lidinājās vanags.

„Pārdomāju, ko man iesākt; vai iet tālāk vai mēģināt putnus izdzīt, kad ievēroju, ka tai vietā, virs kuj-as riņķoja vanags, sniegs sāka kustēties. Vanags kā akmens nokrita zemē un pazuda sniegā. Tai brīdi sniega garoza salūza vairākās vietās, rubeņi izlīdu viens pēc otra un aizlidoja. Vanags vēl nerādījās, es steidzos tuvāk, lai to nošautu, tiklīdz viņš parādīsies. Kad biju šāviena tuvumā, vanags parādījās, turēdams savos nagos drebošo putnu. Es izšāvu, un abi beigti nokrita sniegā.

„Cerēju, ka man izdosies atrast ari pārējos, tādēļ gāju tai virzienā, kur viņi aizlidoja, un sasniedzu nelielu bērzu un vītolu birzi. Ejot gar birzs malu, es kādā vītolā ievēroju baltas sniega pikas. Bet. man likās savādi, ka uz citiem kokiem tādu nebija. Kad piegāju tuvāk, ievēroju, ka viena pika sakustējās, un sapratu, ka tie ir putni, kas ļoti līdzīgi tiem, ko es redzēju un meklēju. Uzmanīgi piezagos un izšāvu. Rezultāti atrodas jūsu priekšā.“

Fransuā svinīgi norādīja uz putnu kaudzi un apklusu. Tagad bija jāstāsta Bazilam par saviem piedzīvojumiem.

XXXV. Zaķis, lūsis un zelta ērglis.

„Fransuā,“ Bazils iesāka, „nosauca savus piedzīvojumus par „putnu piedzīvojumiem“. Arī es savus varu nosaukt gandrīz tāpat, jo manos piedzīvojumos arī iejaukts putns - un pats lielākais — ērglis. Pastāstīšu jums par viņu.

„Izgājis no nometnes, es, kā jūs zināt, devos uz ieleju. Nogājis kādu ceturtdaļ jūdzi, izgāju plašā, klajā laukā, kur auga kroplu bērziņu puduri. Tā kā Lisjeus tika stāstījis, ka tos ļoti mīlot Amerikas zaķi, es sāku meklēt pēdas un patiesi drīz atradu zaķa pēdas. Turēdams Marengo saitē, sāku tām sekot un sasniedzu krūmus, bet zaķa tur nebija. Pēdas turpinājās uz citu pusi, un es jau gribēju tām sekot, kad pēkšņi ieraudzīju šo pretīgo dzīvnieku.“ Bazils norādīja uz lūsi. „Pirmā mirklī es to noturēju par mūsu Luizianas meža kaķi, bet tad ievēroju, ka viņš divreiz lielāks un spalvas pelēkākas. Dzīvnieks bija no manis kādus simt jardus. Slēpdamies viņš virzījās pa zaķa pēdām un mani neredzēja, jo mani aizsedza krūmi. Es jau gribēju palaist Marengo un arī pats steigties uz priekšu, bet tad nolēmu mazliet nogaidīt, jo domāju, ka lūsis apstāsies, un es varēšu pieiet tuvāk. Tādēļ paliku krūmos un aizturēju Marengo pie sevis.

,,Novērodams kaķi, ievēroju, ka viņš nevirzās uz priekšu tieši, bet taisa apļus. Šim aplim bija apmēram simt jardi liels diametrs. īsā laikā lūsis bija atnācis atpakaļ tur, kur es viņu pirmo reizi ieraudzīju. Viņš neapstājās un gāja tālāk, bet. jau pa mazāku apli. Pievērsu skatienu apļa centram. No.sākuma nevarēju neko tādu saskatīt, kās varētu saistīt plēsoņa uzmanību. Tur auga tikai nelieli, reti krūmāji. Skaidri redzēju, ka ne krūmos, ne to tuvumā nebija nevienas dzīvas būtos. Sniegs sedza krūmu saknes, un tur būtu bijis grūti noslēpties pat pelei, lai es viņu neieraudzītu. Bet zvēra savādā rīcība norādīja, ka tuvumā vajaga būt laupījumam. Es vēl reiz uzmanīgi apskatīju katru zemes pēdu. Šoreiz ieraudzīju lūša mērķi. Blakus krūmam sniegā bija saskatāmas divas tumšas līdztekus svītriņas. Es' nebūtu tās ievērojis, ja tās nekustētos vienā virzienā. Tās bija dzīvnieka ausis. Ieskatījies labāk, ieraudzīju arī balto purniņu, bet pats dzīvnieks bija zem sniega. Baltajā galvā saskatīju ari tumšos acu plankumus. Vispirms domāju, ka tas ir polarais zaķis — tāds, kādu mēs tikko nošāvām — bet pēdas nebija zaķa. Atcerējies, ka še ari trusīši ziemā balti, nodomāju, ka redzu taisni viņu.

„Protams, visas šīs pārdomas pazibēja man vienā mirkli. Bet lūsis arvien vairāk samazināja apli un

tuvojās savam upurim. Es atcerējos Normana viltību polārā zaķa medībās, to pašu darīja arī dzīvnieks, kas, kā saka, vadoties tikai no instinkta. Beidzot lūsis apstājās, uzmeta kūkumu kā saniknots kaķis, un leca uz savu upuri. Kustonis nepaspēja pat attapties, kad ar otru lēcienu lūsis jau bija tam virsū. Izdzirdu trusīša pīkstienu, bet sniega mākonis aizsedza no manis kā lūsi, tā arī viņa upuri. Kad sniegs nogulās, baltais zvēriņš jau bija lūša zobos beigts.

„Pārdomāju, kā uzmanīgāk un veiklāk tuvoties lūsim, kad izdzirdu kādu kliedzienu, un tai pašā mirklī uz sniega gūlās ēna. Paskatījos augšup un ieraudzīju lielu putnu. Pēc viņa lidojuma tūlīt pazinu ērgli un no sākuma noturēju to par jaunu baltgalvaino ērgli, kam dažu gadu vecumā galva un aste paliek balti. Bet putna milzīgais lielums liecināja, ka viņš jau vecs. Tam vajadzēja būt lielajam Klinšaino kalnu „zelta ērglim“.

„Ieraudzījis ērgli, es sapratu, ka arī viņš medījis trusīti, bet ieraudzījis, ka to nolaupa cits plēsonis, žēli un nikni kliedza.

„Biju pārsteigts, ka ērglis neaizlidoja, bet iekliegdamies no jauna, strauji uzbruka sāņcensim.

„Izdzirdis ērgļa kliedzienu, lūsis apstājās un nolika savu upuri zemē. Viņš pazina ienaidnieku, viņa muguru atkal saliecās, un acis dzirkstīja…

„Ērglis uzbruka sāņcensim, izstiepis uz priekšu nagus, un, acīmredzot, ievainoja lūsi, jo tas sāka skaļi rūkt un sprauslāt. Tad ērglis pacēlās gaisā, un, aplidojis dažus riņķus, metās atkal zemē. Šoreiz lūsis lēca viņam pretim. Acīmredzot, ērglis nevarēja vairs pacelties, un cīņa turpinājās sniegā. Lūsis pūlējās ar zobiem satvert ērgļa ķermeni, bet putns cīnījās ar spārniem, nagiem un knābi. Vilnas un spalvu kušķi lidoja uz visām pusēm, un dažreiz sniegs cīkstoņus aizsedza manām acīm.

„Sapratu, ka tagad visizdevīgākais brīdis cīkstoņiem tuvoties, jo, aizņemti cīņā, viņi mani neievēros. Klusi tuvojos un, turēdams Marengo saitē, līdu tālāk.

Tā kā man bija tikai viens lādiņš un tā kā es zināju, ka lūsi var- ēst, bet par ērgļa noderīgumu šaubījos, tad es izšāvu uz lūsi un to nošāvu.

„Ērglis neaizlidoja, jo viņa spārns bija salauzts, bet viņam tomēr bija vēl tik daudz spēka, ka viņš krietni vien saskrāpēja Marengo, pirms tas viņu pieveica. Ari lūsis bija stipri cietis, viņa kažoks bija vairākās vietās pārplēsts, bet. to jau jūs paši varat redzēt."

Bazils savu stāstu nobeidza.

XXXVI. Dienas pūce un Kanādas briedis.

Pēc īsa. starplaika, kad ugunskuram uzmeta jaunu malku. Normans savukārt sāka stāstīt savus piedzīvojumus.

„Patiesībā man bija ļoti maz piedzīvojumu,“ viņš teica, „un arī es tos varētu nosaukt tikai par „putnu piedzīvojumiem“. Šoreiz nošāvu tikai briedi. Bet, varbūt., jums būs interesanti dzirdēt, kā es viņu atradu.

„Iedams medībās, cs vispirms uzkāpu, lūk, tai kalnā,“ Normans norādīja uz iegarenu kalnu ezera pusē. „Neredzēdams nekādu pēdu, gribēju pagriezties pa kreisi un doties tai virzienā, kur aizgāja Fransuā, kad pēk*ņi izdzirdu putna kliedzienu. Pacēlu acis un ieraudzīju diezgan savādu putnu. Tas bija līdzīgs pūcei, bet tai pašā laikā atgādināja arī vanagu.“

„Nav šaubu,“ Lisjens viņu pārtrauca, „tā bija kāda no ziemeļu zemju dienas pūcēm. Viņas pēc izskata un parašām ļoti atgādina vanagus. Viņas ļoti ietekmē garās vasaras dienas polārā lokā, kas spiež šos putnus meklēt laupījumu, pielietojot vanagu paņēmienus, kamdēļ arī daba apveltījusi tās ar dažām vanagu īpašībām. Viņām galvas lie'as kā īstām pūcēm, bet ausis kā visiem pārējiem putniem. Arī mazā pūce (Strix funerea) ir no šīs putnu sugas.“

„Tā,“ Normans turpināja, „tas, ko tu saki, ļoti

iespējams. Es tikai zinu, ka šim mazajam putnam (ne lielākam kā balodis) ir savāds paradums, viņš stundām ilgi seko dzīvām butēm un visu laiku kliedz. Indiāņi to sauc par „putnu-ziņotāju“. Viņš nereti paziņo tiem ienaidnieka tuvumu vai arī norāda briežu un vēršu pēdas.

„Tas pats notika ari ar mani. Sapratu, ka aiz klintīm, virs kui'ām pūce lidinās, kaut kas ir. Tādēļ es devos turp. Pūlēdamies nepievērst sev putna uzmanību, klusu zagos no akmens uz akmeni, bet vērīgais putns tomēr mani ieraudzīja un kliegdams atskrēja uz mani. Lai atkratītos no viņa, es palīdu zem klints nokares, un nogaidīju, kad putns atgriezās pie tiem, kam viņš sekoja pirms manis. Pēc īsa brīža viņš atkal kliedza kādus simt jardi no manis, un kad es piegāju tuvāk, ieraudzīju lielu briežu pulku. Tur bija vairāķ kā piecdesmit briežu. Ijai tos pievilinātu, sāku atdarināt briežu kliedzienus, ko es gluži labi protu. Viņi man noticēja un pienāca klāt. Vienu nošāvu, bet pārējie aizbēga. Tas ir viss. Domāju, ka nav nozīmes stāstīt, kā es nesu uz pleciem piecdesmit kilogrammus smagu dzīvnieku, tas šais medībās bija pats nepatīkamākais.“

,.Ja tu saki, ka tur bija piecdesmit briežu,“ Mid-forda kungs teica, „tad būs labāk, ja mēs paliksim tepat līdz rītdienai. Domāju, ka mūsu medniekiem rītdien vajadzētu vēl dažus nošaut. Lai gan Neauglīgā zeme drīz beigsies, bet nebūs par ļaunu, ja mums būs lielāki krājumi. Tad ceļā mums nebūs jāapstājas, un mēs drīzāk sasniegsim māju. Un arī viesmīlīgajiem indiāņiem man gribētos kaut ko uzdāvināt.“

Viņa priekšlikums izsauca vispārēju sajūsmu.

Pirmo reizi pēc ilga laika mūsu jaunie draugi aizmiga ar vieglu, mierīgu sirdi,

Kas attiecas uz Normanu, viņa prieks par sastapšanos ar tēvu un māsām bija tik liels, ka no sākuma viņš nevarēja nemaz parunāt. Viņš klusēdams apskāva tēvu, tad māsas, tad atkal tēvu un atkal māsas un beidzot sāka iztaujāt par savu jaunāko māsu Ellonu.

XXXVIII. Vilku uzbrukums.

Tiklīdz ausa gaisma, Midforda kungs uzmodināja visus savus jaunos draugus. Lai dotos medībās, vajadzēja celties tūlīt un nekavējoties steigties uz kalniem.

Diena turpinājās tikai dažas stundas, no vairāk. Viņi taču atradās tikai kādus trīs vai četrus grādus no polārā loka.

Nolēma indiāņus medībās ņemt līdz, bet Lisjenam un abām māsīcām vajadzēja palikt nometnē. Viņu uzdevums bija pasargāt vakardienas medījumu no vilkiem un sagatavot krājumus priekšdienām.

Lisjenu tāds rīkojums neapvainoja. Viņš ar lielāko prieku abu māsīcu sabiedrībā palika sargāt nometni.

Lasītājs jau sen būs novērojis, ka zinātniskie novērojumi viņu interesēja daudz vairāk kā asiņainās medības.

Viņam patika jautri sarunāties ar gudro un sabiedrisko Gresu. Viņam patika vienkāršība un kaut rums, ar kādu abas jaunās meitenes palīdzēja viņam saimniecībā. Viņš par savām māsīcām priecājās, un jautrās sarunas neapklusa nevienu mirkli. Lisjens nodīrāja brieža ādu, bet Gresa un Dženija, viņam blakām sēdēdamas, plūca putniem spalvas.

Visapkārt bija kluss, te pēkšņi atskanēja soļu dipoņa, it. kā vesels suņu bars skrietu uz viņiem.

Pēc brīža kādā tuvējā pakalnā parādījās briedis. Viņš skrēja, ko spēja, un viņam dzinās pakaļ vesels bars milzīgu vilku. Briedis skrēja uz ezeru. Tumšo ledu viņš laikam noturēja par ūdeni un gribēja ezeru pārpeldēt. Brieži ir ļoti labi peldētāji, un ja ezers nebūtu aizsalis, viņš, droši vien, izglābtos.

Kad nabaga dzīvnieks sasniedza krastu un gribēja ienirt ūdenī, tad viņa vajātāji bija vairs tikai kādi pāris metri tālu.

Atsities kājām pret ledu. briedis kā uz slidām paslīdēja mazliet uz priekšu, un smagi nokrita uz ceļiem

Sajuzdami uzvaru, vilki sāka priecīgi rūkt. Viņi bez bailēm uzskrēja uz ledus, jo viņu nagi tiem aizslāja slidas. Badīgā bara vadonis, liels balts vilks, pirmais uzbruka briedim un izrāva tam nāsis. Pārējie nekavējās sekot viņa piemēram, un vajadzēja redzēt, ar kādu niknumu viņi saplosīja vēl pusdzīvo ķermeni.

Gresa un Dženija nozīmīgi saskatījās, iegāja teltī un atg iezās ar bisēm rokās.

„Brālēn,“ Gresa teica, pieiedama Lisjenam, „liekas, ka vakardienas notikums atkārtojas. Es gribu sekot Dženijas piemēram. Kad atgriezīsies mūsu mednieki, arī es gribu parādīt viņiem savu laupījumu. Ar diviem šāvieniem mēs vilkus padzīsim, bet briedis paliks mums.“

,.Bet. kamdēļ doties cīņā ar veselu vilku baru? Mums medījuma pietiks,“ Lisjens teica.

Tā kā viņš bija abu meiteņu sargs, viņš negribēja riskēt.

„Ak,“ Gresa nepacietīgi iesaucās, „labāk iet turp, nekā sagaidīt viņus šeit. Esmu pārliecināta, ka viņi saodīs mūsu krājumus un dosies šurp.“

Neklausīdamās, ko saka brālēns, abas jaunās meitenes aizskrēja uz ezeru. Lisjenam nekas cits neatlikās, kā paņemt bisi un sekot tām.

Sasnieguši cīņas vietu, jaunieši apstājās kādus divdesmit soļus no tās un redzēja, ka no brieža atlikuši tikai asiņaini kauli.

Asiņu sakaitinātajiem plēsoņām stāvēt tik tuvu bija bīstami. Lisjens to saprata un tādēļ baidījās par savām māsīcām. Bija nepieciešams aizbaidīt šos plēsīgos zvērus. Lisjens izšāva un nogāza vislielāko vilku.

Bet kāds bija viņu pārsteigums, kad pārējie vilki pat nedomāja bēgt, bet uzbruka savam nošautajam biedram un sāka to plēst.

Lisjena bažas kļuva vēl lielākas, kad daži vilki atņirdza zobus un sāka tuvoties medniekiem.

Jaunie cilvēki atradās ezera vidū. Bēgt atpakaļ uz nometni bija riskanti. Viņi zināja, ka mazākā neuzmanība, mazākā baiļu izpausme, un vilki viņiem uzbruks un saplosīs.

Lisjens dažas minūtes stāvēja neziņā, ko iesākt-

Viņa pirksti bija sastinguši, un viņš nespēja bisi pielādēt no jauna.

„Piespiežieties pie manis,“ viņš māsīcām klusu teica. „Sagaidīsim briesmas drosmīgi. Viss atkarājas no mūsu aukstasinības. Šaut. vajaga tikai sliktākā gadījumā.. Bet pagaidām plecu pie pleca kāpsimies atpakaļ un nenovērsīsim acis no mūsu ienaidniekiem.“

Bet tiklīdz viņi bija paspēruši dažus soļus, vilki sakustējās un sāka virzīties tieši uz viņiem. Redzēdams, ka ar savām kustībām viņi vēl vairāk vērš uz sevi vilku uzmanību, Lisjens apstājās un sāka ar bisi draudēt.

. Arī vilki apstājās, bet tad notika kaut kas briesmīgs. Vilki sadalījās divās grupās: viena aizgāja uz labo pusi, otra uz kreiso, un, apgājuši šausmu pārņemtos jaunos cilvēkus, savienojās viņiem aiz muguras.

Atpakaļceļš bija nogriezts. Vilki viņus ielenca no visām pusēm. Lisjens kliedza visā spēkā - vispirms, lai sevi uzmundrinātu un arī lai izbaidītu mežonīgos zvērus. Viņš darīja visu, ko spēja. Ar pūlēm viņš pielādēja bisi un nošāva tuvāko vilku. Pielādēt bisi no jauna nebija iespējams. Vilki tuvojās arvien vairāk un vairāk, atlika tikai sist tos ar laidi. Bet kas tas par ieroci pret izsalkušu un saniknotu vilku baru? Uzskatīdams bojāeju par neizbēgamu, Lisjens domās sūtīja sveicienus saviem brāļiem, uzticēja dvēseli Dievam, un sagatavojās mirt.

Bet šai mirklī pēkšņi no tuvākā kalna galotnes atskanēja briesmīgi cilvēku kliedzieni. Tie bija mednieki.

Mūsu nelaimīgajiem gūstekņiem atgriezās cerība un drosme. Pirmo vilku, kas metās viņam virsū, Lisjens notrieca zemē ar bises laidi, un tāpat kā pirmais vēl seši vilki nogāzās zemē.

Šāvienu troksnis un negaidīt ā biedru nāve tā iespaidoja pārējos vilkus, ka viņi šausmās izklīda. Atbrīvošana nāca īstā laikā. Vēl mazliet — un vilki Lisjenu un jaunās meitenes būtu saplosījuši.

No pārdzīvotā satraukuma maigākā un nervozākā

Dženija zaudēja samaņu. Viņu uz rokām aiznesa nometnē.

Divus ievainotos vilkus atdeva Marengo. Bazils ar indiāņiem devās atpakaļ, lai atnestu medījumu, ko viņi bija pametuši mirklī, kad ieraudzīja brālim un abām māsām draudošās briesmas. Viņi bija nomedījuši piecus jaunus briežus.

Vilku uzbrukuma nepatīkamais iespaids, pateicoties veiksmīgām medībām, drīz pilnīgi izzuda. Arī jaunās, veselīgās meitenes no bailēm drīz vien atspirga.

Šo dienu varēja uzskatīt par sevišķi laimīgu medību dienu. Pārtikas tagad pielika visam turpmākajam ceļam, un viņi varēja pat uzdāvināt kādu daju viesmīlīgajiem indiaņiem.

Jaunie cilvēki jutās bezgala laimīgi. Joki un bezbēdīgi smiekli neapklusa ne mirkli. Liela nozīme bija ari tam apstāklim, ka viņiem bija izdevies iemīļotām māsīcām izglābt dzīvību.

XXXVII. Ceļojuma beigas.

Ceļinieki vēl vairākas dienas palika turpat. Viņi atkal sagatavoja pemikanu no ziemeļbriežu gaļas, bet jaunu medījumu vairs nevajadzēja.

Kad viss bija sagatavots, maisi aizsieti un novietni i kamanās, mazā karavāne devās ceļā.

Dažas dienas viņi brauca pa pilnīgi klaju, kalnainu apvidu. Meža nebija pat tikdaudz, „lai pagatavotu sērkociņu“, kā Fransuā jokojās.

Jaunās meitenes bez saviem kažokiem ietinās vēl ādas segās, kas bija pagatavotas no beidzamās medībās nošauto briežu ādām.

Sals ar katru dienu arvien vairāk un vairāk pieņēmās, bet jaunās meitenes aukstumu varonīgi pacieta. Viņas priecājās par to, ka viņu ģimene pēc tik ilgas gaidīšanas, piedzīvojumiem, nepārspējamām grūtībām beidzot atkal savienojusies un šoreiz uz visiem laikiem. Par to domājot, viņas bija laimīgas, un ceļa grūtības gandrīz nemanīja. Bet brāļi viņās raugoties priecājās.

Sals pieņēmās. Ceļotājiem aizrāvās elpa. Tikai Fransuā ietiepīgi atteicās ņemt otru segu. Viņš smējās, jokoja un negribēja ierādīt, ka viņam auksti. Pēkšņi Normans, kas sēdēja viņam blakus, sagrāba sniega sauju un sāka visā spēkā berzēt sava ietiepīgā kaimiņa vaigus.

„Liec mierā, man nevajaga…“ Fransuā gaiņādamies kliedza, „man nevajaga bārddziņa!.. Man taču bārdas nav! Brrr… Cik auksts sniegs!“

Bet viņš velti mēģināja atbrīvoties: Normans viņu turēja kā dzelzs knaiblēs.

„Ātrāk,“ pēkšņi viņš uzsauca Bazilam, „berzējiet bisjena vaigus, tie arī zili!“

„Ivo tas nozīmē?“ Bazils prasīja, nesaprazdams brālēna pavēles nozīmi, bet tomēr to izpildīdams.

„Viņi nosaldējuši vaigus,“ Normans paskaidroja.

„Ak,“ Fransuā iesaucās dziļā nožēlā, „tagad es nevaru lielīties, ka droši raudzījos aukstumam acīs.“

Kādā tuksnešainā ielejā vigi sastapa vēršu baru un vienu nošāva. Bet gaļa bija tik cieta, ka viņi to pameta zvēriem.

Trešā dienā viņi sasniedza Mekenzi upes ieleju, kas apaugusi bieziem mežiem. Ceļš gāja gar upes krastu līdz pat fortam. Līdz ceļa mērķim bija vel diezgan tālu, bet aizmaldīties vairs nevarēja. Pusceļā viņiem vēl bija jāapstājas pie sarkanādaino indiāņu nometnes.

Tuvojoties nometnei, Matjus, kā viņu vēl vienmēr sauca Fransuā, kļuva arvien l nemierīgāks un satrauktāks. Viņš divkāršoja savu uzmanību pret ceļotājiem un visu ceļu atkārtoja tikai vienu, ka, izņemot bises zādzību un bēgšanu, viņš vairāk nekā neesot, nogrēkojies.

Fransuā, kā vienmēr, mīlēja paķircināt un arī šoreiz izdomāja kā lus pārkāpumus, ko izdarījis indiānis, un no sirds smēiās »ar viņa bailēm. Bet šo baiļu ie-

meslu viņš saprata tikai tad, kad viņi sasniedza indiāņu nometni.

Tiklīdz nometnē izdzirda piebraukušo kamanu troksni, visa mežonīgā cilts ar savu virsaili priekšgalā iznāca, baltajiem ceļotājiem pretim.

Pēc „Patiesās sirds“ dotās zīmes četri plecīgi indiāņi satvēra Alatju .u, nogāza viņu zemē un sasēja rokas un kājas stiprām ādas siksnām. Maijus nepretojās, bet tikai lūdzoši raudzījās Fransuā. Bet, visu šo dienu par saistīto noziedznieku nerunāja nevienu vārdu, un neviens viņu neatcerējās.

Diena pagāja trokšņaini un jautri un beidzās ar mežoņu dejām, šis dejas nebija sevišķi graciozas un estētisku baudu skatītajiem nesagādāja, uet tas ļuii labi sasildīja dejotāju sastingušos locekļus.

Fransuā, Dženija un Gresa otrā dienā pastaigāju ties ieraudzīja pie staba piesieto Matju.su. Tai pašā brīdī raudādama un vaimanādama pie Fransuā kājām nokrita kāda jauna indiāņu sieviete ar bērnu uz ro-kām. Ap viņu spiedās vēl četri mazi bērni. Viņi visi raudāja un žēlojās tikpat stipri ka viņu māte.

„Kas viņiem kaiš?“ Fransuā pārsteigts prasīja Džemjui. „Kamdēļ ši sieviete krīt pie manām kājām? Viņa laikam domā, ka esmu kāda ievērojama persona?“

„Tā ir Maiju ;a sieva,“ Gresa atbildēja. „Vai tad jūs nezināt, ka virsaiša teltī salasījušies visi cilts vecākie un tagad izlemj šī nelaimīgā likteni? Kaklos, ka „Patiesā sirds“ izpildīs savus draudus, lai uzturētu labas attiecības starp fortu un savu ciiti. Un jūs, Fransuā, nekā nedarījāt, lai viņa vainu mīkstinātu/bet viņa ciltsbrāļu klātbūtnē vienmēr Matjusu tikai apvainojāt. Protams, ka viņi to būs tagad ziņojuši „Patiesai sirdij“.“

„Kā,“ Fransuā iesaucās, „šo nelaimīgo nonāvēsi Bet jūsu tēvs taču nepielaidīs tādu sodu, vai nav taisnība, māsīe? Ak, es sevi ienīstu, ja mani joki būtu par iemeslu šī cilvēka nāvei!“

Viņš piecēla raudošo sievieti un piegāja pie notiesātā indiaņa.

„Nebaidies no manis, nabaga Mat.jus,“ viņš teica,

„diezgan esmu tevi kaitinājis. Tagad iešu rūpēties par tavu brīvību.“

Fransuā drosmīgi iegāja teltī. Tajā sēdēja vecie indiāņi un sprieda par izdarīto noziegumu un piespriežamo sodu. Viņu vidū bija arī Midforda kungs. Viņš klusēja un nogaidīja izdevīgu mirkli, lai aizstāvētu Matjusu un mīkstinātu viņa vainu. Bet straujiem, atklātiem zēna vārdiem bija daudz lielāki panākumi, kā indiāņu vecāko diptomātijai un aukstasinībai un Midforda kunga aicinājumam, būt taisniem un žēlsirdīgiem.

„Es viens pats esmu vainīgs,“ Fransuā sāka savu Tunu, un izstāstīja visai sabiedrībai, ka viņam ienācis prāta sagūstīt pītu mednieku, kā šī doma izvesta dzīvē un kā indiānim laupīta brīvība, kā pēc tam viņš bēdzis un paņēmis bisi līdzi. „Viņam bija pilnīga tiesība to darīt,“ Fransuā piebilda, „kā lad viņš buiu sevi aiz-stāvējis plēsīgu zvēru uzbrukuma gadījumā un kā viņš bez bises būtu medījis? Viņš taču tūlīt nevarēja nokļūt pie savas cilts. Lai to atrastu, bija nepieciešams laiks.“ Tad viņš norādīja, ka šai zādzībai bijušas labas sekas, jo tikai pateicoties tai Midforda kungs atradis savus bērnus, un nobeidza ar to, ka patiesībā Maijus pelnījis nevis sodu, bet atzinību.

To pateicis, viņš izgāja no telts un, nesagaidījis indiāņu virsaiša lēmumu, atraisīja Matjusu no staba un atlaida viņu brīvībā. Indiāņu virsaitis savā sirdī bija ļoti apmierināts par šādu negaidilu iznākumu.

Vienā mirklī indiāņu pūlis kliegdams ielenca Fransuā. Matju3a bērni izrādīja savu pateicību, mezdami kūlerjus. Fransuā pats bija ļoti apmierināts un iedāvināja Matjusain piemiņai savu mazo šauteni.

Uzkavējušies trīs dienas indiāņu nometnē, karavane turpināja savu ceļojumu, un pēc nedēļas, sestdienas Vakarā, astoņas kamanas āfri iebrauca forta sētā. Mūsu ceļotāji vēl nebija sasnieguši mājas durvis, kad visi forta iemītnieki — mednieki, tirgotāji, mežziņi un strādnieki — steidzās skaļi apsveikt pārbraucējus.

Pēc īsa brītiņa mazā, gaišmatainā Ellena jau gāja no rokām rokās — no tēva pie māsām, no māsām pie brāļa, no brāļa pie brālēniem.

Noraudzīdamies bērnos, Midforda kungs priecājās. Viņš teica, ka viņam vairāk nekā nevajagot, ka viņš esot laimīgs uz visiem laikiem. Pēc gada Bazils un Lisjens to vēl pastiprināja. Pirmais apprecēja māsīcu Gresu, otrs izvēlējās Dženiju. Pēc dažiem gadiem sāka runāt ari par Fransuā un ElLenas kāzām.

Gayos ziemas vakaros, kad visa ģimene salasījās ap ugunskuru, Midforda kungs lūdza dēlu un znotus stāstīt par ievērojamo ceļojumu.’.'Jaunie cilvēki ar prieku ai cerējās šos laikus. Salīdzinol savu toreizējo stāvokli, viņu dzīvībām draudošās briesmas, visas ne-patīksmes un trūkumus, ar savu tagadējo dzīvi, viņi dziļai izprata savu laimi, vairāk to vērtēja un apzinīgai- baudīja. Viņi teica, ka, lai sasnieg!y tādu laimi, varētu ari vēl daudz vairāk pārciest.

Man ia ir skumja stunda un, ceru, arī jums, dārgais la itaj stunda, kad mums jāšķiyas no mūsu jaunajiem ceļotājiem, ar ko kopā mēs esam pārdzīvojuši i ik daudz uztraukuma un nemiera.

B E 1 G A S.

Content

Rīds Tomass Mains Hudzona līcis II

XIX. Savāds mednieks.

XX.Lamas un kolibriji.

XXI. Zivju vanags.

XXII. Pārtraukts ceļojums.

XXIII. Zivju zveja zem ledus.

XXIV. Savāda trauksme.

XXV. Sadursme ar Amerikas briedi.

XXVI. Dzīve baļķu būdā.

XXVII. Ceļojums ar slēpēm.

XXVIII. Gaidītāju nemiers.

XXIX. Neauglīgā zeme.

XXX. Akmeņu ķērpis.

XXXI. Baltā pūce un ziemeļu zaķis.

XXXII. Baltkājainā pele un sermulis.

XXXIII. Polārā lapsa un baltais vilks.

XXXIV. Klijāns un rubenis.

XXXV. Zaķis, lūsis un zelta ērglis.

XXXVI. Dienas pūce un Kanādas briedis.

XXXVIII. Vilku uzbrukums.

XXXVII. Ceļojuma beigas.