Kleins Eduards

Indiānis

Eduards Kleins

INDIĀNIS

I nodaļa

Zirgi bija nodzīti un vairāk klupa nekā skrēja. Purni tiem bija vienās putās, sāni kūpēja. Rati ripoja pa grumbuļaino zemi rībēdami, un desmit rezerves zirgi, piesieti pie aizmugurējās ass, rikšoja nopakaļ. Sie garkājainie dzīvnieki, kas bija speciāli audzēti ātrai skriešanai, gan turējās brašāk, taču arī tie vairs neizskatījās tik sprigani. Viens no tiem bija apseglots un piesiets pie bukas ar īsu ādas siksnu, lai kučieris, ja vajadzīgs, varētu to ātri nomainīt. Šī zirga seglusomas bija cieši piebāztas un rūpīgi aizsprādzētas.

Vīrs uz bukas tobrīd gan nedomāja, ka augsto sēdekli vajadzētu atstāt. Plīkšķinādams pātagu, viņš skubināja zirgus un necieta, ja solis kaut mirkli kļuva gausāks. Pār nosvīdušajām mugurām šur tur stiepās cirtienu švīkas, un, kad gaisā nosvilpa pātagaukla, zirgi bailīgi pieglauda ausis.

Otrpus ratiem gabaliņu braucējam priekšā rikšoja kāds jātnieks, un viņam nācās pagriezt galvu katru reizi, kad viņš gribēja pārmīt kādu vārdu ar kučieri. Viņš gan grozīja galvu lielākoties tāpēc, lai vērīgi apskatītu aiz sevis viļņojošo zālaini un pauguraino, klajo apvidu.

Izskatījās, ka jātnieks noteikti grib atrasties savam ceļabiedram mazliet priekšā, jo, tiklīdz atstatums starp abiem saruka, viņš tūliņ, piespiežot piešus, paskubināja savu saini, it kā vajātāji, kas varbūt slēpās aiz lēzenajiem, ar zāli apaugušajiem pauguriem, tad vispirms notvertu biedru.

Kučieris uzmeta jātniekam drūmu skatienu. Viņš manīja tā nemieru, bailes, kas bija pārņēmušas kompanjonu un dzina uz priekšu vel mežonīgak nekā viņš zirgus. Viņa mute savilkās zobgalīgā smīnā.

—  Cik labi, ka te nav telegrāfa stabu! Varu derēt, ka tu noteikti apdauzītos pret tiem, jo vairāk tak lūri atpakaļ nekā uz priekšu!

Jātnieks pār plecu paraudzījās uz viņu. Acīs atspoguļojās bailes, kas bija milzīgi lielas un tik nežēlīgi turēja savā varā, ka viņš pat nepūlējās tās noslēpt.

—  Es dotu nezin ko, lai mēs jau atrasto?tur, kur var apdauzīties pret telegrāfa stabiem. Daudz ko nežēlotu . . .

Vīrs uz bukas pasmīnēja un norādīja uz jātnieka abām somām, - kuras bija tikpat apaļas un stingri nosietas kā tās uz viņa zirga:—Arī to, kas tev seglu- somā?

Jātnieks saskaities novērsās.

Viņi bija nesaderīgs pāris. Kaut arī abiem sejas bija ar bārdu noaugušas un acis iekritušas, tomēr kučieri nemaz nevarēja iedomāties ģērbtu tīrās drānās un gludi noskuvušos. Ja arī viņš mēnesi nodzīvotu pilsētā, viņa mati droši vien būtu tikpat pinkaini kā tagad.

Jātnieka bārda izskatījās drīzāk pēc butaforijas, un viņam noteikti neienāktu prātā košļāt pat salmu stiebru, kur nu vēl ormaņa pātagu, kā to mēdza darīt ceļabiedrs. Viņa sārtajā, nosvīdušajā, apaļajā sejā bija jaušamas ne vien bailes, bet vēi kas cits: žēlums, bezgalīgs žēlums pret sevi, kuru uz šejieni atvedis ļaunais liktenis un izmanīgais zellis uz bukas — neapšaubāms šī likteņa iemiesojums. Jātnieks trinās seglos, tādējādi tikai pastiprinādams dedzinošo sajūtu augšstilbos, un sāpīgi savilka muti.

Kučieris, to pamanījis, atkal pasmīnēja. Tad nolamājās, atspiedās ar kajam pret šķērskoku un spēcīgi savilka grožus. Priekšējais labais ritenis bija uzbraucis uz akmens; viens zirgs paklupa, rati sagāzās uz sāniem un nokrakšķēja. Iekaucās bremzes — vel mirklis, un zirgi nokārtām galvām un trīcošiem sāniem apstājās. Dzīvnieki bija tik pārguruši, ka neveltīja leknajai zālei ne mazāko vērību.

Apstājās arī jātnieks un tramīgi atskatījās. Pagriezties atpakaļ viņš vienkārši nespēja, pat pāris soļu ne. Viņam eksistēja tikai viens virziens.

—  Kas tad nu atkal lēcies?

Tomēr būs jāmaina zirgi. Pat aklajam skaidrs, ka •.!<• nabaga sprāgoņas tālāk netiks. Bet vispirms derētu i izvilkt kādu dūmu.— Kārnais salūkoja tabakdozi.

—  Atstāj taču šeit tos nolādētos ratus! Ja mēs jāsim tālāk, tad agri no rīta jau būsim pāri robežai.

—  Atstāt ratus? Par tiem taču var dabūt vismaz četrsimt peso. Un ar tiem ir arī drošāk. Mūs uzskatīs par tirgoņiem, par godīgiem cilvēkiem.— Viņš iesmējās.— Bet, ja šie mūs noķer, kad jājam ar zirgiem, turklāt seglusomas ir pilnas ar zeltu, ko tad mēs teiksim, ko?— Viņš nesteidzīgi, it kā kaitinādams piebāza pīpi, aizkūpināja un, iepletis kājas, ērti atlaidās pret sēdekli. Ar zināmu labpatiku viņš ķircināja Resno, un tas atkal dīdījās seglos, it kā sēdētu uz karstām oglēm. Tad tas saņēmās, izvilka tālskati un sāka pētīt klajo apvidu, kas pletās viņiem aiz muguras. Kā milzīga sastingusi jūra uz trim pusēm stiepās pauguru zaļās muguras, uz kurām vietumis bija redzams kāds vientuļš koks ar kuplu lapotni vai neliels krūmu puduris. Ceturtajā — labajā pusē, mēms un nepārvarams kā ienaidnieka nocietinājums, pacēlās kalnu grēda zaļā, melnā un baltā krāsā — mežs, klintis un ledus. Pār klinšu smailēm un korēm klājās dūmaka kā viegls plīvurs. Augstu blāvajās debesis planēja kāds plēsīgs putns, droši vien kondors.

Jātnieks nolaida tālskati un cieši raudzījās šajā putnā. Kondoram noteikti bija pārskatāms viss apvidus līdz pat kalna pakājei, putna acs redzēja, vai viņiem seko vajātāji; ja kādam būtu kondora spārni, tas jau divās trīs stundās droši tiktu pāri indiāņu teritorijas robežai. Vīrs nopūtās un iebāza tālskati somā.

—   Nu, vai kalni vēl stāv savās vietās?— apvaicājās uz bukas sēdošais.— Vai tik neesi piemirsis pārskaitīt arī zāļu stiebrus?— Viņš izpūta zilu dūmu mākonīti.

—   Nupat man šķita, ka esmu ko ieraudzījis,— otrs aizstāvējās.— Tie varētu būt jātnieki.

Kučieris sarauca pieri, pagriezās, pastiepa kaklu un piemiegtām acīm pārlūkoja kalnaino apkārtni. Tad sapīcis kaut ko norūca un apsēdās atkal iepriekšējā vietā.

—  Atkal tu ar savām blēņām!

—   Drošs paliek drošs. Ja viņi mūs notvers, izcepinās dzīvus.

—  Indiāņi mums nav pats ļaunākais. Mani vairāk baida patru|a no forta,— kučieris paskaidroja.— Taču tie pagaidām vēl neko nezina, un paies divas trīs dienas, iekams šie saodīs.

—  Indiāņi nav tas ]aunfikais?— Resnais noskurinājās.— Pilnīgi pietiek ar to, ko esmu jau piedzīvojis.— Brīdi pakavējies atmiņās, viņš vēlreiz nodrebinājās.

—  Tev vāji nerviņi,— Kārnais nievājoši novilka.

—   Velns lai mani parauj, ja es tevi vēlreiz ņemu līdzi.

—  Velns mani noteikti paraus, ja es vēl kādu reizi došos tev līdzi.

Resnais izdauzīja pīpi.

—  Rausies tak beidzot zemē un palīdzi izjūgt zirgus!

Resnais, vēlreiz pametis skatienu visapkārt, nokāpa no zirga.

—  Nevajag tik šausmīgi trīcēt par savu dārgo ādu,— kučieris zobojās, izjūgdams zirgus.— Ja viņi patiešām ir mums uz pēdām, gan jau laikus viņus pamanīsim un pagūsim aizmukt. Turklāt pēc stundas iestāsies nakts. Tad lai viņi ķer vēju mežā. Taču es neticu, ka viņi mums seko. Ko tad mēs esam viņiem nodarījuši? Viņi gribēja ugunsūdeni un ieročus, un nu viņi ir to saņēmuši.

—  Jā, un, tiklīdz šie pietempās, tā tūlīt metās cits citam ar nazi pie rīkles.— Resnais atkal nodrebinājās.

—  Galu galā likums aizliedz pārdot viņiem ieročus un degvīnu.

—  Indiāņi tikai tad mīl mieru, ja nejaucas viņu darīšanās. Bet viņi vēl nebūs izgulējuši dzērumu. Ja jau viņiem tā patīk slaktēt citam citu, tad mums tur nav jāiejaucas; turklāt palīdzēt viņiem šai lietā būtu dievam tīkams darbs. Jo mazāk viņu atliks, jo drīzāk uz robežas iestāsies miers.— Karnais iesānis pašķielēja uz Resno.— Tu jau arī no šī darījuma esi ieguvis brangu summiņu.

Pa to laiku zirgi bija izjūgti, un viņi veda tos piesiet aiz ratiem, Kārnais četrus, Resnais divus pārējos, un tas viņiem nenācās viegli, jo zirgi nekur nevēlējās iet, tie gribēja palikt uz vietas. Resnais vēl aizvien bija nobažījies.

—  Ja viņi mūs panāks, tad iespundēs cietumā uz pāris gadiem.

—  Ja panāks! Bet fortā pagaidām nekas nav zināms, un, ja viņi mūs aizturēs, pūtīsim viņiem miglu acīs.

— Tad viņš pats sevi pārlaboja:—To darīšu es. Tu labāk turi muti, jo tev nekas prātīgs nesanāks.

Viņi iejūdza ratos rezerves zirgus.

—  Es laikam esmu bijis .toreiz pamatīgi piesūcies, tāpat kā vakar tie sarkanādainie, ja esmu ielaidies ar tevi,— galvu kratīdams, noteica Resnais.

—  Nē, tu biji pavisam skaidrā un ar mani ielaidies tikai tāpēc, ka tev no šī pasākuma atlec prāvs naudas kušķis. Skaties tu man! Un, kad viss beigsies labi un mēs būsim izkūlušies sveikā, tad tu atkal sāksi varen plātīties. Es tevi pazīstu!

Resnais gribēja iebilst, taču kompanjons viņu aprāva pusvārdā:—Klausies! Ja tev netīk mana sabiedrība, tad vācies pie velna! Atdod savējo daļu, un vari kratīties prom.

Resnais novērsa skatienu.— Ir jau labi.

—  Tad netarkšķi tik daudz.

Kārnais uzrāpās uz bukas, paņēma grožus un grasījās atlaist bremzi. Taču viņa paceltā roka sastinga.

—   Nolādēts!

Uz neliela paugura apmēram kilometru no viņiem parādījās pieci jātnieki. Izkārtojušies vēdekļveida ķēdē, viņi tuvojās pajūgam. Resnais nobālēja kā nule nobalsi- nāta siena. Ar veiklu lēcienu, ko neviens nebūtu no viņa gaidījis, viņš vienā mirkli atradās savā zirgā, pagrieza to un gribēja tam iecirst sānos piešus, taču apstājās. Arī aiz pajūga bija uzradušies jātnieki, arī tur bija pieci vīri, un arī tie tuvojās pajūgam.

—  Indiāņi!

—  Nemuldi niekus!— Kārnais bija nedaudz atguvies.— Indiāņi nemēdz tā jāt. Tie ir kavalēristi.

Resnais zirga mugurā dldijās kā slazdā iekļuvusi pele. Acis šaudījās uz visām pusēm, taču izeju neredzēja. Viņi bija iekrituši.

—  Tu tikai neāksties. Mēs esam godīgi tirgoņi, saprati, un mums nav nekur jāmūk.

Viņš noklakšķināja ar mēli. Rati sakustējās un brauca tālāk, tieši jātniekiem pretī. Resnajam pēkšņi pārgāja vēlēšanās turēties ratiem priekšā. Viņš jāja, cieši spiezdamies pie pajūga.

Jātnieki nozuda ielejā, tad atkal iznira, un tagad jau skaidri varēja saskatīt tumši zilos formas tērpus. Skatiens pār plecu liecināja, ka otra vienība arī tuvojas. Dziļi nopūzdamies, Resnais padevās liktenim.

Un tad tie pieci, kas jāja pretī, jau atradās trīsdesmit metru attālumā. Viņi apturēja zirgus un gaidīja: kareivji bija izvilkuši ieročus un turēja tos šaušanas gatavībā. Nelielās vienības komandieris pacēla roku, un pajūgs apstājas tieši viņa priekšā.

—  Sveicināti, sveicināti! Cik jauki atkal ieraudzīt baltas sejas un turklāt veselas piecas. Vai jūs no Lekvēnas forta? Mēs akurāt dodamies uz turieni. Vai esam uz pareizā ceļa?

Kārnais bēra vārdus kā pupas, viņa seju jau rotāja uzvarošs smaidiņš, taču acis glūnoši pārslīdēja pār pretimstāvošā kareivja formas tērpu, dubļainajiem zābakiem, saburzītajām biksēm un seržanta zeltītajām tresēm uz piedurknes ar mirdzošo zvaigznīti augšpusē. Tātad tas bija tikai apakšvirsnieks, un, cik noprotams, patruļas vienība ceļā bija pavadījusi vismaz trīs četras stundas. Neko viņi nevarēja zināt, neko, ja vien nav kas atgadījies.

—  No kurienes nākat?

Balss noskanēja tik skarbi, ka sēdētājam uz bukas vienā mirklī izgaisa atvieglojuma izjūta. Vienalga, vai tas ir virsnieks vai seržants, no tāda labāk turēties pa gabalu.

—  No dienvidiem. Mēs nedaudz nodarbojamies ar tirdzniecību, zināt, segas, naži, pāris cirvju un citi nieki. Trīs mēnešus esam pavadījuši ceļā. Kā jau teicu, mēs ļoti priecājamies . . .

—  Un visus trīs mēnešus tik traki trencāt zirgus?— Seržants neļāva viņam pabeigt, un balss ne par grasi nebija kļuvusi laipnāka. Kārnais atmeta visam ar roku un atbildēja tikpat strupi.

—  Mums ir līdzi nauda. Tādās reizēs katrs grib drīzāk nokļūt mājās.

No aizmugures tuvojās pakavu dipoņa. Pārējie pieci kareivji bija klāt, un patruļa brīvā lokā ielenca pajūgu, ieturot trīs metru distanci starp vīriem, kuru modrība nebija atslābusi un ieroči atradās pa tvērienam. Resnajam uz pieres izspiedās sviedru lāses, Kārnajam ik pa brīdim noraustījās vaigs.

—  Pārmeklēt!

Divi viri nolēca no zirgiem un nozuda aiz kulbas brezenta. Kādu brīdi bija dzirdama tikai viņu rosīšanās un apkalto zirgu mīdīšanās. Tad Kārnais sadūšojās.

—  Ko tas viss nozīmē? Mēs esam godīgi tirgoņi. Kultas redzēts! Es sūdzēšos pašam komandantam!

Viņš izaicinoši aplūkoja seržantu, nopētīja viņu no galvas līdž kājām, jo līdz šim galveno vērību bija pievērsis tikai uniformai. Kārnā skatiens sastapās ar tumšu acu pāri zem zilās formas cepures naga. Sīs acis gulēja dziļos dobumos sarkanbrūnajā, neskaitāmu grumbu izvagotajā sejā un bija mēmas kā melni oļi.

Vīram uz bukas pārsteigumā palika mute vaļā. Taču viss saskanēja: izspiedušies vaigukauli, plānas, iesirmas, nokarenas ūsas virs pilnīgajām lupām un — vēl viens neapstrīdams pierādījums — koši sarkans pieres apsējs, kurš zem formas cepures saturēja garos matus.

—  Ka tevi velns!— viņš izgrūda.— Indiānis, sarkan- ādainais!

Tumšajā sejā nepakustējās neviens vaibsts. Tikai melno acu skatiens īsu brīdi novērsās sāņus, paskatījās viņam pāri un atkal kļuva mēms un vienaldzīgs.

—  Jūs ļaujat sarkanādainim sevi komandēt?— Kārnais zobgalīgi jautāja, uzlūkodams kareivjus, it sevišķi plecīgo kaprāli, kurš vadīja otru vienību un tagad turējās blakus seržantam.— Jūs ļaujat viņam sevi kūdīt pret kristiešiem? Baltos pret baltajiem, un pats tikai smīn bārdā!

Kaprāļa seja kļuva drūmāka. Viņš tā paskatījās uz vīru ratos, it kā gribētu tam ķerties pie rīkles. Taču tā arī bija vienīgā liecība, ka šie vārdi nav gājuši secen viņa ausīm. Tie atsitās pret viņu un pārējiem gluži kā pret sienu. Kārnais iekoda sev lūpā.

—  Tas nav taisnīgi,— viņš murmināja,— nav kristīgi.

Izkāpuši no ratiem, abi kareivji pienaca pie viņiem.

—  Nav nekā, seržant. Dažas paunas ar segām, divas pumas ādas un vēl citi krāmi. Bet ieročus un degvīnu neuzgājām.

—  Pie kurām ciltīm jūs bijāt?— seržants šoreiz pievērsās Resnajam.

Kārnais pasteidzās atbildot viņa vietā:—Tikai pie moluhiem. Mēs netirgojamies ar indiāņiem, kuri lauž mieru.

—  Lai atbild viņš! Vai apmetnē pie Akmens Galvas esat bijuši?

Resnais vilcinājās.— Jā,— viņš pēdīgi izdvesa.

—  Tad tas nozīmē, ka tur izcēlies kautiņš ar nažiem. Tas nozīmē, ka ir upuri.— Un pēc īsa brīža piebilda:—Tas nozīmē, ka divi baltie tur tirgojušies ar degvīnu un ieročiem!

Resnais pameta noraizējušos skatienu uz savu kompanjonu, pavēra muti un atkal to aizvēra. Viņš izskatījās kā uz sauszemes izmesta zivs.

—  Es apcietinu jūs uz aizdomu pamata par ieroču un alkohola kontrabandu.— Cietā balsī izteiktais formulējums skanēja tik mierīgi un bezkaislīgi, it kā sacītu: šodien ir jauks laiciņš.

Kaprālis, šķiet, jau bija paredzējis tādu iznākumu. Viņš nolēca no zirga, piegāja pie abiem tirgotājiem un konfiscēja ieročus. Kārnais mēģināja protestēt.

—  Kas par kautiņu ar nažiem? Jūs tak redzat, ka mūsu ratos nav nedz degvīna, nedz ieroču!

—  Bet jūs nākat no apmetnes pie Akmens Galvas un tik sasodīti ātri steidzaties nozust.

—  Kur tas redzēts, ka indiānis kūda balto pret balto! Kopš kura laika vispār mūsu armijā dien pagāni?

Kaprālis izlikās nedzirdam. Viņš sasēja abiem rokas uz muguras un brīdī, kad seržants neredzēja, saniknots iegrūda gūsteknim pamatīgu dunku.— Ka tev saka, viņš nav nekāds pagāns. Viņš ir mūsu seržants un moluhu cilts virsaiša asinsbrālis. Un kautiņā tika nodurta virsaiša sieva. Tagad turi muti!— Nikns rāviens sāpīgi pievilka virvi. Kārnais saduga un cieta klusu.

Tad pienāca kārta Resnajam. Klusēdams viņš pastiepa rokas pret kaprāli.

Seržants nokāpa no zirga un pārbaudija saites.

—  Pārāk cieši,— viņš aizrādīja,— tā jau asinis neriņķos.

Kaprālis bija spiests palaist virvi vaļīgāk.

Mazā karavāna devās ceļā. Uz bukas tagad sēdēja kāds kareivis, un abi gūstekņi tupēja ratu galā. Visiem pa priekšu, stalti izslējies, jāja indiānis.

II nodaļa

Gaiss nevēdinātajā klasē bija smacīgs. Kāda resna kamene nemitīgi sitās pret loga rūti — zumm, zumm, klirr, zumm, zumm, klirr. Pedriljo pa logu vēroja baltu mākoņaitiņu, kas lēni peldēja debesīs ka nobarota zoss dīķī.

Virs bodnieka Kurro nama, kur atradās gan veikals, gan krodziņš, iznira otrs mākonis. Tas atgādinaju pumu, nē, drīzāk pamatīgu zivi vai arī abu krustojumu. Mākonis, slīdēdams pakaļ zosij, iepleta rīkli un izstiepās garumā. Tas grasījās aprīt zosi. Tā neko nenojauta. Nudien dumja kā īsta zoss, zēģelē tik uz priekšu zilajā debess dīķī. Pedriljo aizrāvies vēroja mākoņus.

Kaut Gonsalesa kungs reiz iedomātos atvērt logu! Laukā bija pavasaris. Gaiss smaržoja un garšoja pēc svaiga zaļuma un zeme arī, un Pedriljo vakar pirmo reizi bija peldējies, šodien viņš labprāt ietu atkal. Gribējās makšķerēt. Laukā bija pavasaris, bet Gonsalesa kungs neļauj atvērt logu pat vasarā. Ne velti skolēni viņu bija iesaukuši par Niedresspieķi.

Pedriljo sekoja medībām debesīs. Augstu gaisā, tieši virs taisnās ciema ielas puma un zoss peldēja skolas virzienā. Tikai puma vairs neizskatījās pēc pumas, bet gan pēc haizivs, nē, pēc līdakas, tik milzīgas līdakas, ka nevienā cepešpannā tai nepietiktu vietas. Pedriljo saderēja pats ar sevi: ja mākoņlīdaka zosi panāks, iekams tā nozudīs aiz augšējās loga malas, tad šodien laimēsies noķert vismaz duci foreļu.

Viņš ievilka galvu plecbs un ierāvās dziļāk solā, lai mākoņzosij būtu garāks ceļš līdz augšējai loga malai, un neuzkrītoši pašķielēja uz Niedresspieķi. Briesmas nedraudēja. Skolotājs atradās klases otrā galā pie mazajiem. Lavidamies uz pirkstgaliem starp solu rindām, viņš uzmanīja, vai kāds nenoraksta. Brūni un melni matu cekuli bija noliekušies pār šīfera tāfelītēm. Niedresspieķis bija licis risināt kādu uzdevumu — reizināšana ar trīszīmju skaitļiem, tīrā bērnu spēle! Lielajiem tikmēr bija jāmācās vēsture, un viņus lika mierā. Pedriljo uzdoto jau zināja..

Kreisajā augšējā loga stūrī zivs panāca zosi. Tagad tā jau sakampa zoss asti, nupat sāks to pluinīt un baltās spalvas pajuks debesīs kā sniegs. Zoss nepretojās. Tā neklaigāja un nesita ar spārniem, un sniegpārslai nemaz nekrita. Abi miermīlīgi sakusa vienā parastā mākonī, kas neatgādināja nedz zivi, nedz zosi, drīzāk gan neizdevušos pankūku. Pedriljo nopūtās un atlieca taisni muguru.

Atkal ienāca prātā doma par derībām. Viņš izplēsa lapu no burtnīcas. Es šodien izzvejošu duci foreļu, viņš uzšņāpa. Trīs soļus priekšā un mazliet pa labi sēdēja Aleho. Atbalstījis galvu pret delnu, viņš blenza grāmatā. Niedresspieķis šodien grasījās atprasīt uzdoto. Pedriljo redzēja tikai Aleho melno matu ērkuli un muti, kas murmināja nedzirdamus vārdus. Savirpinā- jis zīmīti cietā lodītē, viņš svieda. Papīra bumbiņa trāpīja Aleho rokai. Zēns satrūkās, elkonis noslīdēja no sola, un viņš ar zodu gandrīz atdūrās atvērtajā grāmatā. Klasē ieskanējās aizturēti smiekli.

—   Mierā!— Niedresspieķis, nākdams šurp, apsauca. Klap, klap — klaudzēja viņa kurpju papēži. Rokas viņš bija sakrustojis aiz muguras, un pār plecu kustējās niedres spieķa galiņš.— Jūs rēķiniet vien tālāk!— Tas bija domāts mazajiem.

Nostājies iepretī pirmajam solam, Niedresspieķis izvilka melno piezīmju grāmatiņu. Tiksmīgi pārlaidis acis pāri divām solu rindām ar bailīgām, vienaldzīgām un satrauktām zēnu sejām, viņš atkal ielūkojās grāmatiņā un pievērsās Pedriljo. Viņš allaž iesāka atprasīt, sākot ar Pedriljo, it īpaši, ja nebija labā omā.

—   Pastāsti man — kāpēc Cīle 1810. gadā atteicās no Spānijas kundzības?— Tievs un taisns kā zīmulis, ar kuru izlabo mājasdarbus, Niedresspieķis stāvēja zēna priekšā. Kad viņš runaja, Pedriljo redzēja starp plānajām lūpām no zelējamās tabakas nodzeltējušus zobus. Mazās ačeles durstīja zēnu.

—  Čīliešu tauta ir brīvību mīloša tauta. Tā negrib, ka dzimtene vēl ilgāk būtu kolonija.

Tā bija rakstīts vēstures grāmatā.

—  Vai visa čīliešu tauta?

Pedriljo mēmi paskatījās uz skolotāju.

—   Vai visa čīliešu tauta? Vai visi čīlieši cīnījās pret spāniešiem?

Klasē iestājās tik dziļš klusums, ka bija dzirdama četrdesmit divu bērnu elpa. Pret loga rūti vēl aizvien sitās kamene. Zumm, zumm, klirr. Pedriljo tumšā seja pietvīka vēl tumšāka.

—  Indiāņi cīnījās spāniešu pusē.

—   Tā, tā, indiāņi cīnījās spāniešu pusē.— Niedresspieķis izgaršoja uz mēles katru vārdu kā salda pīrāga gabaliņu, un viņa mute pavērās platā, liekulīgā smaidā.

—  Čīlieši grasījās atņemt indiāņiem zemi, un tāpēc . . .

—  To neviens tev nevaicā!— Spieķis nepacietīgi dauzīja melno zābaku papēžus.— Un vai mēs, čīlieši, sodījām jūsējos par to?

—  Čīliešu valsts visiem indiāņiem, kuri nolika ieročus, piešķīra vienādas pilsoņtiesības.— Arī tas bija rakstīts vēstures grāmatā. Pedriljo to pateica negribīgi.

—  Un kā indiāņi pateicas par mūsu augstsirdību?

—  Pehuenhu cilts vēl līdz šai dienai nav noslēgusi mieru ar Cīles valsti.— Pedriljo stingi skatījās uz Niedresspieķa spīdīgajiem zābakiem. Vēstures grāmatā teikumi skanēja pavisam citādi. Tos parasti lasīja nedomājot. Bet, kad priekšā nostājās skolotājs tumši zilajā uzvalkā, atklāti smīnēdams un aiz muguras turēdams niedres spieķi . . .

—  Pehuenhi? Vai tikai tu pats neesi pehuenhs?

—  Es esmu moluhs, Gonsalesa kungs.— Niedresspieķis to pats labi zināja. Tomēr viņam patika uzdot izaicinošus jautājumus.

—  Tātad tu neesi mežonīgais, asinskārais indiānis. Tu nesvilināsi jumtus virs mūsu galvām naktīs, kad mēs guļam?— Niedresspieķis paskatījās apkārt, taču neviens nesmējās par šo joku. Viņš saknieba lūpas.

—  Sēdies!

Skolotājs lēnām šķīra lapas melnajā grāmatiņā, tad pacēla acis un nolūkoja jaunu upuri.

Taču šajā bridi klibkājis Pedro, skolas kalpotājs, sāka skandināt pagalmā lielo zvanu, vēstot, ka stundas beigušās.

Gonsalesa kungs neapmierināts nolika grāmatiņu.

—   Dodiet šurp tāfelītes,— viņš pavēlēja mazajiem.

—  Un taisieties visi uz mājām.

Pa durvīm laukā metās astoņdesmit, četras basas zēnu kājas, gan brūnas un baltas, gan tievas un resnas kājas mina akmens pakāpienus, steigdamās lejup uz vienīgo ielu Lekvēnā. Gar abām pusēm tai rindojās ar tumšām lubiņām vai sarkaniem dakstiņiem apjumtas brūnas un pelēkas koka mājas. Dārzos auga kukurūza un ābeles, dažviet bija redzamas ar mežvīnu apaugušas lapenes. Vienu ielas galu noslēdza forts — masīva guļbaļķu celtne ar smagiem vārtiem palisādē. Otrs ielas gals atdūrās pret Kurro vīna pagrabu, īstu paradīzi, kur bija dabūjams viss, sākot ar jēlcukuru un beidzot ar modernām, no aizmugures lādējamām šautenēm, un pie griestu sijām tur karājās brangi cūkas sāngabali. Taču vairums zaldātu un ieceļotāju uz šejieni nāca degvīna dēļ.

Pēdējās lietavas ielu bija pamatīgi izmiekšķējušas, smagie rati to izdangājuši, zirgu un vēršu pakavi izmīdījuši. Brūnas peļķes atspoguļoja zilas debesis ar baltām mākoņaitiņām. Uzkāpis dubļos uz akmens, Aleho auroja:—Ha, ha, ha, mācības beigušās, un mēs iesim zvejot; ha, ha, ha, mācības beigušās, un mēs iesim zvejot,— un lēkāja no vienas kājas uz otru, jo uz akmens bija maz vietas. Skolnieku bars vēlās brīvā dabā, it kā vai simt gadu būtu rāmi sēdēts un visu šo laiku krāti spēki sengaidītajam mirklim.

—  Rau, kur zivs peld!— iesaucās Blass, rādīdams uz platu peļķi.

—  Kur?— Pusducis zēnu steigšus metās turp un saspringti lūkojās ūdenī.

—  Tūlīt, tūlīt uznirs atkal. Es to tikko redzēju, goda vārds!

Galvas noliecās vēl zemāk pār peļķi.

Atvēzējies Blass iemeta ūdenī prāvu akmeni, tā ka brūnā zampa pašķīda uz visām pusēm.— Te jums būs zivs!

Mežonīgi brēkdami, seši puikas bruka Blasam virsū, kurš mēģināja iesprukt skolā. Kad skaļās klaigas sasniedza augstāko pakāpi un Blass jau bija gandrīz notverts, durvīs parādījās Niedresspieķis. Visi palika stāvam kā sasaluši. Tad divpadsmit zēnu cekuli goddevīgi paklanījās.

—  Esiet sveicināti, Gonsalesa kungs.

Skolotājs nepaskatījās ne pa labi, ne pa kreisi, vismaz atklāti ne. Taču ikviens labi zināja, ka viņš redz, kurš sveicina un kurš ne, un nākamajā dienā grēciniekam pa muguru dejos spieķis. Majestātiskā cienībā skolotājs aizsoļoja pa koka ietvi. Tik rūpīgi nospodrinātiem puszābakiem ielas brauktuve nebija piemērota.

Zēnu bars izklīda — cits uz mājām pie mātes pusdienās, cits uz lauka pie tēva. Pedriljo, Aleho, Pančo, Lalo un Blass devās lejup pa ielu. Viņi gāja zvejot. Pulkstenis rādīja trīs, un tas nozīmēja, ka viņu rīcībā bija divas stundas.

Iedami pa ielas vidu, viņi lumpačoja pa peļķēm un sajuta, cik tīkami miklā zeme spiežas starp baso kāju pirkstiem. Tik mīksta un silta tā bija, gluži kā ziemas lietavu laikā. Un saule spīdēja, un pavasaris bija jūtams ne tikai zemē, tas virmoja gaisā un koku pumpuros, irbulenēs un cūkpienēs ūdensnoteku malās, taureņos un putnos, kas laidelējās no jumta uz jumtu tik satraukti, it kā tiem zem spārniem būtu sabērti pipari. Šķita, ka arī šiem pieciem zēniem pavasaris bija uzkaisījis piparus, viņi klaigāja un gavilēdami izbradāja dziļākās lāmas. Sur tur dārzā sēdēja kāds sirmgalvis, pretim nāca viens otrs iebraucējs vai lopu dzinējs un, ja tas bija tik vecs, ka aizmirsis tos laikus, kad pašam pavasaris kutināja ādu, tad galvu vien nogrozīja, bet, ja nebija tik vecs, tad saprotoši pasmējās.

Apmēram simt metru no Kurro veikala zēni sastapa plecīgu vīru formas tērpā ar burta o veida izliektām kājām, kas bija ieautas garos stulmeņos, kā jau īstam jātniekam pienākas. Bars pierima un pagrieza nācējam ceļu. Tas Lekvēnā bija ievērojamākais cilvēks — forta komandants kapteinis Vaskess. Viņa biezās uzacis bija sarauktas un gaišās acis lūkojās uz zēniem, tos neredzēdamas.

—  Labdien, kapteiņa kungs!

Izdzirdot Pedriljo balsi, virsnieka domas atgriezās reālajā pasaulē. Viņš pamāja zēnam un sveicinādams pielika pirkstus pie cepures naga. Pedriljo palika stāvot un noraudzījās viņam pakaļ. Kapteiņa pleci bija nolīkuši, it kā viņš būtu ļoti, ļoti noguris. Viņu laikam kaut kas nomāca.

Arī Aleho apstājās un pavadīja virsnieku ar skatienu, bet viņam bija gluži vienalga, vai tam pleci ir nolīkuši vai arī to kas nomāc.

—  Labi, ka mūsu kapteinim nav jāķer izmukušas cūkas.

—  Kāpēc?

—  Tās noteikti izspruktu cauri viņa līkajām kājām.

Aleho svieda ar akmeni kādam balodim un tad metās

pakaļ pārējiem. Visiem aiz muguras soļoja Pedriljo. Viņam derdzās jociņi par kareivjiem, vēl jo vairāk par kapteini. Jā, smejieties, cik jums tīk, par Niedresspieķi un Kurro, un citiem pieaugušajiem, bet ne par tiem, kuri nēsā uniformu. Arī sevi viņš uzskatīja par tādu, kas mazliet pieder pie garnizona.

Zēni apstājās pie Kurro veikala. Pedriljo kabatā bija divas spožas monētas: desmit sentavo. Par tām varēja nopirkt masillu — lielus, četrstūrainus plāceņus no sīkstas mīklas ar sārtu, dzeltenu vai zilu cukura glazūru — vai jēlcukuru, vai no piena un cukura pagatavotu manharu. Vislabāk garšoja masilla, taču tās visiem nepietiktu. Tad viņi nolēma pirkt jēlcukuru.

Pedriljo un Aleho iegāja pārdotavā. Pretī plūda ādas, kafijas un degvīna smārds. Pa jumta spraugām telpā iespiedās gari saules stari, sagriezdami puskrēslu platākās un šaurākās strēmelēs, tie pieskārās grēdā sakrautajiem miltu maisiem, pie sienas sakārtajiem segliem vai kailajam, cieti nomīdītajam māla klonam. Gaismas strēlēs virpuļoja miljons sīksīku puteklīšu.

—  Ko vajag?

Blisinādami acis, viņi pustumsā tikko saskatīja Kurro, kas samiegojies nostājās aiz letes, kā parasti ar sagumzītu platmali galvā un priekšautu ap vēderu. Kapteinis, galvenais baltais cilvēks Lekvēnā, sasveicinoties bija uzsmaidījis Pedriljo, taču Kurro platajā sejā ar izspiestajiem vaigukauliem smaids neparādījās, kaut gan viņa āda bija tikpat olīvbrūna kā Pedriljo. Kurro dēvēja sevi par balto indiāni un bija viens no tiem, kas centās jo drīzāk aizmirst savu indiānisko izcelsmi. Pat baltie šādu rīcību uztvēra ar vieglu nicināšanu.

Pedriljo uzmeta pēdējo žēlo skatienu masillas kastēm zem baltajiem zirnekļa tīmekļiem.

—  Jēlcukuru par desmit sentavo.

Kurro pūzdams pieliecās un izvilka kārbu.

—  Kur tu dauzies apkārt?— ārpusē atskanēja Lalo tēva Manrikesa kunga skarbā balss.

—  Mēs ar Blasu iesim ķert zivis. Vai drīkst?

—  Manis pēc ej.

īsu brīdi Pedriljo bija neizpratnē, kāpēc Lalo teicis «ar Blasu», nevis ar viņu, jo īstenībā tā bija viņa ideja. Bet drīz vien viņš to aizmirsa.

Kad Pedriljo, cieši satvēris jēlcukura turzu, gribēja doties laukā, veikalā iekšā nāca lielais, slaidais un smalkais Manrikesa kungs. Varēja manīt, ka viņš Lekvēnā apmeties nesen, ka pirms neilga laika dzīvojis pilsētā. Viņš valkāja melnu uzvalku un svētdienas platmali, kaut arī bija parasta darbdiena.

—  Labdien, Manrikesa kungs!

.—- Labdien.

Manrikesa kungs sveicienu gan atņēma, taču apveltīja Pedriljo ar tik vienaldzīgu skatienu, it kā redzētu koka stabu vai miltu maisu.

Pārējie steidzās drīzāk nokļūt peldvietā un pie zivīm, turpretī Pedriljo palika stāvam un noskatījās. Pa ielu augšup virzījās neparasts gājiens: desmit zaldāti un kulba.

Uz bukas sēdēja zaldats, aiz viņa — daļēji zem brezenta pārsega, tomēr tā, ka visi viņus redzēja,— tupēja divi sasieti baltie. Vīrs, kas jāja priekšgalā, bija indiānis, seržants no forta, Pedriljo tēvs.

Pedriljo seja aiz lepnuma tumši pietvīka. Viņš redzēja, ka šur tur pavērās logi un durvis, ka ļaudis uz ielas sveicināja viņa tēvu un dažs labs pat noņēma platmali. Arī Kurro un Manrikesa kungs bija iznākuši no veikala. Viņi nostājās aiz Pedriljo, nebilzdami ne vārda. Pedriljo zināja, ka tēvs viņu ir pamanījis, tomēr zēns ne par kādu naudu pasaulē patlaban neskrietu pie tēva. Tas atkal atveda divus likuma pārkāpējus, laikam ieroču kontrabandistus.

Pedriljo stāvēja un skatījās, līdz pēdējais jātnieks bija garām. Tikai tad viņš metās skriešus, lai panāktu biedrus.

Kurro un Manrikess atgriezās pārdotavā.

—  Kauna lieta — vest šos caur pašu ciema centru,— kurnēja baltais.

Kurro sameklēja bloknotu un zīmuli.— Tie droši vien ir bandīti. Kādas preces ņemsiet?

—  Viņi tomēr ir baltie. Vai tad nevarēja aizvest uz fortu neuzkrītoši?

Kurro stāvēja aiz letes ar nosmailinātu zīmuli un klusēja. Manrikesa kungs paskatījās uz viņu un noklepojās.

—  Es domāju, ka nevienam nav nekas pret indiāņiem. Ir taču gan godīgi, gan ļauni indiāņi, tāpat kā ir godīgi un ļauni baltie. Bet tik un tā baltais vienmēr paliek baltais un sarkanais paliek sarkanais.

Laikam Manrikesa kungs atkal grib ņemt uz parāda, prātoja Kurro. Gandrīz nekad viņam nebija naudas, un viņš bija pamatīgi iestidzis parādos. Pie rosīgajiem kolonistiem viņu pieskaitīt nevarēja. Vienā gadā kopš

viņš atradās Lekvēnā, nelielais lauku īpašums bija

krietni nolaists. Ļaudis mēļoja, ka galvaspilsētā tumšu darījumu dēļ viņam zeme sākusi svilt zem kājām

Tomēr daudzi pret Manrikesa kungu izturējās ar lielu cieņu — kā nekā viņš nāk no galvaspilsētas.

—       Godīgs indiānis zina savu vietu,— teica Kurro, cieši raudzīdamies bloknotā.— Tikai viens otrs nerrs cenšas visu acu priekšā tēlot nez kādu varoni.

—       Būs jāparunā ar kapteini. Tāda rīcība vēl radīs nemieru iedzīvotājos.

—       Kapteinis viņa dē] ir kā apsēsts.— Kurro nu jau bija pilnīgi pārsviedies Manrikesa kunga pusē.— Visos jautājumos par indiāņiem viņš prasa šim padomu. Ir vēl arī citi, kuri gluži labi orientējas indiāņu teritorijā.— Viņš izrieza krūtis.

—       Kauna lieta — baltais, turklāt vēl kapteinis, padomu prasa sarkanādainim. Vai tad savu lepnumu viņš maizē apēdis?

Kurro pēkšņi zaudēja vēlēšanos turpināt sarunu.

—  Tātad kādas preces jums piegādāt?

Manrikesa kungs pasūtīja miltus, sveces, pulveri,

naglas un vēl šo to.— Rīt atbraukšu paka) ar ratiem.— Viņš piebilda:—Patlaban esmu bez naudas…

Kurro sabozās.— Nevaru tak vienmēr dot uz krīta.

—       Lai notiek, samaksāšu pusi. Pārējo atdošu pēc vienas vai divām nedēļām. Mēs taču esam seni paziņas.

Manrikesa kungs pēkšņi kļuva varen laipns, lai arī viņa āda jopojām bija sniegbalta, bet Kurro — sarkana.

—  Nu labi, tikai ilgāk gan ne!

—       Kad es saku . . .— Manrikesa kungs izvilka no kabatas maku, lai nomaksātu vismaz pusi rēķina.

Ieraugot naudaszīmes, Kurro atkal kļuva pakalpīgs. Pircējam aizejot, viņš pasteidzās tam atvērt durvis un pat paklanījās.

—  Uz redzēšanos, Manrikesa kungs!

Tad Kurro palūkojās augšup pa garo ielu uz fortu, aiz kura vārtiem jau labu laiku bija nozuduši zaldāti un kulba.

—       Viņa vīzdegunības dēļ mēs visi iekulsimies pamatīgā ķezā,— viņš nīgri norūca.

Pēc brītiņa Manrikesa kungs bija atkal klāt, pasūtīja pusduci cigāru un turpat vienam nošķēla galiņu.

—       Es katra ziņā audzināšu savu dēlu tā, lai tas allaž apzinās savu kārtu,— viņš zīmīgi noteica. Manrikesa kungs bija atkal atguvis augstprātību un noraudzījās uz Kurro no augšas, taču šoreiz viņš pat nenoklepojās. Viņa acīs vīdēja it kā slēpti draudi un nicinājums.

Kurro vairījās šo acu skatiena. Klusēdams viņš pasniedza baltajam uguni un blenza uz miltu maisu grēdu pie pretējās sienas. Manrikesa kungs izrieza krūtis un, kūpinādams cigāru, atstāja veikalu.

Tikmēr viņa dēls sēdēja līdzās Pedriljo strauta malā un ar kājām kūla ūdeni. Visi pieci bija gluži kaili. Uz ādas zaigoja sīkas ūdenslāsītes, jo pirms brīža viņi bija izpeldējušies, un tagad Lalo klabināja zobus. Ūdens Dzirnavu strautā vēl bija auksts.

Rāms un caurspīdīgi zaļš tas plūda zem sēru vītoliem, kas savus zarus mērca ūdenī, it kā gribēdami ar tiem makšķerēt foreles, un dibenā vizēja baltas smiltis. Metrus piecdesmit tālāk pa straumi ūdens steigdamies čaloja pāri akmeņiem, pašāvās starp klintīm un veidoja mazus putu vainadziņus. Tajā vietā zēni bija izlikuši makšķeres — vītolu rīkstes ar auklu un tajā iesietu saliektu adatu. Arī tālāk augštecē ūdens bija straujš un sekls, bet šeit atradās peldvieta, kaut kas līdzīgs pludmalei ar šauru smilšu joslu krastā.

—  Saderam, ka es varu ienirt līdz tam akmenim?— Lalo, vēl stiprāk klabinādams zobus, rādīja strautā uz sūnām un aļģēm apaugušu klinti, kas bija cieši piekļā- vusies pie otra krasta, apmēram piecdesmit metru pret straumi.

—  Saderam, ka arī es to izdarīšu?

Pedriljo un Lalo ieņēma pozīcijas. Viņu saspringtie ķermeņi noplunkšķēja ūdenī. Pedriljo ienira līdz dibenam. Baltie oļi strauta gultnē lēni pašķīrās, ļoti lēni, straume viņu sagrāba un mēģināja paraut sev līdzi. Plaušas plīsa vai pušu, kad viņš beidzot aizsniedza akmeni, un tad kā bulta zēns šāvās augšup un kāri ieelpoja gaisu. Divus metrus no viņa virs ūdens parādījās Lalo galva. Tas nebija ticis galā.

—  Tu stāvēji vismaz pusmetru man priekšā, kad mēs lēcām iekšā.

—  Nav tiesa!— Aleho kliedza no krasta.

Viņi peldēja atpakaļ, nometās garšļaukus smiltīs un saulē gozēja vēderus. Zālē dūca bites, gaisā lidinājās taureņi, un skudras skraidīja tik žigli, it kā piedalītos skriešanas sacensībās lielos skudru svētkos.

Aleho piemiegtām acīm vēroja Pedriljo, viņa spēcīgo, plecīgo augumu, izliekto krūškurvi, tumšo ādu, kuras olīvbrūnais tonis cauru gadu palika nemainīgs. Vasaras vidū, kad arī Aleho bija iededzis gluži brūns, kad likās, ka brūnāks vairs nevar būt, Pedriljo āda tomēr bija par vienu toni tumšāka. Aleho aeis pauda, ka Pedriljo ir lāga zēns un ir viņa draugs. Viņš līksmi ieķiķinājās.

—  Ja Niedresspieķis mūs šeit redzētu tādā paskatā!

—  Ko tu, viņš nemēdz te nākt,— teica Blass, kas. laiski gulšņāja uz vēdera.— Te viņš nosmērētu savas smalkās tupeles.

—  Es gan gribētu to redzēt. Viņu noteikti ķertu trieka, ieraugot mūs šeit tādus plikus.

—  Un es gribētu redzēt, kā Niedresspieķis peld,— ieteicās Pedriljo.

Pārējie smējās locīdamies, iedomājoties, kā Niedresspieķis lien ūdenī. Blass apvēlās uz muguras, lai būtu ērtāka smiešanās.

Pēkšņi Lalo uzslējās sēdus un izaicinoši uzlūkoja Pedriljo.

—  Klausies — vai negribi noskalpēt Niedresspieķi?

—  Kāpēc?

—  Man mājās ir tāda grāmata, kurā rakstīts, ka indiāņi mēdz noskalpēt savus ienaidniekus.

Lalo raudzījās uz Pedriljo tikpat cieši kā nesen Niedresspieķis, un Pedriljo saprata, ka tas aizvien vēl dusmojas par zaudētajām derībām.

Lalo negribēja būt zaudētājs. Un viņš bija Manrikesa kunga dēls, kas mājās nemitīgi dzirdēja dzēlīgas piezīmes par indiāņiem. Viņš pats neuzdrošinājās tuvoties Pedriljo, tāpēc staigāja ap to, zobus atņirdzis, kā suns ap kaķi un dažreiz mēģināja arī iekost. Kad stāvoklis kļuva nopietns, viņš izlikās, ka viss bijis tikai joks. Viņš bija mazs, drebelīgs pilsētnieciņš, bet Lalo tas nebija svarīgi. Tagad arī citi blenza uz Pedriljo kā uz kādu putnu, it kā viņš nebūtu savējais. Taču šis noskaņojums pēc mirkļa izgaisa.

—  Blēņas,— Pančo teica. Viņš par blēņām uzskatīja visu, kur bija jāpadomā vai kas prasīja darbu. Un Aleho sarunai pielika punktu:—Pedriljo vispār nav nekāds indiānis. Viņš ir baltais. Un Niedresspieķi skalpēšu es, kad ieraudzīšu viņu šeit ārā.

Viņi gāja trešoreiz peldēties, sarīkoja šļakstīšanās sacīkstes un laiku pa laikam uzmeta acis makšķerēm. Tikai vakarā, kad saule jau skārās pie koku galotnēm, Lalo bija izvilcis divas foreles, bet Pedriljo — nevienu. Lalo piedāvāja lomu sadalīt, taču Pedriljo atteicās. Lai Lalo neiedomājas ar nožēlojamu foreli izbeigt strīdu.

Viņš atcerējās Lalo vārdus Kurro veikala priekšā, ka ies peldēties ar Blasu — ar Blasu, nevis ar viņu.

— Paturi pats savu foreli. Es rit noķeršu desmitkārt lielāku.— Pedriljo seja bija tumša un nekustīga kā maska, īsta indiāņa seja.

Lalo aizskarts paraustīja plecus.— Tad abas zivis nāksies apēst man vienam.— Izskatījās, ka viņš spētu notiesāt ne tikai divas foreles vien.

Atceļā uz mājām viņš turējās cieši blakus Pedriljo, laiku pa laikam pašķielēdams sānis, bet Pedriljo ar viņu joprojām nerunāja. Viņš tērzēja ar citiem biedriem par rītdienu, par svētdienu, par to, ka Niedresspieķis nākamnedēļ atprasīs vēsturi un ka drīz varētu atkal nākt peldēt. Lalo smagiem soļiem saīdzis gāja blakus. Pedriljo taču bija grupas vadonis. Viņš bija visas klases vadonis, jo bija pats stiprākais un skrēja visātrāk, nira visdziļāk un vislabāk turējās seglos.

Ciema nomalē viņi izklīda. Pedriljo devās augšup pa garo ielu. Jau krēsloja. Kalnu virsotnes vēl mazliet apmirdzēja saule, bet no ielejas jau lavījās nakts, gariem, tumšiem pirkstiem apņemdama līdzenumu. Vienā otrā logā iedegās gaisma, kaut kur ievaukšķējās suns, un tālumā trinkšķēja ģitāra. Vējš atpūta «Dulce Chile, mi bella patria» melodiju. Neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

Pedriljo pagausināja gaitu. Pieri savilcis, viņš blenza uz savām kājām. Viņam šķita, ka vēl aizvien jūt Niedresspieķa un arī Lalo skatienus. Skolotājs bieži viņu šaustīja ar «Es esmu baltais, un tu esi indiānis» skatienu. Un dažreiz viņš dzina tik aušīgus jokus, kādi nevienam Lekvēnā pat sapņos nerādījās, varbūt vienīgi Manrikesa kungam, ja vien šis prastu jokot. Bet Niedresspieķa joki nebija nekas slikts, jo klasē par to nevienam nenāca smiekli. Ar skolotāju Pedriljo bija ticis galā.

Senāk, kad Gonsalesa kungs tikko bija ieradies Lekvēnā, viņa joki bija vēl niknāki. Tad diendienā skanēja: «Kas jauns pie sarkanādainajiem brāļiem?»— «Parādi, vai tik neesi noslēpis zem sola kara cirvi!»— un: «Tavs indiāņa ģīmis iedveš tīrās šausmas!»

Kaut kā tas tapa zināms tēvam. Pedriljo pats ne par kādu naudu to nebūtu stāstījis, tomēr tēvs uzzināja. Un kādā jaukā dienā, kad stundas bija beigušās, viņš pie skolas visu skolēnu un ļaužu priekšā jautāja Niedres- spieķim:

—  Esmu dzirdējis, ka jums nepatīk indiāņi, Gonsalesa kungs?

—  Man?— Niedresspieķis izlikās pārsteigts.

—  Jā.— Tēvs bija tērpies uniformā, piesprādzējis zobenu un revolvera maksti, labo roku viņš turēja uz skolas dārza žoga, tā ka saule apmirdzēja seržanta svītras uz aproces.— Bet es domāju, ka tā nevar būt taisnība. Tik prātīgs vīrs kā jūs taču nemetīs pār vienu kārti kā ļaunos, tā godīgos indiāņus. Tādam kā jūs jānīst vienādi gan sarkanādainie, gan baltie bandīti, ieroču kontrabandisti un pārējie nelieši.

—  Nu. . . nu protams.— Niedresspieķis līdzās tēvam izskatījās nožēlojami sīks, lai gan īstenībā bija galvas- tiesu garāks.

—  Tad es ceru, ka man nenāksies vairs neko tamlīdzīgu dzirdēt no jūsu skolas, vai ne?— tēvs jautādams pasmaidīja, cik nu viņš vispār spēja smaidīt, draudzīgi — un tomēr tā, ka sirds pamirst.

—  Nē, Moralesa kungs, nē, nē, nekādā ziņā ne,— Niedresspieķis stostījās un kopš tās dienas tikai retu reizi atļāvās tā jokot.

Nē, skolotājs nebija īpaši vērā ņemams. Viņš vilka uz zoba gandrīz visus: Aleho, jo tas bija tievs un garš kā žoga kārts un izskatījās, it kā nezinātu, kur likt rokas un kājas, Blasu apcēla vasarraibumiņiem nosētās sejas dēļ un Pedriljo par to, ka bija indiānis. Bet, ja citi uz Pedriljo raudzījās kā, piemēram, šodien peldoties, tad gan viņš sajuta pakrūtē ieplūstam aukstumu un nudien varētu pielēkt kājās un bliezt ar dūri, ar savu sarkano dūri pa viņu bālajiem ģīmjiem. Tad negribas būt sarkanam, negribas būt citādam kā viņi. «Mana skaistā tēvu zeme»— dziesmas pēdējā rinda vēl skanēja ausīs.

Un tad Pedriljo izdzirdēja citas skaņas, tik skaļas, ka visas pārējās tika noslāpētas:—Tā-tū, ta-ta-tā!— Forta sardze stājās savos posteņos, lai uz palisādes modri stāvētu no krēslas iestāšanās līdz rītausmai. Tur iekšā atradās viņa tēvs, galvenais cilvēks aiz kapteiņa. Kad viņš jāja pa ielu, ļaudis noņēma cepures, un skolotājs stostījās kā pirmklasnieks, kad tēvs viņu sauca pie atbildības. Aukstums izzuda, Pedriljo tomēr piederēja pie ciema, un Niedresspieķis un Manrikesa kungs tur nekā nevarēja darīt.— Tā-tū, ta-ta-tā!—skanēja kareivīgi, skanēja skaisti. Pedriljo sāka rikšot.

Fortā taures skaņas k]uva skaļākas, tik skaļas, ka kapteinis Vaskess piecēlās un aizvēra logu. Viņš atgriezās pie rakstāmgalda un turpināja lasīt. Pa kreisi, pussoļa attālumā no kapteiņa, rokas gar bikšu vīlēm nostiepis, papēžus kopā salicis, tomēr pašapzinīgi stāvēja Huans Moraless, baltā Lekvēnas garnizona sarkan- ādainais virsseržants.

Tas bija viņa ziņojums, ko kapteinis Vaskess patlaban lasīja. Apakšvirsnieks to bija uzrakstījis jau kancelejā. «. . . sastapti divi indiāņi no apmetnes pie Akmens Galvas . . . stāstīts par kautiņu ar nažiem . . . baltie degvīna un ieroču kontrabandisti . . . tie aizturēti.» Kapteiņa domas kavējās citur. Turklāt viņam šī informācija bija jau zināma. Cik šādu ziņojumu viņš bija lasījis? Simt? Piecus simtus? Tikai pašās beigās viņš mazliet apjuka. Aizturētajiem bijis neparasti daudz naudas, katram vairāki tūkstoši peso zeltā. Pirmkārt, tāds daudzums, un, otrkārt, tās bijušas franču zelta monētas. Noteikti jāpārbauda. Bet tam vairs nav lielas nozīmes.

«Huans Moraless, 3. kavalērijas pulka štāba seržants, 1. rota, Lekvēnas garnizons»—bija parakstīts apakšā. Neveiklais, gandrīz bērnišķīgais rokraksts krasi atšķīrās no izsmalcinātajiem, līkumotajiem burtiem, kādus parasti mēdza rakstīt štāba apakšvirsnieki.

Gaiss istabā bija spiedīgs, un Vaskess pavisam nemilitāri atpogāja mundiera apkakli.

—  Vai vēl kaut kas?

—  Ir daži nogalinātie apmetnē pie Akmens Galvas,— seržanta balsi skanēja kluss pārmetums.

—  To es lasīju.

—  Tostarp ari Mežonīgā Zirga sieva.

—  Virsaiša sieva?— Kapteinis atkal satvēra ziņojumu. Viņš patiesi nebija pamanījis pašu galveno. — Nestāviet taču tik stīvs kā mietu norijis!— pār plecu viņš uzsauca nekustīgajai, zilgajai ēnai, kas stiepās kreisajā pusē aiz viņa krēsla.

Moraless atbrīvoja saspringtos plecus, panāca soli tuvāk un norādīja uz vajadzīgo vietu ziņojumā.

—  Tas var sarežģīt stāvokli ar moluhiem. Pie pehuen- hiem jau vairākas nedēļas ir jūtams nemiers. Klīst baumas par virsaišu apspriedēm, par jēru upurēšanu, par lielu burvestību. Tās ir sliktas zīmes. Un ja nu tagad ari moluhi . . .— Moralefc nepabeidza.

—  Protams, protams. Vajag laikus iejaukties.— Tomēr vēl aizvien izskatījās, ka Vaskess domā par ko citu.— Vai jums ir kāds priekšlikums?

—  Varbūt man vajadzētu aizjāt uz apmetni un parunāt ar virsaiti? Jūs jau zināt, manu kaptein, mēs esam pazīstami.

—  Jā, asinsbrālība un tā tālāk . . .— Pelēkās, mazliet^ apātiskās acis tagad kļuva dzīvākas un pievērsās tieši Moralesam.— Bet jūs taču nule kā atgriezāties no apgaitas.

—   Es domāju, ka tas ir nepieciešami.

—  Labi, rīt agri lieciet izrakstīt pavēli.

—  Tā jau ir gatava, manu kaptein.— Moraless no piedurknes atloka izvilka papīra lapu.

—  Tātad man vairs nav izvēles,— norūca Vaskess. Viņš parakstīja, vēlreiz uzmeta skatienu savam štāba seržantam un tad pasniedza pavēli.— Te tā būs! Pielūkojiet, lai moluhi neizdara kādas muļķības.— Viņš atvadoties paspieda tam roku.

Kapteinis pagaidīja, kamēr durvis aiz Moralesa aizvērās. Smagajos karavīra zābakos seržants gāja gandrīz nedzirdami, pat grīdas dēļi neiečīkstējās — īsts indiānis. Vaskess piecēlās un atkal atvēra logu. Viņš dziļi ievilka spirdzinošo gaisu. Taure sen jau bija apklususi, fortu klāja tumsa. Pretējā pusē atradās no bieziem dēļiem būvētas karavīru mītnes. Tas būtu pēdējais patvērums, ja ienaidnieks ieņemtu fortu. Turpat, veidodami četrstūri, mājām pievienojās staļļi, noliktavas pārtikas krājumu uzglabāšanai un neliela pārvaldes ēka. Vidū pletās liels, brīvs militāro apmācību laukums. Palisādes melnie robi pret zvaigžņotajām debesīm izskatījās kā pīķu smailes. No šejienes bija redzami arī divi no četriem stūru bastioniem ar maziem, pārvietojamiem lielgabaliem un katrā postenī zaldāts ar šauteni pār plecu, viņu silueti asi iezīmējās uz gaišā fona.— Pirmais postenis, nekā jauna!— atskanēja stiepts sauciens.— Otrais postenis, nekā jauna!— skaņa izplatījās tālāk.— Trešais postenis . . . Ceturtais postenis . . .— Lekvēnas forta sardze bija nomodā.

Kapteiņa acis atkal sadrūma, tās vairs neko neredzēja tumšajā logā. Viņa auss gan uztvēra sargzal- dātu saucienus, taču līdz apziņai tie nenonāca.

Vaskess piegāja pie galda, paņēma kādu papīru un svtces gaismā jau kuro reizi to pārlasīja. Raksts bija iss. Augšmalā bija iespiests: «Ciles Republikas Kara ministrija Santjago 1860. gada 20. septembrī.» Vaskess ieskatījās kalendārā. Veselas deviņas dienas ceļojis šis oficiālais dokuments. Sakari ar galvaspilsētu allaž bijuši neapmierinoši. Ja izceltos indiāņu dumpis, tad J<ungi to dabūtu zinpt. tikai tad, kad forts un ciems jau būtu pārvērsti gruvešos un pelnos. Viņš lasīja tālāk.

«Sā gada 1. oktobrī Lekvēnas fortā stāsies dienestā leitnants Serhio Irigojens. Jūsu uzdevums ierādīt viņam komandanta vietnieka pienākumus. Dievs, sargi Republiku! Viņa ekselences kara ministra kunga uzdevumā …» Paraksts. Zīmogs. Tas bija viss.

Vaskess nopūtās un nolika lapeli sānis. Pietiek, līdz kaklam! Tiesa, kopš leitnants Osorio savu formas tērpu bija uzkāris uz naglas, fortā jau divus gadus bija brīvs komandanta vietnieka postenis. Tas nebija nekas sevišķs. Bija ari tādi forti, kur piecus un pat desmit gadus iztika ar vienu virsnieku. Un Moraless, kaut arī indiānis, viņam bija tikpat kā labā roka. Vaskess pazina daudzus baltos virsniekus, kuri nebija Moralesa mazā pirkstiņa vērti.

Un nu pēkšņi viņam sūta nelūgtu leitnantu un vēl kādu — zilasiņu Irigojenu. Tādiem Irigojeniem pieder puse provinces un vēl pāris citu pusprovinču. Kopš pastāv Cīle, pastāv arī viņi — senas un dižciltīgas spāniešu iekarotāju dzimtas, lielo zemesgabalu īpašnieki, ministri, ģenerāļi, bīskapi. Kam pieder vairāk par simttūkstoš hektāriem zemes, tie spēj taisīt kar jeru itin visur — armija, diplomātiskajā dienestā, garīdzniecībā.

Cik gadu varētu būt šim leitnanta kungam? Droši vien tā ap astoņpadsmit. Un jau komandanta vietnieks. Un slaists piedevām, jo citādi to nesūtītu uz indiāņu robežu — tādu Irigojenu nu nekādā ziņā. Vaskesam pašam jau apritējuši piecdesmit trīs gadi, un divdesmit piecus no tiem viņš nēsā mundieri. Vienalga, vai jaunais ir slaists vai nav, bet tam ceļš zem kājām tiks nolīdzināts, lai tas ātrāk varētu tikt uz augšu. Un arī viņš, Vaskess, būs viens no tādiem ceļa nolīdzinātajiem. Cik ilgi šis zilasiņu Irigojens dienēs vecā, necilā kapteiņa vadībā? Nepaies ilgs laiks, un šis tiks par Lekvēnas forta komandantu.

Tas tomēr vēl nebūtu pats ļaunākais. Sliktākais būs tas, ka jaunais kundziņš vienā mirklī noārdīs visu, ko viņš uzcēlis desmit gados.

Kapteinis Vaskess ieslīga krēslā un atpogāja arī pārējās mundiera pogas. Nakts gaiss, kas ieplūda ļ*a logu, patīkami atvēsināja.

Lekvēnas forts pie indiāņu robežas bija nomaļš priekšpostenis, niecīgs punktiņš kaut kur ģeogrāfijas kartē. īstenībā nekas vairāk par kaudzīti baļķu, no kuriem taisīta palisāde, četri mazi lielgabali un četrsimt kavalēristi. Ja pieskaita vēl vīrus no ciema, tad kopā viņa rīcībā sanāks tik tikko pieci simti cilvēku, kas prot rīkoties ar šauteni.

Bet uz dienvidiem aiz forta, kalnu grēdu un jūras ieskauta, pletās milzīga nepazīstama zeme — indiāņu teritorija. Tur dzīvoja moluhi, pehuenhi, kostinosi un citas araukaņu ciltis, kas gan tās visas var zināt. Cik karotāju viņiem bija? Piecdesmit tūkstoši? Simt tūkstoši? Lekvenas forts aizšķērsoja viņiem ceļu uz viņu apdzīvoto apgabalu, un šī forta rīcībā bija tikai pieci simti karotāju.

Turklāt šie piecdesmit tūkstoši vai simt tūkstoši vīru nebija ar pliku roku ņemami. Tās bija araukāņu ciltis, kas trīssimt gadu sekmīgi bija pretojušās spāniešiem — sākot ar iekarošanu un beidzot ar koloniju atbrīvošanās karu. Sai ziņā viņi bija vienīgie visā Dienvidamerikas kontinentā. Un Cīles Republikai tās četrdesmit pastāvēšanas gados arī neklājās labāk. Tai nācās karot, izcīnīt uzvaras un piedzīvot sakāves, tikai no tā gandrīz nekas nemainījās. Robeža tika pavirzīta par dažiem desmitiem kilometru, bet tas arī bija viss. Araukāņi joprojām palika brīvi un neatkarīgi. Ja arī viņi parādījās ārpus indiāņu teritorijas, tad vienmēr tika iedzīti atpakaļ, jo viņiem tikpat kā nebija modernu ieroču, varbūt viena šautene uz piecdesmit karotājiem. Bet, ja čīliešu armija lūkoja ielauzties viņu apgabalā, tad katru reizi tika sakauta, dažkārt tik pamatīgi, ka no kaujaslauka neviens nepārnāca, jo indiāņu teritorijā katrs krūms bija slēpnis un katra ieleja — lamatas.

Araukāņi bija nepārspējami karotāji, sevišķi pehuenhi. Jāšanas mākslā tiem neviens nespēja līdzināties, un pehuenhu jātnieki varēja mēroties speķiem ar labākajiem kavalēristu pulkiem. Pehuenhi bija visnemierīgākā un visbīstamākā araukāņu cilts, un viņi nekad nenoslēdza mieru. Tiesa, viņi tirgojās ar baltajiem un reizi četrās nedējās ieradās Lekvēnas tirgū, taču mieru līgt nedomāja.

Par laimi, tā bija maza cilts. Svarīgāka nozīme bija moluhiem. Tie bija izveicīgi karotāji, un šajā cilti bija divdesmit tūkstoši viru. Moluhi jau ilgi dzīvoja mierā ar baltajiem. Pirms piecpadsmit gadiem viņi pēdējo reizi bija pārgājuši teritorijas robežu, lai atkarotu savas vecās ganības, un paši uzsākuši ciņu atklātā kaujaslaukā. Simtiem bezbailīgo neprāšu devās pretī lielgabalu ugunij un pēc tam palika gu]am kaujaslaukā. Tā bija viena no nedaudzajām reālajām balto uzvarām pār araukāņiem. Toreiz robeža atkal tika pavirzīta pāris kilometru uz dienvidiem, un tai vietā radās Lekvēnas forts. Un no tās reizes moluhi centās dzīvot mierā — jācer, ka uz visiem laikiem.

Tikai pehuenhi negribēja slēgt mieru. Izšķiroša nozīme bija tam, ka viņi neapvienojās ar citiem araukāņiem, pirmām kārtām ar spēcīgo araukāņu cilti un forta tuvāko kaimiņu — moluhiem.

Lekvēnas komandantam vajadzēja būt ne tikai virsniekam, bet ari diplomātam, varbūt vispirms diplomātam. Viņam bija jānovērš cilšu apvienošanās.

Ko gan no visa tā sajēdza šis zaļknābis, kurš domā tikai par savu karjeru. Leitnanta kungam gribēsies iespējami drīz visai pasaulei uzmīt uz varžacīm, un, ja viņš uzmls uz varžacīm ari moluhiem, tad lai dievs ir žēlīgs viņam, fortam un visiem, kas apmetušies uz dzīvi pierobežā, vai arī viņu nesauc Pedro Vaskess. Nē, leitnanta kungs lai iztiek bez žēlastības. Gan jau šis kundziņš pamanīsies laikus aizlavīties prom, un savārīto putru nāksies izstrēbt kādam citam. Vaskess iztēlojās jauno leitnantu, lai gan viņš to nemaz nepazina: jauneklis apaļiem vaigiem, smaržo pēc sejasūdens un noteikti neprot jāt. Un tāds tips pēc gada, vēlākais, pēc diviem komandēs fortu tāpēc vien, ka viņu sauc Irigojens.

Indiāņu karš! Vaskess saviebās. Viņš atkal sajuta sāpes plecā, kurā toreiz bija trāpījis šķēpa dūriens. Viņš bija nokritis no zirga un palicis guļam kā beigts, un tā bija viņa laime, jo, izņemot viņu, nevienam no rotas neizdevās izglābties no nāves. Vēl šodien pār muguru skrēja šermuļi, atceroties tās trīs naktis, kurās viņš vilkās mājup, jo dienā bija spiests slapstīties krūmos. Atriebdamies baltajiem ieceļotājiem par ielaušanos viņu apgabalā, pehuenhi toreiz nodedzināja vairāk nekā duci ciemu. Tolaik viņš bija jauns leitnants, tāds kā tagad šis Irigojens. Bet, kopš viņš komandēja Lekvēnas fortu, tamlīdzīgas katastrofas nebija atkārtojušās.

O, arī tad vēl nebija viss zaudēts, kad viņi izsūtīja viņu uz tuksnesi, piespieda noģērbt uniformu un apsēsties atzveltnes krēslā. Saprāts tomēr uz laiku ņēma virsroku, spītējot šim Irigojenam un viņam līdzīgiem. Bet tas paturēja virsroku diemžēl tikai uz laiku un bieži vien gāja garus, asiņainus apkārtceļus. Un dvēselē smeldza sarūgtinājums, it sevišķi, ja ziedots viss mūžs, lai saprātam aiztaupītu asiņainos apkārtceļus, ja uzdevuma veikšanai atdots viss, tā ka nākošajam atliks ārkārtīgi maz darāmā, kad darītājs būs novilcis uniformu.

Tomēr patīkami bija apzināties, ka saprāts spēs ilgstoši uzvarēt arī tad, kad paša vairs nebūs, lai varētu tam palīdzēt. Šobrīd saprāts pavēlēja indiāņus likt mierā. Baltie nebija vēl pietiekami stipri, lai spētu kolonizēt visu indiāņu teritoriju.

Ja provincē būtu vismaz piecdesmit vaf simt reižu vairāk ieceļotāju, tad varētu ķerties pie šī uzdevuma, agrāk ne. Tad araukāņu ciltis padotos liktenim un vairs nepretotos. Viņi atzītu balto pārākumu un samierinātos ar savu pakļauto stāvokli, kas tomēr būtu tūkstoškārt labāks par primitīvo mednieku un lopkopju dzīvi. Baltais cilvēks celtu viņiem slimnīcas, dzelzceļu un — kas zina — varbūt ari skolas. Viņam jābūt tēvišķi stingram, bet allaž taisnīgam pret visiem un pakāpeniski jāpāraudzina mežoņi, kādi tie patiesībā bija, par civilizētiem ļaudīm.

Viņš, protams, neloloja lielas cerības. Tā bija primitīva tauta, nomadi! Līdz šim visi pūliņi bija bijuši veltīgi. Viņš mēģināja atcerēties, kādas grūtības uzņēmusies valdība, bet dīvainā kārtā prātā nenāca neviens pats gadījums. Kāpēc visā plašajā provincē nebija nevienas indiāņu skolas? Un vai pirms pāris gadiem galvaspilsētā netika dibināta «Araukāņu atbalsta biedrība»? Taču laikam no tās nekas nebija iznācis, droši vien biedrību vai nu aizliedza, vai arī notika kas cits tamlīdzīgā garā. Viņš atmeta ar roku šādai prātošanai.

Araukāņi būtībā nemaz nevēlējās just gādību. Viņi gribēja dzīvot, kā dzīvojuši.

Reizēm tomēr bija vērojamas pielāgošanās tieksmes. Nevajadzēja nemaz tālu meklēt, tepat Lekvēnā mita divi dzivi piemēri: Kurro un Moraless, abi moluhi. Tirgonis, kā jau lišķis un pašlabuma meklētājs, gan nebija sevišķi patīkams laikabiedrs, bet gudrs diezgan. Viņš bija atteicies no savas pagātnes uz laiku laikiem.

Turpretī Moralesam — visu cieņu! Labākais seržants, kāds jebkad viņam^bijis, un patiesi kā apsēsts, lai tiktu saglabāts miers uz indiāņu robežas. Ari viņš bija gudrs un tāpēc iestājies balto dienestā.

Patiešām interesants gadījums. Pirms piecpadsmit gadiem — lielās sacelšanās laikā — Moraless bija cīnījies indiāņu pusē. Toreiz viņu sauca nevis par Moralesu, bet par Bultu un viņš bija tāds pats moluhu karotājs kā tūkstošiem citu. Un, tāpat kā citi, viņš auļoja lielgabalu ugunij pretī, redzēja krītam karotājus pa labi un pa kreisi un pats dabūja šāviņu kājā. Rūgta mācība. Viņš to bija tik pamatīgi ielāgojis, ka šodien bija Lekvēnas forta štāba seržants.

Armijā bija vēl vairāki indiāņi, taču augstāk par kaprāli neviens neuzkalpojās. Viņam, Vaskesam, bija krietni jānopūlas, lai pārliecinātu apgabala komandantu un panāktu Moralesa iecelšanu. Neuzticību izpelnījās ikviens, kam sarkana ādas krāsa. Smieklīgi! Moraless savu uzticību jau simtiem reižu bija pierādījis. Viņš zināja, ka araukāņi par katru dēku samaksāja ar asinīm un nāvi,— zināja to no rūgtām pieredzēm. Visā pierobežā neatrastos otra cilvēka, kam tik ļoti rūpētu miers.

Viņš, Vaskess, tātad bija izcīnījis, ka Moralesu apstiprināja par seržantu un vēlāk par štāba seržantu. Sajā gadījumā viņa sabiedrotais bija pat dienesta reglaments — šīs simt sešdesmit lappuses iesīkstējušu priekšrakstu, kurus viņš ienīda vairāk par visu pasaulē. It kā priekšrakstos varētu iespiest dzīvi, turklāt dzīvi uz pašas robežas.

Jāatzīst, ka vispār Moralesam bija dažas trakas idejas, proti, gadu gaitā viņš bija pamanījies aiz forta iekopt priekšzīmīgu lauciņu, algoja divus baltos strādniekus un audzēja labību. Kas palika pāri, to viņš stiepa moluhiem, mēģināja tiem par katru cenu iemācīt zemkopību. Jāsmejas! It kā cietajā indiāņu paurī varētu ko iedzīt ar labu paraugu un laipnu vārdu. Moluhi nemaz nedomāja kļūt par zemniekiem. Viņi bija un palika nomadi.

Bet Moraless savām iedomām ietiepīgi ticēja. Ar tām viņš nevienam nekaitēja. Savus dienesta pienākumus seržants izpildīja priekšzīmīgi. Kā viņš notvēra abus kontrabandistus — tiešām lieliski! Tikai muļķīgi sanāk, ka šie divi, vēlākais, pēc trim četriem gadiem atkal būs brīvībā. Pārlieku mīksts sods, kamēr vien tirgošanās ar ieročiem nesīs peļņu. Viņa pēctecis būs laimīgs par iespēju dienēt kopā ar tādu vīru kā Moraless.

Kapteiņa domas atkal atgriezās pie jaunā leitnanta, pie zilasiņu Irigojena kunga, kurš ieradīsies rīt. Viņš sadrūma. No āra ielauzās kārtējie sargu saucieni: — Postenis viens, nekā jauna!— Postenis divi, nekā jauna!— Lekvēnas forts bija nomodā.

III nodaļa

Saules stari stāvus iespīdēja caur logu, un sētā kašņājās vistas; laukā bija liela diena. Pedriljo uztrūkās sēdus. Tad viņš atģidās, ka šodien ir svētdiena, skolā nav jāiet un var gulēt, cik ilgi tīk. Zēns izstaipījās siltajā migā tā, ka kauli locītavās noknakšķēja.

Turklāt šī nebija vis kaut kāda svētdiena, bet gan ikmēneša tirgus diena. No malu malām ieradīsies araukāņi — ar pašaustām segām un vilnas ķīpām, ar zirgiem un aitām — pehuenhi, moluhi un laikam pat kostinosi. Un no pilsētas tirgus dienā mēdza atbraukt dažnedažādi tirgoņi, kuri ar svarīgu sejas izteiksmi apstaigāja garās indiāņu rindas. Tie tupēja uz zemes līdzās savām izstādītajām mantām vai arī stāvēja blakus nelielajiem lopu bariem un pirka, kaulējās un pārdeva. Tirgošanās bija atļauta tik ilgi, kamēr forta mastā plīvoja karogs.

Šodien Pedriljo rīcībā bija bezgala daudz laika. Viņš varēja aiziet pie zaldātiem un paskatīties, kā tie sukā zirgus un spodrina ieročus. Varēja arī aizskriet līdz Kurro pārdotavai un uzzināt, kas jauns pasaulē. Ļaudis, kas tirgus dienā tur pulcējās, zināja stāstīt tādus gadījumus, ka mute palika vaļā,— gan par notikumiem pilsētā, gan indiāņu teritorijā, gan citos fortos. Viņš varēja doties peldēt vai makšķerēt un varēja arī peldēt un makšķerēt. Vēl varēja apskatīt tirgu, bet varbūt pamēģināt nomedīt meža pīles vai pat kādu zaķi. Svētdiena bija kā salds pīrāgs, _ no kura katrs gabals garšoja citādi, žēl tikai, ka nevarēja apēst visu uzreiz. Tirgus svētdiena tomēr bija kā pīrāgs ar meduskārtu virsū.

Muļķīgi, ka tēvs vismaz tirgus dienā nevar palikt šeit. Ari māte errojās, ka tēvam tik ātri jādodas projām. Viņa gan neko neteica, taču sliktā oma bija manāma no sirdīgās šķīvju šķindināšanas. Vēlāk, kad Pedriljo istabā bija nolicies uz sava salmu maisa, virtuvē māte ar tēvu vēl ilgi sarunājās, un balsu murdoņa spiedās iekšā kopā ar tēva pīpes aromātiskajiem dūmiem. Tā smaržoja vienmēr, kad tēvs bija mājās. Tad patiešām smaržoja pēc mājām.

Patlaban no virtuves atplūda cits — kafijas un ceptu olu smārds. Pedriljo kuņģis rūca kā ķēdes suns, un viņš ar abām kājām reizē izlēca no gultas. Vienā kreklā zēns izjoza pagalmā un pabāza galvu zem pumpja. Ledainais ūdens acumirkli aizskaloja pēdējās miega paliekas. Par godu svētdienai un tirgum *Pedriljo iekāpa jaunās, tumšzilās biksēs un matos pāršķīra celiņu, tik taisnu kā garā papeļu aleja, kas stiepās no ciema līdz Dzirnavu strautam.

Tad viņi visi sēdēja pie brokastu galda, ēda ceptas olas un dzēra kafiju. Tēvs bija novilcis svārkus un nepavisam neatgādināja otro svarīgāko vīru fortā, bet izskatījās kā jebkurš tēvs. Neparasti bija vienīgi tas, ka viņš nēsāja garus matus un tos pēc indiāņu paražas uz pieres apsēja ar sarkanu saiti.

—  Kas jauns skolā, puis?

—  Nekas, tēt.

—  Kā tā — nekas? Vai jūs tur kaut ko mācāties vai itin neko nedarāt?

—  Es protu izrēķināt, cik kukurūzas ceru aug vienā laukā. Tikai iepriekš vajag saskaitīt cerus vienā rindā.

—  Cik kukurūzas ceru aug vienā laukā — tas ir labi. Vai patiešām tu proti?

—  Es tev to parādīšu.

—  Lai paliek.— Tēva balss skanēja neskaidri, jo mutē viļājās prāvs, karsts ceptas olas gabals. Ar kafijas malku viņš to noskaloja lejā.— Un Gonsalesa kungs — ko dara viņš?

—       Kas tad Niedresspieķim būtu jādara?— Nē, par skolotāja izdarībām viņš nevēlējās neko stāstīt.

—       Viņu sauc Gonsalesa kungs, nevis Niedresspieķis.— Piezīme neskaneja bargi, un šaurajās, tumšajās acīs pavīdēja kaut kas līdzīgs smaidam. *

No virtuves ienāca māte, turēdama rokās šķīvi ar kūpošām, taukām tortillām, un apsēdās viņiem līdzās. Mati, kurus dienā viņa nēsāja saspraustus mezglā, tagad atrisuši nokarājās pār muguru — gari melni mati, tajos vēl nebija iezadzies neviens sidraba pavediens.

—       Tēt, kas bija tie abi, kurus tu vakar atvedi uz fortu?

—  Ieroču kontrabandisti.

—       Tagad būs jau veseli pieci, kurus esi šogad notvēris

—  Var jau būt, ka pieci.

—       Tēt, kāpēc viņi tev nepiešķir kapteiņa pakāpi, tu taču padari visu lielo darbu?

Pedriljo ievēroja, ka tēva tumšie vaigi kļuvuši vēl tumšāki, redzēja, ka viņš, pārtraucis košļāt kumosu, sarauca uzacis.

—       Tāpēc, ka es nekad neesmu gājis skolā. Kas vēlas kļūt par kapteini, tam jāmācās vesels lērums.— Un pēc mirkļa piebilda:— Varbūt tu dienās kļūsi par kapteini. Nākamgad mēs tevi sūtīsim mācīties pilsētas skolā.

Tēvs piepeši kļuva īgns, un viņa sejā bija manāms sagurums. Viņš piecēlās.

—       Turies, kā nākas, puis. Tu zini — kamēr esmu prom, tu esi mājās vienīgais vīrs.

—  Jā, tēt.

—  Un mācies uzcītīgi, vai dzirdi!

—  Jā tēt.

—  Pilsētā ņem tikai tos, kas labi mācās!

Virs, kurš nupat vēl bija dzēris kafiju un ēdis ceptas olas, kurš ne ar ko neatšķīrās no citiem tēviem, uzģērba mundieri un pārvērtās par štāba seržantu Huanu Moralesu. Indiāņu pieres saite ne visai piestāvēja pie formas tērpa, bet, kad galvā bija uzlikta cepure, tad apsējs gandrīz nebija redzams.

—       Tad nodod Nied . . . Gonsalesa kungam no manis sveicienu.

—  Jā.

—  Tikai neaizmirsti. Viņam jāzina, ka es lieku viņu sveicināt.

Tas bija sacīts drošības dēļ,- ja skolotājam atkal ienāktu prātā Pedriljo strostēt tikai tāpēc, ka viņa āda tumšāka un vaigukauli vairāk izspiedušies nekā citiem.

Brokastis bija paēstas. Rokas kabatā sabāzis, Pedriljo bezrūpīgi svilpoja un slāja prom uz fortu, kur garas kārts galā vējā plandīja karogs. Tēvs, kas pēkšņi bija pārvērties par seržantu, pirms prom jāšanas vēlreiz kopā ar māti izgāja caur dārzu lidz labības laukam.

Vagas bija taisnas un garas ka sveces, un sēkla snauda zemē. Dārzā spraucās ārā pirmie zaļie salātu asni, lai pārliecinātos, vai gaiss jau pietiekami sasilis; persiki bija noziedējuši, un ķiršu zari mirdzēja kā apsarmojuši. Zeme izskatījās tā, it kā būtu pats pirmais tās pavasaris un otrs vairs nenāks, un pie iā jaturas ar visu spēku.

Taču šobrīd Huans neraizējās ne par tīrumu, ne salātiem, ne arī par kokiem. Paraudzījies sievā, viņš nojauta viņas domas, kaut arī viņa nesacīja ne pušplēsta vārda.

—  Es labprāt paliktu mājās, bet tas diemžēl nav iespējams.

—  Tu esi tik bieži ārpus forta kā neviens cits.

—  Vai tu netiec ar darbiem galā?

—  Galā jau tieku. Man ir divi palīgi, turklāt vēl Pedriljo. Viņš ir lāga zēns.

Viņa sakrustoja rokas — apaļas, spēcīgas, pie darba pieradušas rokas. Huans atklātu skatienu vērās sievā. Huana acīs viņa bija tāda pati kā pirms astoņpadsmit gadiem, kad viņš, moluhu cilts kareivis Bulta, par sievu apņēma smuidro, maigo meiteni Kalnu Dūju. Tomēr ar laiku viņas seja vērtās apaļāka, uzacis iezīmējās stiprāk, tagad tā nebija vairs meitenes, bet sievietes, mātes seja. Neviļus atmiņā atplaiksnīja senāk dzirdēts teiciens: «Bīstams ir indiānis asinīm pieplūdušām acīm, taču tūkstoškārt bīstamāka pat par ievainotu lauveni ir indiāniete, kas aizstāv savu mazuli.» To bija pateicis kāds muļķīgs baltais. Izrādījās, ka baltie ne vienmēr ir muļķi.

—  Nē, ne jau darbu dēļ.

—  Kas tad?

—  Vakar te garām gāja Manrikess. Apmēram desmit minūtes viņš nokvernēja pie žoga.— īstos vārdus meklēdama, viņa saspringti sarauca uzacis.— Mēs runājām par šo un to, un viņš bija tik pieglaimīgi draudzīgs. Bet viņa acis kāri rija visu, kas apkārt redzams, it kā māja un šķūnis, un lauki piederētu viņam. Es nešaubos, ka viņš gribētu tos iegūt savā īpašumā, bet maksāt viņš nemaksās ne plika sentavo. Un, kad viņš skatījās uz mani, viņa acīs bija skaidri lasāms: indiāniete.

—  Viņš vienīgais ir tāds. Neņem pie sirds.

—  Viņš nav vis vienīgais. Pārējie nav daudz labāki, tikai viņi to atklāti nesaka. Viņi ir baltie, un mēs esam indiāņi, un tādi mēs vienmēr paliksim.

—  Tā tas ir, bet reiz pienāks diena, kad neviens vairs nievājoši nesaviebsies, izrunājot vārdu «indiānis». Un zeme tajā pusē,— viņš ar roku norādīja robežas virzienā,— piederēs mums uz visiem laikiem.

Viņa papurināja galvu.— Var jau būt, ka pienāks, bet es tam neticu. Katrā ziņā es to nepiedzīvošu — tāpat kā tu. Un tu pats to labi saproti. Tu zēnam stāstīji, ka varen daudz jāmācās, lai kļūtu par kapteini, un ka tev nav iznācis iet skolā. Bet tā nav taisnība. Tu nevari kļūt par kapteini tikai tādēļ, ka esi indiānis. Un tu vari izmācīties visas pasaules grāmatas no galvas, bet tik un tā tu no viņiem pat leitnanta zvaigzni nekad nedabūsi.

Tagad viņš bija tas, kurš nolaida acis.— Man tāda leitnanta zvaigzne nav vajadzīga. Man pietiek ar to, ko esmu sasniedzis. Lai tikai pamēģina kāds uz mani šķībi paskatīties, arī tavs Manrikesa kungs.— Vārdu «kungs» viņš kā spļāvienu izspieda caur zobiem.

—  Dažreiz man ir tāda sajūta,— viņa gausi iesāka,— ka esmu iedzīta sprostā, īpaši tādās reizēs, kad baltais uz mani skatās kā Manrikesa kungs un tevis nav mājās. Tad es varētu savākt mantas un zēnu un doties atpakaļ pie savējiem.

—  Šoreiz es- nebūšu projām ilgi, augstākais, vienu nedēļu. Un, kad pārradīšos, tad noteikti ieviesīšu kārtību.

—  Tā tu allaž saki,— viņa turpināja savu domu. — Bet es bieži sev jautāju, vai tā ir laba māte, kas tīšuprāt dzen savu dēlu lamatās.

—  Vai tad Pedriljo kā trūkst?— viņš skarbi, gandrīz dusmīgi vaicāja.

Viņa vēlreiz papurināja galvu.— Viņam netrūkst nekā, izņemot savas mājvietas. Arī starp baltajiem viņš nejūtas kā mājās. Esmu to nomanījusi. Dažreiz viņš

izskatās kā nule pliķi saņēmis. Un tad man kļūst skaidrs, ka savas sarkanās ādas dēj viņš atkal skrējis kā ar pieri sienā. Zēns no savas ādas nevar izlīst un tādēļ jūtas kā gūsteknis.— Viņa • ielūkojās Huanam acis.— Pie moluhiem, kur ir mūsu īstā vieta, viņš gan dzīvotu zem zāļu jumta un ziemā skraidītu basām kājām. Bet viņam nekad nenāktos justies kā gūsteknim.

Viņš dziļi ievilka elpu.— Zēnam ir jātiek atpakaļ pie moluhiem. Bet vispirms viņam jāpabeidz skola. Viņš būs pirmais araukānis, kas mācīsies pilsētas skolā. Un ar laiku viņš pie moluhiem pats atvērs skolu un dievs vien zina ko vēl visu paveiks. Bet tukšām rokām viņš tur nevar atgriezties.— Tas bija vīra otrais lielais sapnis, to sieva labi zināja.

Huana tonis pārvilka svītru. Viņi gāja uz stalli. Antonija klusēdama palīdzēja uzlikt zirgam iemauktus un to apseglot — nevis ar smagajiem armijas segliem, ko parasti lika patruļnieki, bet gan ar indiāņu segliem, kuri darināti no biezām segām un mīkstām ādām. Zirgā viņš uzkāpa mazliet smagnēji, ne tik veikli kā pirms diviem trim gadiem. Nebija jau vairs nekāds jauneklis un ne pret vienu viņš nebija tik stingrs un prasīgs kā pats pret sevi. Skatīdamās uz viru, sieva saprata, ka viņš nespēj un nekad nespēs citādi rīkoties.

— Saudzē sevi!

Viņš pacēla roku pie formas cepures. Tas bija reftē atvadu un arī militārs sveiciens.— Uz redzi.

Spēcīgais, brūnais ērzelis sāka lēni rikšot, tad pārgāja aulekšos, aizjoņoja garām labības laukam un pa pauguraino zālaini taisnā virzienā traucās uz kalniem. Pēc īsa brīža pirmie pakalni aizsedza skatienam zirgu un jātnieku. Gaisā palika tikai šaura putekļu mākoņa svītra, tad izklīda arī tā. Antonija Moralesa iegāja mājā.

Arī Pedriljo redzēja tēvu aizjājam. Zēns nesteidzās atgriezties fortā, bet, laiku īsinādams, pagrieza seju pret vēju un ļāva siltajai gaisa plūsmai liegi glāstīt vaigus. Tad viņš uzrāpās valriekstu kokā apraudzīt ligzdu, ko bija uzgājis pirms pāris dienām. Putnu oliņas vēl atradās turpat. No šī skatu torņa viņš vēroja aizaulekšojam jātnieku tumšzilā formas tērpā, kas pēdīgi izzuda skatienam. Viņš nogaidīja, līdz māte ieiet mājā un paugurainajā zālainē nosēžas pēdējā putekļu grīste. Tikai tad viņš rausās zemē.

Sargkareivis fortā bija pieslējis šauteni pie sienas un pats nosēdies uz akmens. Formas cepure gulēja zālē viņam līdzās. Viņš pamāja Pedriljo. Parunāt viņš nevarēja, jo mutē bija iebāzts prāvs zelējamās tabakas gabals. Viņa rokas vīstīja atkal jaunu, tievu tabakas stienīti, ielika to mutautā, tad kabatā, lai labāk sablīvētos. Bija svētdiena, un, lai gan fortā visas dienas ritēja vienādi — vismaz karavīriem —, šodien reglaments tik strikti netika ievērots.

Smirdēja pēc mēsliem, apkārt dīca resnas mušas, un pa abām garajām ejām ar pilniem, šļakstošiem spaiņiem un cietiem zirgu skrāpjiem rokās šurpu turpu steidzās zaldāti. Sviedri tecēja pār viņu kailajām mugurām. Vienā otrā steliņģī, kur zirgs notiesāja savu siena devu, bija dzirdama apmierināta krimšķināšana, apkalto kaju rībināšana vai skaļa šķendēšanās.— Stāvi tak mierā, nešķīsteni, vai arī es gāzīšu ar spaini tev pa galvu!

Uz dēļu paaugstinājuma, aiz kura mitinājās stūrgalvīgie staļļa iemītnieki, kā uz troņa sēdēja kaprālis Medina un diriģēja darbus gluži kā kapelmeistars savu orķestri. Laiku pa laikam zirgi norībināja ar smagajiem pakaviem pret biezajiem dēļiem.

—  Uzmanību!— ierēcās Medina, it kā stallī būtu ieradies pats kapteinis.

Sur tur sasitoties noknakšķēja papēžu pāris vai kāda nosvīdusi seja bailīgi pabāzās no steliņģa stūra.

—  Labrit, komandanta kungs,— Medina salutēja, kaut arī galvā nebija formas cepures.— Ziņoju: ierindā nostājušies simt astoņdesmit deviņi kleperi, no tiem simt divdesmit ar sasukātām pakaļām.

Pedriljo uzrāpās pie kaprāļa. Zēna seja bija pietvīkusi sarkana ķā tomāts, un viņš vairījās uzlūkot zaldātus, kuri šobrīd viņu noteikti apsmēja. Medina pastiepa pretī roku un uzvilka zēnu augšā. Plecīgais, druknais vīrs tur sēdēja kā divsimt mārciņu smags bluķis. Viņš bija Pedriljo tēva labākais draugs un mazliet arī paša Pedriljo draugs. Formas svārki un cepure bija uzkārti uz stenderes, un kreklu izspīlēja brūni iedegušie muskuļi. Gandrīz tikpat brūni kā indiānim, bet tikai gandrīz.

—  Jāparāda taču pienācīga cieņa augstajai svētdienas vizītei,— viņš smīnēdams noteica, un ap viņa tumšajām acīm savilkās neskaitāmas krunciņas.— Vai esi atnācis izraudzīties sev kleperi?

—  Ja man būtu dota tāda iespēja, tad noteikti ņemtu šo.— Pedriljo iekārtojās ērtāk uz dēļu barjeras un sāka aplūkot daudzos zirgus zem sevis. Nupat nosukātās zirgu muguras un sāni spīdēja dažādos krāsu toņos. Turpat apakšā kāds kareivis nosvīdis darbojās ap sirmi. Zirgs sprauslādams purināja galvu un spiedās pie cilvēka, kas atsvabināja viņu no uzmācīgās niezes.

—  Kurējo tad tu ņemtu?

—  Tas tur būtu labs diezgan,— Pedriljo teica un norādīja uz sirmi, lai gan zināja, ka tas pieder kapteinim.

—  Vai liksies mierā!— Zaldāts ar delnu uzšāva zirgam pa gūžu, tā ka tas sāka tramīgi spārdīties.

—  Ja vecais to uzzinās, tu dabūsi brāzienu,— Medina brīdināja zaldātu.

Tas pacēla sasarkušo, nosvīdušo seju.— Un, ja tas lops nospiež mani beigtu, tad brāziens tiks tev pašam.

—  Lika drusku pagaidīt, man vecais galvu nemazgās un tevis dēļ jau nu nepavisam.— Medina atkal pievērsās Pedriljo.

—  Tātad tu esi izvēlējies paša komandanta kleperi. Nav peļami, patiešām, jo otra tik ātra vairs nav. Bet vai zini, ka sirmiem zirgiem mēdz būt savi niķi? Es tev ieteiktu ņemt to kastaņbrūno ķēvi. Tā arī ir ātra, un tai ir tik līgana gaita, ka sēdēsi kā šūpuļkrēslā.

Pēkšņi viņiem aiz muguras norībēja tik negants spēriens, ka Pedriljo aiz pārbīļa gandrīz novēlās zemē.

—  Atkal tu sevi pieteic, sātans gatavais!—Medina uzbļāva. — Neesam jau, neesam tevi aizmirsuši.

Steliņģī stāvēja zirgs piķa melnumā, garām kājām. Tas izskatījās nekopts — spalva nesukāta, krēpes pinkainas, tomēr tā spēks un straujums, un it īpaši mežonīgā daba bija acīm redzama. Melnis bija piesiets īsā saitē, aizvien niknāk tas raustīja izturīgo ādas siksnu un bolīja asinīm pielijušās acis augšup uz Medinu. Nesekmīgie pūliņi atbrīvoties ik reizi beidzās ar negantu spērienu pret sienu.

—  Te tev nu bija mīlulis,— Medina noņurdēja un turēja Pedriljo roku, kamēr tas atguva līdzsvaru. — Slepkavnieks, ne zirgs, pasaulē otra tāda neatradīsi.

Bet īsts dimants tā cilvēka rokās, kurš mācētu to noslīpēt.

—  Pamēģini vien pats, tu jau mums esi liels meistars uz slīpēšanu,— ieteica zaldāts, kurš nupat bija ticis galā ar sirmi un devās pie nākamā—ābolainā zirga.

Medina viņam neko neatbildēja,— šis zirgs droši vien būs kāds bēglis, citādi jau nemeklētu patvērumu pie cilvēkiem. Tā dara vienīgi zirgi, kuri agrāk bijuši pieradināti un vēlāk atkal kļuvuši mežonīgi. Mēs notvērām viņu gravā un nogriezām viņam ceļu. Klajā apvidū viņš mums izspruktu kā putns. Svīdām asins sviedrus, kamēr iedabūjām šo stallī.

—  Kurš varēs to iejāt?— Pedriljo šaubīdamies noskatīja ērzeļa plato muguru.

—  Varbūt atradīsies kāds iejādes meistars.— Medina noklakšķināja mēli.— Tas būtu ko vērts. Ar šito varētu noskriet dažu labu lokomotīvi. Bet man šķiet, tavs tēvs to varēs. Līdz šim viņš ar visādiem zirgiem ir ticis galā.

Milzīgais melnis nemitējās bolīt naidpilnās, tramīgās acis un atkal zvēla ar abām pakaļkājām pa baļķi tā, ka tas sašķīda.

—  Jā, tas izskatās pēc tevis, velns gatavais. Gribēji gan mani samīcīt, ko? Tas tev neizdosies vis.— Medina norādīja uz garu un dziļu brūci meļņa gūžā.— Puma arī reiz dzinusies viņam pakaļ, bet varu derēt, ka tas būs nācis zvēriņam tikai par ļaunu. Sis zellis jokus nesaprot.

—  Kaprāli Medina, pie kapteiņa!— no staļļa vārtu puses atskanēja sauciens.

—  Jā, jā, es jau eju.— Medina svētdienīgā mierā rausās lejā no ērtā sēdekļa, uzvilka svārkus, uzlika galvā formas cepuri un slāja prom. No svārku krūška- batas raudzījās pīpes kāts. Medina tiešām bija svētdienīgā noskaņā.

Pedriljo palika sēžam uz dēļu sienas un uzrunāja melni.— Neboli acis, melnais. Tas tev maz līdzēs. Un fortā jau nemaz tik slikti nav. Ja labi uzvedīsies, uzdienēsi vēl līdz kapteiņa zirgam.

—  Lopam tava muldēšana bijusi nebijusi,— noburkšķēja zaldāts, kas nupat beidza sukāt sirmi.— Briesmonis, ne zirgs. Vajadzētu ņemt rokā revolveri, un lieta darīta. Āda pār kārti — tikai tā.

Pēc īsa brīža atgriezās Medina. Seja bija piesārtusi, bet formas svārki nevainojami nostiepti un rūpīgi aizpogāti.

—  Kas noticis?— zaldāts vaicāja.

—  Vecais man baigi uzbrēca: «Cilvēk mīļais, jūs izskatāties kā piedzēries! Vismaz šeit savediet sevi kārtībā!»

Tad viņš uzkāpa augšā pie Pedriljo, taču svārkus vairs nenovilka un pat cepuri neņēma nost.

—  Kāpēc tad tā?

—  Viņš ir varen ellīgs. Kā liekas, ieradīsies jauns leitnants. Man jābrauc ar pasta karieti šim pretī. Laikam būs kāds zaļknābis, citādi jau vecais nebūtu tik briesmīgi nikns.— Viņš aplūkoja melni.— So lopu es ļoti labprāt ieteiktu leitnanta kungam kā jājamo zirgu. Tā būtu mana pateicība viņam par to brāzienu, par kuru viņš parūpējies jau pirms savas atbraukšanas.

Tad Medina pārlaida skatienu ejai.— Kustieties veicīgāk, bet vispirms sasukājiet paši sevi un tad ejiet uz baznīcu! Zirgi lai paliek šeit.

No forta Pedriljo devās pie Aleho, bet drauga nebija mājās. Viņa māte, kurai bija lielas, sārtas rokas un seja ar uzrautu degunu un miljons vasarraibumiem, teica, ka dēls laikam aizgājis apraudzīt vakar izliktās cilpas trušiem. Pedriljo kāri ieelpoja smaržas, kas plūda no mājas. Aleho māte pasmaidīja un tad atnesa viņam gabalu papaijas pīrāga, tik lielu, ka to varēja saturēt tikai ar abām rokām. Viņš skrēja uz Dzirnavu strautu, taču Aleho nekur nebija atrodams, laikam tiešām aizgājis pārbaudīt trušu cilpas. Mazā koka baznīcā Pedriljo kopā ar zaldātiem noklausījās dievkalpojumu, un, kad visi atkal iznāca ārā, laukums jau bija indiāņu pilns.

Tie tupēja zemē, izlikuši uz lieliem lakatiem savu preci: melnas māla krūkas un lēzenas vāzes, sudraba rokas važiņas un krūšurotas, vilnas segas, mazus maisus ar araukārijas sēklām, kas garšoja gandrīz kā kastaņi, izgrieztus koka šķīvjus un daudz citu lietu. Vīri sēdēja kā kaparkrāsas elkudievi. Viņi bija aplikuši raibus apmetņus, kas sniedzās līdz gurniem, un kājas ievīstījuši vilnas segās, kas izskatījās pēc biksēm. Ap basajām potītēm mirdzēja sudraba pieši. Viņi svinīgi vērās balto cilvēku drūzmā, kūpināja savas pīpes un neraizējās par pircējiem. Tirgošanos tie atstāja sievu ziņā, taču viņu ausīm negāja secen neviens izsauciens, neviens vārds, kuru kaulejoties izmeta smalkos, tumšos uzvalkos ģērbušies tirgoņi no pilsētas. Indiānietes klusēdamas tikai pamāja vai papurināja galvu, tā ka auskari lēkaja un krūšurotas žvadzēja. Viņas bija ģērbušās līdzīgi vīriešiem, tikai ķermeņa augšdaļu greznoja vairāk sudraba karuļu un matu bizes bija aptītas ap galvu. Kad pircējs un pārdevējs bija vienojušies par cenu, tirgoņi krāva ratos pirkumus, kurus par smiekla naudu bija ieguvuši no indiāņiem.

Laukuma galā bija piesieti lopi, un katrs araukānis turējās cieši blakus savām divām aitām vai zirgam. Seit indiāņi tirgojās paši, jo lopu pirkšana un pārdošana nebija nekada sīkpreču tirdzniecība. Taču viņi neklaigāja un nekaulējās kā baltie un pat mazliet izlikās, ka viņiem ar visu notiekošo nav nekāda sakara. Arī Kurro bija šeit un pirka vilnu. Indiāņi runāja ar viņu lauzītā spāņu mēlē — balto valodā, it kā viņš būtu baltais, nevis moluhs. Araukāniski ar viņu nerunāja neviens. Dažs labs pehuenhs, kas bija ieradies tirgū, pat ar Pedriljo vai viņa tēvu negribēja runāt araukāniski.

Pārdesmit metrus tālāk, pļavā, indiāņi nodevās bumbas spēlei — ar līku koka kūju dzenāja nelielu lodi, cenzdamies to ietriekt pretinieka laukumā, veikli kā zebiekstes skraidīdami pa zaļo mauru. Tagad tie vairs neatgādināja sastingušus elkus. Gandrīz kaili, aplikuši tikai gurnu apsējus, spēlētāji skaļi klaigāja un dzinās pakaļ bumbai, un saulē mirdzēja viņu nosvīdušie, sarkanīgie ķermeņi.

Vēl trakākas sacensības notika gabaliņu tālāk — bla- kuslaukumā. Seit tika pārbaudīta jātnieku veiklība gredzenu maukšanā uz pīķa. Araukāņi turējās zirgos gluži kā saauguši ar tiem. Tā nespētu neviens baltais, pat zaldāts. Dažs auļoja, pieplacis pie zirga izstieptā kakla, dažs stāvēja kāpsli uz vienas kājas, piespiedies pie zirga sāna tā, lai nebūtu redzams no otras puses. Auļojot jātnieki uz divmetrīgiem bambusa šķēpiem uzmauca krāsainus gredzenus, kas tik tikko bija pamanāmi kokos. Ik pa brīdim kāds spalgi iekliedzās, zirgi sacēla putekļu vērpetes, un ikviens indiānis izskatījās kā pats kara dievs Eponemons, kas ar vienu vēzienu nonāvēja tūkstoš ienaidnieku.

Skatītāji klaigāja arvien skaļāk, un katrs indiānis mēģināja pārspēt savu sāncensi, jājot vēl ātrāk vai bezbailīgāk iekaroties zirgam kaklā. Šur tur kāda baltā skatītāja seja kļuva domīga, īgna vai drūma, tomēr vairākums atbalstīja censoņus ar atzinīgiem saucieniem un aplausiem. Un ikviens sacensību dalībnieks, tāpat kā ikviens skatītājs, varēja nobaudīt ceptu jēra gaļu ar sarkano piparu pākstīm un kausu sulas. Bija tirgus diena — tieši tāda, kādai tai jābūt.

Pedriljo noskatījās bumbas spēles un gredzenu maukšanu, un arī viņš dabūja tieši no iesma cepeša gabalu un kausu sulas. Tad viņš atgriezās tirgus laukumā, kur joprojām notika kaulēšanās un tirgoņi no pilsētas klīrīgi uzmanījās, lai nenotraipītu apģērbu, it kā visa apkārtne būtu netīra.

Klaiņodams Pedriljo nonāca pie Kurro kroga. Arī tur valdīja rosība, vīri sēdēja un stāvēja pie degvīna glāzītēm, un Kurro palīgam, tievam zēnam ar milzīgām ausīm, bija darba pilnas rokas.

—  Dzelzceļu pagarinās līdz pašai robežai,— Manrikesa kungs pavēstīja apkārtsēdošajiem un, gribēdams izskatīsies vēl cienīgāks, sakopoja visus spēkus, jo vairs lāgā neturējās kājās.— Esmu to lasījis avīzē.

—  Pie velna ar visu dzelzceļu!— dons Martins, Aleho tēvs, sauca. — Gods un slava maniem vecajiem, labajiem ratiem un diviem brašajiem zirgiem!— Viņš pat svētdienā nešķīrās no savas nonēsātās platmales un mūžīgi ar dubļiem un mēsliem noķepušaļlem gar- stulmu šņorzābakiem.

—  Skaidra lieta: tikko te būs dzelzceļš, tev vajadzēs sakravāt mantas un lasīties prom!— iesaucās kāds kroga viesis, un tūlīt visapkārt nogranda smiekli. Dons Martins bija zirglietu un ratu veikala īpašnieks.

—  Nesaki ne pieci, kad ierīkos dzelzceļu, mans veikals zels un plauks. Man vēl nāksies aizjūgt priekšā zirgus, citādi tas dampis nekustēs no vietas.

—  Dzelzceļš — tā ir baltā cilvēka uzvara pār dabu,— sprediķoja Manrikesa kungs.

Brīdi paklausījies, Pedriljo joza atpakaļ uz svētku laukumu. Tātad dzelzceļš bija baltā cilvēka uzvara pār dabu. Nekas, nākamgad viņš mācīsies pilsētas skolā, tad ielauzīsies visādās zinībās. Tur viņš uzzinās, kā būvēt dzelzceļus un tiltus, kā celt akmens mājas līdz pašiem mākoņiem un vēl daudz ko citu. Kā uzvara dzelzceļš būs tad, ko? Diemžēl viņam par to visu vēl nav nekāda priekšstata.

Ceļā Pedriljo sastapa kapteini Vaskesu, kas patlaban apstaigāja tirgus laukumu, un kaprāli Medinu, kura uzdevums bija sagaidīt jauno leitnantu un kurš vēl joprojām errojās par sabojāto svētdienu. Pedriljo nebija vaļas ar abiem patērzēt, gribējās vēl pagūt apskatīt indiāņu sacensības.

Pasta kariete atbrauca ar gandrīz trīs stundu nokavēšanos. Kad tā beidzot ieripoja vienīgajā ciema ielā, saule jau tuvojās rietam un līdz forta karoga nolaišanai nebija palicis nemaz tik daudz laika, un arī tirgus bija beidzies. Kapteinis Vaskess redzēja karieti piebraucam, taču izlikās to nemanām. Apgriezies uz papēža, viņš vēlreiz nogāja gar zemē sēdošajiem indiāņiem. Viņam nemaz negribējās tikties ar leitnantu. Gan jau pagūs rīt. Viņš aplūkoja smalkās važiņas un sprādzes, segas un koka šķīvjus, ieskatījās indiāņu bezkaislīgajās vara krāsas sejās. Ir gan tas Moraless īsts tiepša, ieņēmis galvā, ka tādus mežoņus iespējams civilizēt ar pāris maisiem graudu. Viņš nepatikā saviebās. Neizdosies, pat simt gados neizdosies. Tie bija kā bērni, un, ja tos nevadīs ar tēvišķīgi stingru roku, tie šaus pār strīpu. Taču tie vairs nav bērni, bet gan vīri, un «šaut pār strīpu» patiesībā nozīmē asinsizliešanu. Jāpaiet ļoti ilgam laikam, lai viņus pārvērstu par miermīlīgiem zemkopjiem.

Kapteinis Vaskess vēlreiz spraucās cauri ļaužu drūzmai. Viņš smaidīdams noklausījās, kā viens no tirgoņiem dedzīgi pūlējās pusducim segu nokaulēt cenu, bet indiāniete tikai purināja galvu. Nē, viņa gribēja saņemt divas sudraba monētas, nevis vienu. Sur tur sēdēja pazīstami indiāņi, un kapteinis viņiem pamāja. Bet indiāņi atņēma sveicienu tikai ar acīm. Viņi sēdēja tik nekustīgi, ka likās: katrs sver vairākas tonnas un tiem ir grūti pat galvu pagriezt.

Nebija nemaz tik vienkārši atšķirt pēc izskata cilti no cilts, vēl jo vairāk tāpēc, ka ļaudis bija tērpušies svētku ģērbā. Tie visi izskatījās ļoti līdzīgi cits citam. Vaskess sarauca pieri. Līdz šim gadatirgū viņš bija redzējis tikai moluhus un dažus kostinosus, bet, ja atmiņa nevil, tad neviens pehuenhs šeit nav manīts. Protams, var jau būt, ka starp tiem, kurus viņš nepazina, atradās arī kāds pehuenhs, tas ir pilnīgi iespējams. Tomēr dīvaini gan.

Tad viņš novērsās un devās tālāk, vērīgi pētīdams sejas, it kā gribētu nolasīt domas, kas slēpās aiz nekustīgajiem vaibstiem. Laukuma galā viņš piepeši ieraudzīja Kurro, kas vilka vilnas ķīpām piekrautus rateļus.

—   Labdien, kapteiņa kungs!— Kurro bija laipns indiānis. Viņš apstājās un noņēma platmali.

Vaskess iesāka tieši, bez gara ievada:— Vai šodien tu esi sastapis kādu pehuenhu?

—  Kā nu ne, kapteiņa kungs! Tas ir, es domāju . . .

—  Tu domā!— Vaskesa balss skanēja nepacietīgi. — Parādi man vienu, vienalga, kuru.

Arī pašam Kurro bija sasodīti grūti atšķirt pehuenhu no citiem indiāņiem. Viņiem nācās meklēt krietnas desmit minūtes, līdz vienu atrada. Tiesa, sievietes viņi pamanīja agrāk, taču tās bija vienas. Vīri neesot braukuši līdzi, jo esot slimi, loti slimi. Abām skatiens bija vērsts tālumā, tās vairi jas uzlūkot Vas- kesu. Kapteinis sadrūma vēl vairāk. Tad viņš un Kurro beidzot apstājās pie kāda veca vira, kura sieva patlaban iesaiņoja mazumiņu nepārdoto sudraba izstrādājumu.

—  Pajautā viņam, kur palikuši pārējie pehuenhi —

pavēlēja Vaskess,— visi jaunie vīrieši. «

Vecis atbildēja spāņu valodā, gausi un negribīgi.

—  Kalnu lauvas nākt, avis un kumeļus nokost. Vīri medībās.

—  Pajautā viņam, kopš kura laika pehuenhi ir tik kusli mednieki, ka visiem jādodas medīt pāris nieka pumu.— Viņš uzstāja, lai Kurro veiktu tulka pienākumus, bet vecis atkal atbildēja spāniski, it kā Kurro vispār šeit nebūtu. Tik tiešām, reizēm viņi bija ietiepīgi kā īsti zirgēzeļi.

—  Ne tikai pāris kalnu lauvu. Daudz.— Viņš, tāpat kā tās sievietes, vairījās uzlūkot Vaskesu. Viņa skatiens bija vērsts uz baznīcas torni, it kā tur būtu rodama atbilde.

—  Pajautā viņam, kādēļ pumas mīt tikai pehuenhu teritorijā. Pajautā viņam, kādēļ moluhi nav medībās.

Vecis izlikās, ka jautājumus nav sapratis, un joprojām blenza tornī.

Vaskess atmeta ar roku.— Vieni esot slimi un pārējie medībās, — viņš ironiski nomurmināja. Kurro visā tirguslaukumā varēja viņam parādīt vienu vienīgu pehuenhu, un tas pats bija vecs virs, nevis karotājs.

—  Jaunie nav ieradušies. Tas nav labi, Kurro, nepavisam nav labi. Turi acis un ausis vajā, varbūt ko dzirdēsi.— Kurro galu galā bija araukānis, viņš dažkārt izdabūja svarīgas ziņas, kaut arī indiāņi viņam lāgā neuzticējās.

—  Klausos, kapteiņa kungs.— Arī Kurro izskatījās nobažījies, cik nu vispār indiānis spēj bažīties.

Vaskess devās atpakaļ uz savu mītni. Viņš gāja bez steigas un, lai nevajadzētu šķērsot laukumu, izmeta līkumu cauri tīrumiem. Saule apmirdzēja gaišo zālaini, bieziem mežiem apaugušos kalnus, klintis un to ledaini sniegotās virsotnes. Pļavu vidū šķietami neieņemams slējās forts — liels un pelēks. Taču miers bija mānīgs un vēl jo vairāk drošība, kuru garantēja forts. Kaut kur aiz apvāršņa šai acumirklī, iespējams, brieda negaiss, bet kapteinis nevarēja zināt, no kuras puses tas tuvosies un cik spēcīgs tas būs.

Vaskess iegrima tik dziļās pārdomās, ka pilnīgi piemirsa Medinu un jauno leitnantu. Ceļa putekļos palika viņa zābaku nospiedumi, smagu un masīvu armijas zābaku pēdas. Taču pēc dažām minūtēm vējš tās bija aizputinājis.

Ciema galvenajā laukumā no karietes jumta nokrāva pasta maisus, braucēji bija jau izkāpuši, un Medina vēl paguva sagaidīt savu leitnantu. Varētu domāt, kas tur nu liels — starp pieciem, pareizāk, četrarpus pasažieriem atrast īsto. Tomēr iznāca otrādi — nevis viņš sameklēja leitnantu, bet gan leitnants viņu.

Vispirms no pasta karietes izkāpa divi ieceļotāji, aiz tiem kāda sieviete, kuru Medina nepazina, un beidzot kāds četrdesmitgadīgs vīrietis ar zēnu Pedriljo vecumā, droši vien tēvs ar dēlu. Medina gaidīja parādāmies arī zaļknābi leitnantu. Viņš pat piegāja cieši klāt pie ratiem un paskatījās iekšā, taču tur neviena nebija.

—  Es esmu leitnants Irigojens,— blakus pēkšņi kāds ierunājās. Viņš atskatījās.

Tur stāvēja vīrs ar zēnu. Vīrietis nebija pārāk maza auguma, taču tāds izskatījās smalkās ķermeņa uzbūves dēj. Šaurajā, bālajā sejā dega tumšu acu pāris, un melnie, nevainojami apgrieztie mati deniņos jau sir- moja. Viņam mugurā bija uzvalks, kādus valkāja tikai pilsētnieki, un Medinam pasniegtajā rokā zaigoja prāvs zelta zīmoggredzens.

Medinam aiz pārsteiguma mute palika va|ā. Sis leitnants izskatījās pēc komandējoša ģenerāļa civil- tērpā. Apjukums bija tik liels, ka viņš gandrīz iesita leitnantam saujā, taču pēdējā mirklī atjēdzās, sasita papēžus un nobrēca:—Kaprālis Medina jūsu rīcībā, manu leitnanti— Un tikai pēc tam viņš piesardzīgi, ļoti piesardzīgi, lai nenodarītu pāri, paspieda četru balto pirkstu galus. Apsveikšana nebija izdevusies tik braša, kā iecerēts, un pirmais iespaids nebija nekāds labais. To varēja manīt pēc leitnanta ironiski savilktajiem mutes kaktiņiem.

Irigojens ar roku norādīja uz milzīgu čemodānu. — So labāk tūlīt paņemiet līdzi. Pēc pārējās bagāžas varat atbraukt arī vēlāk.

—  Tieši tā, manu leitnanti

Medina nopētīja čemodānu. Izskatījās, ka tajā ērti varētu ietilpināt visas rotas kareivju apģērbus. Un kundziņš vēl runāja par kaut kādu «pārējo bagāžu»!

Irigojens apskatījās visapkārt.— Tas tur laikam ir forts?

Medina tikai palocīja galvu, jo tieši tobrīd viņš pūlējās uzvelt skapjveida čemodānu uz muguras.

Leitnants ar zēnu soļoja šķērsām pāri laukumam uz ciema ielu, kuras gals atdūrās pret pelēku, zobainu palisādes sienu. Viņš gāja starp indiāņiem, taču ieskatījās ne pa labi, ne pa kreisi, tīši izlikās tos neredzam, it kā to nemaz nebūtu. Turpretī zēnam acis bija gan pierē, gan pakausi. Viņš izskatījās līdzīgs tēvam — tikpat balta āda, melni mati un graciozs augums. Un uzacis tāpat sarauktas.

—  Kāpēc viņiem nav kārtīgu drēbju, tēt? Pat zābaku viņiem nav.

—  Neraizējies par viņiem, Amaro.

Saruna uz brīdi pārtrūka.

—  Un kāpēc viņi tup uz zemes? Vai viņi ir tik stulbi, ka neprot uztaisīt krēslus?

—  Es tev jau sacīju, lai tu neraizējies par viņiem.

Medina, kas abiem sekoja ar lielo čemodānu uz pleca,

pielika soli.

—  Ja vien viņi gribētu, viņi mācētu krēslus taisīt. Bet viņiem labāk patīk sēdēt uz segām. Nu, stulbuma ziņā viņus var salīdzināt ar lapsām. Viņi not . . .

Melnmatainā galva ar rūpīgi pāršķirto celiņu pagriezās, un degošās acis tik zīmīgi paskatījās uz Medinu, ka viņš aprāvās pusvārdā.— Gan jau mēs tiksim pie skaidrības indiāņu jautājumā,— leitnants vēsi noteica.

Medina atkal ieturēja trīs soļu distanci atbilstoši nerakstītam reglamentam, ka padotais tikai tad drīkst uzrunāt virsnieku, kad ir saņēmis tādu norādījumu. Viņā iesvēlās kaut kas līdzīgs dusmām.

—  Viņi smird — tie indiāņi,— Amaro paziņoja un arī skatījās tikai uz priekšu, it kā būtu aizvainots par to, ka šeit nokļuvis.

—  Tā nerunā, Amaro.

Ceļā uz fortu viņi sastapa divus zaldātus. Nevarēja teikt, ka tie būtu piedzēruši, bet pāris glāzīšu viņi tomēr bija iebaudījuši. Pretēji reglamentam mundieru apkakles bija atpogātas, turklāt viņi pilnā rīklē dziedāja — tas bija vēl lielākā pretrunā ar reglamentu — par smuko meiču, pie kuras uzticīgais kareivis taisnā ceļā atgriezīsies, tiklīdz būs notecējis karadienesta laiks. Zaldāti tā nedrīkstēja uzvesties, un citā reizē abi nemaz nebūtu tā uzvedušies, taču šodien bija svētdiena, turklāt vēl tirgus diena. Pats kapteinis Vaskess, kas vienmēr prasīja stingru disciplīnu, šoreiz piemiedza acis. Zaldāti jautrā prātā pagāja garām, nevienu neredzēdami. Leitnants kaut ko neskaidri nomurmināja, Medinas ausīs tas skanēja apmēram šādi: «Neticami nolaidīga saimniekošana.»

IV nodaļa

Uz kapteiņa rakstāmgalda atradās dienesta papīri un korespondence, kas vakar bija pienākusi ar pasta karieti. Vienā pusē bija salikti dokumenti un raksti, bet otrā — tukšas aploksnes. Trešo kaudzi veidoja pagājušās nedēļas avīzes un lauka pasts.

Rakstāmgalda priekšā stāvēja leitnants Irigojens. Jau no rīta viņš bija uzvilcis formas tērpu — un kādu vēl: šūtu pēc mēra, ar rūpīgi nospodrinātām pogām, kuras laistījās uz tumši zilās vadmalas kā mazas saulītes. Un zābaki, protams, arī bija taisīti pēc pasūtījuma, tie spīdēja tik spoži kā nupat noberzti plīts riņķi. Leitnanta kungs izskatījās tā, it kā grasītos piedalīties galvaspilsētas parādē. Taču īstenībā viņš atradās necila virsnieka kancelejā visattālākajā un nomaļākajā fortā uz indiāņu robežas.

Patiesību sakot, uz viņa zlmotnēm vajadzētu mirdzēt kapteiņa zeltītajām zvaigznēm. Tās labi piestāvētu pie iesirmajiem deniņiem un vēl jo vairāk piederētos vārdam Irigojens. Bet uz zlmotnēm nebija pat divu zvaigžņu, kas norādītu uz virsleitnanta pakāpi, tur bija viena vienīga — kā jau parastam leitnantam. Tādi katru vasaru dučiem vien nāca no karaskolas. Tāpat arī šis trīsdesmit deviņus gadus vecais Irigojens bija devies šurp taisnā ceļā no karaskolas. Viņa personīgajā lietā Vaskess bija izlasījis, ka leitnants Serhio Irigojens uz indiāņu robežu ieradies brīvprātīgi, kaut arī gala eksāmenus nokārtojis teicami un tāpēc būtu varējis izraudzīties — ne tikai dižciltīgā vārda dēļ — ērtāku un perspektīvāku dienesta vietu. Nē, šis leitnants tomēr bija citāds, nekā sākumā viņu iztēlojās, pavisam citāds.

Irigojens stāvēja miera stājā. Zābaku purngali precīzi divdesmit centimetru viens no otra, zobens s;ilii ktā kreisajā rokā piespiests pie augšstilba, labā roka nostiepta gar bikšu vīli. Ari Medina, kurš leitnantu bija pavadījis uz šejieni, stāvēja stalti, daudz slaltāk nekā parasti un ar pārlieku izrieztajām krūtīm un ievilkto vēderu izskatījās mazliet smieklīgs. Vaskesam nepatika pārspīlēta militārā disciplīna, pietika ur to, ja paklausīja un rīkojās pēc pavēles.

—  Brīvi,— viņš noteica. Un Irigojenam:—Te būs krēsls.

Medina atviegloti nopūtās. Irigojens mazliet atslābināja saspringtos locekļus.— Ar jūsu atļauju, manu kaptein, es labāk pastāvēšu.

—  Kā vēlaties.— Sis puisis acīmredzot augstu vērtē stingru militāro toni. Nu, var jau būt, ka viņam taisnība. Vaskess vienmēr gatavs sniegt leitnantam palīdzīgu roku un padomu. Pretimnākšana nebūtu liegta arī vīzdegunīgam zaļknābim, kādu viņš bija gaidījis.

—  Vai labi atbraucāt?

—  Paldies, ciešami.

No kuplo, sirmo uzacu apakšas Vaskess nopētīja šauro, bālo seju un melnās acis.

—  Esmu dzirdējis, ka jums līdzi ir zēns?

—  Tieši tā.

Sim Irigojenam laikam katrs vārds bija dārgs, ja viņš tik negribigi no tiem šķīrās.

—  Mēs viņu iekārtosim pie kāda ieceļotāja. Tur ģimenē viņš neizjutīs mātes trūkumu.

Vas'kesam šķita, ka Irigojena seja viegli piesarkst, taču droši to apgalvot viņš nevarēja.

—  Pateicos, manu kaptein, gan jau es pats par to parūpēšos. Lūdzu, vai tagad jūs neiepazīstinātu mani ar pienākumiem, kas man jāveic Lekvēnā.

Vaskess paraustīja plecus. Ir nu gan nepieejams cilvēks.

Skopiem, sausiem vārdiem viņš attēloja jaunajam leitnantam forta stāvokli, šī vienīgā aizsardzības bastiona nozīmi pret pehuenhu uzbrukumiem, kā arī nepieciešamību novērst pehuenhu apvienošanos ar moluhiem. Viņš atgādināja, ka vakardienas gadatirgū nav bijis neviena paša pehuenha. No visa tā izrietēja secinājums, ka pašlaik svarīgākais uzdevums ir izdibināt, vai šiem zeļļiem nav kas aiz ādas un, ja ir, tad — kas.

—  Visā visumā mēs labi tiekam galā ar saviem uzdevumiem. Pēdējo desmit gadu laikā šai apvidū nav notikusi neviena nopietna sadursme, ja neskaita vienu otru maznozīmīgu apšaudīšanos, bet tas nu tā.— Leitnanta sejai pārskrēja savādas trīsas, bet varbūt tā tikai izlikās.— Tomēr dzīve šeit jums nebūs kā galvaspilsētā,— Vaskess turpināja,— ja vēlaties zināt manas domas, tā būs sasodīti atšķirīga.

—  Esmu to jau paredzējis. Vai atļausiet uzdot jautājumu?

Vaskess pamāja.

—  Kā jūs uzzināsiet, kas noris pie pehuenhiem?

—  Šovakar pat uz turieni dosies mūsu patruļa kaprāļa Medinas vadībā. Jāsagūsta viens vai divi indiāņi, lai izdibinātu, kas šiem aiz ādas.

—  Es lūdzu atļauju komandēt šo patruļu.

—  Ko?!—Vaskesam šķita, ka viņš pārklausījies. — Cilvēk, jūs vispār tikai divas stundas atrodaties šeit!

—  Es pazīstu indiāņu robežu.— Leitnanta sejai pārskrēja līdzīgas trīsas kā iepriekš.— Manai dzimtai šai provincē ir īpašumi, un es esmu šeit dažus gadus nodzīvojis. Dienesta reglamentā ir skaidri norādīts, ka atbildīgas patruļas vadība jāuztic virsniekam.

—  Jā, bet. . .

—  Es pieprasu ievērot manas tiesības.

Vaskess cieši uzlūkoja bezkaunīgo leitnantu. Padomā tik, viņš bāzīs man acīs reglamentu un jau pirmajā pusstundā iebildīs pavēlei. Nepatika, kas bija krājusies pret leitnantu jau pirms tā atbraukšanas, auga augumā. Izrādījās, ka Irigojens ir citāds, nekā viņš bija iztēlojies, bet tādēļ tas nekļuva simpātiskāks, drīzāk gan otrādi. Viņš patiešām izturējās tā, it kā būtu jau iecelts par forta komandantu. Nekas, nekas, droši vien šim kundziņam patruļas apgaita būs laba mācība, varbūt tā mazinās viņa augstprātību.

—   Lai notiek, ja jūs tā noteikti gribat. Došanās ceļā pulksten divdesmitos. Līdzi ņemiet pārtiku piecām dienām un dažus rezerves zirgus. Kaprālis Medina jūs pavadīs kā ceļvedis. Bet vienu gan lieciet aiz auss: ja pārgājienā izies greizi vai arī nepārvedīsiet vismaz vienu gūstekni, es jūs saukšu pie atbildības! Vai sapratāt, leitnanta kungs?

—  Tieši tā!

Kapteinis Vaskess pagaidīja, līdz durvis aiz abiem vīriem aizcirtās. Tad, aizvien vēl saniknots, viņš atkal ķērās pie pasta pārlūkošanas.

Pašlaik taču nav karš, viņš mierināja savu sirdsapziņu, un tāpēc nav nekāds grēks apgaita sutil iesācēju. Viņš saņēmās un mēginaja koncentrēt visu uzmanību dienesta darīšanām.

Kā parasti, tie bija dažādi sīkumi: kasieris prasa rakstisku paskaidrojumu, kāpēc vienas nedēļas laikā vajadzējis apkal* piecdesmit divus zirgus; saņemta noraidoša atbilde viņa lūgumam atļaut Lekvēnas fortā ierīkot ambulanci; minēti iebildumi pret nekārtībām algu sarakstos, jo, piemēram, jefreitors Alvaress ierakstīts nevis ar divdesmit trešo, bet ar divdesmit otro numuru.

Ak dievs, vai tiešām šīm kancelejas žurkām nebija svarīgāka darba? Viņiem acīmredzot bija tīrā bauda sagandēt otram dzīvi: par desmit pakaviem vairāk, nekā paredzēts, vai arī nepareizā ailē ierakstīts jefreitors! Tie viņiem skaitījās vissvarīgākie un valstiski nozīmīgākie pasākumi. Taču viņi gaužām maz domāja par to, ka šis nocietinājums aizsargā visu provinci. Un nedod piekrišanu ambulances atvēršanai. Ar drudzi vai dizentēriju saslimušie jāved parastā kulbā uz tuvāko slimnīcu, kas atrodas septiņdesmit kilometru attālumā, turklāt pa šejienes visai bīstamajiem ceļiem. Un pats interesantākais, ka šie spalvas dīdītāji ātrāk nekā citi uzrāpās pa dienesta kāpnēm. Viņi aizkļuva pat līdz pulkvežu un ģenerāļu rangam. Viņš pats gan būtu pilnīgi apmierināts, ja varētu aiziet pensijā majora pakāpē, protams, vēl labāk — apakšpulkveža godā.

Vaskess saviebās, it kā būtu sajutis mutē sliktu garšu, un paņēma avīzi. «Viņa ekselence Republikas prezidents paskaidro, ka uz indiāņu robežas beidzot ir iestājies miers.» Virsraksts lieliem, trekniem burtiem pirmajā lappusē ziņoja par banketu, kas sarīkots par godu ikgadējiem nacionālajiem svētkiem. Viņa ekselence, tā bija rakstīts, veselas divas reizes nobaudīja tradicionālo vistas zupu, bet viņa sieva bija tērpusies melnā zīda kleitā un izēdusi tikai vienu zupas šķīvi. Un kaut kur beigās bija ievietots necils rakstiņš par stāvokli pie indiāņu robežas, jo šīs ziņas nebija tik svarīgas kā prezidenta kundzes vakartērpa apraksts. Vaskess rūgti pasmaidīja. Viņa ekselence gan nedrīkstēja būt tik pašpārliecināts — par vistas zupu viņš, šķiet, zināja daudz vairāk nekā par pehuenhiem.

Vaskess pašķīra nākamo lappusi. «Klīst baumas par franču plānoto intervenciju Meksikā,» viņš lasīja. Tiesa gan, tie gribēja iecelt kaut kādu austriešu ercher- cogu par Meksikas ķeizaru. Par to viņam bija nācies dzirdēt jau agrāk. Nolādēta būšana! Kopš Dienvidamerika izcīnījusi neatkarību un atbrīvojusies no spāniešu virskundzības, bija pagājuši tikai piecdesmit gadu, un nu piepeši franči iekāro visu kontinentu padarīt par savu koloniju. Pirms pāris gadiem viņu flote gandrīz iebruka peruāņu piekrastē. Viņi mēģināja ielavīties visur. Velns zina kādu putru viņi šoreiz ievārīs.

«Franču karakuģi pa Magelāna jūras šaurumu iepeldējuši Klusajā okeānā,» viņš lasīja tālāk. Magelāna šaurums bija jūras ceļš starp Atlantiju un Kluso okeānu, Dienvidamerikas kontinenta pašā galējā, apakšējā stūrī. Un patlaban droši vien abi franču kreiseri, dūmeņiem kūpot, kursē gar Cīles krastu uz ziemeļiem, uz Meksiku. Tas, ka viņi iejaukti šajā afērā, bija redzams kā uz delnas. Labi gan, ka Meksika atrodas tik tālu. Sie daudzie tūkstoši kilometru zināmā mērā nomierināja. Nebija šaubu, ka ari viņā pusē cilvēki šiem neaicinātajiem viesiem vislabprātāk parādītu durvis.

Taču šobrīd Vaskesam bija darāms kas svarīgāks. Kā zināms, krekls ir tuvāk miesai nekā svārki. Pehuenhi bija viņa krekls, moluhi — svārki, bet franču kungi apmēram kā mētelis. Araukāņu ciltis viņam sagādāja pietiekami daudz raižu, tādēļ viņš nepavisam nebija noilgojies pēc papildu darba. Drīz to uz savas ādas dabūs izjust leitnanta kungs, jau šonakt izjādams patruļas apgaitā. Un vispār tam nāksies šo to manīt jau pirms tikšanās ar pirmo indiāni aci pret aci.

Vaskess pavisam piemirsa pastu un avīzes un šķetināja tālāk domu par kreklu un svārkiem, par visu, kas saistījās ar to. Neizskatījās gan, ka Medina būtu bijis īpašā sajūsmā par jauno leitnantu, un šajā jautājumā visa komanda bija ar viņu vienisprātis. Kapteinis Vaskess labi pazina savus ļaudis un apmēram spēja iedomāties viņu attieksmi pret Irigojenu. Viņa sejā atplaiksnlja apmierināts smīns, jau iedomājoties vien, kā vairāki tūkstoši zaldātu pārvērtīs sava priekšnieka dzīvi elles mokās. Jā, leitnanta kungam nāksies to izbaudīt.

V nodaļa

Medina izrādīja leitnantam Irigojenam fortu. Viņš sekoja jaunajam priekšniekam soli aiz muguras, kā prasīja reglaments, un, rādīdams ceļu, neaizmirsa saglabāt stalto stāju. Jebkuram citam viņš katrā ziņā būtu pastāstījis par Lekvēnu daudz interesanta, taču Irigojena sabiedrībā vajadzēja uz strupajiem jautājumiem tikpat strupi atbildēt.

Daudz jau nebija to jautājumu, kas saistīja leitnanta uzmanību: dienesta pienākumu sadalījums, ierindas sastāvs, slimnieku stāvoklis un tamlīdzīgi. Irigojens, spriežot pēc viņa attieksmes pret redzēto, nebija apmierināts. Viņš cietoksni apskatīja tādām acīm, it kā būtu to pircis par savu naudu un pēkšņi atskārtis, ka pārmaksājis.

Zirgiem steliņģos viņš vispār neveltīja nekādu uzmanību, taču šķendējās par pietiekami labi neizmēzto stalli. Ierosinājumu uzkāpt palisādē viņš noraidīja: — Vispirms, lūdzu, lieciet salabot kāpnes. Jau no šejienes var redzēt puspuvušus pakāpienus.— Arī no ieroču noliktavas viņš izgāja kurnēdams, lai gan neko peļamu nebija atradis. Medina klusībā nolādēja to zirgu, kas bija atstājis savus ābolus pašā staļļdurvju priekšā, namdari, kas nebija laikus nomainījis pakāpienus, bet vissirdīgāk šo sasodīto leitnantu, kuru pats velns bija atsūtījis uz fortu. Viņiem ejot garām, zaldāti nostiepās kā stīgas un salutēja, taču viņi to darīja nelabprāt un pārāk gausi. Leitnants no galvaspilsētas, nu, nu, paskatīsimies, kas tur galu galā iznāks.

Pārlapodams rīkojumu un ziņojumu kaudzes, Irigojens ilgi nosēdēja kancelejā. Atklājās, ka štāba seržants nav parakstījis vairākas pavēles. Ar sarauktām uzacīm un ledainu klusēšanu Irigojens uzklausīja Medinas paskaidrojumus, ka seržantam nav bijis vaļas noņemties ar rakstu darbiem. Apskates pēdējā vieta bija no dēļiem celta neliela būda, tā saucamās aresta telpas.

—   Cik cilvēku šeit atrodas?— Irigojens vaicāja. Viņš laikam cerēja, ka te pie maizes un ūdens būs iespundēti vismaz divdesmit važās iekalti zaldāti.

—   Neviens, manu leitnant, izņemot tos divus ieroču kontrabandistus, kurus aizturēja seržants Moraless. Mēs viņus pēc pāris dienām ar kulbu aizgādāsim uz apriņķa pilsētu.

—   Neviena paša arestētā? Tad nu gan šeit priekšzīmīga disciplīna.

Medina klusēja. Viņš pret leitnantu sāka just ne vairs vienkāršu nepatiku, bet augošu naidu.

Abi ieslodzītie no savām salmu migām miegaini blenza uz atnācējiem. Redzēdami virsnieku Medinas pavadibā, viņi atdzīvojās.

—   Patiesībā viss bija gluži citādi, kapteiņa kungs.— Resnais steidzīgi notrausa no svārkiem salmu stiebrus, lai izskatītos pēc iespējas cienīgāks.— Tā ir netaisnība, ka ar mums apietas tik slikti.

Irigojens nopētīja viņu no galvas līdz kājām, bet neko neatbildēja.

Kārno vairāk interesēja viņu atbrīvošanas praktiskā puse, un viņš pievērsās Medinam:— Vai taisāties jau vest mūs prom?

—  Nē, vēl kādu laiciņu nāksies padzīvot šinī hotelī.— Medinam bija vienaldzīga Resnā dievošanās un zvēresti.

—  Kauns un negods,— Resnais murmināja,— sarīdīt indiāni pret kristieti.

Irigojens saausījās.

—  Indiāni?

Resnais saklausīja apjukumu leitnanta balsī, un viņā modās cerību stariņš.— Tieši tā, indiānis un turklāt vēl uniformā. Savu mūžu neko tamlīdzīgu neesmu piedzīvojis. Sai fortā vairāk tic sarkanai ādai nekā kristietim.

—  Te nav runa par ticēšanu. Jūs tikāt pieķerti ieroču kontrabandā — un basta.— Tad Medina pagriezās pret Irigojenu.

—  Seržants Moraless ir moluhs, manu leitnant.

Irigojens nobālēja kā krīts. Viņš nekustīgi blenza uz

Medinu. Pirmo reizi viņš vairs neizskatījās augstprātīgs.

—  Kapteiņa kungs,— atsaka Resnais,— es varu apzvērēt pie . . .— Bet Irigojens, plecus uzrāvis, apgriezās uz papēža un smagiem soļiem izgāja laukā. Medina rūpīgi noslēdza ar dzelzi apkaltās durvis.— Kamēr viņi neaizsūtīs mūs uz apriņķa pilsētu . . .— Kārnais vēl iekšpusē runāja. Teikuma beigas Medina vairs nesaklausīja. Vajadzēja skriet pakaļ Irigojenam, kurš steidzās pāri pagalmam. Kāpēc gan šie vīri tik ilgi tiek turēti fortā? Taču šī doma uzplaiksnīja pavisam nejauši, jo viņa domas lielākoties kavējās pie leitnanta.

—  Moraless ir krietns indiānis,— Medina mēģināja leitnantu pārliecināt, tiklīdz bija viņu panācis, un — pretēji savam lēmumam bez vajadzības nerunāt ne pušplēsta vārda — piebilda:—Krietnākais indiānis, kādu jebkad esmu redzējis.

—  Es pats indiāņus labi pazīstu, kaprāl,— Irigojens viņu pārtrauca.— Nu protams, jūsu Moraless ir lielisks štāba seržants, tikpat lielisks kā viss pārējais fortā, tikai viņam negribās veikt savus tiešos kancelejas dienesta pienākumus.

Medina piesarka un klusēja.

—  Parādiet man labāk vēlreiz jūsu pārziņā esošos zirgus. Vai varbūt man te neviens neatradīsies? Arī par to es nemaz nebūtu pārsteigts.— Viņi atgriezās stallī, un Medinam pamazām sāka nobriest kāds plāns.

Viņš vēl šim kundziņam velnu parādīs, un tas notiks pavisam drīz.

—  Seit stāv visādu sugu kleperi, tomēr iesākumam labāk izraudzīsimies kādu rāmāku.

—  Man vajadzīgs ātrs zirgs, jo šovakar pat es izjāju patruļā.

—  Klausos!

Medina taisnā ceļā veda Irigojenu pie melnā negantnieka. No nemitīgās spārdīšanās pret plakanu sienu tas bija krietni nokusis. Zirgs gulēja uz salmiem un bolīja acis uz abiem cilvēkiem, kas parādījās durvīs. Tā izskats nemodināja uzticību, taču tā īsto dabu patlaban nevarēja konstatēt. Vismaz Irigojenam tā pagaidām bija apslēpta, ka cerēja Medina.

—  Sis ir patiešām straujš, varbūt drusku mežonīgs zirgs, bet labam jātniekam tas ir īstais.

Medina uzsvēra vārdiņu «labam», un Irigojens iekrita izliktajās lamatās.

—  Lieciet to izvest laukā!

—  Es jūs brīdinu, tas vēl nav iejāts.

—  Lieciet to izvest!— Šoreiz pavēle skanēja par toni skarbāk.

—  Klausos!

Medina pasauca abus zaldātus, kas dežurēja stallī, un deva pavēli aizsiet melnim acis un izvest to pagalmā. Viņš leitnantam bija skaidri pateicis, ka melnis ir neiejāts mežonis, tātad brīdinājis. Ļaunākajā gadījumā viņš par šo triku izpelnīsies stingru brāzienu, taču risks bija tā vērts. Turklāt zeme laukumā ir pietiekami mīlcsta, lai leitnanta kungs krītot tiktu cauri ar duci zilumu un pusduci sasitumu. Nolidot vienu reizi uz deguna dubļos viņam būtu ārkārtīgi svētīgi.

Medina runāja tik pavēlošā toni, ka apmulsušie zaldāti neiedrošinājās neko iebilst. Viņi piesardzīgi iegāja steliņģī, pārmeta melnim pār galvu segu, vēl piesardzīgāk to apsegloja un izveda no staļļa, it kā darīšana būtu nevis ar zirgu, bet gan ar veselu tonnu dinamīta un deglis jau būtu aizdedzināts, tikai neviens nezina degļa auklas garumu. Irigojens kādu brīdi ļoti uzmanīgi, kā šķita Medinam, vēroja šo procedūru un tad izsoļoja laukā. Nē, viņš no tiesas bija pārlieku dumjš un augstprātīgs.

Kad Medina un abi zaldāti izveda melni laukā, Irigojens jau stāvēja pagalmā — bez svārkiem, tērpies sniegbaltā kreklā, slaids, vingrs, stiegrains. Daži zaldāti ziņkārīgi panāca tuvāk. Vai tiešām jaunais leitnants būs tik traks, ka lēks mugurā mežonīgam zirgam, kuru visā fortā vienīgi seržants Moraless spēja iejāt. Irigojens apgāja melnim apkārt, apskatīja to no visām pusēm, it kā no zirgiem ko saprastu, un, iekams Medina spēja aptvert notiekošo, viņš jau sēdēja seglos.

Melnais rumaks notrīcēja un saspringa; izskatījās, ka tas tūlīt pacelsies gaisā kā putns. Taču pagaidām tam galva vēl bija ievīstīta segā, tas vēl bija akls, turklāt abi zaldātiņi viņu cieši turēja aiz pavadas. Desmitiem ziņkārīgu seju parādījās kazarmu logos. Kancelejas apakšvirsnieks, iznācis no savas «svētnīcas», sakrustoja rokas un atspiedās pret durvju stenderi. Katrs, kas tobrīd atradās forta pagalmā, meta visus darbus pie malas un panācās tuvāk. Tikai kapteinis Vaskess nebija redzams. Tā kā viņam allaž bija zināms viss, kas fortā notiek, tad to varēja uzskatīt par savdabīgu piekrišanu. Medinam ļoti gribējās tā uzskatīt.

— Padodiet šurp pavadu!

Abi zaldāti šaubīdamies vēlreiz paskatījās uz Medinu, un viņš pamāja. Tad zaldāti pasvieda Irigojenam pavadu, strauji norāva segu no meļņa galvas un pamuka katrs uz savu pusi, it kā dzirkstele jau būlu nonākusi līdz dinamītam. Ar aizturētu elpu Medina gaidīja, kas notiks.

Sākumā nekas nenotika. Melnis lēni skatījās uz visām pusēm, it kā gribēdams izdibināt, kur pašreiz atrodas. Zaldāti stāvēja gatavībā jebkurā brīdī pieskriet klāt un atkal saķert zirgu aiz pavadas. Gan jau nekas briesmīgs nenotiks, Medina sevi mierināja.

Pēkšņi melnis vienlaikus ar visām četrām uzšāvās gaisā un spārdījās, tad piezemējās ar stīvām kājām, tā ka Irigojens aizlidoja uz priekšu kā miltu maiss, atkal uzlēca augšā, tad vēl un vēl ceturto reizi. Irigojens zvalstījās uz zirga, it kā daudzas neredzamas milzu rokas viņu vienlaikus raustītu uz visām pusēm, tomēr seglos viņš noturējās. Spītīgais melnis līčločiem lēkšoja pa pagalmu. Ikreiz, kad pakavi skāra zemi, Irigojens sajuta tik spēcīgu grūdienu, ka mati noplīvoja un žokļi sasitoties noklabēja. Taču viņš sēdēja kā saaudzis ar segliem.

Zaldāti izteica savu atzinību ar īsiem, spalgiem saucieniem, un šur tur kāds sajūsmā uzmeta gaisā cepuri. Tā tik bija iejāde! Medinam acis vai līda laukā no pieres. Griezdamies riņķi kā vilciņš, melnis ar leitnantu ietinās biezā putekļu mākonī. Ietiepīgais zirgs rādīja visus savus stiķus un niķus, kādus vien mācēja, viņš plosījās tik velnišķīgi viltīgi, it kā viņā būtu iemiesojis pats nelabais, tomēr Irigojens joprojām palika seglos.

Meļņa negantā plosīšanās turpinājās ilgi, viņš asiem palēcieniem lēkāja pa pagalmu, tā ka zaldāti kā paipalu bars pajuka uz visām pusēm. Tad piepeši zirgs izslējās stāvus un no divu metru augstuma uz taisnām priekškājām triecās pret zemi.

Arī šādi triki, tāpat kā citi pūliņi, nelīdzēja. Zirgs lūkoja nomesties guļus un, valstoties pa zemi, nospiest uzmācīgo jātnieku. Taču ikreiz spējš rāviens ar iemauktiem un asajiem mutes dzelžiem vienā mirklī pārtrauca pretošanos.

Melnis auļoja tieši uz zirgkopēju barakām, mēģinādams notraukt Irigojenu gar dēļu sienu. Bet viņš veikli izrāva kāju no kāpšļa, ar pirkstiem ieķērās ērzeļa krēpēs un piekļāvās pie zirga sāniem, no rokas neizlaiz- dams pavadu. Veikli kā indiānis viņš pēc brīža jau atkal sēdēja seglos, kad melnis lēkāja pa sētsvidu. Pēc daudzajām nesekmīgajām lēcienu sērijām spītnieks acīm redzami zaudēja spēkus. Viņa purns bija vienās putās. Tad uzvirpuļoja vēl viens putekļu mākonis, tik biezs, ka aprija zirgu un jātnieku. Melnis bija nogāzts gar zemi.

Kad putekļi izklīda, Medina un pārējie skatītāji redzēja ērzeli guļam uz sāniem un Irigojenu sēžam uz viņa kakla, tā ka viņam nebija iespējams piecelties. Smagie pakavi kā vāles kulstīja gaisu. Cīņa bija galā, un arī pats melnais sātans atzina sevi par uzvarētu. Viņš nosprauslājās vēlreiz un izstiepa visas četras uz priekšu.

Irigojens vēl mirkli pasēdēja, varbūt lai izbaudītu uzvaras prieku, varbūt vienkārši tāpēc, ka nebija spēka piecelties. Saplēstais un sviedros izmirkušais krekls lipa pie miesas. Sviedri no pieres straumēm tecēja acīs, apmiglodami skatienu. Viņš noslaucīja seju.

— Tagad,— smagi elsodams, Irigojens sacīja Medinam,— arī jūs varat jāt ar šo lopiņu. Jūs taču esat par rāmiem zirgiem.

Jātnieks ar pūlēm piecēlās un grīļīgiem soļiem devās uz mazgāšanās telpu. Kad viņš gāja garām, sasitoties noskanēja zaldātu papēži, un tas tika darīts ne tikai leitnanta zvaigznes dēļ.

Medina noraudzījās Irigojenam pakaļ, un seja viņam raustījās. Tad kaprālis deva rīkojumu ievest melni atpakaļ stallī. Viņam šķita, aiz kapteiņa Vaskesa kancelejas loga nozūd kāda seja.

Tūlīt pēc tumsas iestāšanās viņi devās ceļā: leitnants Irigojens, kaprālis Medina un seši vīri — melnas ēnas melnā naktī. Viņi jāja uz austrumiem, taisnā ceļā uz kalniem. Rītausmā vajadzēja aizkļūt līdz priekškalnei, līdz tai vietai, kur saskārās moluhu un pehuenhu apgabali. Apvidu klāja klinšaini, saplaisājuši pauguri, kas slēpa simtiem ieleju, kurās indiāņi izdzina ganīties savu aitu barus.

Neviens nezināja, kur īsti atradās robeža, tāpēc reizēm pehuenhu aitas ganījās moluhu pļavās, bet citkārt moluhu aitas plūca zāli pehuenhu teritorijā. Sad un tad abām ciltīm tādēļ izcēlās strīds un dažreiz — kas gan atgadījās visai reti — arī nopietnāki konflikti. Bet, kamēr vienai vai otrai pusei nebija pārsvara, abas ciltis puslīdz sadzīvoja; araukāņu cilšu robežas netika iezīmētas ar robežstabiem.

Patruļai bija pavēlēts saņemt ciet pirmo pehuenhu ganu, kas būs iemaldījies moluhu teritorijā. Tas bija ērtākais sagūstīšanas paņēmiens, turklāt pehuenhi nevarēs vainot zaldātus miera laušanā. Skarbajā, nepārredzamajā kalnu apvidū indiāņus bija viegli pārsteigt, un pats galvenais — gani nekad nemēģināja bēgt, jo neuzdrīkstējās pamest savu ganāmpulku. Nepretodamies viņi padevās gūstā, un kapteinis Vaskess dabūja no viņiem visas vajadzīgās ziņas. Pēc tam ganus ar visām aitām atkal palaida brīvībā. Viss gāja kā pa taukiem. Fortā l.līda baumas, ka kapteinis licis priekškalnē novilkt neskaidru robežlīniju, lai viņam vienmēr būtu iespējams tikt pie gūstekņiem. Sis kap- teins Vaskess bija ists lapsa.

Zaldāti gandrīz nemaz nesarunājās. Sēdēdami seglos, viņi snauduļoja un paļāvās uz zirgiem, kas paši zināja ceļu, un, protams, uz Modinu, kurš jāja visiem pa priekšu. Patruļu komandēja leitnants Irigojens. Viņš bija vēl nerunīgāks par citiem. Jādams uz melnā slepkavnieka, kuram šorīt bija pilnīgi salauzis gribu, viņš sekoja Medinam cieši pa pēdām. Zirgs rāmi kā jērs paklausīja katram pavadas rāvienam, it kā būtu aizmirsis tos laikus, kad vēl brīvi aulekšoja zaļajos plašumos.

Medina, pametis skatienu atpakaļ, redzēja, ka Irigojens, taisni izslējies, sēž zirgā. Viņš šo jauno leitnantu tomēr neizprata. Šķita, ka kaut kāds nezināms spēks to urdīja, dzina uz priekšu, nedeva mieru. Medinam Irigojens likās baigs. Arī zaldāti meta tam līkumu, kaut tas prastu jāt desmitreiz labāk nekā pats nelabais. Medina ievēroja, ka leitnants ik pa brīdim paglūn uz visām pusēm, it kā būtu izgājis pehuenhu medībās; viņš glūnēja gluži kā puma uz savu upuri.

Pret rītu viņi sasniedza pirmās nokalnes vidusdaļu. Virs sniegoto augstkalnu korēm un klinšu smailēm jau parādījās zeltainu saules staru kūļi. No vēja viļņotās zālaines kalnu pakājē cēlās gaisma kā viegla dūmaka. Nogāze vēl gulēja ēnā, un diez vai pati vērīgākā indiāņa acs spētu viņus tagad pamanīt dzelkšņainajos krūmos, klinšu nogruvumos starp cipresēm un ciedriem, kas auga galvenajā grēdā no augšas līdz pašai lejai.

Uzklausīdams Medinas padomu, Irigojens lika visiem apstāties un nokāpt no zirgiem. Tad viņš sūtīja divus vīrus izlūkot ieejas tuvākajās ielejās un tur uzmeklēt indiāņu pēdas. Pēc stundas abi zaldāti atgriezās. Viņi bija uzgājuši diezgan daudz zirgu un aitu pēdu, taču tās visas veda no moluhu apgabala uz pehuenhu teritoriju, nevis otrādi. Turklāt pēdas bija vairākas dienas vecas. Tātad atlika paslēpties, nogaidīt un nezaudēt modrību, jo turpināt ceļu gaišā dienas laikā, paliekot nepamanītiem, likās neiespējami.

Zirgus apseglotus palaida ganīties ciedru birzī; ar siksnu sapītās priekškājas ļāva tiem pārvietoties tikai sīkiem solīšiem. Zaldāti atgūlās zālē un mēģināja atgūt zaudēto pagājušās nakts miegu. Arī leitnants Irigojens varēja darīt to pašu, jo patlaban nekas svarīgs nebija veicams. Taču viņš, neizlaizdams no rokas ieroci, nosēdās līdzās Medinam, kas bija iekārtojies pie kāda klints izciļņa, lai novērotu apkārtni.

Kaprālis sāka ar kalnu pakāji, tad pagrieza tālskati uz vienu, uz otru pusi un ilgi pētīja vienu punktu, bet tas, kā izrādījās, nebija nekas cits kā ainavas detaļa. Nolicis tālskati, viņš raudzījās uz nogāzi, kas stiepās ziemeļu — dienvidu virzienā, pēc tam atkal to paņēma un sāka no gala. Viņš prātoja, ko tas viss, pie velna, varētu nozīmēt, ka visas pēdas veda pie pehuenhiem un neviena ārā no viņu teritorijas. Iespējams, ka tā ir tikai sagadīšanās. Vēl jau nebija pārmeklēts viss pierobežas apvidus. Ja pehuenhi patiešām dzina lopu barus atpakaļ uz savu teritoriju, tad tam ir tikai viens izskaidrojums: karš. Viņi gatavojas karam. Lai gan, kā jau minēts, tā varēja būt sagadīšanās. Kaut tā būtu tikai sagadīšanās!

Sī zeme visapkārt bija nelīdzens, karsts un vientuļš novads: melnas un pelēkas klintis, tumšzaļi krūmu puduri un šur tur kāds koks. Seit varēja atrasties simtiem slēpņu un katrā no tiem uzglūnēt tūkstošiem ienaidnieku. Medina nepatikā paraustīja plecus. Par spīti daudzajiem pie robežas nodzīvotajiem gadiem, viņam drūmi klusējošie kalni vēl arvien likās baismi.

Minūtes veidoja stundas ceturkšņus, ceturkšņi — pusstundas un tās savukārt — veselas stundas. Saule kāpa arvien augstāk, pacēlās virs kalnu grēdām un no augstajām debesīm raidīja savus karstos starus arī šaipus nokalnei. Gaismu slāpēja mirguļojoša dūmaka.

Leitnanta Irigojena vaigs apmācās. Trīs reizes viņš jau bija vaicājis Medinam, vai tas vēl arvien neko neredz, un nu viņa pacietības mērs bija pilns:

—  Pulksten vienpadsmitos es pavēlēšu sēsties zirgos — un mēs jāsim tālāk.

Medina atņēma no acīm tālskati.— Jūs esat komandieris, bet, ja šoreiz rīkosimies pēc jūsu pavēles, tad uzreiz jāatmet visas cerības ieraudzīt kaut vai pe- huenha zirga asti.

—  Un cik ilgi man būs tā jāsēž, rokas klēpi salikušam?

—  No šīs vietas apkārtne pārredzama vismaz piecpadsmit kilometru attālumā. Ja šai apvidū atrodas kaut viens pehuenhs, mēs viņu noteikti pama-nīsim, varbūt šodien, varbūt rīt.— Medina paskatījās uz Irigojenu.

— Pacietību, pacietību, manu leitnant. Jūs taču pazīstat indiāņus. Jums to vajadzētu zināt.— So piezīmi viņš pie sevis nespēja paturēt.

Irigojens neko neatbildēja, tikai vēl drūmāk sarauca uzacis, un Medina pilnībā izbaudīja savas mazās uzvaras prieku. Pamezdams skatienu uz ieroci leitnanta rokā, viņš vēl piemetināja:— Un mums ir dota pavēle pehuenhus dzīvus nogādāt fortā.

—  Ja vien mums paveiksies . . .— Irigojens attrauca.

Ap dienas vidu pār zemi gūlās spiedīga tveice un

gaisā cēlās biezi iztvaikojumu mutuļi. Piepeši Medina pielēca kājās un pavērsa tālskati uz blakusieleju, kura apmēram trīs kilometru attālumā saplūda ar nokalni. Irigojens izstiepa kaklu.

—  Kas tur ir?

—  Gvanako!— Medina pastiepa roku. Ielejas viņā malā parādījās lamu bars. Dzīvnieki, garos kaklus uz priekšu izstiepuši, lieliem lēkšiem bēga pa nokalni augšup. No tālienes tās atgādināja mazus vates pikučus.

—  Velns parāvis, kas viņas tik traki izbiedējis?— Medina murmināja.

Irigojens vilies atliecās atpakaļ, taču Medina ielejas pretējo malu neizlaida no acīm. Viņš rūpīgi pārmeklēja katru nogāzes spraugu un kaktu, katru krūmu un koku. Tad klusēdams sniedza tālskati Irigojenam. Virs ielejas riņķoja iztramdītu putnu bars. Tie laikam bija kalnu baloži. Pat lauka tālskati bija saredzami tikai mazi, melni punktiņi, kas satraukti šaudījās šurpu turpu.

Irigojens neizpratnē iepleta acis.

—  Tadas bailes putnos izraisa vienīgi cilvēki,— Medina čukstēja, it kā viņa balsi varētu sadzirdēt ielejas otrā malā.

Pēc īsa brīža patruļa atkal devās ceļā. Kalnu nogruvumu aizsegā viņi jāja gar nogāzi, pūlēdamies palikt neredzami, turklāt vajadzēja pasteigties, lai laikus nokļūtu ielejas izejā. Iespējams, ka, meklēdami jaunas ganības, ielejā atradās daži pehuenhi ar saviem aitu bariem. Droši vien viņi pārvietojās bez steigas, tātad patruļa vēl paspētu viņus aizturēt.

Taču, nonākuši ielejas izejā, viņi redzēja, ka ieradušies par vēlu. Indiāņi bija jau aizgājuši, atstādami tikai zirgu un aitu pēdas, kas veda uz dienvidiem, kur atradās pehuenhu teritorija. Rupji nolamājies, Medina iecirta bērim sānos piešus.

—  Jānogriež viņiem ceļš! Uz priekšu, apmetlsim likumu! Ja šie pirmie aizkļūs līdz robežai, mēs paliksim tukšā.

—  Stāt! Mēs jāsim viņiem pa pēdām!— leitnanta Irigojena balss noskanēja tik asi, ka Medina zirgu uz vietas apturēja. Viņš nudien bija piemirsis, ka nav komandieris. Viņa seja dusmās piesarka.

—  Tad viņi ieraudzīs mūs tuvojamies un noteikti aizmuks, manu leitnant.

—  Mēs jāsim viņiem pa pēdām!— Irigojens izrāva no futrāļa ieroci un nolika to šķērsām segliem.— Uz priekšu!

Melnis kā viesulis šāvās uz priekšu, un patruļa tam sekoja. Taču distance starp zaldātiem un leitnantu auga arvien lielāka. Jāt jau nu viņš prata, visu cieņu, bet citādi . . . Medina, kurš bija tālu atpalicis, bažīgi domāja, kādu neprātību Irigojens izdarīs. Viņš, Medina, uz vietas izceps un apēdīs savu zirgu, ja šī nepārspējamā leitnanta dēļ indiāņi neaizlaidīsies lapās. Galvā jaucās cita — vēl uzmācīgāka un draudīgāka doma: pehuenhi patiešām dzina savus ganāmpulkus atpakaļ.

Pa lēzeno ieplaku traucās patruļas vienība ar Irigojenu priekšgalā. Klinšainais, krūmiem un kokiem noaugušais apvidus bija pietiekami nepārredzams, taču vajadzēja ārkārtīgi uzmanīties, lai zirgi nekluptu. Uņ tad negaidot ielejā parādījās indiāņi. Tur bija divi vīri, kas dzina apmēram trīssimt vai četrsimt aitu. Ieleju visā platumā piepildīja gaišās, kustīgās aitu muguras. Kā paisuma vilnis tās plūda starp zaļajām nogāzēm, priekšā aizsprostodamas pehuenhiem ceļu, un no aizmugures tuvojās patruļas vienība.

Pakavu dipoņas un aitu blēšanas dēļ pehuenhi pārāk vēlu attapās. Kad viņi neviļus atskatījās, Irigojens jāja citiem trīssimt metru priekšā, bet aiz viņa garā ķēdē bija izkārtojušies zaldāti. Irigojens uz sava melnā zirga pilnos auļos traucās šurp. Pehuenhs pacēla roku un laikam brīdināja savu biedru par draudošajām briesmām, jo arī tas pameta skatienu atpakaļ. Abi bija tik pārsteigti, ka nezināja, uz kuru pusi sprukt. Aizritēja trīs sekundes dārgā laika, iekams viņi attapās un mēģināja glābties, bēgot pa labi pāri pakalnam. Abi metās vienā virzienā, tā bija nepiedodama muļķība, kas liecināja vienīgi par lielo apjukumu.

Tomēr cerības aizbēgt vēl nebija zaudētas. Indiāņu zirgi bija atpūtušies un pa kalniem spēja kāpelēt tik izveicīgi kā kazas. Turklāt viņus no Irigojena šķīra simt piecdesmit metru liels attālums.

Bet — Medina neticēja savām acīm — leitnants spēji pievilka pavadu, tā ka melnis saslējās pakaļkājās un aizšļūca metrus desmit, divpadsmit, saceļot milzīgu putekļu mākoni. Tad Irigojens pacēla šauteni. Šķita, ka viņš nemaz nemērķē. Zirgs zem pirmā indiāņa sabruka, un jātnieks kūleniski novēlās lejā. Irigojens iebāza jaunu patronu, pacēla šauteni — un arī otrs zirgs saļima.

Kad piesteidzās patruļa, abi indiāņi jau bija piecēlušies kājās. Vīri izskatījās pamatīgi nobrāzti, taču stāvēja spītīgi, tikko valdīdami dusmas. Šāvienu pārbiedētās aitas sen jau bija nozudušas aiz pakalniem. Medina nolēca no zirga.

—  Vai tiešām pehuenhi ir tik gļēvi, ka, ieraugot balto, laiž ļekas vaļā?

Viņš gaidīja, ka tie taisnosies vai sūdzēsies par nogalinātajiem zirgiem, taču indiāņu sejas pauda, ka tiem maza bēda gan par zirgiem, gan par aitām, kas tagad ganījās kaut kur zālainē.

—  Tu vēl izbaudīsi uz savas ādas pehuenhu gļēvulību, zaldāt.

Tas jau bija atklāts drauds. Un to neteica vis kāds jauns karotājs, zaļknābis, kurš dažreiz mēdz mētāties ar neapdomīgiem vārdiem.

—  Kāpēc dzenat savus ganāmpulkus uz mājām?

Indiānis klusēja un nicinoši savilka lūpas.

—  Mēs atņemsim jums aitas un pašus iespundēsim fortā, ja nerunāsiet,— Medina piedraudēja.

Par atbildi pehuenhi paraustīja plecus.— Pirms mēness divas reizes ir pilns, pehuenhiem būs daudz aitas.

—  Ko tas jums palīdz, ja pašiem nāksies tupēt cietumā!

Indiānis viņu nomērīja ar nievājošu, pārmetumu pilnu skatienu. Viņa biedrs stāvēja blakus kā mēli norijis. Pa šo laiku viņš vēl nebija bildis neviena vārda.

No viņiem nevarēja izdabūt nekādas ziņas. Medina izmēģinājās gan šā, gan tā — ar draudiem, apvainojumiem un glaimiem, taču bez panākumiem. Tikpat sekmīgi viņš būtu varējis sarunāties ar klinšu bluķiem.

Abi turēja mutes ciet, it kā neviena vārda nesaprastu spāniski.

Irigojens pagrūda Medinu sānis.

— Mēs nošausim jūs uz vietas, ja nesāksiet runāt!

Sarkanbrūnajās sejās nepakustējās ne vaibsts. Tumšās acis stīvi un neizteiksmīgi raudzījās zaldātos kā bezgalīgā tālē. Tas bija bezcerīgi.

Viņi atkal kāpa seglos — pehuenhus uzsēdināja divos rezerves zirgos, tad sadzina ganāmpulku vienviet un devās atceļā. Irigojens bija nokaitināts līdz sarkankvēlei par ietiepīgajiem sarkanajiem velniem, kā viņš mēdza dēvēt indiāņus. Ja vien būtu atļauts, viņš tos pārmācītu ar rungu. Medina nebija drošs, kas notiktu, ja nebūtu kapteiņa Vaskesa pavēles pārvest mājās gūstekņus — dzīvus gūstekņus.

Tomēr vairāk Medinu nodarbināja kas cits — nicinājuma liesmiņas pehuenhu acīs, dzirdot par ieslodzījumu fortā, un neslēptā pārliecība, ka viņiem nenāksies gūstā pavadīt ilgu laiku. Vai viņi gatavojas uzbrukumam? Tas būtu tīrais neprāts! Pārsteigt patruļu nesagatavotu — tas vēl pehuenhiem varētu izdoties, bet ieņemt fortu — tur viņu spēki bija par vājiem, vismaz vieni viņi to neiespētu. Kas viņiem, velniem, ir aiz ādas?

Medina vēlējās, kaut Moraless atrastos šeit. Tas pats bija indiānis un mācēja atrast ar šiem puišiem kopīgu valodu.

VI nodaļa

Otrās dienas pēcpusdienā Huans Moraless ieraudzīja klintsbluķi Akmens Galvu, kas slējās pret debesīm kā milzīga dūre. Seit, kalna ziemeļu nogāzē, no kurienes strauts meklēja ceļu uz ieleju, moluhu virsaitis Mežonīgais Zirgs bija uzcēlis apmetni.

Tā nebija liela. Moluhi, kā jau visi araukāņi, nemīlēja dzīvot cieši cits pie cita. Viņi būvēja savus zāļu mitekļus izklaidus. Katrs apmetās, kur tam patika. Kopā tie pulcējās tikai svētku un karagājienu reizēs pie Akmens Galvas. Tad rībēja bungas un griezīgi skanēja taures. Tūkstošiem kailu kāju mīdīja klinšaino zemi, un naktī debesīs kāpa sārtas dūmu strūklas. Tagad no zāļu būdām ar stāvajiem jumtiem, aplokiem, kukurūzas, kviešu un kartupeļu laukiem bija atlicis vairs kāds pusducis.

Huans jāja lēnām. Tālumā bija dzirdamas suņu rejas. Jau pa gabalu tie saoda svešinieku, un nu to zināja visa apmetne. Droši vien viņš jau labu laiku tika novērots. Taču viņi bija pārlieku lepni. Neviens araukānis nekad neiznāks no mājas sagaidīt viesi.

Jādams viņš kreisajā pusē aplūkoja lauciņā kukurūzas asnus, kas patlaban spraucās no zemes, zaļus, strupus kviešu stiebrus un pirmos kartupeļu dzinumus. Nevarēja teikt, ka šiem indiāņiem būtu viegli. Tīrumu kopšanai viņiem trūka darbaroku. Taču tas nebija galvenais. Svarīgākais bija tas, ka pa šo laiku tīrumi bija pletušies platumā. Vēl pērn kartupeļu lauka šai vietā nebija.

Tas bija viņa nopelns. Viņš virsaitim bija atnesis sēklas un ilgi un pacietīgi pulējies ieskaidrot, ka baltie ir stiprāki ne tāpēc, ka viņiem ir labāki ieroči, bet gan tāpēc, ka tie simtkārt labāk nekā araukāņi apstrādā zemi. Tas ļauj viņiem uzturēt armiju cauru gadu, turpretī araukāņiem pēc katra karagājiena jāatgriežas mājās pie saviem ganāmpulkiem, savās medību vietās kalnos un skuju mežos jāievāc araukāriju sēklas, lai nākamgad nevajadzētu mirt badu.

Ar vienu ausi Mežonīgais Zirgs uzklausīja viņu, ar otru jaunos indiāņu karotājus, kas kurnēja: lauku darbi tomēr esot jaatstāj sieviešu ziņā, bet vīriem jāiet medībās, jāgana aitas un, protams, jādodas karagājienos. Mežonīgais Zirgs katru gadu paņēma no Huarta sēklu un izdalīja to visiem, bet neviens nebija redzējis, ka viņš pats būtu kaut reizi iedūris zemē lāpstu. Graudu sēšanu viņš atstāja sievu un medībām nespējīgo veču ziņā. Tāpat kā senāk, moluhi audzēja tikai nedaudz saldo kartupeļu. Tīrumi paplašinājās pamazām, tomēr pietiekami ātri, lai Mežonīgo Zirgu padarītu par bagātāko moluhu virsaiti.

Viņš Huanam neko pretī nebilda, pieņēma gan sēklu, gan padomus, it kā izrādīdams lielu labvēlību. Bet viņš bija pietiekami gudrs, lai saskatītu te zināmas priekšrocības. Un, kad zalaine būs pārvērsta tīrumos vai ganībās, tad neviens nevarēs apstrīdēt araukāņu pirmtiesības uz šo zemi. Viņi būs saimnieki kaut mazajā, tomēr paši savā dzimtenē. Bet vairāk par sēklu viņiem nepieciešams miers. Un tagad bija nonāvēta Mežonīgā

Zirga sieva — aizgājusi bojā divu balto vainas dēj. Kādu lēmumu pieņems Mežonīgais Zirgs?

Strauta malā Huans noņēma bērim iemauktus, lai tas varētu padzerties, un paskatījās uz zāļu būdām otrā krastā. Tur valdīja klusums; no lūkas jumta čukurā gausi kūpēja dūmi, bet vienā mājokli, kur mita virsaitis, trūka pat šis dzīvības zīmes.

Piesējis zirgu būdas priekšā, Huans iegāja indiāņa mājokli. Pagāja mirklis, līdz viņa acis aprada ar pustumsu. Degunā iesitās pazīstamu smaržu vilnis. Te dvašoja kaltētu zāļu sienas, māla klons un apkvēpuši koki. Aiz pavarda viņš ieraudzīja sēžam virsaiti.

Mežonīgais Zirgs, tērpies gaiši dzeltenā apmetni ar platām sarkanām svītrām pa vidu, tupēja uz grīdas, atspiedis muguru pret sienu. Apņēmis ar rokām pievilktos ceļgalus, viņš truli raudzījās vienā punktā. Viņš sēroja par mirušo sievu, kuru vēl nebija paguvis atriebt.

—  Vai tavā mājā deg uguns?

Huans pats redzēja izdzisušo pavardu un apgāzto katlu, taču pēc senas paražas vajadzēja uzdot šo jautājumu.

—  Uguns ir izdzisusi,— kā no tālienes atskanēja Mežonīgā Zirga balss. Tādu atbildi prasīja paraža. Tas nozīmēja, ka šeit valda sēras, ka sieviete, uguns glabātāja, aizgājusi viņsaulē, ka līdz ar viņu miris pavarda siltums un gaisma.

Huans notupās iepretim virsaitim, kas bija viņa asinsbrālis un draugs. Kā mēteli no pleciem viņš nometa daudzos balto vidū nodzīvotos gadus. Nu viņš atkal, tāpat kā Mežonīgais Zirgs, piederēja pie indiāņiem, pie moluhiem. Un, apņēmis ar rokām ceļgalus, viņš gaidīja, kad virsaitis sāks runāt. Bet mugurā viņam vēl aizvien bija balto cilvēku mundieris.

Viņš <lzirdēja, kā laukā mīdās bēris, kā virs galvas sprakšķ jumta sausā zāle un kā skan paša elpa. Ilgi, ilgi valdīja klusums. Beidzot Mežonīgais Zirgs pacēla acis.

—   Divi baltie bija atnākuši manā apmetnē. Viņi sildījās pie manas uguns un gulēja manā būdā, kopā ar mani ēda jēra gaļu un dzēra jauno vīnu. Skaties, kā viņi atmaksājuši par manu viesmīlību!— Viņš norādīja uz mirušo pavardu. Balsi skanēja nikna apsūdzība — apsūdzība ne vien pret tiem abiem baltajiem, bet vienlaikus ari pret. viņu, Huanu. Šodien viņš šeit bija kā baltais, neņemot vērā nedz sarkano ādas krāsu, nedz asinsbrālību. Zilais mundieris bija stiprāks par divdesmit draudzības gadiem.

Un Huans, pašam nemanot, noņēma rokas no pievilktajiem ceļgaliem. Viņš vairs nesēdēja pēc moluhu paražas, bet gan kā balto karavīru seržants, kas ieradies pie virsaiša Mežonīga Zirga pateikt, lai viņi nepārkāpj likumu — baltā cilvēka likumu.

—  Tavu sievu nogalināja tavas cilts karavīrs!— Viņš pateica: «tavas cilts», nevis «mūsu», lai gan pats zem formas cepures vienmēr nēsāja araukāņu sarkano pieres apsēju.

—   Nogalināja viņš, tomēr tas ir un paliek balto darbs,— Mežonīgais Zirgs runāja gurdā balsi.— Viņi deva tam dzert Stipro ūdeni, deva visu pēcpusdienu, un tas nevienam nebija zināms. Un, kad viņi atņēma tam sapratu, kad viņš sāka vāvuļot kā bērns, viņi apsmēja to un sauca par indiāņu smerdeli. Karavīrs gribēja vēl un vēl dzert Stipro ūdeni, un viņi to apsmēja arvien vairāk un teica, ka dzeramais domāts drošsirdīgiem vīriem, nevis sarkanādainiem gļēvuļiem. Tad viņš zvērēja pierādīt savu drosmi un apņēmās kauties ar visiem, kas uzdrošināsies stāties viņam ceļā. Ar dunci rokā viņš skraidīja pa nometni un nodūra vienu karavīru beigtu, otru ievainoja. Tad viņš iebruka manā būdā, kur viņa sēdēja viena pie uguns. Stiprais ūdens šo viru bija padarījis tik aklu, ka viņš noturēja sievu par karavīru.— Virsaitis brīdi klusēja, tad atkārtoja:— Viņš nogalināja, bet tas ir balto noziegums.

Pirmo reizi viņš paraudzījās Huanā atklātu skatienu, bet tad atkal pievērsa acis viņa mundierim. Tajās bija naids.— Un vai zini, kur es tai brīdī biju, ka nevarēju sievu nosargāt? Es biju kalnos pie ganāmpulka, jo gribēju izraudzīt desmit jērus un aizsūtīt tos uz fortu kapteinim — moluhu dāvanu baltajiem. Tā kā es to gribēju, tad tagad manā pavardā vairs nedeg uguns. Un tā ir balto vaina.

—  Mēs tos abus arestējām, un tie saņems pelnīto sodu,— Huans klusā balsī teica.

—  Arī mēs ņemsim ciet karavīru, kurš kļuva par nazi balto rokās.

Mežonīgais Zirgs ilgi un nekustīgi raudzījās aukstajā pavardā, it kā vairāk viņam nebūtu ko teikt. Bet

sakāmā bija sakrājies daudz, pats galvenais vēl nebija pateikts.

—  Baltie bija atveduši ne tikai Stipro ūdeni,— Huans ieminējās,— bet arī šautenes. Kāpēc taviem Jaudīm vajadzīgi ugunsieroči?— Tas bija teikts uz labu laimi. Viņš nezināja, vai ieroči vispār bija ievesti un kam tie pārdoti.

—  Moluhi aizstāvēs tikai to, kas tiem pieder

Huans dziļi ievilka elpu. Vai tā nebija nopūta?

Araukāņi allaž bija aizstāvējuši vienīgi to, kas viņiem pieder, un tas vienmēr bija izraisījis vienas un tās pašas sekas — karu, kas ilga vairāk nekā trīssimt gadu, karu, kurā viņi bija zaudējuši novadu pēc novada. Vai tam atkal jāsākas tagad — pēc piecpadsmit miera gadiem? Tas nekur nederēja — aizstāvēt savu zemi ar šauteni, katrā ziņā ne tikai ar šauteni. Araukāņiem bija jāmācās gūt uzvaru ar arklu.

—  Moluhiem sevis aizstāvēšanai nav vajadzīgi ieroči. Zaldāti nepieļaus, ka indiāņiem atņem īpašumu.

Virsaitis atkal pameta acis uz viņu, un tās pauda pārmetumu, ka baltie toreiz nav nosargājuši viņa sievu.— Asinis pret asinīm, dzīvību pret dzīvību,— viņš noteica.

—  Vai viena cilvēka dēļ jāupurē simtiem citu? Asinis nenožūst, ja tām pielej jaunas klāt. Tu neesi nekāds jauns karavīrs, tu esi virsaitis. Nedomā par sevi, domā par savu cilti!

—  Jā, es esmu virsaitis un domāju par savu tautu. Rīt manā vigvamā pulcēsies virsaiši, mēs noturēsim apspriedi. Kā nolemsim, tā arī būs.— Tas tika teikts tādā tonī, ka Huanam bija skaidrs: saruna jābeidz. Neskaitāmi daudz svarīgu jautājumu palika nenoskaidroti. Kāpēc virsaiši sanāca uz apspriedi? Diez vai tā saistījās ar slepkavību? Tur vajadzēja būt citam iemeslam. Tomēr viņš vairs nedrīkstēja jautāt.

Mežonīgais Zirgs sasila plaukstas, un ienāca viņa meita, gadus piecpadsmit veca meitene. Viņa jau bija gaidījusi šo zīmi. Meitene bija tērpusies svētku drānās — biezos, krāsainos vilnas svārkos līdz zemei un garā apmetnī. Viņas matos, ap kaklu un uz krūtīm zaigoja smagas sudraba rotas, kas bija darinātas no neskaitāmām plātnītēm un savienotas važiņu un karekļu virtenēs. Tagad viņa bija šo māju saimniece un turēja rokās lēzenu koka šķīvi ar kūpošām nupat nokauta jēra asinīm.

Mežonīgais Zirgs iedzēra vienu malku un pasniedza trauku Huanam. Ar šo žestu viņš apliecināja savu viesmīlību un gatavību atjaunot seno savienību.

Tad viņi nosēdās būdas priekšā pie ugunskura — pašā mājoklī to iedegs tikai pēc tam, kad slepkavība būs atriebta, un pēc indiāņu paražas parunāja par aitu bariem, zirgiem un medībām. Jaunā indiāniete sēdēja savrup, klausījās un, tiklīdz kausi bija iztukšoti, atkal tos piepildīja ar nenorūgušu ābolu vīnu. Taču viņa neko nerunāja. Tās bija vīru darīšanas.

Huans vairījās pieminēt rītdienas virsaišu sanāksmi. Mežonīgais Zirgs tad vēl vairāk ierautos savā čaulā. Tāpēc viņš runāja par vecajiem laikiem, kad viņš vēl nebija seržants Moraless, bet gan moluhu cilts kareivis Bulta un kopa ar Mežonīgo Zirgu viņi bija devušies medības un karagā jienos. Viņi kavējās atmiņās, kā bija dalījuši jēra cepeti, ugunskura siltumu un pēdējo dzēriena malku. Viņi pārcilāja seno dienu notikumus, kad bija jādalās arī briesmās, trūkumā un priekos, jo pastāvēja asinsbrālība. Pēc Mežonīgā Zirga acīm Huans redzēja, ka tas pamazām aizmirst Huana mundieri, ka Huans tam atkal kļuvis agrākais moluhu cilts indiānis.

— Un arī šodien mēs dalāmies visā, kas mums ir. Mūsu sirdīs nav nedz viltus, nedz arī noslēpumu vienam no otra, vai ne?

Virsaitis viņu saprata.— Tev rīt jāpiedalās mūsu apspriede kā mūsu cilts loceklim. Tavu vārdu uzklausīs un apsvērs. Līdz tam mēs klusēsim par to, kas būs, un runāsim par to, kas bija.

Krēsla sabiezēja un iekrāsoja zālaini tumši violetā tonī. Vējš kā iesnaudies pieklusa, un melnajos mežos klusumu pārtrauca spalgs ūpja brēciens. Tumsa ietina pasauli, bet pamalē jau varēja manīt sārtu blāzmu. Nakts nozīmēja vienlaikus gan mieru, gan briesmas. Viņi sēdēja pie uguns un runāja — runāja ilgi, ilgi.

Tad Huans nolikās slīpi vigvamā savā ierastajā guļvietā. Zem sevis viņš sataustīja mīksto lamas ādu un ieklausījās nakts trokšņos: kukaiņu dūkšanā, naktsputnu spārnu vēdās un kādas samiegojušās aitas blēšanā tālumā. Viss bija tāpat kā senāk, kā pirms daudziem, daudziem gadiem. Seit viņš varēja nebūt

Huans Moraless — indiānis, kas nēsā balto cilvēku mundieri un runā viņu valodā. Seit viņš drīkstēja biit viņš pats. Un ar smagu sirdi viņš izjuta, ka tur, kur atradās viņa nams, nebija viņa īstās mājas, bet šeit, kur tās bija, viņu uzskatīja par svešinieku. Dažreiz to darīja pat Mežonīgais Zirgs. Kāpēc gan tik grūti bija nonākt pie šīs atziņas, un kāpēc vēl tūkstoškārt grūtāk bija to istenot? Kāpēc? Kāpēc?

No rīta viņš bija kājās jau ar pirmajiem saules stariem. Vigvama priekšā, ceļos nometusies, virsaiša meita pūta uguni. Viņa pameta tikai ātru skatienu uz viesi. Piepeši viņš atskārta, cik vecs ir kļuvis pa šo laiku. Kad viņš aizgāja no cilts, šīs meitenes vēl nemaz nebija pasaulē. Nē, viņam nebija vairs nemaz tik daudz laika, bet viņš gribēja vēl tik daudz izdarīt.

Pirms daudziem, daudziem gadiem viņš bija pametis šis vietas, lai varētu izzināt balto cilvēku noslēpumus un atklāt tos moluhiem. Par šo lēmumu izšķirties nebija viegli, un dažreizviņam likās, ka dzīvē nav bijis rūgtāku pārdzīvojumu. Ārkārtīgi grūti bija pielāgoties balto cilvēku dzīvesveidam. Taču vēl rūgtāku vilšanos nācās piedzīvot vēlāk, kad moluhi ar savu pasīvo attieksmi satrieca Huana cerības.

Viņš pārlaida skatienu laukiem. Vēl vakar viņš bija sev teicis, ka tie pletušies plašumā. Taču šodien viņam bija jāatzīst, ka plašajā, tukšajā zālainē iekoptie lauciņi izskatās nožēlojami niecīgi. Un, kamēr araukāņu ciltis neapjēgs, ka zeme ir jāapstrādā, tikmēr milzīgā, tukšā teritorija pievilinās baltos ieceļotājus. Un, kaut araukā- ņiem bieži ir nācies pierādīt savu bezbailību, viņiem nepietiks spēka aizstāvēties, ilgāku laiku noteikti ne.

Viens cilvēks nevar šo mērķi sasniegt. Viens viņš bija par vāju, lai sasniegtu savu sprausto mērķi, turklāt ja deniņos mati jau sarmoja un tālāk par pirmo soli viņš nebija ticis.

Huans papurināja galvu. Gan jau panākumi neizpaliks! Par atkāpšanos nedrīkstēja pat domāt. Citādi visam beigas. Viņš nokāpa lejā līdz strautam, lai nomazgātos un pārdomātu turpmākās rīcības plānu.

Virsaišu apspriede! Tikmēr viņi bija virsaiši, kamēr kāds viņiem sekoja. Ar varu nebija pakļaujams neviens araukānis. Ja nebija kaut kas pa prātam, pārgāja pie cita virsaiša vai arī, pulcējot ap sevi dažus jaunus indiāņus, pats varēja kļūt par cilts vadoni. Virsaiša cieņa un vara balstījās vienīgi uz absolūtu padoto uzticību, nekad uz spaidiem. Iemantot to nācās grūti, bet pazaudēt varēja pavisam viegli.

Miera apstākļos virsaišu nebija daudz, ne vairāk kā pieci seši visā moluhu ciltī, un tie paši bija cienījama vecuma vīri. Nemieru un kara laikā atšķirīgu interešu un uzskatu dēļ cilts sašķēlās vairākās grupās, varu pārņēma gados jauni virsaiši, kas priekšroku deva ātrai rīcībai, nevis gudram padomam. Ja bija jādodas karagājienā, ievēlēja vienu kopīgu cilts vadoni. Šodien pievakarē viņš ieskatīsies moluhu virsaišu sejās un tiks skaidrībā par viņu vecumu un skaitu.

Aukstais ūdens patīkami durstīja ādu. Tas bija svaigs kā kalnu sniegs un dzidrs kā saulains rīts. Huans mazgādamies pilnīgi aizskaloja pēdējās miega paliekas. Labajā elkonī viņš juta vieglu sāpi. Tā bija iemetusies kaulos jau pagājuša ja ziemā un arvien biežāk lika sevi manīt. Dažreiz viņam uzmācās bailes, vai pietiks laika piepildīt savus nodomus. Noskurinājies viņš noslaucīja no sejas ūdeni, tā vēlēdamies atbrīvoties arī no uzmācīgajām domām.

Atrast kopēju valodu ar vecajiem būtu tīrais nieks. Tie viņu atcerējās un pazina. Tie zināja no savas rūgtās pieredzes, cik milzīgu postu sev līdzi nes karš. Daudz grūtāk būs pārliecināt jaunos. Bet vienalga, jauns vai vecs, viņš pierādis, cik maz labuma karš araukāņiem atnesis trīssimt gadu laikā un cik dāsni bijuši Mežonīgajam Zirgam piecpadsmit miera gadi. Viņš pastāstīs, ka visi var tikt pie pārticības, ja ielāgos balto cilvēku dzīves noslēpumu un sapratīs, ka tā vislabāk var nosargāt savu zemi.

Atlika cerēt, ka viņa metodi sapratīs un atzīs par pareizu. Tomēr palika vēl tik daudz neskaidrību. Viņš nezināja, kādēļ steidzīgi sasaukta virsaišu apspriede: vai viņi izšķirsies par mieru vai par karu? Pehuenhi parasti deva priekšroku karam, bet moluhi? Viņš pašreiz jutās kā aklais, kas taustās pa tumsu svešā mājā. Mežonīgais Zirgs turēja mēli aiz zobiem, un viss noskaidrosies tikai pēcpusdienā, kad virsaišu apspriede būs beigusies. Tomēr neatkarīgi no moluhu nemieru cēloņa viņi ir jāpārliecina, ka miers tomēr labāks par karu.

Kad viņš atkal uzkāpa kraujā, virsaiša vigvama priekšā stāvēja Mežonīgais Zirgs, viņa meita un pāris duču viru un sievu no apmetnes. Vini mēmi skatījās lejā uz zālaini. Pa klajumu tuvojās neliela jātnieku grupa. Uzreiz bija redzams, ka tie ir karavīri. Tāpat bija skaidrs ari tas, ka viņi nepārrodas no medībām vai aitu ganībām, jo katram rokā bija garš šķēps, ar kuru nemēdz medīt nedz pumu, nedz briedi, cīniņā tos raidīja virs pret viru. Kad jātnieku grupa bija pienākusi tuvāk, Huans redzēja, ka to vidū ir gūsteknis.

Tas droši vien bija tas karavīrs, kas nogalinājis Mežonīgā Zirga sievu. Viņš bija pārlikts pār segliem priekšējam jātniekam, un pie katra zirga soļa viņa saistītie locekļi šūpojās šurpu turpu. Izskatījās, ka viņš ir pusnemaņā.

Neteikdami ne vārda, karavīri norāva gūstekni no zirga, aizstiepa līdz aploka vārtiem un tur nometa. Tas bija līdz viduklim kails jauneklis aizvērtām acīm, un tikai vieglā krūšu cilāšanās liecināja, ka cilvēks ir vēl dzīvs. Klusēdami izklīda ziņkārīgie skatītāji; aiz niknuma viņu sejas bija vēl vairāk satumsušas. Mežonīgais Zirgs nepagodināja gūstekni ne ar skatienu.

Kāds karavīrs 'gatavojās apkrāsot slepkavas ķermeni ar baltu krāsu. Rupjiem triepieniem viņš uzzīmēja uz tā ģindeni. Gaišais skelets, it kā no miesas izlīdis, krasi izdalījās uz tumšās ādas. Moraless saprata, ka spriedums pasludināts. So viru gaida nāvessods, viņš jau bija tikpat kā beigts, taču vēl elpoja un sarkanas asinis ritēja viņa dzīslās. Tauta sprieda mežonīgi taisnīgu tiesu: asinis pret asinīm, dzīvību pret dzīvību.

Huans negribēja priekšpusdienā palikt nometnē. Tagad pa vienam ieradīsies virsaiši, bet būs labāk, ja viņš runās ar visiem apspriedē sanākušajiem reizē. Apseglojis zirgu, viņš jāja pa nogāzi augšup. Kad jāt vairs nebija iespējams, viņš piesēja bēri pie koka un kāpa kājām Akmens Galvas virsotnē. Tā bija stāva un grūta kāpšana, rāpjoties pāri akmens nogruvumiem, laužoties cauri brikšņiem un raušoties augšā pa kailām klintīm. Diezgan bieži viņam bija jāapstājas, lai atvilktu elpu. Vēl nesen, pirms pāris gadiem, viņš bija kāpis desmit reizes augstākā un divdesmit reizes stāvākā kalnā un nemaz nebija juties noguris. Huans pakratīja galvu un nikni turpināja ceļu augšup.

Pulkstenis varēja būt apmēram desmit, kad Moraless beidzot bija ticis augšā. Tālu lejā viņam pie kājām pletās plašais līdzenums. Tas bija zaļš un auglīgs. No augšas sīkie mežu un krūmu puduri izskatījās kā izkaisīti. No vienas puses līdzenumu noslēdza kalnu grēdu tumšā siena, bet otrā pusē un aizmugurē pret debesim slējās stāvas, baltas ledus smailes. Saules staros tās mirdzēja un atgādināja milzīgus teiksmaina kroņa žuburus. Kronis bija varens un mēmi klusēja. No lejas pievienojās pļavu klusums. Viņa zeme šo kroni bija godam pelnījusi, lai to valkātu visu mūžu. Viņam šī zeme bija pieaugusi pie sirds, un, ja viņš pārvērstos par milzi, tad izplestām rokām vēlētos to dedzīgi piespiest pie krūtīm. Viņš bija un paliks indiānis, jā. Un tāpēc viņam ari turpmāk jāvalkā balto cilvēku mundieris, jā. Tādā veidā viņš nodrošinās savai zemei mieru un līdz ar to bagātību, kaut pašlaik sīkie iekoptie lauciņi gandrīz pazuda milzīgajā, zaļajā pļavu jūrā.

Tomēr viņš bija vientuļš, jo baltajiem viņš nebija nekas vairāk ka sarkanadainais, bet savējie pret viņu izturējās ka pret balto. Pat Mežonīgais Zirgs, viņa draugs un asinsbrālis, negribēja pilnīgi izprast viņa nākotnes nodomus. Bet viņš, par spīti visam, iesākto novedis līdz galam. Sakniebis lūpas un pastiepis uz priekšu zodu, viņš cieši lūkojās tālē pāri zaļajai zemei, it kā gribēdams apmierināt savas neremdināmās alkas skatīt šo zemi pēc simt gadiem. Viņš ilgi tā nekustīgi sēdēja, tikpat nekustīgi kā klintis visapkārt, un viņa ēna pakāpeniski saruka aizvien īsāka.

Tad viņš skriešus metās pa nogāzi lejup, slidinājās pa gludajiem oļiem un kā puika lēca pa klinšu bluķiem, pa priekšu grabēdami vēlās akmeņi, un bēris zviegdams atlēca sāņus, kad lavīna bija nonākusi līdz viņam. Huana acis spīdēja. Viņu bija pārņēmusi laba sajūta, ka var mest pie malas visas šaubas.

Pusdienlaiks bija jau pagājis, kad Huans atgriezās apmetnē, virsaiši jau sapulcējušies un gaidīja. Huans pameta acis uz gūstekni, kas gulēja vēl turpat, kur šorīt bija nomests. Taču tagad tam acis bija vaļā un tās raudzījās Huanam preti kā no citas pasaules.

Vigvamā sēdēja apmēram divdesmit virsaišu. Tas bija četras piecas reizes vairāk nekā parasti un nozīmēja, ka moluhu ciltī briest bīstami notikumi. Un vēl otra pazīme — vairums virsaišu bija gados jauni. Mežonīgais Zirgs bija no visiem vecākais. Tomēr Moraless jutās droši. Viņš savus ciltsbrāļus pārliecinās!

Ar acīm viņš meklēja sabiedrotos, uz kuriem varētu pajauties, taču pamanīja tikai divas vai trīs pazīstamas sejas, un tās pašas bija tikpat noraidošas kā pārējās. Viņu stindzināja naidīga klusēšana. Vienīgi Mežonīgais Zirgs palūkojās uz viņu draudzīgi, bet tas bija tikai vecās draudzības apliecinājums; ari viņš nebija sabiedrotais. Jaunie karotāji pazina viņu tikai pēc nostāstiem. Tiem Huans bija baltais vai — Jaunākajā gadījumā — nodevējs, indiānis, kas pārgājis balto ienaidnieku pusē.

Mežonīgais Zirgs vadīja apspriedi, jo viņš bija vecākais un apspriede notika viņa vigvamā. Tikko Moraless bija nosēdies starp virsaišiem, Mežonīgais Zirgs piecēlās kājās. Viņš stāvēja, taisni izslējies, un rokā turēja virsaiša varas zīmi — kara cirvi. Pagaidām vēl viņš bija tērpies miera drēbēs, apmetnī un indiāņu biksēs. Bet, kad viņš apģērbu nometīs, kad stāvēs līdz viduklim kails, tad tiešām būs par vēlu runāt ar viņiem par mieru.

—  Mūsu brāji pehuenhi atsūtījuši mums kara zīmi — asinis mērcētu bultu!— Viņa balss skaudri atbalsojās visā vigvamā, un viņš norāva no sienas sarkano bultu, lai visi varētu to apskatīt.— Mēs gribam karot pret baltajiem, kas nolaupījuši mums zemi. Mums jādabū atpakaļ mūsu zeme no kalniem līdz jūrai, no ziemeļiem uz dienvidiem tik tālu, cik jātnieks var noskriet piecās dienās. Jāatkaro, lai tā atkal piederētu pehuenhiem un moluhiem kā labajos mūsu tēvutēvu laikos. Tādēļ mums jādodas kopīgā uzbrukumā pret baltajiem, jāieņem viņu forts un viņu mājas; kopā mēs uzvarēsim, kopā paņemsim to, kas mums pieder. Tāds ir pehuenhu vēstījums.

Beidzis runu, Mežonīgais zirgs apsēdās, un vigvamā iestājās nelāgs klusums. Tik atklāts uzbrukuma plāna paziņojums, turklāt forta karavīra klātbūtnē samulsināja klātesošos ne mazāk kā pašu Huanu. Viņi grasījās nodedzināt fortu un visas balto mājas. Tas bija ārprāts. Pieņemsim, ka cietokšņa palisādes nebija īpaši stipras un četri mazie lielgabali nevarētu atvairīt labi apbruņota ienaidnieka uzbrukumu. Taču araukāņi nebija labi apbruņoti. Ar šķēpiem un kara vālēm taču nevar pārspēt tos pašus novecojušos lielgabalus.

—  Tavā runā klausās svešas ausis,— virsaitim pārmeta kāds pavecāks virs.

—  Ari viņam viss jāzina,— attrauca Mežonīgais Zirgs.— Kad araukāņi iet karā, viņi to nedara nakti kā zagļi. Visi baltie lai to ielāgo. Tas viņus neglābs.

Kāds jauns virsaitis pielēca kājās — nepacietīgs, iededzies cīņas kārē. Viņš nosvieda apmetni, lai visi redz, ka lēmums jau pieņemts, ka ķermenis jau nokrāsots kara krāsā. Muskuļi zem spīdīgās sarkanbrūnās ādas saspringa.

—  Vai mēs pieļausim, ka pehuenhi jāj vieni paši? Vai mums jāpiedzīvo kauns, ka pēc gadiem mūsu bērni rādīs uz mums ar pirkstiem un teiks: viņi sēdēja rokas klēpi salikuši un noskatījās, kā mūsu zemi atbrīvo citi. Patlaban debesis rāda mums labvēlīgas zīmes, burvji paredz mūsu uzvaru. Mani sauc Kalnu Ērglis. Es un mani vīri iesim kopā ar pehuenhiem.

Atkal iestājās klusums. Visi gaidīja, ka Huans sāks runāt, jo viņš allaž mudināja saglabāt mieru. Uz viņu raudzījās jaunas, drūmas sejas. Viņš tik labi tos saprata, jo pats senāk bija domājis tāpat, runājis un rīkojies tāpat, kā pašreiz viņi izteica savas domas un lēma, kā rīkoties turpmāk. Un viņš par to dabūja samaksāt ar asinīm, viņam pašam bija jāskatās, kā citi par to atdeva dzīvību. Kāpēc katram atsevišķi bija jākrāj šī rūgtā pieredze? Kāpēc tēvu nelaime nebija vedusi dēlus pie prāta? Pehuenhi bija nemierīga tauta. Vēl nevienam nebija izdevies viņus atrunāt no kara. Moluhi nedrīkst ielaisties ar viņiem šajā avantūrā, savā labā nedrīkst.

—  Ak, Kalnu Ērgli, esmu uzmanīgi tevī klausījies.— Huana balsī ieskanējās neslēpta, pat dzēlīga ironija. Viņam šo virsaiti vajadzēja pārliecināt.— Pasaki man — cik reižu tu esi jājis karā pret baltajiem?

Kalnu Ērglis īgni nodūra galvu.

—   Vēl ne reizi tu neesi paskatījies pāri savas ligzdas malai un jau plāties, ka gribi lidot pāri kalniem. Es esmu jājis karā pret baltajiem un esmu redzējis, cik maz mūsējo pārnāk atpakaļ. Mūsējo līķi kā paklājs nosedza pakalnus, bet balto mājas stāv, kā stāvējušas. Un es redzu, ka Mežonīgajam Zirgam un viņa ļaudīm miers atnesis bagātību.

—   Un tad tavējais miers ņēma un apēda viņa sievu!— Kalnu Ērglis iekaisa dusmās.

—  Abi baltie saņems sodu par tirgošanos apmetnē ar Stipro ūdeni. Zaldāti ikvienam, kas pārkāpj likumu, piespriež pelnīto sodu.

—  Tavējam likumam ir divas sejas,— Kalnu Ērglis ņirdza.— Viena — žēlīgā baltajiem un otra — bargā mums. Labāk pasaki, ko jūs darīsiet ar abiem bālģīm- jiem.

Ar rokas mājienu Huans atvairīja šo provokatorisko jautājumu. Tas bija staigns purvs, kurā viņu gribēja iemānīt.

—  Mēs pašlaik pļāpājam niekus kā vecas sievas. Baltie ir stipri. Ja mēģināsiet uzbrukt fortam, jūsu sievas aizklās sejas un dziedās gaudu dziesmas. Bet, ja izpratīsiet balto ceļus, kļūsiet tikpat stipri kā viņi un karš izpaliks.

Kalnu Ērglis nicīgi smīnēja.— Darbs tīrumā ir sievu darbs. Tas maitā rokas un acis. Un tad bālģlmjiem būs gaužām viegli iekarot mūsu zemes.

Turpināt sarunu ar viņu būtu veltīgi, tāpēc Huans vērsās pie Mežonīgā Zirga.

—  Saki — vai tiešām tu vēlies, lai visa cilts aiziet bojā tavas sievas dēļ? Vai gudrs gans atdos visu ganāmpulku pumai tikai tāpēc vien, ka tā saplosījusi vienu aitu?

Virsaitis pašūpoja galvu.

—  Man sirds lūst aiz bēdām, jo manas dzīves saule ir nodzisusi. Tā kliedz pēc atriebības, bet šodien es varu tev teikt, ka tu vēl visu nezini. Moluhi runā par karu ne tikai tāpēc, ka notikusi slepkavība manā vigvamā, un uz pehuenhiem tas attiecas vēl jo mazāk. Mēs redzam, ka mūsu zemē ierodas arvien vairāk balto, un mūsu ausīs nonākušas ziņas, ka viņi būvē jaunus tvaika ratu ceļus, pa kuriem ievedīs lielu bālģīmju baru. Jau tagad viņi reizēm laiž savus lopus mūsu ganībās. Paies daži gadi, un viņi būs ielavījušies dziļi kalnos. Tad mūsu ganāmpulkiem pietrūks zāles un mums pietrūks medību vietu. Tu runā pareizi, ka baltie ir stipri un ka viņiem daudz ieroču. Bet kas būs, ja arī mēs dabūsim ieročus? Ja atradīsies tādi bālģīmji, kas palīdzēs mums nodedzināt fortu un padzīt ieceļotājus?

—  Par kādiem bālģlmjiem tu runā? Kurš tev to apsolījis, tas melo!

Mežonīgais Zirgs cieši paraudzījās viņā.— Es gribu tev pavēstīt tik, cik daudz es drīkstu. Ir atnācis Baltais

Ķēniņš. Viņš vedis araukāņus šajā karā un sniegs palīdzību no aizjūras.

Huans saņēmās, lai neviens neredzētu, cik ļoti viņu šī ziņa satrauca. Ir bijuši gadījumi, ka baltie avantūristi nodarīja indiāņiem milzīgu postu.

—  Kurš pats savām acīm ir redzējis šo ķēniņu?— viņš nicīgi vaicāja.— Kurš ir ar viņu runājis?

—  Viņš dzīvo pie pehuenhiem. Viņš skaitās viņu lielākais kara virsaitis.

Huans sajuta deniņos pulsējam asinis; daudzie acu pāri vērsās tieši uz viņu. Velti viņš pūlējās izvairīties no atbildes.

—  Baltie zaldāti bieži ir solījušies aizsargāt mūsu zemi,— ieminējās kāds virsaitis, kas sēdēja līdzās Mežonīgajam Zirgam,— un katru reizi tie ir bijuši meli. Baltais Ķēniņš dos mums ieročus, ar kuriem mēs paši varēsim aizstāvēt mūsu ganības un medību vietas.— Arī viņš de.va priekšroku karam, turklāt pats nebija nekāds jauns karstgalvis.

Huans drudžaini domāja par Balto Ķēniņu. No kurienes tas tik piepeši bija uzradies? Kas īsti slēpās aiz visām šim baumām? Viņam jāiegūst laiks. Šobrīd tas bija pats galvenais. Jāiegūst laiks! Ja moluhi vēl dažas nedēļas paliks savā apmetnē, tad būs iespējams ugunsgrēku nodzēst.

—  Kas redzējis ieročus, kurus jums grib dot Baltais Ķēniņš?

Iestājās nepatīkams klusums.— Viņš mums apsolīja tos iedot,— Kalnu Ērglis beidzot klusu teica.

—  Kur viņš tos sadabūs? Jūs sakāt, ka baltie zaldāti jūs ir piemānījuši, un vai šis vīrs nav baltais? Bet es, būdams moluhs, jūsu cilts piederīgais, droši varu apgalvot, ka nekādus ieročus jūs nedabūsiet. Nekad jūs vairs neredzēsiet savus vigvamus, ja nolemsiet doties karā.

Sie vārdi viņus ietekmēja; to atspoguļoja viņu sejas izteiksme. Viņš pameta acis uz Mežonīgo Zirgu, cerēdams, ka vismaz tas viņu atbalstīs un aicinās pārējos nespert šo izmisīgi kļūmīgo soli. Taču Mežonīgais Zirgs klusēja. Sievas pēkšņā nāve viņam bija pārlieku smags trieciens.

Atkal piecēlās Kalnu Ērglis. Viņa kailās krūtis zem sarkanās kara krāsas kārtas spēcīgi cilājās.

—  Tu gudri runā, bet saki man vienu. Vai tā nav taisnība, ka mūsu zeme sarūk kā kūstošs sniegs piesaulē? Vai tā nav taisnība, ka arvien vairāk bālgimju lien un lien pie mums? Vai tā nav taisnība, ka viņi pret mums ir naida pilni un alkatīgi skatās uz visu, kas mums vēl atlicis? Vēlākais, pēc desmit gadiem mūsu spēki būs kļuvuši tik vāji, ka mēs nejaudāsim cīnīties ar viņiem, lai arī kā to gribēsim. Tāpēc es teikšu: mums jāiet karā nekavējoties! Diezgan esam runājuši. Es un mani ļaudis pievienosimies pehuenhiem.

Uzmetis Huanam drūmu skatienu, viņš izgāja no vigvama. Divi vai trīs jauni virsaiši viņam sekoja. Viņi gandrīz varētu būt Huana dēli, un šai brīdī Huans tos tēvišķīgi mīlēja par nelokāmo apņēmību cīnīties par savas cilts laimi. Taču patlaban šādas izjūtas bija aplamas. Viņi bija pretinieki, un tāda mīlestība varēja viņu paralizēt. Par katru cenu jāsaglabā vēsa galva, citādi viss būs zaudēts. Pec mirkļa bija dzirdama pakavu dipoņa, tad tā strauji attālinājās un izgaisa. Kalnu Ērglis un viņa biedri bija atstājuši apmetni.

Viņa sekotāju pulks nebija liels. Pavisam kopā sanāca ne vairāk par četriem līdz pieciem simtiem karotāju. Ietekmīgākie virsaiši bija palikuši šeit, un, pats galvenais, Mežonīgais Zirgs vēl nebija pateicis savu galīgo lēmumu.

Moraless no jauna sāka runāt, mudināja viņus neticēt Baltajam Ķēniņam, gandrīz vai lūgdamies pierunāja nosargāt mieru. Nebija viegli tā lavierēt, jo viņam nebija zināms, kas tas par Balto Ķēniņu un no kurienes viņš uzradies. Vel arvien virsaišu sejās viņš manīja šaubas. Viņi joprojām svārstījās. Un beidzot runāja Mežonīgais Zirgs, vecākais un pieredzējušākais, kā ari bagātākais moluhu virsaitis. Viņam piederēja pēdējais vārds.

—  Galva man saka: tavā runā ir daudz patiesības, taču vienlaikus tā saka: arī Kalnu Ērglis, tāpat kā tu, runā patiesību, un mana sirds liek nostāties viņa pusē. Dzīvību pret dzīvību! Uz pusēm mēs dalījām mājokli, kopā gājām medībās un no viena kausa dzērām jēra asinis. Mēs esam brāļi. Tāpēc tev sacīšu tā: es gribu pagaidīt un savām acīm redzēt, vai Baltais Ķēniņš pildīs solījumu. Ja viņš mums dos ieročus un citādu palīdzību, tad es neļaušu pehuenhiem jāt karā vienatnē. Līdz tam laikam valdīs miers.

Huans uzelpoja. Vismaz šo mērķi viņš bija sasniedzis, bija ieguvis laiku, un tas bija daudz, varbūt pat viss. Varbūt iepriekš sacītais bija tikai izdoma.

Cerības bija vilinošas, tomēr viņš uz tām nepaļāvās. Tas bija tik dīvaini, ko Kalnu Ērglis un Mežonīgais Zirgs stāstīja par Balto Ķēniņu, baumas nevar būt tik konkrētas. Nāksies pašam izdibināt viņu slepenos nodomus. Viņi tos noklusēja, izturējās neuzticīgi, jo viņš valkāja balto kareivju mundieri.

Pārējie virsaiši atbalstīja Mežonīgā Zirga priekšlikumu. Līdz ar to apspriede bija beigusies.

Tajā pašā vakarā Huans posās ceļā uz fortu. Viņš sēdēja bērim mugurā, un Mežonīgais Zirgs stāvēja blakus. Virsaitis pavadīja Huanu līdz nometnes robežai nevis kā seržantu Moralesu, bet kā savu asinsbrāli, moluhu Bultu. Atvadoties viņš cieši apskāva Huanu. No aploka puses atskanēja mazo bungu rīboņa un gūstekņa monotona dziedāšana. Viņš gatavojās lielajam ceļojumam uz mirušo valstību, kas pēc ticējuma atradās viņpus okeānam, kaut kur tālu rietumos.

— Vai tiešām būs karš?— Huans vaicāja.— Vai mūsu ceļi šķirsies un mēs atrādīsimies naidīgās nometnēs?— viņš jautāja to tikai tagad, kad neviens nedzirdēja, teica gandrīz lūdzoši un vērīgi meklēja virsaiša acīs atbildi.

Mežonīgais Zirgs mierīgi palūkojās uz viņu.— Man un manai tautai ejams viens ceļš.

Huans saknieba lūpas.— Arī es esmu moluhs. Esmu uzvilcis balto kareivju mundieri, tomēr klausies, ko tev teikšu: es esmu lielāks moluhs nekā Kalnu Ērglis un jaunie virsaiši, kuri aicina doties karā. Un es nekad mūžā nevērsīšu pret araukāņiem savas šautenes stobru — un vismazāk pret tevi un taviem ļaudīm.

Mežonīgais Zirgs neko neatbildēja, un Huans iecirta bērim piešus sānos. Kādu laiku viņu pavadīja bungu rīboņa un vienmuļais dziedājums. Pēc tam bija sadzirdamas tikai bungas, un beidzot apkārt valdīja pilnīgs nakts klusums. Nebija vairs nekā, izņemot mīksto, zālaino zemi zem kājām un spožām zvaigznēm piebārstīto samtaini melno debesi virs galvas.

Viņš zināja, kas notiks aiz aploka no rīta, kad atmirdzēs pirmie saules stari. Viņi atraisīs gūstekni, piecels kājās un ielenks no visām pusēm. Un viņš uzsāks savas dzives pēdējo dziesmu. Viņš dziedās par pumas un brieža medībām, par to, kā viņš pārpeldējis upi un jājis līdzi jātniekiem. Dziedāšanas laikā arvien ciešāk ap viņu savilksies karavīru aplis, un tiem rokās būs uz priekšu vērsti pīķi. Un, kad dziedājums vēstīs par viņa pēdējo darbu, par moluhu kareivju un virsaiša sievas nogalināšanu, šķēpu smailes izurbsies cauri viņa miesai.

Mežonīgi! Asiņaini! Nežēlīgi! Baltie apgājās ar abiem gūstekņiem daudz saudzīgāk, iespundēja tos uz pāris gadiem aiz restēm, un, ja tiem palaimēsies un tie sadabūs labu aizstāvi, tad nevajadzēs atsēdēt pat šo laiku un tie atkal varēs nodarboties ar degvīna un ieroču kontrabandu. Kam bija nežēlīgāki likumi — araukāņiem vai baltajiem?

VII nodaļa

—  Pedriljo, Pedriljo!

Viņš nokratīja roku un palīda dziļāk-zem siltās segas. Taču roka un balss nedomāja viņu atstāt mierā.

—  Pedriljo, celies!

Acu plaksti likās vismaz centneru smagi, un pagāja vesela mūžība, līdz viņš ar pūlēm tos atvēra. Aiz loga bija bieza migla; istabā valdīja krēsla.

—  Brokastis gatavas.

Māte stāvēja, pārliekusies pāri viņa salmu maisam.

—  Es jau eju.

Viņš pats nezināja, ko saka, viņam tikai ļoti gribējās, lai neviens netraucē no jauna laisties miegā. Taču nedz roka, nedz balss nepiekāpās.

—  Puika, vai nu tu tūlīt celsies augšā, vai arī es ņemšu rokā lupatu.

Tas līdzēja. Uzrausies sēdus' un izbāzis kājas no segas apakšas dzestrajā rīta gaisā, viņš žāvādamies berzēja acis.

Citreiz Pedriljo cēlās jau ar pirmajiem gaiļiem, bet bija arī tādi rīti, kad viņš nevarēja šķirties no mīkstās guļvietas, locekļi likās kā svina pielieti un negribējās atgriezties no sapņu valstības.

Saīdzis Pedriljo izslāja pagalmā un dusmojās uz visu pasauli, ka viņš tik agri pamodināts un viņam jāiet uz skolu, ja vēl gribējās pagulēt. Viņš pabāza galvu zem sūkņa. Aukstais ūdens tecēja pār muguru, un galva kļuva skaidrāka, bet ari tagad viņš vēl nebija pilnīgi pamodies.

Turklāt sapņu valstība viņam šonakt bija gājusi secen. Viņš bija iemidzis vēlu, un tur vainojams bija tas jaunais zēns, kas šodien pirmo dienu ieradīsies skolā. Visu vakaru viņš bija domājis tikai par to un pēc tam ilgi gulējis nomodā, tāpēc tagad bija neizgulējies. Apģērbies un sasukājies viņš nosēdās pie galda, bet viņa apakšlīīpa bija aizvainoti uzmesta par to, ka tik agri ticis izrauts no gultas.

Pāri galdam viņš paskatījās uz māti, nemierīgi grozījās krēslā, tad, viļādams pa muti maizes kumosu, vēlreiz paskatījās uz māti. Viņa to pamanīja un redzēja, cik spraigi rosās zēna domas, bet nekā nesacīja. Gan jau pats pateiks, kas nospiež sirdi. Viņš allaž visu pateica.

—  Māt!

—  Jā?

—  Šodien skola ieradīsies tas jaunais.

Labi zinādama, par ko ir runa, viņa tomēr pavaicāja:

—  Kāds jaunais?

—  Leitnanta dēls.— Viņš brīdi klusēja, tad turpināja:— Viņi dzīvo pie Aleho. Un tas teica, ka mugurā jaunajam balts krekls tāpat kā tiem pilsētas tirgotājiem. Un kājā viņam īstas kurpes, kaut arī pašlaik nav ziema.

—  Nu un?

—  Un viņš ir leitnanta dēls.

Tā tas tiešām bija. Jaunais bija leitnanta dēls, bet Pedriljo tēvs tikai vienkāršs seržants. Līdz šim Pedriljo starp zaldātu un ieceļotāju dēliem bija sava veida barvedis. Viņš bija spēcīgs, prata labāk par citiem peldēt, un tēvs fortā bija svarīgs vīrs, pirmais svarīgākais aiz kapteiņa, kopš bija aizgājis vecais leitnants Osorio, kuram nebija bērnu. Bet tagad bija ieradies jauns leitnants un atvedis līdzi dēlu.

—  Baltais krekls vēl itin neko nenozīmē,— viņa lēni sacīja.— Daudz svarīgāks ir tas, kas atrodas zem tā.

—  Aleho teica, ka tas jaunais ir iedomīgs. Vakar viņš esot iegājis Kurro veikalā iepirkties. Tur stāvējuši divi indiāņi. Un viņš ārpusē gaidījis, kamēr tie aizies prom, tikai tad gājis iekšā. Bet, kad pamanījis, ka pats Kurro ir indiānis, uz vietas apgriezies un bez varda runas izmeties laukā.

Māte, kas parasti jūtīgāk nekā citi reaģēja uz indiāņu un balto savstarpējām attiecībām, šoreiz šim atgadījumam neveltīja nekādu vērību.— Laikam viņš vēl nepazīst indiāņus. Kad es pirmoreiz sastapu balt- ādaino, es tāpat gāju viņam apkārt ar līkumu. Liecies nu mierā. Mēs visi esam tikai cilvēki. Pat stūrgalvīgais ēzelis kļūst rāms, kad jūt, ka neviens viņam ļaunu nedara.

—  Vēl Aleho teica, ka viņam neesot mātes.

—  Redzi nu,— viņa atteica un pamāja ar galvu, it kā paskaidrodama, ka tas ir īstais cēlonis, kāpēc baltādai- nais zēns dažreiz izdara muļķības.— Bet tagad pasteidzies, bērns. Ir jau laiks.

—  Jā, māt.

Stāvēdama durvis, viņa noraudzījās dēlam pakaļ, kā viņš aizjoza brūnām, garām kājām, ģērbies īsās bikše- lēs un no biežas mazgāšanas izbalējušā dzeltenā kreklā. Viņš vēl nebija vīrietis, bet nebija ari vairs bērns. Basās kājas sacēla putekļu vērpetes, un skrienot viņš vicināja ar platu siksnu pārsietu grāmatu saini. Māte cerēja, ka jaunā leitnanta dēls viņas zēna dzīvi nepadarīs rūgtu, viņa ļoti cerēja. Par leitnanta kungu klīda dažādas valodas, un nemaz tik mierīga viņa nebija, kā izlikās. Tad viņa iegāja stalli. Garā diena bija par īsu, lai paspētu apdarīt visus mājas darbus.

Pēc neilga laika, kad viņa jau bija beigusi slaukt un izrīkoja palīgus turpmākajos darbos, nāca Manrikesa kungs. Ap šo laiku viņš parasti te gāja garām — kājām vai jāšus, kā nu kuro reizi. Viņš devās vai nu pie Kurro — Lekvēnas centrālā baumu biroja, vai ieradās pie kapteiņa vizītē, vai arī vienkārši izjāja promenādē. Nekad neviens nebija redzējis Manrikesa kungu strādājam. Viņš bija smalks pilsētas kungs, kas darbu atstāja sievas un pavecas kalpones ziņā vai ari nodarbināja algādžus, kurus šad tad pieņēma. Viņa ipašums bija nolaists, lai gan tā platība nebija mazāka kā Huana tīrumi un zeme bija tikpat auglīga.

Šodien Manrikesa kungs gāja kājām. Viņš klusēdams atspiedās pret žogu. Uzlicis rokas uz šķērskoka, viņš noklausījās, ka Antonija norīko puišus izvest uz lauka mēslus un uz peldinātavu zirgus. Siem vīriem vajadzēja desmit reizes atkārtot rīkojumus, ieskaidrot kā maziem bērniem, citādi viņi nekustināja ne pirksta. Pierobežas apgabalā algādži bieži klaiņoja, pastrādāja vienu vasaru šeit, otru tur, bet nekur īsti neiejutās. Pacietīgākie no viņiem paši apmetās uz dzīvi ciematā.

Uz Manrikesa kunga pieres mirdzēja sviedru lāses, jo saule jau bija izkliedējusi miglu un pamatīgi cepināja. Melnajos, biezajos svārkos un melnajā platmalē bija karsti. Viņš citas drēbes nevalkāja, un ļaudis mēļoja, ka šie svārki viņam pieauguši pie muguras.

Taču likās, ka svelme viņu netraucē. Reizē nievīgu un zobgalīgu skatienu viņš nomērīja baltos algādžus Antonijas priekšā. Viņa saprata, ka nievu cēlonis bija viru neapautās kājas, bet zobgalību izraisīja tas, ka maza indiāniete izrīkoja divus spēcīgus baltos. Un Antonija redzēja, ka abi puiši to saprot. Par to liecināja viņu īgnās sejas un gausās atbildes. Manrikesa kungs nebija nekāds pozitīvais paraugs, tāpēc viņa klātbūtnē baltie algādži nemaz nesteidzās.

Abi viri nozuda šķūnī, un Antonija satvēra līdz malām pilnos putojoša piena spaiņus, kad beidzot Manrikesa kungs pavēra muti.

—  Labs rīts, kaimiņieni— negaidīti laipni viņš uzsāka sarunu.

—  Labrīt.

—  Vai jūs vienmēr tik čakla, kaimiņien?

Manrikess ērti atspiedās pret žogu, it kā gatavotos garai sarunai, un Antonija bija spiesta nolikt zemē spaiņus. Viņa panācās trīs soļus uz priekšu, bet tuvāk gan ne.

—  Kādam jau darbs ir jādara,— viņa uzsvērti sacīja. Viņas skatiens pievērsās Manrikesa kunga labajai rokai, kas bija nevērīgi nolikta uz žoga malas. īpaši acis pievilka garais, koptais, līdz spīdumam nopulētais nags. Manrikesa kungs to audzēja, lai šī zīme uzsvērtu viņa piederību aristokrātijai un visi redzētu, ka darbs viņam svešs. Jo strādājot tas būtu nolūzis pirmajā dienā.

—  Uzreiz redzams, ka tie divi baltie jums ir krietni palīgi.— Viņš nopētīja sētu un laukus tādām acīm, ar kādām tiesu izpildītājs ierodas apķīlāt mantu.

Antonijai asinis sakāpa galvā.— Indiāņi padara darbu tikpat labi.

—  Bet viņi ilgi neiztur.

Muļķīgākais bija tas, ka viņam gandrīz varēja piekrist. Indiāņiem pietrūka pacietības ilgāku laiku noturēties vienā vietā. Jau pēc dažām nedēļām viņus pārņēma nepārvarama vēlme doties medībās, un, kad regulārais darbs bija apnicis, viņi nozuda savos mežos. Ja kādreiz starp viņiem atradās kāds īpatnis, tad Huans pēc pusgada, vēlākais, pēc gada sūtīja viņu atpakaļ pie ciltsbrāļiem, lai viņš savu zemkopības māku nodotu citiem indiāņiem.

— Viņi nav ne labāki, ne arī sliktāki par baltajiem algādžiem.— Antonija sāka runāt dialektā, izlikās, ka spāniski runā tikpat slikti kā pārējie moluhi, kas parādījās Lekvēnā ne biežāk par vienu vai divām reizēm gadā. Viņa to pati manīja, bet šobrīd viņa citādi nespēja.

Manrikesa kungs aplūkoja viņu pāri žogam kā retas sugas zvēriņu, ko redz pirmoreiz mūžā, un sāka lietot arvien izmeklētākus izteicienus.— Nē, nē, ko jūs, Mora- lesa kundze, nemaz nepūlieties man to ieskaidrot. Sai jautājumā man netrūkst kompetences. Jūs un jūsu vīrs esat kārtīgi indiāņi, un sacītais uz jums abiem neattiecas. Bet lielākā daļa viņu nav ne plika graša vērti. Visi tik briesmīgi slinki. Iedomājieties tikai, ko šajā teritorijā spētu veikt baltie ieceļotāji! Es vienmēr esmu teicis un arī tagad to pašu saku: indiāņi šai zemei ir liela nelaime. Viņi stājas baltajiem ceļā. Taču, kā jau teicu, tas neskar jūsu vīru un jūs. Visu labu!

Viņš pacēla smalko, melno platmali un gāja prom. Antonija stāvēja kā pļauku dabūjusi un stingu skatienu to pavadīja. Ja viņš bija gribējis sagandēt viņai dienu, tad šoreiz tas bija lieliski izdevies.

Antonija satvēra abus spaiņus un aizstiepa tos uz virtuvi. Viņa bija tā noskaitusies, ka nemaz nejuta to svaru. Pēc tam, piepildījusi sviesta muciņu, viņa kūla tik sirdīgi, ka sienas drebēja. Kaut velns parautu Manrikesa kungu kopā ar visiem pārējiem bālģīmjiem! Daudz jau nebija tik ļaunu cilvēku, vēl pie tādiem jāpieskaita skolmeistars Gonsaless, taču būtu labāk, ja aizvāktos gan labie, gan sliktie bālģīmji. Visiem viņiem galvas neģēlīgu nodomu pilnas. Pietiek! Viņai nevajag ne izturīgu māju, ne iekoptu tīrumu. Būs diezgan laba tā pati zāļu būda. Galvenais, lai tā stāvētu tur, kur neviens uz tevi neraugās no augšas.

Viņa apsēdās uz ķeblīša, starp ceļiem iespieda sviesta mucu un strādāja tik centīgi, ka šķindēja logu rūtis. Kaut kur tālumā Huans noņēmās ar savām ilūzijām, bet viņai pa to laiku nācās izbaudīt visādus pazemojumus. Jau tāpat, dzīvojot bālģīmju vidū, viņai allaž bija sajūta, ka tūkstoš naidīgu acu durstītu mugurā. Bet Huanam vienmēr bija par maz: viņš gribēja uzdienēt par seržantu, nosargāt robežas, nodrošināt mieru. Un tas viss vajadzīgs viņam — indiānim, kas dzīvo bālģīmju vidū!

Vienam cilvēkam grūti peldēt pret straumi. To viņa tagad skaidri apjauta. Aiziešana no cilts bija liela kļūda. Seit vienīgi varēja kļūt par «balto indiāni», par tādu roklaižu, kāds bija Kurro, pretējā gadījumā bālģīmji viņiem apgriezīs sprandu. Kaut jel Huans novilktu savu uniformu un raizētos vairāk par sevi!

Viņa nolādēja Manrikesa kungu un skolmeistaru Gonsalesu, un atkal ienāca prātā jaunais leitnants, valodas par viņu un tas, ka viņa dēls ies skolā kopā ar Pedriljo. Tas bija vienīgais labums, ka Pedriljo varēja iet skola un kaut ko iemācīties. Kad viņš izaugs, droši vien apmetīsies uz dzīvi pilsētā. Tur laikam ādas krāsai nepievērš tik lielu uzmanību. Un varbūt viņš atgriezīsies moluhu cilti kā izglītots vīrs. Tāpēc bija vērts šeit palikt, kaut vai simt Manrikesa kungiem par spīti. Tagad viņa strādāja lēnāk un loga rūts vairs nešķin- dēja.

—  Tas ir Amaro Irigojens, jūsu jaunais klasesbiedrs,— teica Niedresspieķis un plati pasmaidīja. Ielūkojies daudzajās ziņkāres pilnajās acīs, viņš atkal pievērsās Amaro, kas stāvēja viņam blakus.— Kur tu mācījies līdz šim, manu zēn?

—  Galvaspilsētā, Marijas ģimnāzijā.

—  Ģimnāzijā? Nu, mēs ļoti priecājamies, ka tagad tu esi pie mums.

Smaids kļuva vēl platāks.— Sēdies tur, blakus Bla- sam.

Pedriljo sēdēja vienu solu aiz Blasa, un jaunais soļoja taisnā ceļā šurp. Viņš izskatījās kā nupat izkāpis no veikala skatloga: balts krekls ar ielocēm, garās bikses un mirdzošas, melnas kurpes.

Kad jaunatnācējs pēdējā brīdī pamanīja Pedriljo, viņš apstājās, it kā būtu atdūries pret sienu, seja viņam pietvīka. Tad viņš sāka iet ātrākā solī un apsēdās līdzās Blasam. Pedriljo viņš vairs neievēroja. Klasē izplatījās dārgu ziepju smalkais aromāts.

Šodien Niedresspieķis mazajiem neveltīja gandrīz nekādu vērību. Viņš lika norakstīt uzdevumu, rēķināt un pats visu laiku uzturējās pie lielajiem, pie jaunā skolnieka, kurš bija nācis no galvaspilsētas, no īstas ģimnāzijas, turklāt bija leitnanta kunga dēls. Smaids viņa seja nenodzisa.

—  Kas man pateiks, kurā gadā dibināta mūsu galvaspilsēta?— Augšā uzšāvās ducis roku, bet Niedresspieķis vēlējās dzirdēt atbildi no jaunā skolnieka:—Nu, Amaro!

—  Kas nosauks pārbraucamas kalnu pārejas starp Čīli un Argentīnu?—Un atkal:—Nu, Amaro!

Pārējie vairs roku necēla, kad Niedresspieķis jautāja, bet Blass pavirzījās no sava kaimiņa pēc iespējas tālāk.

Pārmaiņus Niedresspieķis stāstīja, ka viņš agrāk mācījis bērnus pilsētā, kaut arī ne gluži galvaspilsētā, ka tā bijusi laba skola, kaut arī ne gluži ģimnāzija. Stāstījums bija domāts viņa mīlulim, nevis šiem neaptēstajiem zemnieku bērniem, kas tik izcilu skolotāju patiesībā nebija pelnījuši.

Pienāca starpbrīdis. Zēni ielenca pusaplī jauno biedru, kuram azaidā līdzi bija ne tikai maizes gabals, bet arī vārīta ola. Ēzdami viņi iztaujāja Amaro.

—  Kas ir tā gimnija?— Pančo vaicāja.

—  Kas, kas?

—  Nu, ģimnija taču, skola, kurā tu mācījies.

—  Tur māca latīniski.

Pančo tas nemaz nemulsināja.— Bet es protu veselu lērumu vārdu araukāniski. Tas ir vēl grūtāk par tavu latiņu valodu.

Jaunajam bija slaids un trausls augums, sniegbalta āda un tumšas acis. Visiem bija dusmas uz viņu, pirmkārt, tāpēc, ka viņš tik smalki ģērbās, otrkārt, tāpēc, ka bija kļuvis Niedresspieķa mīlulis jau pirmajā dienā.

—  Paosti, kā viņš smaržo,— Lalo, gaisu ostīdams, teica.

—  Vēl sliktāk par puķu dobi.— Viņš atkal ievilka gaisu nāsis, un visi ķiķināja.— Nu jau arī Blass no sava kaimiņa smaržo kā puķīte.

Pedriljo gan visu redzēja un dzirdēja, bet klusēdams turējās savrup. Viņš necieta jauno tāpat kā pārējos, un viņam acu priekšā vēl arvien bija Amaro iepriekšējā nicīgā sejas izteiksme. Māte bija sacījusi, ka nav

svarīgs krekls, bet gan tas, kas atrodas zem krekla. Visi esot tikai cilvēki, un jaunais vienīgi tāpēc liekoties citāds, ka viņš vēl nav apradis ar šejienes apstākļiem.

Blass pūlējās visiem pierādīt, ka viņam ar Amaro nav nekā kopēja, kaut arī viņi sēdēja vienā solā.

—  Vai saderam, ka tu neproti peldēt?— Viņš, kājas iepletis un rokas kabatās sabāzis, nostājās pretī jaunajam.

—  Un kas bus, ja es protu?

—  Bet nirt tu noteikti nemāki.

Pamazām Amaro vaigi kļuva sārtāki, un viņš pārtrauca ēšanu.

—  Nu, ko es teicu!— Blass triumfēja.— Un vispār tevi pat niecīga vēja pūsma nogāztu no kātiem. Zini ko, spēkosimies vilkšanā. Līdz tam žogam es tevi aizstiepšu.

Ja tas ilgāk tā turpinātos, kautiņš būtu neizbēgams, un tad nekas daudz pāri nepaliktu no krekla ar ielocēm un glītajām garajām biksēm.

—  Lieciet viņu mierā,— Pedriljo sacīja.

Jaunais pār plecu pameta acis, un tajās atplaiksnīja atvieglojums. Bet, ieraudzījis savu aizstāvi, viņš vēl vairāk piesarka un apņēmīgi teica Blasam:—Lai notiek, ejam vilkties.

Taču spēkošanās izpalika. Nez no kurienes uzradās Niedresspieķis, kas šķērsoja skolas pagalmu. Viņš novērtēja zēnu baru ap Amaro un, ievērojis, ka Pedriljo stāv malā, jutās vēl vairāk pacilāts.

—  Nu, vai esat jau iedraudzējušies?

—  Kā tad, Gonsalesa kungs,— Pančo atbildēja. — Viņš mums stāsta par savu gimniju.

—  Vai viņi tev visu paskaidro, Amaro?

—  Protams, nupat viņi to grasījās darīt, Gonsalesa kungs,— Amaro atteica, un tas no viņa bija krietns solis. Tātad nodevējs viņš nebija.

Niedresspieķis pamāja ar galvu un nozuda skolā. Drīz vien zvans vēstīja, ka starpbrīdis beidzies, un visi sagāja klasē.

Mātei bija taisnība — galvenais nav krekls, un tik briesmīgi spurains jaunais nemaz nebija. Pedriljo manīja, ka zēni tam gandrīz jau piedevuši ziepju smaržu.

Arī otrajā priekšpusdienas pusē Niedresspieķis uzdeva tūkstošiem jautājumu, un atkal pārsvarā tie bija adresēti jaunajam. Taču šoreiz tas neprata tik labi atbildēt. Tika jautāts par šo provinci un indiāņu teritoriju, tātad par lietām, ko zināja jebkurš saprātīgs cilvēks, tāpēc nemaz nevajadzēja mācīties skolā. Niedresspieķa smaids mazliet padzisa.

—  Nūja, to jau galvaspilsētā nemāca,— viņš mēģināja Amaro attaisnot.— Nosauc man araukāņu ciltis, tās jau tu noteikti zināsi.

—  Tie … tie . . . moluhi. Tie … tie . . .— Tālāk viņš netika.

—  Vēl ir pe . . .— Niedresspieķis bija gatavs piepalīdzēt.

—  Pe . . . pe . . .— Nē, to viņš tiešām nezināja.

Pedriljo ierāvās tik dziļi solā, ka Niedresspieķis viņu vairs neredzēja.— Pehuenhi,— viņš čukstēja.

Amaro izlikās nedzirdam.

—  Pehuenhi,— Pedriljo atkārtoja jau tik skaļi, ka Niedresspieķis sarauca pieri.

Amaro pagriezās.— Neviens tev neprasa teikt man priekšā!— viņš nikni uzbrēca Pedriljo.

Klasē iestājās kapa klusums, tagad noteikti varētu dzirdēt nokrītam kniepadatu. Arī paši mazākie, kuri vēl lāgā nemācēja skaitīt, izbrīnā pavēra muti.

Pirmais no apjukuma atguvās Niedresspieķis. Ar paceltu nūju viņš metās virsū Pedriljo.

—  Kooo? Tev nav kauna sacīt otram priekšā? Piecelies, Pedriljo!

Pedriljo zināja, kas tagad notiks. Viņš klusēdams pastiepa uz priekšu rokas ar delnām uz augšu. Niedresspieķis atvēzējās. Zēns aizmiedza acis un sakoda zobus. Trīs asi cirtieni noplaukšķēja pa katru plaukstu. Tās dega kā ugunīs līdz pat elkoņiem un arī augstāk — līdz plecam. Tomēr viņš neizdvesa ne skaņas, tikai elpot bija grūti. Arī Niedresspieķis piekusis smagi elsoja.

—  Tu pēc stundām mazgāsi tāfeli un slaucīsi grīdu, skaidrs!— viņš pavēlēja.

Tad skolotājs atkal aizgāja klases priekšā. Telpā vēl aizvien bija klusums, tāds klusums, ka varētu dzirdēt peli tekalējam. Visi sēdēja kā sastinguši, izņemot Blasu, kas atvirzījās no Amaro vēl tālāk nekā pirms tam.

Pedriljo seja bija piesārtusi kā uguns. Niedresspieķis tagad plaši skaidroja vēstures un ģeogrāfijas jautājumus, bet Pedriljo neklausījās šajā stāstījumā. Zēnā auga dusmas, un Gonsalesa kungam pietiktu viņu aizskart kaut vai ar pusvārdu, lai viņš eksplodētu.

Arī pēc zvana, kad stundas bija beigušās, zēna plaukstas dega kā ugunī. Skolēni kā viesulis drāzās no skolas laukā, kur spīdēja saule un nebija Gonsalesa kunga. Tikai Pedriljo palika klasē. Niedresspieķis viņu uzraudzīja, kamēr noberztā tāfele laistījās kā jauna. Pedriljo sāka slaucīt grīdu, bet skolotājs vēl negāja prom. Tomēr drīz viņam kļuva garlaicīgi — un viņš taisījās aiziet, bet atvadu vietā nobrīdināja, ka vēl atgriezīsies. Tad visam jābūt tik tīram, lai pat uz grīdas varētu ēst.

Pedriljo slaucīja, un Pedriljo tīrīja, un mežonīgās dusmas pret jauno samilza arvien lielākas. Ko šis mērkaķis iedomājas! Sūdzēties par Pedriljo, kurš nekā ļauna tam nebija nodarījis. Gribējis tam palīdzēt. Dedzinošās sāpes nemaz nepārgāja, un Pedriljo jau iztēlojās, kā viņš jauno pārmācīs, tiklīdz tas nokļūs viņa nagos. Nekad viņš neaizmirsīs šo pērienu, pat ja nodzīvos simt gadu. Pedriljo tik sparīgi slaucīja, ka gaisā pacēlās putekļu mākoņi.

Laiku pa laikam viņš ieklausījās, kas notiek ārpusē. Bet pagalmā neatskanēja neviens troksnītis. Citi bija aizlaidušies aiz trejdeviņiem kalniem un lejām, un arī Amaro jau tupēja savās mājās. Kaut viņu jupis! īsu bridi viņam šķita, ka aiz skolas dzirdamas klaigas un aurošana, izklausījās gluži pēc Aleho un Pančo balsīm. Bet tās droši vien bija tikai iedomas.

Beidzot darbs bija paveikts, Un Pedriljo sasēja kopā grāmatas. Viņš domāja par māti, par to, ko viņa teiks, kad viņš tik vēlu pārnāks,— neko daudz viņa neteiks, jo pati visu laiku pūlas iegalvot, ka visi esam tikai cilvēki un katram var kas atgadīties.

Pārskrējis pāri pagalmam, viņš nogriezās pa kreisi. Taisnākais ceļš uz mājām veda pāri pļavai, kas atradās turpat aiz skolas, un bija cerības, ka tur viņš nevienu nesastaps. Paspēris pārdesmit soļu, zēns apstājās, kā zemē iemiets. Izbrīnā viņš pilnīgi aizmirsa savas sūrstošās, satūkušās delnas.

Tur priekšā pie žoga bija Aleho, Pančo un citi, bet pašā pusloka vidū, atspiedies ar muguru pret aploka žogu, patiešām stāvēja Amaro. Zēni jauno bija ielenkuši un nelaida prom. Pusloks savilkās ciešāk, atņemot gūsteknim iespēju aizmukt. Pedriljo, vicinot gaisā grāmatu saini kā kara cirvi un mežonīgā balsī gaudojot, lieliem lēkšiem diedza turp.

Jaunais no šīs jezgas izskatījās jau mazliet noguris. Smalkais krekls ar ielocēm bija saņurcīts, izspūrušie mati krita uz pieres, un seja bija vēl bālāka nekā iepriekš. Sažņaugtām dūrēm Pedriljo nostājās viņa priekšā. Nu lielā plūkšanās ies vaļā. Jāatrod tikai pareizais sākums.

—  Gāz viņam!— Aleho rēca un lēkāja no vienas kājas uz otru. Viņš pats ļoti labprāt iekaustītu šo smurguli.

—  Vēl viņš mēģinās izlocīties!— Lalo sašutis brēca.

Pedriljo redzēja, ka jaunajam acīs iezogas bailes,

redzēja viņa smalko, kuslo augumu. Sādu vārguli samizot patiesībā nebūtu nekāds varoņdarbs. Taču delnas neciešami sūrstēja un ausīs skanēja Aleho sauciens: «Gāz viņam!» Niknums atkal uzliesmoja tik spēcīgi, ka viņš aizmirsa visu.

—  Kāpēc tu mani nosūdzēji, nodevēj?

—  Tāpēc, ka es neļaušu tādam kā tu teikt sev priekšā, tādam nekad!

Jaunais izkliedza šos vārdus viņam sejā tikpat naidīgi kā klasē, acīs tam bija ne vien bailes, bet arī dusmas.

Pedriljo pienāca tuvāk.

Tagad viņš stāvēja Amaro priekšā, galvas tiesu garāks un gandrīz divreiz plecīgāks. Bet Amaro ir nedomāja piekāpties. Paliecies uz priekšu, viņš pirmais devās uzbrukumā. Ierāva galvu plecos un klupa Pedriljo virsū, mēģinādams nogāzt pretinieku no kājām.

Pedriljo atvairīja triecienu un satvēra viņu aiz gurniem. Kādu brīdi viņi saķērušies streipuļoja no vienas malas uz otru, tad Pedriljo pašāva viņam priekšā kāju, nu abi valstījās pa lekno, garo zāli. Sajūsminātie skatītāji spiedza un lēkāja tiem abiem apkārt. Virsroku guva te viens, te otrs. Tomēr Pedriljo pusē bija jūtams pārsvars. Viņi stumdijās un boksējās, un jaunajam par katru sitienu nācās saņemt pretī veselus trīs. Pēc brītiņa lielais ņudzeklis pieklusa, norima, un zēni redzēja Pedriljo sēžam Amaro uz muguras un spiežam tā seju zālē.

—  Nu, vai padodies, nodevēj?

Amaro mēģināja uzslieties kājās, taču neveiksmīgi, jo Pedriljo tūlīt ar celi nospieda tā plecus pie zemes.

—  Padodies!

Zobus griezdams, jaunais pūlējās Pedriljo nokratīt no sevis. Seja viņam bija slapja no asarām, tomēr viņš nepadevās.

—  Smirdošais indiāni,— viņš elsoja,— es nositlšu tevi, es nositlšu jūs visus!— Un pats nejaudāja ne pakustēties. Viņš patiešām bija nožēlojams vārgulis.

Pedriljo nemaz nelepojās ar šo viegli gūto uzvaru. Būtu Amaro bijis viņam cienīgs pretinieks, tad gan. Tad viņš pieliktu visus spēkus, lai panāktu tā padošanos, un viss būtu beidzies, kā pienākas. Taču Amaro nepadevās, un Pedriljo nezināja, ko ar viņu iesākt. Aprima jūsmīgā aurošana, un apmulsušie zēni blenza uz šo nepiekāpīgo būtni, kas draudēja ar visiem izrēķināties, lai gan nemācēja kārtīgi kauties.

—  Ko es tev esmu nodarījis, stulbeni!— Pedriljo dusmīgi kliedza, taču šis dusmas nebija tādas kā iepriekšējās, šis bija pavisam nevarīgas dusmas.

—  Jūsējie nogalināja manu māti! Tie bija smirdošie indiāņi!

Pedriljo bija tik pārsteigts, ka gandrīz palaida Amaro vaļā.

—  Bet es — ko es tev esmu nodarījis?

—  Lai jūs velns parauj, sarkanādainie izdzimteņi!

Milzīga roka sagrāba Pedriljo aiz čupra, uzrāva augšā un sparīgi sakratīja.

—  Bet. . . bet. . . viņš sāka pirmais . . .— Pedriljo skaļi un neskaidri dvesa, jo kratīšana bija tik spēcīga, ka zobs uz zoba neturējās.

Zēnu priekšā stāvēja Aleho tēvs savos garajos zābakos, ar sabuktēto filca platmali galvā.

—  Tas memmesdēliņš?

Dons Martins ar acīm meklēja jauno, bet tas jau bija nozudis. Pēc kāda laika viņi to redzēja skolas pagalmā, kur tas, dūri kratīdams, klaigāja:—Indiāņu smerde- lis!— un tad nozuda aiz stūra.

—  Kas viss nav jāpiedzīvo!— Smagā roka beidzot palaida vaļā Pedriljo. Mute zem kuplajām ūsām murmināja neskaidrus vārdus. Māte reiz bija sacījusi, ka važoņi prot lamāties par trim, bet dons Martins noteikti mācēja par trīsdesmit važoņiem. Tagad viņš pats jutās pārsteigts, dzirdot, kā memmesdēliņš Amaro var neganti lamāties.

—  Žigli lasieties uz mājām!— viņš uzbrēca. Pedriljo, pasitis grāmatu saini padusē, soļoja blakus donam

Martinam un Aleho, jo kādu gabalu tiem bija kopīgs ceļš. Un, kad Aleho tēvs sāka runāt, ka labi audzinātiem zēniem neklājas plūkties, it īpaši tādiem kā Amaro, tad Pedriljo satraukumā trīcošā balsī pastāstīja visu, kā bija.

—  Viņš tāds muļķa pilsētnieks vien ir,— dons Martins teica, — tie vienmēr samuld visādas blēņas.— Liels un plecīgs viņš smagnēji soļoja blakus Pedriljo. Kaut arī viņš bija baltais no galvas līdz kājām, tomēr viņam nenāca ne prātā nosaukt Pedriljo par smirdīgo indiāni. Tam tik tiešām jābūt muļķa pilsētniekam, par laimi, tādu šeit daudz nebija.

Dons Martins klausījās zēnos tikai ar vienu ausi. Viņa galvā šaudījās uzmācīga doma — gluži kā sagūstīts balodis putnu būrī.

—  Vai jūs arī esat dzirdējuši?— viņš ieteicās.— Pie mūsu krasta piestājuši divi sveši karakuģi.

Pedriljo domas vēl kavējās pie Amaro un kautiņa, bet Aleho acis izbrīnā kļuva pavisam apaļas.

—  Kādi karakuģi?

—  Es to nezinu, varu tikai teikt, ka tie ir piecu māju garumā un triju augstumā. Daži zvejnieki, kas pārnākuši krastā, man pastāstīja, ko savām acīm redzējuši.

—  Vai uz tiem ir lielgabali?

—  Un kādi vēl — stobri tiem garāki par augstāko koku un šitik resni.— Dons Martins, rādīdams lielgabalu apkārtmēru, izpleta abas rokas. Acis viņam lepnumā mirdzēja, it kā karakuģi būtu noenkurojušies taisni viņa ratu šķūnī.

Atlikušo ceļa posmu viņš par to vien runāja. Cik kuģi bija milzīgi un cik ātri, tā ka forta lielgabali tiem nenieka nevarētu padarīt, nemaz nerunājot par šauteņu lodēm. Bet, kad Aleho pavaicāja, kāpēc tie ieradušies, viņš, brīdi padomājis, izvairīgi noteica, ka nezinot. Laikam ar mašīnām kaut kas nav bijis kārtībā, bet tuvākajā laikā tie atkal aizbrauks.

Dons Martins un Aleho nogriezās pa labi, un Pedriljo tālāk gāja viens. Viņš domāja par jauno un. vēl arvien bija saniknots. Tad atkal atcerējās stāstu par svešajiem karakuģiem. Kam pieder tāds kuģis, tas varētu padzīt, pie velna visus muļķa pilsētniekus: Amaro, Manrikesa kungu un sasodīto Niedresspieķi!

Mājās māte viņu jau gaidīja.

—  Kur tu tik ilgi biji pazudis?

—  Es gāju kādu gabalu kopā ar Aleho un donu Martinu.

—  Kāpēc ar donu Martinu? Vai viņam kas noticis?

—  Nekas viņam nav noticis.

Katrs vārds bija jāizvelk no viņa kā ar knaiblēm. Viņa seja bija viens vienīgs pārmetums mātes vārdiem, ka visi ir tikai cilvēki un tāpēc viss var atgadīties.

Tikai tad, kad viņi jau sēdēja pie galda un ēda pupu zupu, viņš ierunājās par būtisko, par to, kas viņam visu laiku bija prātā.

—  Jaunais teica, ka indiāņi esot nogalinājuši viņa māti.— Pedriljo ziņkāri vērās mātes sejā, gribēdams redzēt tās reakciju.

Viņa turpināja est. Tikai tumšās acis vairākas reizes pamirkšķināja, tad atkal nomierinājās.— Ir slikti un labi indiāņi, tāpat ka ir slikti un labi baltie.

—   Un vel viņš teica, ka par to nositīšot visus indiāņus.

Tagad māte nolika karoti sānis, un pakausī sasietais melno matu mezgls viegli trīcēja.— Ja tas butu baltais, vai tad viņš draudētu nomušīt visus baltos? Tā var runāt tikai indiāņu nīdēji, kuri nevēlas mieru. Visās nelaimēs viņi allaž vaino indiāņus.— Viņa bija saniknota. Pedriljo par mātes dusmām jutās gandarīts.— Ja iedomājas, cik viņi mums nodarījuši pāri, tad neviens baltais nedrīkstētu sveiks un vesels staigāt pa zemes virsu. Bet, ja indiāņi pakustina kaut pirkstu, lai sevi aizsargātu, tad tūlīt ir elle vaļā.

Ar griezīgu skaņu karote slīdēja pa katla dibenu. Zupa bija izēsta, māte izsmēla pēdējo kausu un pienāca pie Pedriljo, cieši apskāva viņu, noskūpstīja, sauca par «manu puisīti» un vēlreiz apskāva. Pedriljo sēdēja stīvi kā koks, jo uzskatīja sevi par lielu šādām maiguma izpausmēm, tomēr jutās apmierināts. Svilpodams sava nodabā, viņš klimta pa pagalmu.

Antonija noraudzījās viņam pakal. Jā, Lekvēnā bija labi dzīvot tāpēc vien, ka šeit zēns mācās un nebūs nekāds mežonis. Tomēr īsti labi nebija, un dažreiz viņa nezināja, kā šeit bija vairāk — labā vai sliktā. Tagad viņa to galīgi nezināja.

Viņa apņēmās parunāt par to ar Huanu, taču zināja jau iepriekš, ka jēgas no tā nebūs, jo tūkstošiem reižu par to jau bija runāts. Kaut jel viņa reiz zinātu, kas ir pareizi un kas aplam.

Tad viņai ienāca prātā, ka jaunais skolēns bija iedomīgā leitnanta dēls. Viņš būs Huana priekšnieks. Atlikušo dienas dalu viņa netika vaļā no drūmām domām.

Arī leitnanta kungam novakarē bija daudz ko pārdomāt. Amaro viņu ne tikai vedināja uz pārdomām, bet vispirms stipri nokaitināja. Tēvs bija asa, dzēlīga niknuma pilns. Viņš cieši sakoda zobus un runādams gandrīz nemaz nepavēra lupas.

Sākumā, ieraugot Amaro noraudājušos un ar saplēstu kreklu, viņš zaudēja valodu. Tad sāka ārdīties un neganti kliegt: «Vai es tev neteicu, lai tu neielaidies ar tiem salašņām!»—un: «Jau pirmajā skolas dienā tu plūcies kā rūdīts kauslis!»—un: «Tu esi Irigojens, saproti — Irigojens!» Mazpamazām viņš nomierinājās. Aleho mātei nācās mazgāt Amaro bikses un lāpīt saplēsto kreklu, un viņš vairs neizskatījās noraudā- jies.— Nekas, viņš vēl tev ēdīs no rokas,—Irigojens mierināja dēlu,— tikai jānogaida.

Ilgāk palikt mājās viņam nebija laika. Gaidīja dienesta darīšanas, un viņš vienmēr bija precīzs. Zaldātiem vajadzētu no viņa mācīties — arī šim kapteinim Vaskesam, kurš visai nevērīgi veica savu uzdevumu, apsargādams indiāņu robežu. Nevērīgi, ja jau forta garnizonā pacieta indiāņu seržantu, kura dēls bija nelabojams kauslis, kas nupat pamatīgi apstrādājis viņa Amaro. Nudien viņu interesēja šis puisis.

Leitnants Irigojens, kā vienmēr, devās uz fortu staltā gaitā. Tuvodamies nocietinājumam, viņš saknieba lūpas vēl ciešāk un pielika soli. Sis gadījums nebija vienkārša divu zēnu saķeršanās — jau tāpēc vien, ka viens no tiem bija sarkanādainais, bet otrs—baltais. Tā bija ļaunuma sakne. Bēdīgie notikumi viņa dzīvē, kas bija saistīti ar robežapgabalu, mudināja viņu izvēlēties virsnieka profesiju.

Šķērsodams pļavu ceļā uz fortu, viņš vēlreiz pārdzīvoja notikumus, kas norisa toreiz pirms pieciem gadiem.

Tas bija atgadījies īsi pēc viņa iecelšanas par vēstniecības padomnieku Parīzē. Kad viņš, kā saka, jau bija ceļa jūtīs un saiņoja mantas, Ksimena vēlreiz aizbrauca uz muižu atvadīties no tēva. Viņa bija ģērbusies ceļojuma kostīmā, kad viņi pusdienoja pēdējo reizi. Mirdzošām acīm viņa tērzēja tikai par Parīzi—cik skaista, cik brīnumjauka dzīve viņus tur sagaida. Vēstniecības padomnieks, varbūt drīz paaugstinās par sūtni, piedevām Parīzē. Un viņa bija padomnieka sieva. Ar vienu kāju viņi atradās jau Parīzē.

Pēc tam viņš nekad vairs nebija redzējis savu sievu. I Viņa bija solījusi atbraukt pēc četrām nedēļām. Pagāja piecas, sešas un vēl vairāk nedēlu. Sākumā viņš errojās, tad sirdī iezagās nemiers un bailes. Beidzot pienāca ziņa. Ilgi un nepacietīgi viņš bija to gaidījis, taču ne tādu, tikai ne tādu. Araukāņu grupa līdz pamatiem bija nodedzinājusi muižu, kas atradās uz senās pehuenhu zemes.

Jau tajā pašā dienā viņš bija steidzīgi aizbraucis uz robežapgabalu, bet tur atradis vienīgi melni nokvēpušus mūrus, pārogļojušās sijas un milzīgu pelnu kaudzi. No cilvēkiem, kas kādreiz šo māju apdzīvoja, nebija palikušas nekādas pēdas.

Tad viņš no diplomātiskā dienesta bija izstājies un devies uz karaskolu, kaut arī bija par vecu un viņa ķermenis par trauslu, lai mērotu dienām ilgus pārgājienus, un par maigu, lai dzīvotu trulajos garnizona apstākļos pie pašas indiāņu robežas.

Viņš bija sakodis zobus un izturējis līdz galam, iemācījies šaut un jāt ar zirgu. Tūlīt nākamajā dienā pēc virsnieku gala pārbaudījumiem nekavējoties sēdies pasta karietē un pēc paša vēlēšanās devies uz Lek- vēnu — viņš, Serhio Irigojens, republikas senākās dzimtas vārda nesējs. Viņš tika neatlaidīgi pieprasījis, lai viņu nosūta tieši uz šo nomaļo nostūri.

Irigojens pieliks visas pūles, lai drošība uz robežas būtu tikpat liela kā bērnu spēļu laukumā. Pienācis laiks indiāņiem parādīt, kurš te ir īstais saimnieks. Ar viņiem var runāt tikai no spēka pozīcijām, citu valodu viņi nesaprot. Tas pats sakāms par diviem gūstekņiem, ko atvedusi patruļa. Nevienu vārdiņu nevar no viņiem izdabūt. Te jārīkojas radikāli. Kapteinis Vaskess bija pārlieku gļēvs. Labsirdība, pacietība un iecietība pret indiāņiem pie laba gala nevedīs.

Viņš bija cieši nolēmis rīkoties tā, kā viņi to pelnījuši — arī tad, ja dažs labs slēpās uniformā. Savus uzskatus viņš nemainīs, pat ja visa Lekvēnā vērsīsies pret viņu.

VIII nodaļa

Petrolejas lampa dega kūpēdama un nelabi oda. Šaurajā kancelejā bija karsti, bet kapteinis Vaskess neļāva atvērt logu. Neviens nedrīkstēja zināt, kas tiek runāts šajās četrās sienās.

Kapteinis vērīgi ielūkojās sejās trim vīriem, kuri sēdēja iepretī: šaurajā, ļoti bālajā Irigojena sejā, Kurro indiāniski platajā un sava štāba seržanta indiā- niskajā sejā; seržants Huans pirms divām stundām bija atgriezies ar neticamo vēsti par pehuenhu Balto Ķēniņu. Vaskess sapulcināja viņus kopā, lai apspriestos. Uzaicināja arī Kurro, jo viņš dažreiz zināja to, kas balto ausīm pagāja secen, kaut gan araukāņi neturēja uz viņu labu prātu.

Saspīlētās attiecības starp šiem vīriem radīja naidīgu gaisotni. Irigojens sasveicinoties pastiepa Kurro un arī Moralesam pašus pirkstu galus ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš vēlētos tūdaļ nomazgāt# rokas.

—  Tātad — kādas ir jūsu domas?— Kapteinis Vaskess pukojās pats uz sevi, ka balss neskanēja droši un pārliecinoši. Viņš pameta skatienu uz Irigojenu. Tas bija viņa vietnieks, un tam bija jārunā pirmajam, lai gan tas pierobežā bija vēl nepieredzējis virsnieks un droši vien neko prātīgu nepateiks.

—  Ja jūs man jautājat, tad varu teikt, ka tā ir tīra fantāzija, tukšas sarkano velnu pļāpas, lai izprovocētu jaunu karu. Es neticu nevienam viņu vārdam.

—  Baidos, ka jūsu attieksme šajā jautājumā ir pārāk nenopietna.— Vaskesam derdzās Irigojena apzīmējums «sarkanie velni» Kurro un Moralesa klātbūtnē. Tomēr viņš neko neteica, jo abi pārstāvēja balto rasi.— Labāk turēsimies pie faktiem. Ko jūs teiksiet, Kurro?

Tas pašūpoja galvu.— Pehuenhi nebija atbraukuši uz gadatirgu, tas jau ir slikti. Moluhu virsaiši to vien dara kā runā par karu. Kaut kam ir jānotiek. Bet Baltais ķēniņš . . .— Viņš paraustīja plecus.— Jāpagaida, varbūt divās trīs nedēļās izdosies uzzināt ko vairāk.

—  Bet es saku, ka jārīkojas tūlīt un jāieņem pehuenhu teritorija.— Irigojens iejaucās, nemaz nepaskatījies uz Kurro un Moralesu, vārdu sakot, izturējās tā, it kā istabā būtu tikai viņš un Vaskess.

Leitnants bija pārāk godkārīgs. Protams, varēja saprast viņa vēlēšanos tikt paaugstinātam, bet ievest karavīrus pehuenhu apgabalā! Nē, lai nopelnītu virsleitnanta zvaigzni, viņš nebīsies upurēt pusi garnizona. Kapteinis Vaskess savilka skābu seju.

—  Man šķiet, jūs nupat bijāt pret pēkšņu kara uzsākšanu,— viņš vēsi aizrādīja. Irigojena pietvīkums viņu gandarīja. Jūtīgs kā jauna meitene.— Vai esat runājuši vēlreiz ar abiem gūstekņiem, Kurro?— Tas apstiprinoši pamāja ar galvu. — Viņi stāsta, ka nav gribējuši aitas dzīt uz mājām, bet uz citām ganībām. Viņi saka, ka visus baltos un . . .— Kurro pēkšņi sastomījās,—. . . un visus nodevējus gaida nāve. Vairāk nekas no tiem nav izdabūjams.

—   Un ko viņi saka par Balto Ķēniņu?

—  Neko.

—  Velns lai parauj! Kapteinis Vaskess cirta dūri galdā.— Sie zeļļi nekad tik traki nav iespītējušies. Kas viņiem šoreiz iekodis!

Kurro vilcinājās ar atbildi.— Viņi gaida uzbrukumu fortam un tad cer izkļūt brīvībā. Tāpēc viņi klusē.

Teiktais saskanēja ar Moralesa ziņojumu par situāciju moluhu apmetnē. Ignorēt faktus nebija jēgas. Taču šie fakti bija tīrais neprāts. Indiāņu uzbrukums fortam!

Visi klusēja, mazajā telpā bija dzirdama lampas vienmuļā sīkšana. Kapteinis Vaskess piecēlās un piegāja pie loga.

Laukā bija melna tumsa. Tālāk par diviem soļiem nevarēja redzēt. Viņš pagriezās atpakaļ.

—  Liekas, ka briest nemieri. Tuvāk par to mēs neko nezinām, pareizāk sakot, mēs nezinām pašu galveno. Sasodīta būšana, mēs taču nesēdēsim, rokas klēpī salikuši, kamēr province sāks liesmot visos četros stūros!

—  Savu priekšlikumu es jau izteicu,— Irigojens atgādināja.

—  Es jums atkārtoju, ka mēs nedrīkstam atklāt uguni pirmie.— Viņi nebija tikuši ne soli uz priekšu, katrs palika pie sava.

Pirmoreiz šinī vakara ierunājās Moraless.

—  Mežonīgais Zirgs pieminēja baltos, kuri ir gatavi palīdzēt pehuenhiem.

Irigojens uztrūkās kā dzelts un it kā tikai tagad pamanīja Moralesa klātbūtni:—Tādu mūsu vidū nemaz nav! Par kādiem baltajiem te vispār var būt runa? Varbūt tie ir ieceļotāji? Varbūt mūsu zaldāti?

—  P^ortā atrodas divi baltie, kas pehuenhiem snieguši palīdzību,— Moraless rāmi sacīja.

Vaskess izbrīnā savilka uzacis.— Vai kontrabandisti?

—  Jā, laikam pirms tam viņi bijuši pie pehuenhiem, tas ļoti iespējams, un tāpēc viņi ir lietas kursā, kas tur noticis.

—  Pat ja tā būtu, viņi izvairīsies no tiešas atbildes.

—  Laikam gan.

Vaskess vērīgi paskatījās uz viņu. Moraless nekad nav bijis lielībnieks un nemēdza runāt tukšu.— Ja vēlaties, varat pamēģināt.

Viņš pasauca rakstvedi un pavēlēja atvest abus gūstekņus, pats atkal apsēdās un ar pirkstiem nepacietīgi bungāja pa rakstāmgaldu. Irigojens ironiski vīpsnāja. Viņš par visu to nedeva ne plika graša. Gūt panākumus iespējams, vienīgi uzbrūkot pirmajiem, tādējādi aizsteidzoties pehuenhiem priekšā! Ari kapteinis Vaskess atzina, ka šāds padoms nav peļams. Tas noteikti būtu pareizāk nekā nogaidīt, nemaz īsti nezinot, ko. Pirms divdesmit gadiem viņš bija gluži tādās pašās domās. Bet trūka zaldātu. Garnizonam nepieciešams vismaz trīsreiz lielāks karaspēks. Neviens vaibsts nepakustējās ne Kurro, ne Moralesa sejā. Viņi bija indiāņi un deva nozīmīgu ieguldījumu miera saglabāšanā uz robežas, ar viņiem varēja sadzīvot un sadarboties, taču nevienam vēl nebija izdevies šos cilvēkus pilnibā izprast.

Huans juta pašreizējo nelāgo noskaņu. Kapteinis Vaskess, kaut vispār labs cilvēks, tomēr bija un palika bālģīmis. Runājot par karu, viņš pirmām kārtām domāja par fortu, par ieceļotājiem, pats par sevi, vismazāk par araukāņiem. Par tiem vajadzēja domāt Huanam Moralesam. Arī Kurro bija maza bēda par tiem — viņš bija veikalnieks. Savu cilti viņš bija iemainījis pret veikalu Lekvēnā.

Atvērās durvis, un kaprālis Medina iestūma iekšā abus kontrabandistus. Blisinādami acis spilgtajā gaismā, viņi pūlējās sazīmēt apkārtējos cilvēkus. Resnais, ieraugot Huanu, ātri novērsa skatienu, turpretī otrs izlikās viņu nemanām.

Huans aplūkoja abus vīrus. Nobijušies gan viņi izskatījās, it īpaši Resnais. Pametis acis uz Irigojenu, viņš pamanīja tā drūmo seju. No kurienes radies tād ienaids ledainajā skatienā?

—       Tātad jūs esat Pedro Mendess un Gabriels Zabala, tirgoņi?— Huans uzsāka nopratināšanu.

—  Jā.— Atbildētājs bija kārnais virs, vārdā Zabala.

—       Vai jums zināms, kāds sods draud tiem, kas pieķerti alkohola un ieroču kontrabandā?

—  Mēs nekādus ieročus neesam pārdevuši.

—  No kurienes tad jums tik daudz naudas?

Huans katru vārdu izrunāja ar uzsvaru.

—       Tā nopelnīta godīgi. Bet, kādā ceļā,— tur nevie-ļ nam nav daļas.

Abi nojauta Iluana izliktās lamatas. Mendess, pamaza auguma resnulis, sparīgi ķepurojās pretī.

—       Nav mūsu vaina, ka sarkanādaiņi, iebaudījuši] degvīna lāsi, paliek kā bez prāta,— Zabala aizstāvējās. Cieši paskatījies uz Moralesu, viņš piesarka un griezās pie Vaskesa.— Ko tas vispār nozīmē, ka indiānim ļauj nopratināt kristiešus!

Irigojens pavēra muti, taču Vaskess pasteidzās pirmais.

—  Seit no jums prasa tikai atbildēt, sapratāt?

Zabala norīstījās un apklusa. Huans manīja, ka viņi nevar pārvarēt bailes.

—       Rit jūs nogādāsim uz apriņķa pilsētu, un tur visu izšķirs tiesas prāva,— paceltā balsi viņš abus apsauca.

—       Tas nozīmē, ka mūs aizvedis pēc divām vai trim nedēļām.

—       Jau rītdien pat jūs aizsūtīs uz turieni. Forts jums nav pietiekami droša vieta.— Huans vērīgi ielūkojās gūstekņiem acīs, katru vārdu izrunādams lēni un uzsvērti.

Mendess iekoda lūpā. Zobala pievērsās Irigojenam. Laikam bija saodis viņā potenciālu sabiedroto.

—       Leitnanta kungs, mēs visi esam kristieši. Mums taču jāturas kopā pret šiem sarkanādainajiem. . .

—        Pie velna! Jūs drīkstat tikai atbildēt uz jautājumiem — un neko vairāk!— Vaskess ierēcās. Pamazām viņš atskārta, kur Moraless mērķē. Kāpēc abi tik ļoti .baiļojās, ka viņus neaizsūta prom jau rīt? Tam bija tikai viehs izskaidrojums: viņi gaidīja uzbrukumu

fiutam, kura laikā viņiem varbūt palaimētos izsprukt luīvibā.

— Pieci gadi ir ilgs laiks pārdomām,— Huans teica. Viņš piepeši kļuva gūstekņiem gandrīz vai labvēlīgs, pārlika vienu kāju pār otru un sakrustoja rokas virs ceļgaliem.— Vairāk nekā tūkstoš astoņi simti dienu. Met mēdz būt arī kas ļaunāks par pieciem gadiem pārmācības namā.— Viņš tīšām ieturēja nelielu pauzi.— Piemēram, nāvessods.

Viņš to pateica pavisam mierīgi.

—  Cik ilgi mēs te vēl klausīsimies!— Irigojens nesavaldīgi iesaucās.

—  Leitnanta kungs, es esmu pavēlējis nopratināt gūstekņus!— Kapteinis Vaskess negribēja, abiem indiāņiem dzirdot, izteikt Irigojenam aizrādījumu, taču viņš nekādā ziņā nepieļaus, ka padotais runā pretī.

Mendesa seja pārvērtās, bet Zabalas acis šaudījās apkārt kā pelei, kas meklē caurumu, kurā būtu iespējams iesprukt.

—  Par ko . . . kāpēc nāvessods?

—  Par to, ka aktīvi atbalstījāt indiāņu sacelšanās sagatavošanu.— Huans brīdi pagaidīja, kamēr vārdi iedarbosies.

—  Jūs pakārsiet mūs,— abi reizē iesaucās,— abus divus!

Tas Mendesam bija par daudz. Viņa nervi neizturēja.

—  Nekā slikta es neesmu izdarījis!— viņš ķērca. — Es neesmu vainīgs. Viņš iegrūda mani šajā ķezā.— Un norādīja uz Zabalu.— «Franči atnāks,» viņš man teica, «un mēs kļūsim stāvus bagāti …»

—  Kādi franči?

Kapteinis Vaskess uzmeta Irigojenam pārmetošu skatienu, ka tas netur muti. Leitnants bija pārsteidzies un gandrīz visu sabojājis.

Zabala saprata — kaut arī par vēlu —, ka viņi iekrituši slazdos.— Aizver žaunas!—viņš nikni šņāca uz Mendesu.

—  Jums pehuenhu nodomi bija labi zināmi, un tomēr jūs pārdevāt viņiem ieročus. Ar to jau sen pietiek, lai jūs pakārtu.— Tagad nopratināšanu vadīja Vaskess. Viņu Irigojens netraucēs.

—  Varbūt bija zināms, bet varbūt nebija. Kā jūs pierādīsiet mūsu vainu ieroču kontrabandā?

Zabala bija atguvis drosmi un ņirdza Vaskesam sejā: -— Ja gribat, noslēgsim abpusēji izdevīgu darījumu: mēs klāsim visu vaļā, bet par to jūs ļausiet mums iet. ;

Kapteinis nikni sarauca pieri. Taču pehuenhu plāni jāizdibina par katru cenu.— Lai notiek, par piegādāto informāciju mēs palaidīsim jūs vaļā nesodītus. Mēs ņemsim jūs par lieciniekiem. Taču informācijai jābūt noderīgai.

—  Tā būs pietiekami noderīga. Ko jūs teiksiet, ja mēs sniegsim ziņas, kam ir tiešs sakars ar Balto Ķēniņu?

Apstākļi bija mainījušies. Tagad stāvokļa noteicējs bija Zabala.

—  Kas tas par putnu — Baltais Ķēniņš?— Vaskess drūmi noprasīja.— Klājiet vaļā!

Zabala izbaudī ja sasprindzinājumu, ar kādu nepacie-ļ tigie acu pari veras viņa mutē.— Vai varam būt droši, ka mūs atbrivos?

Esmu to jums jau pateicis. Nevelciet garumā, runājiet!

—  Baltais Ķēniņš ir francūzis. Viņa vārds ir An- tuāns Orēlijs. Nezinu, kā viņš nokļuvis pie araukāņiem, bet saintriģēt viņš tos pratis. Viņš mudina tos uz pamatīgu sacelšanos, kurā franči palīdzēs tiem atkarot agrāk piederējušās zemes. Par to viņš pieprasa, lai araukāņi apzvēr mūžīgu draudzību. Izklausās jau diezgan traki, es zinu, taču trakākais ir tas, ka viņam līdzi maisiem naudas. Viņš jau uzsācis iepirkt ieročus — un nevis šepat Cīlē, bet tur otrā pusē— Argentīnā. Tā nu tas ir.

—  Cik daudz šauteņu jūs viņiem pārdevāt?

—  Piecsimt.

Vaskesa skatiens bija ass kā naža asmens.— Munīcija?

—  Aptuveni piecpadsmit tūkstoši šāviņu.

—  Visi divdesmit tūkstoši,— Mendess pārlaboja, demonstrēdams savu labo gribu.

—  Varējām piegādāt viņam arī vairāk,— Zabala nožēlodams piebilda,— tam vīram naudas kā spaļu. Un, kopš viņš pasācis uzpirkt ieročus, pehuenhi -ārkārtīgi paļaujas uz viņu, iecēluši par galveno kara virsaiti, un viņš pats sevi jau dēvē par Araukāņu Ķēniņu.— Viņš pasmīnēja un ļauni piebilda: — Apmetnē tiku redzējis arī moluhus.

—  Kurā vietā atrodas šī apmetne?

—  No kalnu pārejas būs kādi divdesmit kilometri dienvidu virzienā. Taka ved tālāk uz Argentīnu. Apmetne labi nomaskēta kādā nelielā ielejā.

Ziemeju pusē indiāņu teritoriju norobežoja forts, turpreti austrumos robeža ar Argentīnu bija atvērta. Tas bija garš un bīstams ceļš, kas stiepās pāri Argentīnas pampām, šķērsoja kalnu grēdas un beidzot ietiecās pehuenhu novadā, bet tiem. kurus kārdina viegli iegūstama peļņa, neviens ceļš nešķiet par garu vai bīstamu.

—  Un viņš apgalvo, ka Francija sniegs araukāņiem palīdzīgu roku?— Kapteinis Vaskess domāja par ziņojumu avīzē, ka divi franču kara kuģi iepeldējuši Klusajā okeānā. Viņš atcerējās baumas par diviem svešiem karakuģiem, kas kursē gar Cīles piekrasti, un secinājums bija pavisam vienkāršs, tikpat kā divi plus divi ir četri. Bet viņš nespēja ticēt, ka divi plus divi ir četri, vēl nespēja. Ienāca prātā franču monētas, kas tika atrastas pie kontrabandistiem. Viss tik labi saskanēja.

—  Ja, tā viņš saka. Es arī tam neticēju, bet tas, ko redzēju nometnē, mani vedināja uz pārdomām. Pie viņa bija atnācis vēl viens baltais. Viņi buldurēja lauzītā spāņu mēlē. Nakamajā dienā tas otrais kopā ar kādu indiāņu virsaiti aizgāja prom. Lieku galvu ķīlā, tas bija virsnieks. To var uzreiz atšķirt.— Viņš paskatījās uz Vaskesu.

Nu vairs nebija nekādu šaubu. Divi plus divi tomēr bija četri. Vaskess piepeši jutās bezgala vecs, vecs un noguris.

—  Sastādiet protokolu,— viņš pavēlēja Moralesam.

—  Kad mūs izlaidīs brīvībā?— Zabala apvaicājās. Nudien, šā vīra nekaunība vairs nebija izturama.

—  To izlems apgabala komandantūra.

—  Un kas notiks ar mūsu naudu?

—  Ir jau konfiscēta.

Zabala aiz sašutuma pietvīka.— Kas tā atkal par zemisku izdarību? Ja nebūtu mēs, indiāņi būtu nosvilinājuši fortu. Un par to mums atņem naudu! Mēs . . .

—  Ja teiksiet vēl kaut vienu vārdu . . .— Vaskess brīdināja. Viņš savilka dūri tā, ka pirkstu kauliņi izspiedās.

Zabala uzmeta kapteinim mēmu skatienu, un tad viņus abus ar Mendesu izveda laukā.

—  Te tev nu bija!— Vaskess noteica, kad durvis aiz abiem bija aizcirtušās.

—  Vai jūs vēl joprojām uzskatāt, ka mums te jāsēž un jāgaida indiāņu uzbrukums?— Irigojens sīksti turējās pie sava priekšlikuma.

—  Velns parāvis, jūs taču nupat dzirdējāt, ka pehuenhiem ir šautenes. Jūsu priekšlikums ir tīrā pašnāvība. Un viņiem tagad aiz muguras stāv franči. Tiklīdz viņi nostiprinās šeit savas pozīcijas, visa indiāņu teritorija kjūs viņu kolonija.— Viņš neuzdrošinājās izpaust savas bažas, ka ne tikai indiāņu teritorija, bet visa Cīle var kļūt franču kolonija.

—  Tāpēc vēl jo vairāk jārīkojas bez vilcināšanās.— Nē, ar prātu šis cilvēks nebija pārliecināms.

—  Ja pehuenhi arī turpmāk saņems ieročus, tad Mežonīgais Zirgs ar visiem moluhiem pievienosies dumpiniekiem.— To teica Moraless.

Vaskess pārsteigts paskatījās uz viņu.— Vai jūs atbalstāt uzbrukumu pehuenhiem?— viņš ironiski jautāja.

Moraless papurināja galvu.— Mums vajadzīgi papildspēki. Ja mūsu rīcībā būs tūkstoš vai divtūkstoš vīru liels spēks, Mežonīgais Zirgs šai dēkā neielaidīsies. Ja pehuenhi paliks vieni, tad uzvara mums tikpat kā rokā. Varbūt izdosies nokārtot strīdu bez kara.

Kurro iebilda:—Pehuenhi noteikti jāpārmāca, citādi viņi neliks mūs mierā. Un pie reizes arī moluhi, ja viņi sadomās mesties ar tiem uz vienu roku.

—  Man jau sen bija skaidrs, ka indiāņu seržants pūlēsies atrunāt no cīņas pret indiāņiem,— Irigojens vēsi izmeta.

Kapteinis Vaskess pietvīka.— Leitnanta kungs, es jums aizliedzu izteikt šādas piezīmes!

Irigojens pielēca kājās un sasita papēžus:—Lūdzu, atjaujiet man aiziet!

—  Nē, jūs paliksiet šeit. Man ir jums kas sakāms.— Vaskess pievērsās diviem pārējiem sarunu biedriem.— Rīt kurjers dosies uz apgabala komandantūru. Es pieprasīšu papildspēkus. Līdz tam laikam mēs pagaidīsim. Fortā tiek izsludināta trauksmes gatavība.

Huans ar Kurro izgāja no kancelejas. Kādu brīdi viņi palika stāvam, kamēr acis aprada ar tumsu.

—  Vieni ņem vērā, bet citi neņem,— Kurro neapmierināti purpināja.— Es saku, valstī jābūt kārtībai, citādi nebūs nedz tirdzniecības, nedz veikala.

Huans blenza uz viņu un domāja, cik nadzīgi Kurro bija piebalsojis jaunajam leitnantam, ka jābrūk virsū pehuenhiem un pie viena arī moluhiem, saviem ciltsbrāļiem.

—  Šņabja spekulantu un indiāņu nīdēju kārtība,— viņš rūgti noteica.

—  Lai nu kā, bet baltie ir stiprāki. Bagāts dara, kā grib, nabags — kā var.

—  Un tu kūdi uz karu, kā to dara indiāņu nīdēji.

—  Leitnants Irigojens tomēr ir virsnieks,— Kurro piesardzīgi ieminējās,— viņam jābūt taisnīgam cilvēkam.

Huans tam pagrieza muguru.— Kurro,— aiziedams viņš pār plecu teica aiz nicinājuma dobjā balsī,— tu esi par daudz balts indiānis.

Kancelejā vēl arvien, izriezis krūtis un uzlicis kreiso roku uz zobena spala, mēmi stāvēja Irigojens.— Apsēdieties taču beidzot,— Vaskess noguris sacīja. Sī klī- rigā militārā stāja viņam nepatika.

Viņš piecēlās un, staigādams pa istabu,' mēģināja koncentrēties, izdomāt, kas viņam būtu jāsaka šim karstgalvim. Pagājuši piecdesmit gadi, kopš Cīle kļuvusi par neatkarīgu republiku. Pirms tam trīssimt gadu tā bijusi kolonija. Un tagad tai uzmācas franči. Tie nāk paslepen kā zagļi, raidīdami sev pa priekšu araukāņus, bet paši aizmugurē nogaidot izdevīgu brīdi. Viņi ierodas te, neapdzīvotajos dienvidos, kur viņus vismazāk gaida, nevis ziemeļos, kur atrodas lielas ostas un galvaspilsēta. Tāpēc ļoti iespējams, ka šeit, lai cik neticami tas izklausītos, šajā pamestajā nostūrī, niecīgajā Lekvēnā var izšķirties Cīles liktenis. Irigojens jāpārliecina, ka galvenais pašlaik ir turēt abas acis vaļā, neizdarīt liktenīgu kļūdu. Pirmkārt — viņiem jāturas kopā un jārīkojas saskaņoti. Personiskai godkārei šobrīd nav vietas.

Viņš izmēģināja visādus ietekmēšanas paņēmienus — gan teikdams pārliecinošus un skarbus vārdus, gan pierunādams, gan skaidrodams un draudēdams. Tikai pavēlēt viņš negribēja. Taču Irigojens, pieaudzis cilvēks, kam deniņos jau parādījušies pirmie sudraba pavedieni, sēdēja kā mazs, tiepīgs puišelis, un visi teiktie vārdi — gan pārliecinošie, gan skarbie — atsitās kā pret sienu.

—  Man nav zināms, kādi personiski motīvi ir jūsu stingrajai nostājai,— Vaskess beidzot sacīja, tīšām uzsvērdams vārdiņu «personiski», un apmierināts redzēja, ka Irigojena vaigos uzzied divi sarkani plankumi,— bet pašlaik jūs dienat pierobežā, un ar šādu nostāju jūs nekur tālu netiksiet. Mēs doto uzdevumu neveiksim, ja nepanāksim, ka dala indiāņu pārnāk mūsu pusē. Ja rīkotos pēc jūsu prāta, jau rīt visi araukāņi apvienotos pret mums. Viņi paši ieliktu frančiem rokā vāles, ar ko tie izlauztu vārtus uz Cīli.

—  Tieši tāpēc, ka franči jau stāv vārtu priekšā, mums nekavējoties jāiztrenkā šie indiāņu vazaņķi.

Nē, te nebija nekādas jēgas turpināt. Irigojens indiāņus uzskata par zaķpastalām, kuri, jau zaldātu ieraugot, laiž ļekas vaļa. Un tas vēl nebija viss, kas viņam sakrājies uz sirds:

—  Gribu vērsi jusu uzmanību uz to, ka es neuzņemos atbildību par neveiksmēm, ja pašreizējā situācijā jūs Lekvēnā, vēl jo vairāk karaspēka daļā, paciešat indiāņu klātbūtni.

—  Moraless ir absolūti uzticams. Simtiem reižu viņš to ir pierādījis. Bez viņa mēs neko nezinātu par Balto Ķēniņu un frančiem. Vai jūs man iesakāt viņu atbrīvot no armijas? Un ko iesākt ar Kurro — to jūs gribat vienkārši padzīt?

—  Tie abi ir indiāņi un viens par otru sliktāks. Viņi turas kopā kā salipuši. Tāpēc arī visiem baltajiem kopā jānostājas pret viņiem.

Kapteinim Vaskesam pēkšņi ienāca prātā, ka Irigojens runā tāpat, kā iepriekš bija runājuši kontrabandisti. Viņš bija apņēmies iztikt bez pavēlēšanas, jo Irigojens bija komandiera vietnieks un viņam vajadzēja nevis akli pakļauties pavēlēm, bet izprast savus dienesta pienākumus. Taču tagad Vaskess pavēlēja:

—  Leitnanta kungs, jums vajadzēs ievērot dienesta reglamentu! Huans Moraless ir garnizona štāba seržants, tātad jums pret viņu jāizturas atbilstoši reglamentam, vai sapratāt?

—  Tieši tā, manu kaptein!

—  Ievērojiet reglamentu, un mēs lieliski sapratīsi- nres.

—  Klausos. Atļaujiet iet?

—  Ejiet!

Vaskesam tā bija sakāve. Velti viņš bija apelējis pie .saprāta, palikdams uzticīgs saviem principiem, un atsaucies uz reglamentu, šo simt astoņdesmit ar pusi lappušu biezo iesīkstējušo instrukciju krājumu, kuru viņš ienīda vairāk par visu pasaulē.

Huans tajā laikā sēdēja mājās un Antonija stāstīja par Pedriljo un jaunā leitnanta dēla saķeršanos. Viņa redzēja, cik vīrs noguris, un ar savu stāstījumu varētu pagaidīt ari līdz rītam, taču nespēja. Viņai vajadzēja ar to sākt.

Virtuves galds, pie kura Huans sēdēja, bija noberzts pavisam balts. Viņš domīgi košļāja sīkstu ceptas gaļas gabalu un klausījās sievā. Vai tiešām šis incidents skolā bija cēlonis leitnanta dusmām? Tam viņš neticēja. Bērnišķīga draiskošanās, vairāk nekas! Un turpmākais dienests ritēs leitnanta Irigojena vadibā. Tālāk sievas stāstā viņš klausījās tikai ar vienu ausi.

—. . . dažreiz man ienāk prātā doma, ka mēs nepareizi darām, ļaudami zēnam augt starp baltajiem. To jebkuram grūti izturēt, kur nu vēl bērnam. Un mani māc bailes, ka viņš nekļūst tāds kā Kurro — pielīdējs, baltais indiānis — vai ka tie nenolauž viņam sprandu. Un tad lai izput šī māja, iedzīve un viss iekrātais, tad mana karstākā vēlēšanās ir aizbēgt ar viņu pie savējiem, uz turieni, kur sarkana āda nav kā smaga nasta.

Viņš atkal uzmanīgi klausījās.

—  Es nevēlos piedzīvot tos iaikus, kad viņš nostāsies viens pret visiem, tāpēc ka ir indiānis,— viņa sacīja.

—  Zēnam ir jātiek atpakaļ, bet vispirms viņam jāiemācās viss, ko bālģīmji prot, itin viss. Un tad viņš pie moluhiem atvērs skolu vai darīs ko citu, kas sirdij tuvāks. Bet viņš nedrīkst atgriezties tukšām rokām.

Tas bija viņa mūžsenais sapnis. Dažreiz viņa izjuta satraukumu, ka uniforma, stāvoklis fortā un Lekvēnā viņam nozīmēja tikpat daudz, cik ilgotais sapnis, cik Antonija un Pedriljo, un viss pārējais.

—  Līdz tai dienai vēl ilgi jāgaida, un, ja, dzīvodams starp bālģīmjiem, viņš iemācīsies arī padevīgi kā suns laizīt roku, tad pārējām gudrībām nav nekādas vērtības.

—  No viņa nekāds roklaiža neiznāks. Arī mēs abi par tādiem nekļuvām, dzīvodami starp bālģīmjiem. Kurš tad no viņiem iedrošināsies pacelt pret mani kaut pirkstu? Es tev pateikšu tā: sarkanais savu mērķi var sasniegt ari vienatnē, ja tikai ir griba. Bez tam,— viņš paraustīja plecus,— pašreiz nav īstais laiks atgriezties pie savējiem. Savelkas negaisa mākoņi.

Viņš pastāstīja par pašreizējo stāvokli, runāja dedzīgi, un viņa redzēja, ka viņš pilnīgi nodevies dienesta pienākumiem, kas veicami Lekvēnas garnizona štāba seržantam. Viņa ievēroja arī, ka pašreiz viņam nav prātā sieva un Pedriljo. Viņš sēdēja tai pretim formas tērpā, atpogātu mundieri. Nebūtu tumšās sejas un sarkanā pieres apsēja, kas saturēja tumšos, garos matus, viņu varētu noturēt par balto. Varbūt viņš jau bija pa pusei baltais.

Bezgala gausi vilkās laiks tajā vakarā, līdz Antoni ja iemiga. Vai patiesi iecerēto mērķi var sasniegt vienatne, vai viņš kara laika varēja viens pats nostāties priekši jas pozīcijas un pateikt: es, indiānis, dzīvoju starp bālģīmjiem, un vai kāds iedrošināsies pacelt pret mani kaut pirkstu? Viņa nopūzdamās pagriezās uz otriem sāniem. Nē, dzīve nebija taisnīga, un uzdevumus atrisināt nācās grūti. Bet kur īsti slēpās kļūda, un kā to labot?

Viņa dzirdēja Huana vienmērīgo elpu. Vīrs gulēja dziļā miegā — pēc daudzām dienām atkal savā gultā.

IX nodaļa

Neviens nezināja, kur bija radušās šīs baumas. Jau nākamajā dienā tās izplatījās no mājas uz māju, ieguva konkrētu veidolu, tad atkal izplūda un atdzima no jauna. Visā Lekvēnā par to vien runāja. Cilvēki domāja, ka sāksies indiāņu karš, jo fortam grasoties uzbrukt pehuenhu un moluhu ciltis. Dažiem likās, ka tās ir parastās blēņas un nekā vairāk par kārtējo pehuenhu sirojumu nebūs. Droši vien paši araukāņi sagājuši matos. To jau nekad nevarēja zināt. Nē, tas, ka viņi tīko ieņemt fortu, bija pilnīgi iespējams, un ne tikai pehuenhi un moluhi, bet arī citas ciltis dienvidu pusē — abahinosi, kostinosi un vēl citas — kas zina, kā tās visas sauc.

Taču pagaidām tās bija baumas un neviens vai gandrīz neviens tās neņēma par pilnu, paklausījās, nogrozīja galvu, un katrs devās savās gaitās. Tā baumas bija klīdušas katru gadu, varbūt ne tik draudīgi, taču galu galā čiks vien iznāca, kaut arī ne vienmēr. Šoreiz tomēr varasvīri reaģēja. Lekvēnas fortā izsludināja trauksmes stāvokli, sargkareivju skaitu dubultoja. Augu dienu bija slēgti milzīgie vārti, mazos vārtus atvēra tikai īsu brīdi, lai zaldātu vienība ienāktu vai izietu laukā. No attālajām ganībām atveda zirgus tuvāk fortam un pa nakti tos sadzina stallī. Ja araukāņi tiešām iebruktu, viņi vispirms ķertos pie zirgiem, jo tie bija nepieciešami karam. Kapteinis Vaskess sūtīja apgaitā trīs četras reizes lielāku patruļu nekā parasti. Gandrīz katru stundu bija redzama kāda kareivju grupa, kas pārradās fortā vai devās prom.

Sie visi bija ārkārtēji pasākumi, taču kapteinis Vaskess jau izsenis bija pazīstams kā apdomīgs un tālredzīgs cilvēks, viņš arī agrāk bija turējis fortu trauksmes gatavībā, bet tāpēc jau pasaule bojā neaizgāja. Dienas ritēja, un nekas nenotika. Pamazām baumas apsīka, palika tikai gruzdošs nemiers, kas īsu brīdi uzliesmoja nākamajā baumu uzplūdumā, ka abi karakuģi vēl arvien kursē gar krastu. Vai tie patiešām ir ārvalstu karakuģi, kuriem varētu būt kāds sakars ar paredzamo sacelšanos? Arī šīs satrauktās valodas apklusa, jo doma, ka baltie kopā ar indiāņiem vērsīs ieročus pret baltajiem, šķita absurda. Pēc laika šādu varbūtību neviens vairs neuzskatīja par vērā ņemamu. Lielākas bažas radīja kas cits, proti — pašā moluhu ciltī kaut kas nebija kārtībā. Neviens nezināja īsto cēloni, jo līdz šim tie bija sadzīvojuši miermīlīgi.

Vispār — vai tad pašā Lekvēnā nedzīvoja divi moluhu cilts pārstāvji, un vai viens no tiem — hm!— nebija forta štāba seržants? Protams, tā nebija nekāda nelaime, un neviens nebija tik aizspriedumains. Taču Šis vīrs uzvedās tā, it kā pats būtu baltais, varbūt pat labāks, un vai tāpēc nevajadzētu viņu . . .

Dažs labs krita panikā, pārspīlēja draudošās briesmas un sprediķoja, ka šai indiāniskajai sērgai jādara gals. Bet, par laimi, tādu daudz nebija — Manrikesa kungs, skolotājs Gonsaless un vēl viens otrs.' Viņi mūždien par niekiem sacēla brēku. Viņus gan daudz neņēma vērā. Arī jaunais leitnants piederēja' pie šīs pašas sugas, kaut Lekvēnā vēl nebija paguvis pat degunu apsildīt. Pašā pirmajā Vakarā, kad fortā bija noteikta gatavība trauksmei, Amaro tēvs gari un plaši klāstīja par baltā cilvēka dabisko pārākumu, kā arī par to, ka indiāņi esot Ciles nelaime, smaga un nepatīkama nasta. Dons Martins visas pamācošās runas laikā apstiprinoši māja ar galvu, bet, tikko leitnants pagrieza muguru, viņš novaikstījās un pielika pirkstu pie pieres. Viņš jau nu muļķīgu tenku dēļ neies uztraukties un vēl jo mazāk leitnanta kunga neauglīgās spriedelēšanas dēļ. Bet, tā kā viņš pārvadāja kravu uz fortu, bojāt attiecības ar oficieri nebūtu prāta darbs.

Tagad, ejot uz ciemu, Manrikesa kungs vairs neapstājās pie Huana mājas žoga patērzēt.. Skatīdamies tikai uz priekšu, viņš aizmaršēja garām, ignorēdams kā žogu, tā māju. Kurro krogā viņš pirmajā vakarā sastapa Huana algādžus. Manrikesa kungs jau bija paguvis iebaudīt dažu glāzīti un aicināja abus ar viņu iedzert vēl kādu mēriņu.

—  Šķiet, atkal pienācis laiks parādīt sarkanādaina- jiem viņu īsto vietu,— viņš teica, vienā rāvienā iztukšoja šņabja glāzi un ar roku noslaucīja muti.— Mēs,— viņš runāja kā ģenerālis, kurš pamāca jaunos virsniekus,— noteikti šiem vēlreiz parādīsim.— Neviens gan lāgā nevarēja atminēties, vai viņš kādreiz būtu indiāņiem ko parādījis.

Algādži pēc pirmās glāzītes vēl nebija tādā stāvoklī, lai dziedātu ar viņu vienu dziesmu.

—  Varbūt tik draņķīgi nemaz nebūs,— ieteicās viens. Otrs klusēja.

—  Mums vajag vairāk balto ieceļotāju,— apgalvoja Manrikesa kungs, pasūtījis jaunu šņabi,— un viņi noteikti ieradīsies, tiklīdz būs gatavs dzelzceļš. Zemei jānonāk balto rokās, un lielīgie indiāņi jāpiespiež strādāt mūsu labā. Sie zeļļi nav nemaz tik bīstami, kā viens otrs domā. Drīzāk tie ir veci vilki ar izkritušiem zobiem, un tagad pienācis īstais brīdis tiem nomaukt kažoku.

Abi algādži kā pēc komandas palūrēja uz Kurro, kas stāvēja aiz letes un izlikās neko ne dzirdam, ne redzam. Manrikesa kungs bija maksātspējīgs klients, un taisīt labu veikalu bija svarīgāk par visu.

Turpat netālu sēdēja Kurro baltais palīgs. Tas patlaban cītīgi pētīja tumšo griestu sijas, taču viņa ausīm nepaslīdēja garām neviens vārds.

—  Bez šaubām, es to neattiecinu uz godigajiem indiāņiem,— Manrikesa kungs izmanīgi piebilda, — es pašlaik runāju par tiem balamulēm, kuri grib izlikties labāki par baltajiem.

Abi nomurmināja kaut ko līdzīgu «jā», kas varētu apzīmēt tiklab vienus, kā otrus, un Manrikesa kungs lika atnest jaunu degvīna porciju.

Viņš vēl ilgi pļāpāja par «iedomīgajiem indiāņiem», kuri uzdrīkstas par daudz, sevišķi daži, kas rīkojas tā, it kā viņi būtu tikpat labi kā baltie. Tad Kurro sūti ja palīgu uz noliktavu, kur viņam bija jāpārkrauj miltu un kaltētu pupu maisi. Manrikesa kunga rēķinā tika ierakstīts arvien lielāks degvīna patēriņš, un algādžiem vaigi kļuva arvien sārtāki un acis vērtas arvien skumjākas. Nudien, lai velns viņus parauj, ja viņi vēl iigi noskatīsies, kā indiāņi nekaunīgi izplešas. Un kādām vajadzībām tad Lekvēnā novietots garnizons? Sis kapteinis Vaskess ir par gļēvu, ļauj sarkanajiem brāļiem vazāt sevi aiz deguna.— Bet franči,— viens no algādžiem painteresējās,— tie uz karakuģiem?— Manrikesa kungs lielmanīgi atmeta ar roku.— Tie jau tādi paši baltie kā mēs, varena un civilizēta tauta. Vai viņi metīsies uz vienu roku ar sarkanādainajiem pret mums? Tam es neticu.

Uz to bija atkal jāiedzer.

Kurro, pienesot jaunu šņabja devu Manrikesa kungam, pat nepaskatījās uz šo kompāniju. Iedami projām, tie vēl mēļoja par to pašu. Kurro atkal izlikās neko nedzirdam. Viņš pārskaitīja kasē naudu, ko Manrikesa kungs bija nevērīgi uzmetis uz letes. Šoreiz bija nomaksāts skaidrā -— spožās, apaļās, šķindošās monētās.

Mājup Manrikesa kungs devās pacilātā omā.

—  Tagad sāksies citi laiki,— viņš sievai pavēstīja. -— Tagad baltais cilvēks pierobežā beidzot nodibinās kārtību.

Viņa paskatījās uz vīru platām acīm. Viņš bieži tā runāja, turklāt sieva bija gaužām nomocīta, cauru dienu noņemdamās ar saimniecību. Sīs rūpes viņš miļuprāt atstāja sievas ziņā, jo bija par smalku, lai pats strādātu.

Viņš pasauca dēlu.

—  Lalo, es tev stingri aizliedzu blandīties apkārt ar to indiāņu zeņķi, ar Pedriljo.

—  Ko tad viņš sliktu izdarījis?

—  Tu nedrīksti ar viņu dauzīties apkārt. Ja vēlreiz tevi pieķeršu, dabūsi sukas, skaidrs?

—  Jā, papu.

—  Sameklē sev kārtīgākus draugus, piemēram, leitnanta dēlu. Sim zēnam ir smalkas manieres.

—  Jā, papu.

Nākamajā rītā Manrikesa kungs vairs nebija pārliecināts, ka labākas dienas sāksies ja ne šodien, tad rīt. Skaidrs bija vienīgi tas, ka viņš palicis Kurro krietnu summu parādā. Viņš devās pie bodnieka un, kādu brīdi runājis par šo un to, gandrīz gribēja lūgt piedošanu par vakardienas traci. Pie visa vainīgs šņabis, viņš laikam vakar bija iekampis par daudz, bet īstiem vīriem tas ir saprotams. Turklāt viņš par kārtīgiem indiāņiem nekad sliktu nerunās, gluži otrādi, labāka drauga par Kurro nekur viņam neatrast.

Kurro .seja aiz laimes atplauka. Viņš atbildēja, ka esot ar Manrikesa kungu vienisprātis, īstiem vīriem jāsaprotas bez liekiem vārdiem. Manrikesa kungs nopirka vēl dažus sīkumus un lika pierakstīt uz krīta. Veikalnieks pavadīja viņu līdz pašām durvīm un tās vēl pieturēja — kā jau īstiem vīriem pienākas.

Tomēr pēc šī atgadījuma Kurro sadrūma. Atlikušo dienas daļu viņš bija nemierīgs kā suns, kam nozagts kauls. Viņš dzenāja savu palīgu no veikala uz noliktavu un no noliktavas uz veikalu, pats staigāja ar sarauktu pieri. Viņš domāja par Moralesu. Tas visur gāja paceltu galvu, it kā būtu nevis kaut kāds nožēlojams seržants, bet pats kapteinis, no augšas skatījās uz visiem pārējiem un nievājoši saukāja viņu par «balto indiāni». Nav nekāds brīnums, ka baltajiem šī augstprātība bija kā skabarga acī. Bet Kurro bija spiests uzklausīt visus pārmetumus, kas īstenībā nebija mērķēti uz viņu. Huans izsauca naida uguni uz sevi un citiem indiāņiem. Ar ko tad viņš varēja tik loti lepoties? Nekas, pienāks laiks — un viņš saņems pelnīto. Atradīsies tādi, kas viņam atmaksās par visām pārestībām. Jāatzīst, ka Manrikesa kunga vārdos slēpās zināms patiesības grauds. Un Kurro piktā balsi atkal trenca savu palīgu, izdomādams viņam jaunus darbus.

Vakarā pēc veikala slēgšanas kāds viņa logā iesvieda akmeni. Dumju puiku nedarbs! Ļaudis nogrozīja galvu, jo šādām izdarībām nebija attaisnojuma. Taču visi vīpsnāja.

Antonija sākumā nepievērsa uzmanību pārmaiņām, kas norisa Lekvēnā un lekvēniešu prātos. Tas, ka Manrikesa kungs, ejot uz ciemu, vairs nepiestāja pie žoga pārmīt kādu vārdu, viņu nemaz neuztrauca. Neuztrauca arī tas, ka abi algādži kļuva nīgrāki, strādāja laiskāk un negribīgi runāja. Varbūt vainojams bija karstais laiks un saule, kas smaidīdama dāsni lēja starus pār zaļajiem pauguriem un vilināja kalnos. Tur var doties medībās un skalot no smiltīm zeltu, tur nevajag sisties kā muļķim ar darbiem. Algādži pierobežā bija paraduši regulāri strādāt tikai ziemā, kad visu dienu līņāja un ikviens bija priecīgs par jumtu virs galvas. Viņu garastāvokļa pārmaiņai Antonija neveltīja lielu uzmanību. Viņa vairāk bažījās par Pedriljo turpmāko likteni. Zēns neko nenojauta par negaisa tuvošanos, kas slēpās tumšajās ielejās starp saules apmirdzētajiem pauguriem, vismaz pagaidām neko nenojauta.

Niedresspieķis kādā stundā stāstīja, ka baltajiem pierobežas iedzīvotājiem strauji tuvojas liktenīgu pārmaiņu stunda. Dūri pret krūtīm sizdams, viņš runāja augsta stila vārdiem.

Tad viņš izsauca Pedriljo pie tāfeles un skrupulozi pārbaudīja viņa zināšanas. Taču Pedriljo stundu bija labi sagatavojis, iemācījies pat nekārtnos darbības vārdus, un gribot negribot Niedresspieķim nācās ielikt «teicami». Tādu pašu atzīmi saņēma arī jaunais skolnieks. Viņam Niedresspieķis uzdeva ne pārāk grūtus jautājumus, taču Pedriljo šādu rīcību neņēma pie sirds.

Tagad jaunais uzvedās samērā pieklājīgi. Viņam jau nekas cits arī neatlika. Neviens negribēja ar viņu runāt, visi raudzījās uz viņu kā uz nosūdzētāju un pat neaicināja līdzi peldēties. Arī Lalo vairs negāja uz strautu. Ik reizi viņš aizbildinājās ar neatliekamiem mājas darbiem vai izdomāja citu ieganstu. Bet arī viņš ar jauno nerunāja ne vārda.

Vienīgais, kas ievēroja, ka Lekvēnā vairs neiet kā senāk, bija Huans. Viņš to redzēja pretimnācēju acīs. Ļaudis vērās viņā pētošiem un aizdomīgiem skatieniem, it kā baidītos inficēties ar kādu nezināmu, bet bīstamu, lipīgu slimību.

Vislielākās pārmaiņas Huans saskatīja pašā fortā. Lekvēnas iedzīvotāji nezināja, kas norisa aiz augstās forta palisādes. Nepiederošajiem bija aizliegts tur ieiet, bet zaldātiem- no turienes iznākt. Turpretī Antonija un Pedriljo bija pietiekami labi informēti.

Tas notika jau pašā pirmajā dienā, kad leitnants vadīja garnizona rīta pārbaudi. Plašajā pagalmā bija nostādīta visa rota, izņemot sargkareivjus un patruļniekus. Zirgus turēja aiz pavadas, ierindas priekšā stāvēja apakšvirsnieki. Zilās uniformas bija rūpīgi iztīrītas, pogas spoži nospodrinātas, šautenes saeļjotas. Kavalē- ristu rota sastāvēja no četrsimt vīriem, astoņsimt cilvēkkājām un tūkstoš sešsimt zirgkājām. Viss kopā veidoja it kā labi trenētu sažņaugtu dūri, kuras sitienam neviens nespētu turēties pretim. Bet-pašlaik rota visai miermīlīgi sildījās saulītē. Pēc apakšvirsnieku komandas zaldāti pēc kartas skaitījās un ziņoja štāba seržantam Moralesam. Tas savukārt raportēja tālāk leitnantam Irigojenam: Ierindā nostādīti divsimt astoņdesmit kareivji, divdesmit pieci atrodas sardzē, deviņdesmit pieci izjājuši patruļā, slimnieku nav.»

Irigojens, ziņojumu pieņēmis, apstaigāja rotu. Viņa formas tērps bija nevainojami tīrs un izgludināts. Pārbaudot ieročus, viņš vienai šautenei atvēra aizšlēgu, citai ieskatījās caur stobru, vienam karavīram atzinīgi pamāja, otram izteica piezīmi. Viņš visu sīki pārbaudīja, bet visumā kaujas gatavības stāvoklis viņu apmierināja.

Apskates pašās beigās viņš lika kādam zaldātam noņemt cepuri.

—  Mati par gariem. Pēc pusstundas lai tie būtu apgriezti atbilstoši instrukcijai!

—  Klausos!

Irigojens soļoja tālāk, bet bija kļuvis ļoti nepacietīgs. Viņš uzmeta ātru skatienu Moralesam, kas gāja viņam pussoli nopakaļ, un tas, it kā nule kāds to būtu pateicis, pēkšņi nemaldigi nojauta, kas tagad notiks.

Irigojens jau stāvēja ierindas beigās, tad strauji pagriezās un nostājās aci pret aci ar Huanu. Viņš to ziņkārīgi nopētīja, it kā redzētu pirmo reizi.

—  Kas jums tur rēgojas zem formas cepures?

—  Tas ir pieres apsējs, manu leitnant.

Zem tumšzilās cepures vidēja sarkanas drānas maliņa.

—  Pieres apsējs?— Leitnants izlikās nezinām to, kas bija zināms katram forta jaunkareivim un katram ciema bērnam. Moraless bija indiānis un nēsāja matus pēc indiāņu paražas.— Noņemiet cepuri!

Jau iepriekš pagalmā bija klusu, taču tagad iestājās kapa klusums. Divsimt astoņdesmit vīru aizturēja elpu. Moralesa sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņam bija tāda sajūta, it kā būtu pavēlēts visas ierindas priekšā par prieku leitnantam izģērbties kailam. Lēnām viņš noņēma cepuri. Pašķielējis sānis, viņš redzēja Medinu, kas raudzījās uz leitnantu tā, it kā grasītos to aprīt.

Irigojens, piešķiebis galvu, pētīja sarkano apsēju.

—  Seržant Morāles, šķiet, jūs nezināt dienesta reglamentu. Ļoti interesanta grāmata, es jums silti iesaku to palasīt brīvajos brīžos.— Leitnants to pateica pavisam mierigā, gandrīz vai draudzīgā tonī.— Vai jūs zināt, kas tur rakstīts par formas apģērbu?

—  Uniformai svešas apģērba detaļas drīkst nēsāt tikai tie, kam ir apgabala komandantūras rakstiska atļauja.— Moraless, acu nepamirkšķinājis, nocitēja dienesta reglamentu,— septītais paragrāfs, trešais punkts.

—  Vai jums šāda atļauja ir?

—   Nē, manu leitnant.

—  Un tomēr jūs nēsājat — kā to sauca?— pieres apsēju? Kur paliek personīgais paraugs ierindas priekšā, seržant?— Viņš stāvēja iepretī Huanam plati ieplestām kājām un ieturēja pauzi, lai vārdi iedarbotos spēcīgāk.

—  Nu labi.— Irigojens, šķiet, kļuva pielaidīgāks. — Atnāciet arī jūs pēc pusstundas pie manis ar pienācīgi apcirptiem matiem.

—  Klausos.

Irigojens ļāva zaldātiem izklīst, un tie nozuda kur kurais — vieni pildīt dienestu, citi uz mītnēm. Neviens neskatījās uz Huanu. Vienīgi Medina pienāca viņam klāt.

—  Nudien pats velns mums uzsūtījis šo jauno leitnantu,— Medina teica, un acīs viņam bija dusmas.

Huans neatbildēja. Viņš taisnā ceļā devās pie kareivja Alvaresa, kam bija veselas divas šķēres un kas papildus piekopa garnizona bārddziņa amatu. Šorīt Alvaress bija norīkots strādāt pie zirgiem. Moraless pavēlēja tam uz brīdi atstāt dzīvniekus un pievērsties viņam. Starp steliņģiem novietoja krēslu, ap kaklu Moralesam apsēja samērā tīru lakatu un ķērās pie darba. Bārddzinis par notikušo bija jau informēts. Arī pārējie staļļa kopēji visu zināja, tikai izlikās neko neredzam.

Sņiks, šņiks! Grieznes šņāpa melnās, garās matu šķipsnas, tās griezdamās krita uz lakata un uz grīdas. Nē, šoreiz tas nebija leitnanta kārtējais untums. Viņam kremta, ka Pedriljo bija uzdrošinājies iekaustīt viņa dēlu. Tipisks indiāņu nīdējs, par to Huans Moraless varēja likt galvu ķīlā. Tas bija rakstīts leitnanta acīs, kuras, ieraugot Huana sarkano ādu, zvēroja, it kā viņš gribētu to indiānim novilkt.

Sņiks, šņiks! Grieznes šņikstēja. Steliņģos šķindēja ūdens spaiņi, zirgi sprauslodami kremšļoja sienu, un zaldāti savā starpā sasaucās. Taču šodien skaņas nebija tik nebēdnīgas kā senāk. Šodien visi bija neparasti klusi un Medina vel nebija stallī parādījies.

Huans mēģināja sev iegalvot, ka asinis viņam vārās tāpēc, ka leitnants viņu visas rotas priekšā bija pazemojis. Nu, bet tiklīdz radīsies izdevība, viņš šo pārestību atmaksās.

Huans sēdējā stallī un jutās tā, it kā matus cirptu nevis viņam, bet kādam citam. Nekas, nekas, gan viņš tiks galā ar leitnanta kungu, tas bija vēl tīrais zaļknābis, kaut arī deniņi sākuši sirmot. Redzēsim, ko darīs šis kundzēns, kad uz robežas saasināsies pretrunas un Lekvēnā stāvoklis kļūs kritisks. Vai tad viņš nedziedās citu dziesmu? Bet lai dievs pasarga Lekvēnu no tiem laikiem, kad Irigojenam piederēs vara lemt par mieru uz robežas.

Beidzot Alvaress bija ticis galā. Viņš noņēma lakatu klientam no pleciem. Citkārt viņš tam piedāvātu aplūkot matu griezumu kabatas spogulītī, un tādās reizēs viens otrs jokodamies teica: «Kas par skaistuli», «tīri vai iemīlēties var» un tamlīdzīgi. Tagad nevienam prāts nenesās uz jokiem. Klusēdams Huans ar plaukstu notrausa matus no mundiera un biksēm un, pieri saraucis, noskatījās, kā pēdējā šķipsna nokrīt zemē pie citām. Tad viņš gāja pie Irigojena atrādīties.

Leitnants uz viņu nemaz nepaskatījās.— Labi,— viņš tikai pateica.

Pirmajā vadā ritēja šaušanas apmācības. Kopš fortā bija noteikts trauksmes stāvoklis, vienam vadam ik dienas bija šaušanas apmācības. Tās komandēja leitnants Irigojens, un daudz prātīgāk būtu, ja Moralesam būtu cits uzdevums, teiksim, ja viņš nodarbotos ar patruļniekiem. Taču Irigojens viņu paturēja pie sevis, un tāpēc vads tika sadalīts divās nodaļās. Huanam bija skaidrs šāda lēmuma iegansts. Leitnanta kungs par katru cenu pūlējās atrast zupā vairāk matu, tas ir, izdevību piesieties. Šodien pirmo reizi Huana sejā bija zudis miers. Mutes kaktiņos ievilkās drūms smīns. Bet leitnanta kungam nebūs viegli zupā atrast matus, jo nupat viņš bija licis tos nogriezt.

Huans vērīgi sekoja apmācībām, un tās ritēja nevainojami. Zaldāti mācēja šaut. Lielākā daļa bija dzimuši pierobežas rajonā un auguši ar šauteni rokā. Kapteinis Vaskess apgalvoja, ka šaut viņi pratuši, pirms iemācījušies staigāt. Huana nodaļa uzrādīja labākus rezultātus nekā Irigojena nodaļa. Ne tāpēc, ka viņi tiešām labāk šautu, bet gan tāpēc, ka Irigojens, kuru zaldāti bija nokristījuši par «dresētāju», nemitīgi bojāja viņiem nervus. Staigādams strēlniekiem aiz muguras šurpu turpu, viņš deva nevajadzīgus padomus un izteica nepelnītus aizrādījumus.

Huana tikko jaušamais smīns kļuva mazliet niknāks. Viņam nemaz nebija padomā nokaitināt jauno kun- dziņu, bet viņš bija tikai cilvēks. Ari leitnantu Irigojenu pārņēma dīvains satraukums.

—  Tēmējiet mierīgi, šautenes mēlīti nospiediet lēnām!— viņš skaļi komandēja.— Iedomājieties, ka jusu priekšā stāv nolādētie indiāņi, kuri tīko lidz pamatiem nosvilināt mūsu fortu.

Viens otrs kareivis pasmīnēja. Tie bija no jaunajiem, kas Lekvēnā bija ieradušies nesen. Pārējie izlikās, ka komandu nav dzirdējuši, un nodaļa šāva tik slikti, ka to varēja uzskatīt par tīšu rīcibu. Turpretī Huana nodaļa šāva ļoti precīzi.

Irigojens kādam karavīram atņēma šauteni.

—  Nāciet šurp, seržant Morāles. Mēs tūlīt viņiem parādīsim, kā pareizi jāšauj. Dažs labs pat šauteni lāgā neprot turēt rokā.

Tas jau bija izaicinājums. Arī Huans satvēra šauteni. Zaldāti saspringti vēroja notiekošo. Visi vēlējās, kaut «dresētājs» zaudētu, taču katrs labi zināja, ka patruļās viņš bija demonstrējis teicama strēlnieka prasmi.

Huans izšāva zibenīgi, un visi trīs šāvieni trāpīja melnajā mērķa centrā. Tikpat ātri šāva arī Irigojens, un abi pirmie šāvieni bija precīzi. Trešo reizi viņš centās izšaut vēl ātrāk, bet steigā kļūmīgi pielādēja ieroci, un aizslēgs iesprūda.

—  Nolādēts!— Leitnanta kungs pietvīcis knibinājās ap šauteni un nekādi netika galā.

—  Atļausiet man.— Huans paņēma rokās bisi, izvilka patronu un ievietoja to atkal atpakaļ.

—  Paldies.— Irigojens izšāva trešo reizi, bet roka drebēja, un lode aizskāra mērķdiska malu.

Zaldati atviegloti uzelpoja.— Labi šauts,—- Irigojens, aplūkodams atnestos mērķdiskus, paslavēja Huanu, bet neskatījās uz viņu. Nu «dresētājs» saņēma, ko pelnījis, un pats krita izsmieklā. Tagad rēķini bija noslēgti. Taču Huans nejuta gandarījumu. Sis kundziņš droši vien neliksies miera, kamēr neatgūs sabojāto reputāciju. Un kund/.iņam bija balta ada un virsnieka uzpleči. Vai tad viņš, seržants, turklāt indiānis, var ar tādu mēroties?

Apmācības ilga visu dienu. Zaldāti vingrinājās izjaukt. šauteni un to atkal salikt, ar zirgu jājot, pārvarēja šķēršļus, šāva ar pistoli. Huans izlikās nemanām, ka leitnants viņu visu laiku neizlaiž no redzesloka. Irigojens ložņāja ap viņu kā izsalcis suns ap cepeti, bet Huans netrāpījās tam pa tvērienam.

Fortā jau klīda valodas, ka jaunais leitnants izraudzījis štāba seržantu par savu upuri. Vairākums cilvēku tikai paraustīja plecus un nodomāja, ka tas tāds pilsētnieka niķis vien ir. Vai tad apgabala komandantūrā prātīgu cilvēku trūkst, ja atsūta tādu uz kakla? Tomēr bija ari tādi, kas smējās par Huana noskūto galvu. Un viņš to zināja.

Pašā vakarā, kad Huans posās mājup, pie viņā pienāca Irigojens.

—  Kancelejas durvis ir ciet,— viņš teica.— Man jānodiktē ziņojums par patruļas apgaitu. Jūs to pierakstīsiet.

Kapteinis Vaskess pieprasīja, lai katru vakaru viņam uz galda būtu ziņojums, kuru nodiktēja leitnants Irigojens vai Huans un pierakstīja kancelejas apakšvirsnieks. Šodien Irigojens bija vilcinājies līdz pēdējam brīdim, un apakšvirsnieks bija projām. Neviens nezināja, kur viņš palicis. Varētu domāt, ka leitnantam kāds pačukstējis: Huans ne pārāk veikli prot rīkoties ar tinti un spalvu.

Kad viņš bija apsēdies pie rakstāmgalda, Irigojens iesāka:

—      Lekvēnā, 1860. gada 3. novembris. Robežpatruļa ziņo saskaņā ar . . .

Spalva neveikli skrāpēja papīru. Kā pareizi raksta «saskaņā»? Huans skolā nebija gājis nevienu dienu. Un kur lai viņš arī ietu? Lasīšanā un rakstīšanā viņš bija ielauzījies saviem spēkiem.

—      Vai veicīgāk rakstīt jūs neprotat? Un cik briesmīgi tas izskatās! Lūdzu, koncentrejieties taču!

—  Klausos!

Viņš diktēja tālāk, un pēc diviem trim teikumiem Huans vairs netika līdzi.

—  Mīļais cilvēk, jūs nepavisam neesat spējīgs rakstīt!

—  Rakstīšana nav mana stiprā puse, manu leitnant.

Irigojens palūkojās uz viņu gandrīz maigām

acim — gluži kā kaķis maigi noskatās uz saķertu peli. Arī caur tumšo ādu bija redzams, kā Huanam asinis sakāpj sejā.— Un jūs esat virsseržants, kuram dotas tiesības komandēt fortā tūlīt aiz virsnieka!

Huanam pietika, viņa pacietības mērs bija pilns.— Jā, es drīkstu komandēt pēc virsnieka, pie tam jau ilgu laiku.— Viņš paspēra soli uz Irigojena pusi.

Leitnanta vaigs nedaudz nobāla.— Ko tas nozīmē?

Huans iekarsis labprāt pateiktu visu, kas sakrājies uz sirds un ko tas nozīmē: lielākā daļa apakšvirsnieku un daļa virsnieku pierobežas garnizonā neprot lasīt un rakstīt pat tik daudz kā viņš. Un šādai prasmei nav nekādas nozīmes, sastopoties ar sirojošiem araukāņiem. Un viņš, tāpat kā līdz šim, tiktu galā ar virsnieka vietnieka pienākumiem, ja leitnanta kungs reiz aizvāktos uz visiem laikiem un visi viņu aizmirstu. Viņš to nevēlējās pateikt acīs un tādējādi izdarīt Irigojenam pakalpojumu, bet sevi iedzīt strupceļā.

—  Seržant Morāles, es jums jautāju, ko tas nozīmē!

Varbūt dusmās Huanam paspruktu kāds nepārdomāts vārds, ja kancelejā pēkšņi neienāktu kapteinis Vaskess. Viņš ieraudzīja abus stāvam kā gaiļus cīņas pozīcijā.

—  Kas te notiek?

Huans klusēja.

Ari leitnants Irigojens savaldījās.— Esmu spiests ziņot, ka seržants Moraless nav piemērots savam postenim.

—  Kā nav piemērots?— Kapteiņa Vaskesa acis apmulsušas šaudījās no viena pie otra.

—  Saskaņā ar reglamentu štāba seržantiem jāpilda rakstveža pienākumi, bet seržants Moraless . . .

Kapteinis Vaskess saprata; viņš saprata visu tik labi, ka skarbi aprāva Irigojenu pusvārdā.

—  Jūs teicāt «reglamentu»?

—  Tieši tā, es . . .

—  Ienāciet pie manis kabinetā.— Un pār plecu izmeta Huanam:

—  Jūs varat iet.

Huans gāja. Viņā gruzdēja mežonīgs, rūgts un nevarīgs niknums. Irigojens ar viņu spēlējās kā kaķis ar peli, un atbilstoši mundierim viņam vajadzēja iejusties leitnanta kunga peles loma. Visa Huana personība un visas ieceres bija nieks pret zvaigzni leitnanta uzplečos. Un nekad viņam nebūs lemts nēsāt šādu zvaigzni tāpēc vien, ka viņš ir indiānis. Huans atpogāja uniformu. Nu viņš pats jutās kā gūsteknis, kam ap kaklu apsiets valgs, bet otrā galā to rausta Irigojens un liek viņam dejot.

Varbūt šoreiz kapteinim Vaskesam izdosies vest kundziņu pie prāta? Huans sakoda zobus. Nekad savā mūžā viņš nebija nevienam lūdzis palīdzību, vēl jo mazāk bālģīmim; gan jau iztiks arī bez kapteiņa Vaskesa atbalsta. Huans pats tiks galā ar visu, arī ar leitnanta sagādātajiem pārsteigumiem. Tik viegli Irigojens viņu nepievārēs.

Un, kamēr Huans mēroja ceļu mājup, Vaskess patiešām mēģināja vest Irigojenu pie prāta. Viņš pats gan pūlējās nomierināties, tomēr viņa balss trīcēja dusmās.

—  Kas ar jums notiek, leitnant?

—  Es vados vienīgi pēc reglamenta, kā jūs pats man ieteicāt. Seržants Moraless . . .

—  Izbeidziet runāt muļķības. Ne jau dienesta reglaments jūs satrauc, un ne jau kanceleja jums rūp. Jūs vienkārši nevarat paciest Moralesu, tāpēc ka viņš ir indiānis. Tas redzams pat aklajam. Bet kāpēc, mīļais cilvēk, kāpēc?

—  Es uzskatu, ka mežonim armijā nav ko meklēt, it sevišķi uz robežas.

—  No kurienes jums radušies šādi brīnumjauki uzskati, vai galvaspilsētas salonos?

Irigojens nostiepās kā stiga, acis viņam zvēroja, likās, nupat viņš klups kapteinim pie rīkles.— Tāds ir mans' uzskats, un es pie tā palikšu.

Tā vairs nebija tikai muļķība vai kārtējā spītības izpausme, kas pieaugušam vīrietim, turklāt virsniekam nepavisam nepiedienēja. Irigojens bija līdz nepazīšanai pārvērties. Viņš pats tagad bolīja acis kā mežonis.

Vai nu leitnants bija mežonis, vai ne, bet sevi vazāt aiz deguna kapteinis viņam neļaus, lai simtreiz viņa vārds būtu Irigojens un lai rados viņam būtu kaut pusducis ģenerāļu vai arī sievastēvs būtu pats kara ministrs.

Aizspriedumus vēl varētu saprast. Lielākā tiesa galvaspilsētas iedzīvotāju, izdzirdot vārdu «indiānis», iedomājās puskailus mežoņus — dedzinātājus, slepkavas un laupītājus. Tādus aizspriedumainos vēl varētu paciest, bet graut forta komandanta autoritāti viņš nekad nepieļaus.

—  Jums,nāksies rīkoties tā, kā es pavēlēšu, leitnanta kungs!

—  Bet reglaments . . .

—  Pie velna jūsu reglamentu!—Vaskess cirta dūri galdā tā, ka tintestrauks no trieciena šķindēdams

palēcās.— Nedomājiet sagrozīt manus vārdus! Un beidziet vajāt seržantu Moralesu, vai sapratat?

Irigojens stāvēja nostiepies kā stīga un klusēja. Viņa sejā bija lasāms, ka viņš neko nav sapratis un negrib

saprast un savus uzskatus pat nedoma mainīt.

Tad Vaskess atskārta patiesību. Vai leitnanta kungs nebija iedomājies neklausīt pavēles tāpēc, ka viņš saucās dižciltīgās Irigojena dzimtas vārdā? Vai varbūt viņš jau jutās kā forta komandants? Vaskess piecēlās un piegāja viņam cieši klāt.

—  Uzklausiet mani labi uzmanīgi. Esmu gaidījis leitnantu divus gadus. Varu pagaidīt vēl divus. Bet tādu štāba seržantu kā Moraless es nedabūšu arī divdesmit gados. Man nesagādās grūtības jau ar nākamo pasta karieti jūs aizsūtīt atpakaļ uz galvaspilsētu. Un tur, sasodītajos salonos, jūs varēsiet sūdzēties par mani, cik jums tīk. Pie tējas tases varēsiet stāstīt visiem, kādi neaptēsti ļaudis te pierobežā dzīvo. Kamēr es būšu komandants Lekvēnā, es nepieļaušu, ka zaldātus šķiro pēc ādas krāsas, it sevišķi Moralesu, un

komandanta krēslā esmu nodomājis pasēdēt vēl krietnu laiku.

Kad Irigojens beidzot bija aizgājis, kapteinis Vaskess, smagi elpodams, palika sēžam pie rakstāmgalda. Irigojens nekā nebija sapratis, un laiks rādīs, vai ari turpmāk viņš rīkosies tikai pēc pilsētas instrukcijas brošūriņas. Vaskess nolādēja šo ķerto aristokrātisko kundziņu un visus tos mācītos galvaspilsētas vīrus, kas atsūtījuši viņam tādu leitnantu, un vienlaikus viņš,; mazliet lādēja arī Moralesu, kura dēļ iesākās šī jezgai Iespējams, ka mājās leitnanta kungs jau raksta sūdzību ministrijai un Moraless, omulīgi izstiepis kājas zem galda, atpūšas, kamēr viņš, aizstāvēdams seržantu, plēšas kā negudrs. Apelējot pie saprāta balss, dažreiz pats var zaudēt saprātu.

Tomēr leitnants patlaban sūdzību nerakstīja. Noskaities viņš gariem soļiem staigāja pa istabu šurpu turpu. Amaro, kas bija pieradis redzēt tēvu ejam staltā gaitā un rīkojamies nosvērti, tagad izbijies vērās viņā. t

—  Kas noticis, papu?

—  Nekas nav noticis, manu zēn, nekas,— viņš attrauca un turpināja riņķot.

—  Es zinu, tas ir indiāņu dēļ. Tāpēc ka viņi grasās nodedzināt fortu.

—  Jā, indiāņu dēļ. Bet viņiem neizdosies nodedzināt fortu. Viņi nevarēs mums neko padarīt. Kad es būšu ticis ar viņiem galā, neviens mums neko vairs nenodarīs.

Viņam jēdziens «indiānis» neasociējās tikai ar puskailiem mežoņiem, bet drīzāk ar vienu uniformā tērptu vīru ar seržanta uzšuvēm. Viņš vēl redzēja kapteini Vaskesu, kas viņam bija pārmetis par galvaspilsētas saloniem. Ko tas zināja par leitnanta pagātni un ienaida cēloni pret indiāņiem? Nekā viņš nezināja.

Arī attiecībā uz Moralesu Vaskess maldījās, domādams, ka tas patlaban izstiepis kājas zem galda savā piedūmotajā virtuvē pie balti noberztā galda.

Kad Huans pārradās mājās, Antonija un Pedriljo aiz brīnumiem iepleta acis.

—  Kāpēc tu ļāvi sev apcirpt matus?

Viņš kaut ko noburkšķēja par garajām pinkām, kas jau sen viņu traucējušas, un vispār arī seržantam mati jānēsā atbilstoši armijas kārtībai.

Antonijai acis kļuva vēl platākas.— Traucējušas jau sen? Kaut kā netiku manījusi.

—  Jā, tā ir! Un kāpēc es nevaru būt tāds pats kā pārējie zaldāti?

Varētu domāt, ka viņš kopš dzimšanas bijis «ezīša» cienītājs. Antonija mainīja sarunas tematu. Viņa labāk pļāpāja par algādžiem, kas staigāja tādām sejām, it kā tos mocītu zobu sāpes, un strādāja vēl paviršāk nekā agrāk.— Pedriljo šodien ar slaukšanu tika ātrāk galā nekā tie abi kopā,— viņa nenocietās, to nepateikuši. — Tu vienmēr apgalvo, ka ari no indiāņiem var iznākt tikpat labi zemkopji kā no bālģlmjiem. Es nevaru vien sagaidīt, kad tu man atvedīsi divus apsolītos krietnos indiāņu kalpus.

—  Gan jau atvedīšu, un tad lai bālģīmju diedelnieki lasās pie velna.— Viņš pāri galdam drūmi lūkojās uz sievu.

—  Vai tad . . . vai fortā . . . kas noticis?

Arī šoreiz viņš nīgri atrūca: — Kas tur īpašs varēja notikt.

Bridi prātojis, viņš atstūma pusizēsto šķīvi un palūdza, lai Pedriljo atnes skolas burtnīcas un grāmatas.

Pedriljo no teiktā sadzirdēja pusi un atnesa tikai burtnīcas. Tēvs lika tās atvērt un parādīt. Viņš vaicāja šo un to, redzot labas un teicamas atzīmes. Niedresspie- ķim cits nekas neatlika kā tās ierakstīt, jo Pedriljo bija centīgs un spējīgs skolnieks.

—  Te mums bija uzdots vingrinājums rēķināšanā.— Tēvam noteikti bija jāredz uz «labi» uzrakstītais darbs.

—  Bet kur ir spāņu valodas burtnīca?

—  Spāņu valodā mēs mājas darbu nerakstījām.

—  Es prasīju, kur ir burtnīca?

—  Te būs.

Rēķināšanas burtnīca tā arī palika uz galda neatvērta.

Huans, nez kāpēc drūmi savilcis uzacis, lēni pāršķīra lapas. Viņš blenza uz prāvajiem, taisnajiem burtiem un vārdu rindām, kas burtnīcā lēkāja kā kumeļi pļavā. Viņš pats neprata labāk rakstīt, laikam jau sliktāk. Un tad viņš atcerējās kancelejas apakšvirsnieka graciozo rokrakstu: tur glītā ierindā maršēja vārdu pulki un teikumu rotas, likās, ka tam tā jābūt. Huana vaigs arvien vairāk sadrūma.

—  Es teicu, lai tu atnes man grāmatas.

Pedriljo, uzmetis lūpu, negribīgi piecēlās no krēsla.

Ko īsti tēvam vajadzēja? Viņš pūlējās atcerēties, kādus nedarbus bija pastrādājis nesenā pagātnē, bet nespēja.' Viņš nekā tāda nebija izdarījis.

Pedriljo stiepa šurp uzreiz visas skolas grāmatas.] Trešo reizi viņš negribēja iet pēc tām.

Uz galda izauga prāva grāmatu kaudze. Huans visas lika sānis, kamēr sadabūja spāņu valodas mācību. Viņš šķīra lapas ar tādu izteiksmi, it kā tas viņam riebtos, tomēr savu nodomu atmest nespētu. Tad viņš sāka lasīt pirmo pagadījušos stāstiņu. Tas šķita muļķīgs, bet citādu skolas grāmatu nebija. Pedriljo tos visus zināja no galvas. Viņš pārsteigts lūkojās uz tēvu, kurš ķā.i ābecnieks, ka mazie skolā lasot kustināja lūpas. Niedresspieķis zobodamies salīdzina ja tos ar vardēm, kas ar muti ķer mušas. Un tagad tēvs ar muti tvarstīja vārdus, kā pirmziemnieks. Kad Pedriljo devās pie miera, Huans ar grāmatu rokā vēl arvien sēdēja pie galda.

Laiku pa laikam Antonija uzmeta viņam acis. Viņa redzēja, ka viņš pievelk sev tuvāk sveci, uzmanīgi izrauj no burtnīcas lapu un, ar mēli samitrinājis zīmuļa galu, sāk rakstīt. Viņš pārrakstīja muļķīgo lasāmgabalu.

—  Kas noticis, vai rakstvedis pēkšņi saslimis?

Huans piesarka, viņam nepatika, ka sieva par daudz

nojauš.

—  Kāpēc lai viņš būtu saslimis,— virs atrūca. Un, tā kā viņa klusēja, pēc brītiņa piebilda:—Nemaz nenāk par ļaunu pavingrināties rakstīšanā.— Un vēl pēc brīža:—Ej labāk gulēt!

Bet Antonija nedomāja doties pie miera. Viņa paņēma vecu priekšautu un sāka to lāpīt, pēc tam ķērās pie kreklu labošanas. Pāris reižu Huans pacēla acis un bija pa pusei samulsis, pa pusei noskaities, tāpēc ka viņa redzēja, kā viņš mokās.

—  Puikam drēbes vienos caurumos,— viņa mierīgi teica un ievēra adatā garu pavedienu, ar to likdama saprast, ka abi kopā tā dirnēs visu nakti — viņš ar zīmuli, viņa ar adatu.

—  Vai tas atkal jaunā leitnanta dēļ?— pēc brīža, galvu nepacēlusi, viņa vaicāja.

Viņš izlikās nedzirdam un neko neatbildēja.

Viņa vēl zemāk noliecās pār šuvekli. Viņš nudien bija lepns un iecirtīgs kā āzis. Gan kādu dienu šī stūrgalvība novedīs viņu tādā strupceļā, no kurienes vairs nebūs nekādu cerību izkļūt.

X nodaļa

Atkal pienāca svētdiena, kad notika tirgus. Jau priekšpusdienā zemi pārplūdināja zeltainā saules gaisma un vilināja zilais ūdens klaids. Tādā laikā gribas peldēties un pēc tam gozēties saulē. Pēcpusdienā atkal notiks jāšanas sacīkstes un bumbu spēle, laukumu mazās baznīciņas priekšā piepildīs indiāņi, un ar viņiem kaulēsies pircēji no pilsētas, bet pats galvenais — skolā nenotiks stundas. Viņiem piederēs visa garā, lieliskā diena. Tā bija kā spožs, apaļš peso, par kuru var nopirkt vienu mantu vai arī samainīt sīkākās monētās, desmitniekos un piecniekos, un par katru no tām var kaut ko nopirkt. Viņiem gribējās pirkt par visu vai gandrīz par visu naudu. Vispirms viņi samainīs dienu vienā piecdesmitniekā ta būs garā priekšpusdiena pie Dzirnavu strauta. Ta būtu viena puse. Otru pusi viņi samainīs pret pusstundu pie bumbu laukuma, pret veselu stundu jāšanas sacensībās un citos sīkumos. Viņi — Pedriljo, Aleho, Pančo un Blass — devās pie Lalo, lai aicinātu to līdzi.

Kad viņi nonāca pie Lalo mājas, Aleho ielika divus pirkstus mutē un griezīgi iesvilpās. Tajā ziņā viņš bija nepārspējams, tādi svilpieni bija dzirdami veselu jūdzi tālu, un dons Martins apgalvoja: ja šīs skaņas dzirdētu vistas, tās izbailēs nokristu no laktas. Bet šķīta, ka Lalo mājā neviens to nedzird. Visur valdīja iepriekšējais klusums.

Viņi stāvēja pie pusapgāztās sētas un raudzījās aklajos virtuves logos. Pedriljo bija sabāzis rokas kabatās un plati iepletis kājas. Viņš neticēja, ka Manrikesa kungs priecātos, viņu ieraudzīdams, it sevišķi avas mājas priekšā, bet tieši tāpēc viņš stāvēja, lai Manrikesa kungs viņu redzētu. Kam tad bija lielākas liesības stāvēt uz šīs zemes: viņam vai šim pilsētnieci- ņam, kuru vējš nez no kurienēs atpūtis uz Lekvēnu?

— Viņi vēl pampst,— noteica Pančo.

—  Pulksten deviņos arī Manrikesa kungs vairs nepampst.— Aleho iebilda un iesvilpās vēlreiz.— Hei! Lalo-oo!

Aiz abām aklajām logu rūtīm kaut kas sakustējās. Viņi dzirdēja Manrikesa kunga balsi. Nevarēja saprast, ko viņš teica, bet draudzīgā tonī tas neskanēja. Beidzot parādījās arī Lalo. Sārts un resns kā maišelis, viņš slāja luvāk.

—  Kas ir?

—  Mēs ejam peldēties. Nāc līdzi.

Lalo mīņājās no vienas kājas uz otru un paberzēja dibenu.— Es nevaru.

—  Kāpēc ne? Vai arī svētdien tev mājās jāpalīdz?—ļ Pedriljo samiedza acis. Te kaut kas nebija kārtībā, ja Lalo jau kuro reizi nenāk līdzi.

—  Es . . . GS …" I i« ilo stomījās.— Es apsolīju Amaro, ka izjāšu kopā ar viņu.

—  Ar šito sudzekli? Aleho nospļāvās. Viņš prata to gluži ka pieaudzis cilvēks. Leitnants un Amaro dzīvoja viņa vecāku mājā, bet viņš ar Amaro nedraudzējās, viņš ne.

—  Nu jā, mans tēvs tā sarunāja ar viņējo.— Lalo atkal berzēja dibenu.

—  Un, ja tavs tēvs vēl kaut ko pateiks, tad tu tūlīt nostāsies uz galvas, vai ne?

Dzirdot šādus vārdus, Lalo aizsvilās: — Tāds riebeklis viņš nemaz nav, par kādu jūs pūlaties viņu pataisīt. Jūs esat tik lecīgi tāpēc, ka viņš nosūdzēja Pedriljo! Bet viņa tēvs iedos mums prīmā zirgus no forta.— Lalo uzlūkoja visus četrus un vilinādams teica:— Piebiedrojieties arī jūs. Mēs jāsim uz mežu. Varbūt palaimēsies tikt uz pēdām kādam briedim vai pat pumai.— Viņš labi zināja, ka Pedriljo nenāktu līdzi ne par kādu naudu, pat ja zirgiem būtu spārni.

Priekšlikums bija kārdinošs, un pat Aleho vienu mirkli šaubījās. Tad, apcirties uz papēža, viņš sacīja:— Vari palikt ar savu sūdzekli. Mēs iesim peldēt.

Viņi gāja prom un ne reizi neatskatījās. Tikai Blass brīdi vilcinājās un aizjoza pēdējais. Lalo noraudzījās viņiem nopakaļ, savilka uz raudāšanu lūpas un tad iegāja mājā.

—  Ko tas indiāņu resgalis gribēja no tevis?— Manrikesa kungs neuzticīgi jautāja. Šķita, ka viņš bija redzējis vienīgi Pedriljo.

—  Lai es ejot līdzi peldēties. Bet es viņiem sacīju, ka man gribas iet ar Amaro.

—  Ļoti pareizi pateici,— Manrikesa kungs apmierināts pamāja. Iebāzis roku kabatā, viņš no tās izvilka dažas monētas, starp tām sameklēja desmit sentavo un iedeva tos Lalo.— Aizej pie Kurro un nopērc sev kaut ko.

Pa to laiku četri zēni joza pāri pļavai uz Dzirnavu strautu. īsais pavasaris gāja uz beigām, un saule augstu debesīs svelmēja cauri dūmakainajam plīvuram. Astoņas basas kājas sacēla gaisā biezu putekļu mākoni.

Viņi strīdējās par to, kas iegūs balvu šaušanā, reizumis pameta acis uz sauli, kura šodien dāsni sildīja zemi. Un, kad no zāles pēkšņi uzspurdza kalnu balodis, viņi tam pakaļ meta akmentiņus. Taču noskaņojums nebija īsti labs.— Ir nu gan tipiņš,— teica Aleho, un visiem bija skaidrs, ka viņš domājis Lalo.

Pedriljo nebilda ne vārda, viņš nepiedalījās strīdā, kurš būs labākais šāvējs, un nemeta akmeņus kalnu balodim. Jaunais bija ne tikai nosūdzētājs. Viņš bija apsaukājis Pedriljo par indiāņu smerdeli. Viņš bija ienaidnieks, un katrs, kas ar viņu biedrojās, ari bija ienaidnieks. Par Lalo nebija ko brīnīties, liet viņš bija redzējis, kā iedegas Blasa acis, kad Lalo ieminējās par zirgiem. Velns lai parauj Amaro un kopā ar viņu Lalo un arī Blasu! Velns lai parauj visus, kam netik viņa sarkanā āda! Viņš zināja, ka ari Aleho bija noskaities uz jauno. Nē, Aleho tomēr bija viņa draugs, patiess draugs.

Ūdens Dzirnavu strautā vairs nebija tik stindzinošs kā pirms divām trim nedēļām. Tomēr tas patīkami durstīja ādu un noskaloja pa nedēļu sakrājušos putekļus un varbūt ne tikai putekļus vien. Viņi sacentās, kurš ātrāk nopeldēs distanci, un viņi ienira līdz upes dibenam un pēc tam cits citam līdzās gulēja krasta smiltīs, apžāvēdami saulē vēderus.

—  Pēc gada,— Pedriljo teica, lūkodamies zilajās, tveicīgajās debesīs,— manis šeit vairs nebūs. Tad es dzīvošu pilsētā.— Gluži visus sārņus ūdens tomēr nebija noskalojis. Cik tas būtu vareni, ja tiktu projām no Lekvēnas uz turieni, kur nav nekādu amaro, ne arī manrikesa kungu.

—  Un, kad tu atgriezīsies pie mums, tev mugurā būs smalks, melns uzvalks kā lielpilsētas tirgonim. Aleho ņirdza,— un tu ar līkumu apiesi katru peļķi, lai nenoķē- zītu skaistos zābakus.

—  Ja vien viņš vispār atgriezīsies,— Blass turpināja fantazēt,— tad viņam būs citāds deguns. Viņš cels to tik augstu, ka mūs nemaz neievēros.

Pedriljo paslējās uz viena elkoņa.— Kad es atgriezīšos, tad uzbūvēšu dzelzceļu. Tas būs divreiz lielāks par to, kuru viņi būvē no pilsētas uz šejieni.

—  Kas tad vēl labs būs tavā dzelzceļā?— zobojās Blass.— Varbūt tas lidos pa gaisu?

—  Tas būs dzelzceļš tikai indiāņiem. Ar to nedrīkstēs braukt neviens baltais. Un tas būs divreiz ātrāks nekā citi.

—  Indiāņu dzelzceļš, ha, ha!— Blass smējās locīdamies un sizdams sev pa plikajiem stilbiem.

—  Bet vai man būs atļauts pa to braukt?— Aleho vaicāja.

Pedriljo vilcinājās. Nē, tev arī nebūs atļauts,— brīdi padomājis, viņš stingri teica, jo noteikums paliek noteikums.— Neviens baltais nedrīkstēs.

—  Blēņas, vairāk nekas,— norūca Pančo. Izstiepies viņš laiski gulēja saulē.

Atkal iestājās klusums, un karstie saules stari dedzināja ādu. Bija svētdiena, visapkārt valdīja miers, tikai vējš klusu sačukstējās ar zāli. Taču šajā klusumā nebija miera; zēni nerunāja tāpēc, ka bija saķildojušies.

Pedriljo apjauta, ka tā ir viņa vaina. Patiesībā viņš bija nodomājis tikai dažiem aizliegt braukt ar savu dzelzceļu — tikai Lalo, Amaro un mazliet arī Blasam. Tomēr viss bija sanācis tik nejauki, viņš bija apvainojis arī savu draugu Aleho.

No strauta otras puses atskanēja pakavu dipoņa, tad zirgi, ūdeni šļakstīdami, iebrida strautā. Kāds dzina tos pāri straumei. Kā pēc komandas viņi visi reizē pacēla galvas. Bet tie taču bija. . . nudien neticami — viņiem tuvojās Amaro un Lalo. Tie jāja katrs ar savu ērzeli, kas bija garām kājām un spīdīgi nosukātiem sāniem. Un vēl divus apseglotus zirgus tie veda pavadā. Četri labākie kumeļi fortā, četri virsnieku zirgi.

Viņu priekšā abi jātnieki apstājās. Zirgi bija nosvīduši. Laikam jau tie bija aulekšojuši, taču tikai tik ātri, lai varētu izbaudīt auļošanas prieku. Zirgi nebija noguruši, tie nemierīgi dīžājās, košļāja mutes dzelžus un gribēja atkal skriet tālāk, skriet un skriet, un kā vējš apskriet visu pasauli. Zem gludās ādas kustējās muskuļi.

—       Nu, vai neviens negrib jāt ar mums kopā?— Lalo nevainīgā balstiņā apvaicājās. Viņa ābolainajam sirmim bija neliela galva un samtaini melnas acis, un Lalo, sēdēdams tam mugurā, gremoja zaļu cepumu un otrā rokā turēja lielu turzu.— Mums ir vēl divi zirgi.

—  Nē, šodien mēs peldamies,— strikti atteica Aleho.

Brīdi valdīja klusums. Četri acu pāri blenza uz Lalo,

kurš kā augstā tronī sēdēja savam zirgam mugurā, un Lalo savukārt no augšas noraudzījās četros zēnos, kas viņa priekšā gulēja smiltīs.

Aleho pārgāja uzbrukumā:—Ko tu vispār šeit meklē?

—       Es domāju, ka man ir tiesības jāt, kur gribu.— Lalo no turzas izņēma vēl vienu cepumu, šoreiz tas bija koši sarkanā krāsā.— Sie zvēri skrien tik ātri kā velni. Nav pagājušas ne trīs minūtes, kamēr mēs no ciema atlēkšojām uz šejieni. Vai jūs paši negribat izmēģināt?

—       Nemuldi niekus,— Blass apšaubīja.— Nekad mūžā neviens nevar noskriet šo gaisa gabalu trīs minūtēs.— Viņa acis iedegas tāpat kā pirmīt.

—       Saderam…— Lalo padzina zirgu pāris soļu uz priekšu.

—       Lasies prom ar visiem saviem kleperiem! Aleho uzkliedza.— Cik reižu tev jāatkārto, ka šodien mēs

gribam peldēties!

Varētu domāt, ka strīds notiek starp viņu un Lalo,

tomēr, kā zināms, galvenās domstarpības bija starp Pedriljo un jauno. Taču viņi abi nepārmija ne vārda.

—      Tu jau varēsi pēc tam atgriezties uz šejieni,— Lalo ieteica Blasam.

—  Jā, tā varētu gan-

—       Vai tu vāksies reiz prom, vai arī es tevi noraušu no zirga!— Aleho piecēlās kājās.

—       Viņš laikam ir tavs papucītis un aizliedz tev jāt,— Lalo zobojās.

—       Viņš man nav nekāds papucītis un neko nevar aizliegt!— attrauca Blass.

—  Tad netūļājies, nāc līdzi.

—  Un iešu arī.

Blass piecēlās kājās Un lēnām gāja pie viena no brīvajiem zirgiem, pie sarkanbrūnās ķēves, ar kuru dažreiz mēdza izjāt pats kapteinis Vaskess. Visiem bija redzams, ka puikam dūša saplakusi.

—  Se ņem cepumu,— Lalo augstsirdīgi teica un pasniedza saldumu turzu.

Tagad kārām acīm raudzījās arī Pančo, gluži kā pirmīt Blass.— Ja jums atrastos brīvs zirgs, es labprāt jātu līdzi.

—  Kāpēc tad ne?

Pančo bridi vilcinājās.— Kad atgriezīšos, peldēšos kopā ar jums.

—  Tie, kas jāj kopā ar nodevējiem, var vispār nenākt atpakaļ. Ar tādiem mēs nepeldamies.— Aleho bija bāls no dusmām, vislabprātāk viņš sadotu tiem četriem pa mizu. Viņš atgūlās uz muguras un izlikās tos neredzam, it kā būtu palicis viens, bet pārējie būtu miruši un aprakti.

Atkal atskanēja pakavu dipoņa, tā kļuva arvien klusāka un drīz izgaisa pavisam.

Viņi palika divatā. Pedriljo visu laiku bija cietis klusu. Draugi aizgāja kopā ar jauno, ar to, kurš bija nosaucis viņu par smirdīgo indiāni un visādi noniecinājis viņa tēvu. Viņš bija pamests un nodots, un tam, ka te vēl bija palicis Aleho, jau lielas nozīmes nebija. Tik un tā Aleho āda ir balta, bet viņam — sarkana. Lai Aleho nedomā ar to dižoties, Pedriljo viņa līdzjūtība nav vajadzīga. Pedriljo gan apzinājās, ka strīdā Aleho, kā jau īsts draugs, bija nostājies viņa pusē, tomēr tas bija un palika bālģlmīs. Un šobrīd tas izšķīra visu.

Aleho pašķielēja uz viņu, un Pedriljo nomanīja, ka tas nebūt nav nomierinājies.

—   Vai tu pats nevarēji atvērt žaunas, kad šis runāja? Gulšņā kā tāda plekste!

—  Kas man daļas, ka viņš grib jādelēt.

—   Kas man daļas, kas man dajas!— Aleho atmēdīja. Viņš paņēma akmeni un iesvieda to ūdenī, tā ka šļakatas pašķīda uz visām pusēm.— Un man laikam tur baigi lielā daļa!

—  Tad aizver pats savas žaunas!— Viņam nebija patikas ecēties ar Aleho, nudien ne, bet viņš nespēja citādi. Viņš necieta, ka viņu kāds žēlo.

—  Labi, tā arī darīšu,— Aleho nošņāca.

Slaidi kā līdaka viņš ielēca ūdenī, ar pāris vēzieniem pārpeldēja strautu un, izkāpis otrā krastā, atgūlās zālē. Viņš vairs nevēlējās atrasties līdzās Pedriljo. Tāda bija drauga pateicība par visu, kas darīts viņa labā! Nē, tad jau labāk viņš gulēs otrā krastā viens, kaut arī tur nebija smilšu pludmales.

Pedriljo blenza dūmakaini zilajās debesīs. Saule vairs nelikās tik glāsmaina, un peldvieta arī vairs nebi ja tik skaista — un Dzirnavu strauts tāpat. Viņš vēl sēdēdams gaidīja, varbūt Aleho atgriezīsies vai kaut ko viņam uzsauks, bet Aleho nekustējās. Tad arī Pedriljo ienirt ūdenī un pāris reižu papeldēja uz vienu, tad uz otru pusi. Viņš bez steigas vēzēja rokas un neskatījās uz Aleho pusi. Tad izkāpa krastā vecajā vietā un sāka ģērbties — joprojām bez steigas. Lai Aleho neiedomājas, ka Pedriljo aiziet viņa dēļ. Pedriljo iet prom tāpēc, ka viņam ir zudusi vēlēšanās ilgāk šeit uzkavēties, ne jau Aleho dēļ.

Pedriljo vilkās atpakaļ uz ciemu. Viņš ienīda Lek- vēnu, viņš ienīda visu pasauli: Amaro tāpēc, ka tas bija indiāņu nīdējs, Lalo un Blasu, un Pančo-tāpēc, ka tie turējās pie Amaro un Aleho, un Aleho tāpēc, ka, kaut arī viņa draugs, tomēr bija bālģīmis. Viņš ienīda arī tēvu pār to, ka tas nevarēja neko palīdzēt, un pat mati, jo viņa bija sacījusi, ka visi esot tikai cilvēki, ari Amaro, un ar to viss sakās.

Katru akmeni, kas gadījās ceļā, Pedriljo spēra ar kāju. Kaut viņš pašreiz atrastos tālu no šejienes! Pilsētā viņš kļūs ievērojams kungs, un tad lai kāds tik pamēģina uzlūkot viņu greizi. Lekvēnā viņš vairs neatgriezīsies un nekad šeit dzelzceļu nebūves

Svētdienas noskaņa bija izgaisusi, turklāt šodien bija vēl tirgus diena.

Ak, nav ko skumt, tagad viņš ies paskatīties, kas notiek uz galvenā laukuma un pļaviņā. Droši vien indiāņi jau ir sapulcējušies, un varbūt sacensības jāšanā jau sākušās. Atlikušo dienas daļu viņš nevienam neļaus sagandēt.

Pedriljo pielika soli, nogriezās pie pirmajām mājām pa kreisi un apskrēja ap baznīcu. Bet, tikko nokļuvis uz laukuma, viņš pēkšņi apstājās kā zemē iemiets. Tur jau rosījās melnos uzvalkos ģērbušies tirgotāji, daži ieceļotāji no tuvākās apkārtnes un viens otrs Lekvēnas iedzīvotājs. Nekur neredzēja nevienu zaldātu, jo šodien tiem bija aizliegts iziet ārpus kazarmām. Daži apakšvirsnieki gan pastaigajās, bet, galvenais, no indiāņiem nebija ne miņas. Iepriekšējā tirgus dienā nebija alnākuši pehuenhu jaunekļi, šodien nebija arī moluhu — ne jaunu, ne vecu.

Pedriljo izberzēja acis, taču nekas nemainījās. Te patiešām nebija neviena paša indiāņa. Viņam nebija ne jausmas, ko tas nozīmē, taču katrā ziņā tas nevēstīja neko labu. Arī tirgoņi un kolonisti satraukumā piesarkušām sejām, sastājušies pulciņos, dedzīgi kaut ko pārsprieda, droši vien arī apjauzdami, ka neko labu tas nevēsta. Pedriljo saklausīja vārdus: «sarkanie salašņas» un «pēdējais laiks viņus pārmācīt. Esam pārāk ilgi gaidījuši. Viņi kļūst arvien neciešamāki.» Tie lielākoties bija pilsētas ļaudis, kas tā runāja. Kolonisti izskatījās noraizējušies, un Pedriljo, šķērsodams laukumu, juta sev mugura ne likai drūmus skatienus, bet ko vairāk.

Tirgoņi bija piesējuši savus zirgus pie garām slitām baznīcas priekša. Tukšie rati bija novietoti nekārtīgās rindās, un paši tirgoņi, rokas kabatās sabāzuši, atgādināja dīkdieņus. Pedriljo viņiem vairs nepievērsa uzmanību. Viņš devās uz Kurro veikalu, uz ļaužu pulcēšanās vietu, kur tika pārrunātas jaunākās ziņas. Tur varēja uzzināt visu.

Veikalā gāja augsti. Tajā bija sanācis vesels lērums kolonistu — gan no Lekvēnas, gan no attālākajām vietām. Pedriljo tur ieraudzīja Manrikesa kungu un kaprāli Medinu, un abus tēva algādžus. Viens no viņiem patlaban runāja, turklāt ļoti skaļā balsī.

—  Pēc pēdējā dumpja vajadzēja tiem sarkanādaina- jiem velniem atņemt zemi un iedot to baltajiem ieceļotājiem. Ja provincē būtu desmittūkstoš balto, tad te izskatītos gluži citādi un mums vairs nevajadzētu baidīties, ka viņi nosvilinās jumtu virs galvas. Kapteiņa kungs mums māca, ka jābūt iecietīgiem un pacietīgiem. Tagad redzam, kur viņš ar savu pacietību un iecietību ir nonācis.

Pamanījis drūzmā Pedriljo, runātājs piesarka un tik steidzīgi aizvēra muti, it kā tajā būtu kas ielidojis.

Kurro, apsējis ap vēderu tīru priekšautu, stāvēja aiz letes kā jau katru svētdienu. Viņš izskatījās sadrūmis un nerunāja ne vārda.

—  Man grūti iedomāties, kā šie virs tavas galvas dedzinās jumtu,— kaprālis Medina piesardzīgi ieminējās.— Vai varbūt kopš vakardienas tu esi kļuvis par zemes īpašnieku?

Daži iesmējās, bet tikai daži.

—  Viņš jau pats kalpo pie sarkanādainajiem. Sie viņam pāri nedarīs!— kāds iesaucās.

—  Moraless ir baltāks par jums visiem kopā!— Medina viņam uzkliedza.— Un tam, kas netic, būs darīšana ar mani!— Visiem bija skaidrs, ka kaprālis runāja nopietni.

Manrikesa kungs virzījās cauri ļaužu drūzmai pie Medinas.

—  Garnizona pienākums ir izvietot apkārt ciemam sargposteņus. Cilvēks vairs nevar būt drošs par savu dzīvību.

—  Blēņas! Kas tad ir noticis? Indiāņi nav atnākuši uz tirgu? Varbūt pašlaik viņiem ir kāda svarīga apspriede vai cilšu sanāksme. Nav jau uzreiz jākrīt izmisumā.

—  Varbūt viņi tagad pulcējas un apspriežas, kā labāk nosvilināt Lekvēnu,— atkal iesaucās pirmītējais bļauris.— Bet vienu gan tu liec aiz auss,— viņš novicināja duri gar Kurro degunu,— ja lieta nonāks tik tālu, mēs izrēķināsimies ar visiem indiāņiem, kas trāpīsies pa rokai.

Viņš trieca glāzi pret galdu, tā saplīsa smalkas druskās, un, nesamaksājis tēriņu, smagiem soļiem iz gāja laukā. Trīs vai četri viri viņam si-koja Ari viņi piemirsa norēķināties, vai varbūt viņiem likās, ka indiānim var nesamaksāt. Kurro viņiem to ari neatradi nāja. Aizkaitināts, sakniebtām lūpām viņš slavēja aiz letes. Pedriljo neviens neievēroja, varbūt tikai algādži, kas tagad vairs neteica ne vārda.

Ļaudis vēl pārrunāja daudz ko, un Pedriljo, kaktā stāvēdams, vērigi ieklausījās. Visi bija vienisprātis, ka pēdējais laiks enerģiski rīkoties, kamēr araukāņi vēl nenāk uzbrukumā. Un lielākā daļa runātāju vienprātīgi atzina — kapteinis Vaskess nav īstais virs īstajā vietā. Viņš kļuvis vecs, sēž, rokas klēpī salicis, un gaida pavēles no apgabala komandantūras, bet pavēles nenāk, un tāpēc viņš neko nedara.

—  Forta komandēšana savās rokās jāpārņem jaunajam leitnantam,— ierosināja Manrikesa kungs.— Viņš ir jaunāks un arī sirds viņam īstajā vietā. Es to zinu pēc mūsu sarunas par indiāņiem.

Beigās viņi nolēma aizsūtīt pie kapteiņa Vaskesa nelielu delegāciju. Tā pieprasīs, lai nekavējoties tiktu veikti pasākumi Lekvēnas aizstāvēšanai. Un, ja ari tad vēl viņš neko neuzsāks, tad viņi dosies tālāk uz apgabala komandantūru, pie provinces gubernatora un, ja vajadzēs, uz pašu galvaspilsētu. Delegācijā ietilpa Manrikesa kungs un divi kolonisti.

Kad tas bija norunāts, Manrikesa kungs visu klātbūtnē pavaicāja Kurro, kādas ir viņa domas, jo viņam kā godīgam indiānim ir jāzina, kurai pusei pievienoties. Pret godīgiem indiāņiem nevienam nevar būt nekādu pretenziju. Pedriljo redzēja, ka arī viņš ir pamanīts. Manrikesa kungs runādams pašķielēja uz viņa pusi.

Zēns dzirdēja arī Kurro atbildi. Krodzinieks, no uzbudinājuma vai varbūt no bailēm nosvīdis, noturēja īsu runu. Viņš labi zinot, kurai pusei viņam pieslieties. Viņš esot sīks un necils bodnieks, un viņam, izņemot ādas krāsu, neka kopīga neesot ar slepkavām un svilinftt&jiem Indiāņi lidz kapa malai var būt pateicīgi baltajiem par civilizāciju, un katram indiānim ir iespējas dzīvē daudz ko sasniegt — būtu tikai gribā. Viņš pats vēlētos vienīgi cilvēcisku cieņu pret sevi. Par visu vairāk viņš gribētu piedzīvot tos laikus, kad nešķīstajiem spēkiem būs darīts gals. Un, jo ātrāk, jo labāk.

Manrikesa kungs un daži citi Lekvēnas kolonisti vēlīgi pamāja ar galvu, bet bija arī tādi — īpaši svešinieki — kuri ar aizdomām raudzījās uz Kurro, it kā zem baltā svētdienas priekšauta būtu paslēpts kara cirvis un teju, teju viņš metīsies tiem virsū.

Pedriljo paslepus izlavījās pa durvīm. Tagad viņš zināja, kāds izskatās godīgais indiānis. Godīgais indiānis kļūst zaļš aiz niknuma, ja uz viņu greizi palūkojas bālģīmis, un, tam pieglaimīgi zemodamies, pats sevi apspļauda. Un indiāņu nīdēji tikai smej par to.

Viņš diedza atpakaļ uz galveno laukumu. Te viņa prombūtnes laikā nekas nebija mainījies. Kā pirms stundas, tā ari tagad nebija neviena indiāņa, un daudzi tirgoņi jau bija prom. Tad viņš pamanīja laukuma stūrī kapteini Vaskesu, kas pats bija atnācis pārliecināties, ka indiāņi patiešām nav ieradušies. Ciešā lokā viņu ielenca kolonisti un pilsētnieki. Pedriljo no tālienes sadzirdēja kapteiņa skaļo balsi.

— Tās ir tīrās blēņas! Pēkšņs uzbrukums ir pilnīgi izslēgts. Mūsu patruļnieki katru dienu dodas pārbaudes apgaitā. Nē, nē, uztraukumam nav nekāda pamata.

Pedriljo joza uz forta pusi. Jāuzmeklē tēvs un jāpastāsta, ko ļaudis Kurro krogā runājuši. No tēva jāuzzina, kāpēc araukāņi nav bijuši tirgū. Tādā dienā kā šodien tēvam noteikti vajadzētu atrasties fortā, lai arī simtkārt viņam būtu brīvdiena.

Pie forta vārtiem sargzaldāts viņu aizturēja. Kopš fortā bija izziņota trauksmes gatavība, tiem, kas nepiederēja pie garnizona, ieeja bija noliegta. Tomēr zaldāts zēnam pateica, ka viņa tēvs fortā nav redzēts kopš pusdienas. Pedriljo devās meklēt tēvu. Viņam prātā neienāca doma, ka tevs pašlaik varētu sēdēt mājās. Tomēr tā laikam bija, jo tēva nebija ne fortā, ne forta tuvākajā apkārtnē.

Pedriljo skrēja, ko kājas nes. Viņš jau bija paguvis aizmirst šodienas starpgadījumu ar Amaro, Lalo un citiem.

Tēvs tomēr bija mājās. Viņš sēdēja uz sola pagalmā un bija tērpies nevis uniformā, bet gan vecās biksēs un apmetnī. Ja nebūtu īsi apgriezto matu, viņš izskatītos pēc parasta indiāņa. Pedriljo vēlreiz pameta acis uz tēvu un ievēroja, ar ko viņš nodarbojas. Tēvs tin ja šauteni — un nevis armijas, bet savējo.

—  Tēv, es biju tirgū un arī Kurro veikalā, tur visi runā, ka gaidāmi svarīgi notikumi, un daži pārstāvji ies apspriesties ar kapteini.

—  Jā, vai tiešām tā runa?—Huans nemaz neizskatījās pārsteigts. Kā pārbaudīdams ieroci, viņš uzvilka gaili un ļāva tam iecirsties drošības zoba.

—  Bet. . . kas tad īsti tagad notiks?

—  Nekas īpašs jau nenotiks. Varbūt paris bļauru pierims, varbūt tie, kas iedomājas sevi gudrāku par citiem, paši vēl nav ne pulveri paostījuši un jau grib ieviest pie araukāņiem savu kārtību. Derētu gan šiem dabūt tādu mācību, ko šie atcerētos visu mūžu.

Tas skanēja reizē gan nikni, gan apmierināti, gandrīz līksmi. Šķita, ka tēvs to vien vēlas. Bet citās reizēs viņš bija runājis tikai par mieru un izlīgšanu.

Viss, ko Pedriljo bija dzirdējis par indiāņu karu, nesakarīgi jaucās viņa galvā. Tūkstoš puskailu, zirgu asinīm noziestu karotāju, uzbrukumi, slēpņi!

—  Vai tiešām . . . pehuenhi uzbruks fortam?

—  Nē, to viņi nedarīs, bet arī tik mierīgi kā līdz šim vairs nebūs.

Huans nolika šauteni sānis un izstaipījās — mazliet nepacietīgi un gaidu pilns, gluži kā vingrotājs, kas gatavojas nopietnai spēku pārbaudei. Tikai tagad viņš pievērsās Pedriljo un it kā atģidās, ar ko visu laiku bija runājis.

—  Ko mēs te sēžam un pļāpājam visādus niekus. Kas būs — būs. Nevienam taču nav jāstrebj zupa tik karsta kā tikko vārīta. Zini ko, labāk aiziesim abi uz stalli un apskatīsimies, kas tur notiek. Māte man visu laiku skandina, ka algādži vispār nekam nederot.

Pedriljo atcerējās Kurro krogā dzirdētos algādža vārdus un gribēja to pastāstīt tēvam, bet tas jau bija piecēlies, un zēns par algādžiem aizmirsa. Domas vēl arvien kavējās pie araukāņiem. Uz robežas veidojās nemierīgs un Instam.s stāvoklis, un liekas, visai drīz pehuenhi dosies lielu sirojumā. Un tēvs tīrīja šauteni.

—  Lai ari j;nvi.'; zina, ka pienākusi svētdiena,— Huans noteica. Mēs izslaucīsim kūti tik tīru, ka tās aiz brīnumiem ragus vien šūpos.— Šodien nez kāpēc viņš bija neparasti jautrs un jokoja vienā laidā.— Nu, nu,— viņš dobji noriīca un papliķēja vienai raibaļai pa sāniem,— šī ir īsta indiāniete. Viscaur klāta sarkaniem plankumiem.— Viņš vēlreiz uzšāva pa platajiem, raibajiem sāniem, un govs, galvu pagriezusi, neizpratnē vērās viņā maigām, tumšām acīm, kā brīnīdamās par aušīgo muldēšanu. Tēvs turpināja: — Tiešām derētu paņemt rokā otu un nokrāsot visu pasauli sarkanā krāsā. Tā ir vislabākā. Arī debesīm jābūt sarkanām un kokiem, un zālei, un pat ūdenim.

Pedriljo smējās, iedomājoties, ka apkārt staigātu indiāniskas govis un visa pasaule, arī zāle, būtu sarkana. Bet viņš apjauta, ka aiz jokiem slēpjas nopietnība. Un arī tēvs bez mundiera un armijas zābakiem bija pavisam cits. Melni pelēkie, asie mati zem pieres apsēja tagad piegūla ciešāk.

Svētdienas pēcpusdienā abi dabūja krietni pasvīst. Viņi izmēza stalli un atstiepa sienu un ūdeni. Laiku pa laikam Huans apstājās atvilkt elpu un paraudzījās uz Pedriljo, kas elsdams pūzdams cīnījās ar diviem lieliem ūdens spaiņiem.

—  Labi, puis, tu jau strādā gluži kā pieaudzis vīrs.

Pedriljo acis staroja priekā, un viņš skrēja un stiepa,

un berza. Lai gan abi dūšīgi strādāja, svētdienas noskaņa tomēr bija jūtama. Labi, ka tēvs izbrīvēja laiku mājas darbiem. Pedriljo lepojās ar savu tēvu un vēl vairāk ar to, ka abi rosījās kopā. Viņu māja bija kā cietoksnis, kā neliels forts, un Amaro un Manrikesa kungam, un Niedresspieķim bija jāpaliek ārpusē. Un tēvs te bija vārtu sargs. Pedriljo manīja, ka arī tēvam šajā privātfortā patika uzturēties.

Tā viņi nostrādāja līdz pašam vakaram. Un tad visi trīs apsēdās ap masīvo galdu. Logi stāvēja vaļā, ieplūda tīkami remdens gaiss. Un tēvs, jaunais tēvs, kurš līdz pat īso matu galiem izskatījās pēc indiāņa, stāstīja par senajiem laikiem, kad viņš vel dzīvoja pie moluhiem un viņu sauca Bulta, un visa zeme piederēja araukāņiem.

—  Arī es, vēl knēvelis būdams, ķēru zivis Dzirnavu strautā. Bet toreiz to tā nesauca, jo nebija pašu dzirnavu. Toreiz robeža un pirmie bālģīmji atradās kilometrus trīsdesmit no šejienes uz ziemeļiem. Nekādas Lekvēnas un nekāda forta tad nebija.

—  Un nebija neviena, kas uz mums šķībi skatītos,— māte piemetināja.

Tēvs stāstīja, kā viņš un vēl kāds jauns moluhs devies medīt pumas. Viņi gājuši divatā, izņēmuši klintīs kondoru ligzdas un dzinuši pari kalnu grēdai aitu ganāmpulku. Un šodien jaunais kārotājs bija virsaitis, un viņa vārds ir Mežonīgais Zirgs.

Māte apstiprinoši pamāja.- Toreiz bija laba dzīve. Un tas, ko melš bālģīmji, ka viņi atnesusi indiāņiem labklājību un svētību, nav taisnība.

Agrāk tēvs apgalvoja, ka bālģīmji dzīvo labāk tāpēc, ka viņiem ir tērauda arkli un kviešu lauki, 1111 dzelzceļš, kuru viņi pašlaik būvē. Šodien viņš tā nerunāja. Likās, ka visā pasaulē dzīvotu tikai viņi trīs.

Pedriljo dega nepacietībā, gribēdams uzzināt, kāpēc indiāņi varējuši labi dzīvot arī bez bālģimjiem un kāpēc tagad vajadzīgs šis ciems un Lekvēnas forts, un kāpēc Dzirnavu strauts nosaukts par Dzirnavu strautu.

—  Uz šejieni plūda arvien vairāk kolonistu. Un savus ganāmpulkus viņi ganīja mūsu zemē. Tad moluhi sacēlās pret viņiem.— Tēvs brīdi vilcinājās.— Un tagad šeit ir robeža,— viņš apklusa. Viņš bija teicis «moluhi», nevis «mēs»— it kā viņš pats nebūtu moluhs.

—  Kāpēc jūs zaudējāt karu?

—  Tāpēc, ka baltajiem bija labāki ieroči — šautenes, nevis tikai šķēpi, kara cirvji un vāles. Un viņu zaldāti var cīnīties cauru gadu, bet indiāņi — tikai pāris nedēļu, jo viņiem jāatgriežas pie ganāmpulka vai jādodas medībās, citādi viņiem jāmirst badā.

Pedriljo atcerējās, kas šodien tika runāts Kurro krogā. Tur teica, ka araukāņi tīko sākt karu.

—  Un kā ir tagad?

—  Tagad moluhi vairs nedumpojas.— Tēvs pēkšņi bija kļuvis mazrunīgs.

No forta puses atskanēja taures skaņas: vakara junda. Sveša, naidīga skaņa. Un, kaut arī tēvs dienēja fortā, likās, ka spalgā trompete griež viņam ausīs.

—  Ja bālģīmjiem nebūtu tik daudz šauteņu un visa pārējā, viņi nekad nebūtu mūs karā pieveikuši. Kaujā, kur iet vīrs pret vīru, viens araukānis, vai tas būtu moluhs vai pehuenhs, tiktu galā ar trim bālģīmjiem.

Tēvs šodien tiešām nebija nekāds Lekvēnas garnizona seržants. Viņš bija ists indiānis, tāds kā toreiz, kad viņa vārds vēl bija Bulta. Māte vairs nesacīja ne vārda.

Bija jau vēls, kad Pedriljo nolikās uz salmu maisa. Galvā jaucās dažādas domas. Viņš gribētu atrast draugu indiāni, ar kuru kopā varētu medīt pumas. Viņš dzīvotu zāļu būdā, kā indiāņi vienmēr dzīvojuši. Laba dzīve viņam būtu, tur neviens uz viņu neskatītos no augšas.

Bet viņš taču gribēja būvēt tiltus un dzelzceļus, un mājas līdz pašiem mākoņiem. Tāpēc viņam jāmācās pilsētā, kur vispār nedzīvo neviens indiānis, tikai bālģīmji. Kāpēc viņi nevis būvē indiāņiem tiltus un dzelzceļus, bet atņem tiem zemi? Viņi taču vienmēr apgalvojuši, ka atnesuši indiāņiem labklājību un svētību?

Huans un Antonija vēl arvien sēdēja pie masīvā galda. Viņš izvairījās no sievas skatiena, un viņa saprata — kāpēc.

—  Vai patiešām būs karš?

Viņš pamāja ar galvu.

—  Un ko tu darīsi?

—  Es esmu zaldāts.

Viņa sarauca pieri. Vai tiešām Huans gribēja slēpties uniformas čaulā?

—  Un tu gribi vērsties pret savējiem?— Viņi abi no mazotnes bija auguši starp moluhiem. Arī Antonija.

Minstinādamies viņš skaidroja, ka tas nebūs nekāds īsts karš, varbūt tikai tāds plašāks pehuenhu sirojums.

Moluhi tajā nepiedalīsies, varbūt tikai viens otrs. Ja pehuenhi dabūtu uguns ieročus, tad gan. Patru|as modri uzmanīja, lai neviens kontrabandists nepārkāptu robežu. Tiem diviem, kuri no Argentīnas pārgāja kalnu grēdu, lielas nozīmes nebija. Un izdaudzinātais Baltais Ķēniņš viens ar saviem ļaudīm neko daudz nepanāks.

—  Un ja nu tomēr viņi ies kopā ar pehuenhiem?

—  Nē, to viņi nedarīs!— Viņš ietiepīgi purināja galvu.— Moluhi nedrīkst piedalīties. Viņi nedrīkst nemierus pierobežā pārvērst postošā karā, ja viņi grib, lai viņu pasaule pastāv arī turpmāk.

Viņa vēl nelikās mierā un turpināja iztaujāt.

—  Ja mēs atrastos pie savējiem, tur, kur mums jābūt, tad varbūt tu varētu kaut ko darīt lietas labā, lai bālģīmji izvāktos. Bet tagad tu ar vienu kāju stāvi šeit un ar otru — tur. Neviens tevi neuzskata par savu draugu, un, ja noies greizi, tu nevienam, nevarēsi palīdzēt.

Viņa vēlējās, lai viņš atgriežas pie moluhiem. Atkal un atkal viņa sāka par to runāt. Bet sirdsapziņa neļāva viņam iesākto pamest pusceļā, it īpaši tagad, kad fortā bija ieradies jaunais leitnants. Ja Huans aizietu, ar to viņš atzītu sevi par uzvarētu. Tas izskatītos ka bēgšana no leitnanta. Viņam nebija viegli iegūt seržanta svītras, un viņš augstu vērtēja ieceļotāju, zaldatu un araukāņu cieņu pret sevi. Vēl jo vairāk tagad, kopš šeit ieradies šis bālģīmis Irigojens. To viņš, protams, nevarēja nevienam stāstīt, pat sievai ne. Viņš aizbildinājās, minot citu ieganstu.

—  Un Pedriljo — kas ar viņu notiks? Nākamgad viņam jāturpina mācības.

—  Vispirms viņam jātiek pie tiem tur, kur viņš ir savējais. Un tas nebūs iespējams, ja tu vērsīsies pret moluhiem.

—  Es ne^prsīšos pret savējiem. Un es ceru, ka nekas tāds nenotiks, kas piespiestu mani to darīt.

—  Kāpēc tad tirgū nebija redzams neviens moluhs?

—  Droši vien viņi grib izvairīties no nepatikšanām. Nemierīgos laikos katrs labprātāk sēž mājās.

Viņš nepadevās. Vēl brīdi viņi veltīgi runāja un it kā attālinājās viens no otra arvien vairāk. Turklāt viņš zināja, ka tā būtu sasodīti liela laime, ja viņa vārdi atbilstu īstenībai. Viņš sievai bija teicis tikai puspatie-

Sību. Jā, Mežonīgais Zirgs viņam bija apsolījis, ka aiz vieglprātības moluhi karā neies. Jā, robežas patruļas kontrabandistiem neļāva ievest indiāņu teritorijā ieročus. Tik tālu viss bija skaidrs; radās sajūta, ka nekāds karš vispār nav gaidāms. Un tas būtu daļēji Huana nopelns. Taču tur stāvēja abi svešie karakuģi, par kuriem cilvēki joprojām neko skaidri nezināja, un tāpēc klīda dažādas valodas. Viņam šī patiesība bija labi zināma. Drīz būs apritējušas trīs nedēļas, kopš gar piekrasti kreisēja francūži. Ja viņi domā atklāti iejaukties, tad sāksies ne tikai indiāņu karš, bet kaut kas briesmīgāks.

Un rīt viņam atkal jāvelk mugurā uniforma un jādodas uz fortu, kur leitnants bija iesācis minikaru pret viņu. Karu, kur visi 1rumpji atradās Irigojena rokās, un Huanam nekas cits neatlika kā gaidīt, no kuras puses nāks jauns sitiens. Nekas, viņš šim bālģī- mim un visiem pārējiem parādis velnu — un tieši tagad, kad pie debesīm savelkas tumši mākoņi, kad laiki kļūst nemierīgi. Pat labi, ka tā. Tieši tagad kā uz burvja mājienu noskaidrosies, kurš ir derīgs robežapgabalā un kurš nav.

Tovakar Antonija nekur nevarēja rast mieru. Huans bija kļuvis tāds pats kā Kurro. Viņš redzēja tikai pats sevi un treses uz savas piedurknes, bet viņa — tumsu un briesmas, kas uzglūnēja Huanam, viņai un Pedriljo, pirmām kārtām Pedriljo.

Grūti bija nomierināties visai Lekvēnai. Visi runāja par indiāņiem un lauzīja galvu, kas tagad notiks, arī Kurro. Viņš atcerējās niknās bālģīmju sejas un draudus. Viņi nebija samaksājuši un aizgājuši, un pirms dažām dienām kāds viņa logā bija iemetis akmeni. Viņam jāpierāda visiem, ka ar tiem mežoņiem, kuri plāno uzbrukumu Lekvēnai, viņu nekas nesaista.

Kaut gan bija vēls, Kurro devās pie Manrikesa kunga. Arī tur vēl dega gaisma. Manrikesa kungs stāstīja sievai, cik jauki laiki robežapgabalā būs baltajiem iedzīvotājiem, jo tagad viņi indiāņiem parādīs, kas te ir saimnieks. Sieva ik pa brīdim apstiprinoši pamāja ar galvu. Un tas, kas nebūs galīgs muļķis, varēs sev nogriezt no lielā pīrāga visai prāvu gabalu.

Ieraugot Kurro, Manrikesa kungs iepleta lielas acis. Izbrīns pārgāja, tiklīdz viņš uzzināja nāciena īsto iemeslu. Kurro arī gribēja doties ar petīciju pie kapteiņa Vaskesa. Tam jāredz, ka arī indiāņu vidū atrodas krietni cilvēki, kuri pieprasa, lai pret dedzinātājiem tiktu sperti enerģiski soļi.

Manrikesa kungs kratīja viņa roku. Jā, tā ir ļoti apsveicama ideja. Un, ja kāds iedomāsies atrunāt Kurro — ir taču tādi, kuriem arī krietns indiānis ir tikai indiānis,— tad lai viņš nekavējoties nāk pie viņa, pie Manrikesa. Viņš papūlēsies visu nokārtot.

Kurro bija ļoti apmierināts ar sevi. Viņam šķita, ka Manrikesa kungs Lekvēnā ir liela personība, nācis no pašas galvaspilsētas. Viņš nekurnēja par to, ka Manrikesa kungs vēl nebija atlīdzinājis parādus. Sī nauda bija ieguldīta drošā vietā.

XI nodaļa

Lekvēnā — kaut vilcinādamās un nelabprāt — gatavojās grūtām dienām, it kā lāgā neticēdama, ka tās pienāks. Vīrieši izgāja no mājas, tikai piesprādzējuši pie siksnas revolveri, pāri klajumiem jāja tikai grupā, ņemot līdzi šautenes. Dons Martins ik reizi, kad bija kulbā kas vedams uz apgabala pilsētu vai no tās, steidzīgi pievienojās šīm grupām. Ļaužu valodas viņš daudz neņēma vērā, tomēr kas zina . . . Pār zaļajiem, saules apmirdzētajiem zāļu klajumiem, pār neskaitāmajiem lēzenajiem pauguriem bija savilkušās draudīgas ēnas.

Neviens ieceļotājs tomēr neatstāja Lekvēnu, kā daudzi noteikti būtu darījuši, ja droši zinājuši, ka tuvojas indiāņu karš. Vīri dzēra vairāk nekā agrāk, tie stundām ilgi sēdēja Kurro krogā un lamāja apgabala komandantūru, kas neko nedarīja, un sevišķi kapteini Vaskesu. Un Kurro bija spiests augu dienu klausīties runas par sasodītajiem indiāņiem. Viņš bija pierādījis, ka ir kārtīgs indiānis, nelielās delegācijas sastāvā bija gājis pie kapteiņa Vaskesa. Un tur bija arī Manrikesa kungs. Lekvēnā tagad viņš spēlēja pirmo vijoli, jo vienmēr bija mudinājis neuzticēties sarkanādainajiem salašņām.

Neko daudz delegācija nepanāca. Kapteinis viņus pacietīgi uzklausīja un tad draudīgi laipni pavaicāja, par ko viņš īstenībā tiek uzskatīts: par kara ministru vai par robežreģiona komandējošo ģenerāli? Bez pavē-

Ies no augšas viņš uz savu galvu drīkst iesūtīt pe- huenhu teritorijā vienīgi patruļas vienību. Ja arī viņš gribētu, viņam nav tiesību sūtīt savus karavīrus pie pehuenhiem. Bet viņam nav arī ne mazākās vēlēšanās to darīt, jo indiāņu teritorijas ieņemšanai vajag vismaz trīsreiz lielāku armiju. Delegātiem viņš ieteica vairāk raizēties par savām darīšanām un atstāt Lekvēnas nosargāšanu viņa ziņā. Saņēmuši šādu atbildi, viņi atgriezās mājās. Nevarēja vairs būt ne runas, ka vajadzētu iet uz apgabala komandantūru un tālāk lidz pašai galvaspilsētai.

Manrikesa kungs lamājās kā tirgussieva — protams, tikai tad, kad viņi atkal sēdēja pie Kurro. Tagad visiem esot skaidrs, kāds ir Lekvēnas komandants, un tagad pat aklais pusnakts tumsā redzot, ka kapteinis aizstāv sarkanādainos salašņas. Tāpēc nav ko brīnīties, ka vienu tādu viņš tur fortā, turklāt uniformā.

Atceļā skolas priekšā Manrikess satika leitnanta kungu. Irigojens paspieda viņam roku un skaļā balsī, lai visi dzirdētu, apsveica viņa pareizo nostāju un pašaizliedzīgo ieguldījumu, aizstāvot robežreģiona balto iedzīvotāju intereses. Aiz lepnuma Manrikesa kungs piepūtās. Tagad viņš bieži bija redzams kopā ar leitnantu. Irigojens sāka vakaros šad tad iegriezties pie Kurro un arī iedzēra kādu glāzīti. Pret kapteini Vaskesu viņš nekad neko neteica. Tikai vienreiz izmeta, ka esot tomēr daži virsnieki, kas vairāk turoties pie burta, nevis pie saprāta. Visiem bija skaidrs, ko viņš ar to domājis, un visiem viņa klātbūtnē atraisījās mēles.

—   Leitnanta kungs jāieceļ par forta komandantu,— iesaucās Manrikesa kungs,— viņš būtu īstais vīrs.— Pārējie viņam piebalsoja, bet Irigojens tikai smaidīja. Kurro, stāvēdams aiz savas letes, nebija pārliecināts, vai tiešām šī ideja būtu tik laba. Pie kapteiņa Vaskesa viņš savu vietu zināja. Un zināms velns ir labāks par nezināmu svēto, kā teikts sakāmvārdā. Bet Kurro klusēja.

Amaro brīnījās, ka tēvs apmeklē krogu.— Viņš taču arī ir indiānis, viens no tiem, kuri nogalināja mammu. Un tu man teici, ka labāk gribētu mirt nekā ielaisties darīšanās ar šiem.

—  Tu to nesapratīsi,— Irigojens viņu pārtrauca. — Tu vēl esi par mazu.

Beidzot apgabala komandantūra tomēr bija pamodusies. Kapteinis Vaskess saņēma garu, apzīmogotu rakstu, kurā bija teikts, ka kopš šā brīža arī visi Lekvēnas civiliedzīvotāji tiek pakļauti viņa pavēlēm, un norādīti robežrajoni, kuros jābloķē indiāņu teritorija, lai caur tiem kontrabandas ceļā neievestu nevienu šauteni un nevienu patronu. Kapteinim pašam jāveic pasākumi, kādus viņš uzskata par pareiziem, bet lai araukāņi tos nevarētu izmantot par uzbrukuma ieganstu. Tālākie norādījumi sekos. Reizē ar rakstu forts saņēma papildspēkus — veselus četrdesmit vīrus.

Kapteinis cirta plaukstu galdā, līdzko bija beidzis lasīt. . . «Jāveic pasākumi, kādus viņš uzskata par pareiziem, taču nedodot araukāņiem uzbrukuma ieganstu.»

Sī gudrība acīmredzot bija izperināta pie rakstāmgalda, un, pārtulkojot to parasto mirstīgo valodā, tā skanētu: kapteinim pašam jādomā, kā viņš no šīs ķezas izkulsies. Ja viņš veiksmīgi tiks galā, viņam vēlīgi uzsitis pa plecu; ja netiks, tad līdz ar to viņš būs devis araukaņiem ieganstu un viņu atstādinās no amata. No pieprasītajiem tūkstoš vīriem viņam iedeva tikai četrdesmit.

Kapteinis pateica saviem priekšniekiem visu, kas bija gadiem krājies, taču to viņš darīja tikai domās, jo tie atradās pārāk tālu un nedzirdētu pat tad, ja vārdus viņš kliegšus izkliegtu.

Daļēji viņš bija samierinājies ar šiem rakstāmgalda stratēģiem, bet tagad gāja jau par traku! Vai tie nejēgas nesaprata, ka uz spēles bija likts ne vien Lekvēnas, bet visu pierobežas ciematu liktenis? Araukāņi posās karam, pulcējās kopā, bet viņš tupēja šeit, sūtīja apgaitā sasodītās patruļas un nogaidīja. Lai ko viņš arī uzsāktu ar saviem četrsimt, atvainojiet, četrsimt četrdesmit vīriem, tik un tā tas beigtos ar katastrofu.

Par frančiem viņš nemaz negribēja runāt. O, viņš pārāk labi pazina šos kungus no apgabala komandantūras. Viņi arvien vēl nevēlējās ticēt intervencijas draudiem. Abi franču karakuģi piekrastē stāvēja pavisam nejauši, un necilā Lekvēnas kapteinīša ziņojums bija tikāi maldīgs izdomājums. Viņš tieši tā nojauta šo kungu runas saturu, it kā pats atrastos viņu vidū.

Un visu laiku viņam nedeva miera kāda cita doma, proti, Irigojens. Tam apgabala komandantūras vājprātīgās pavēles nolīdzināja ceļu augšup pa karjeras kāpnēm. Viņa pēctecis! Ja viņš, Vaskess, ar uzdevumiem netiks galā — un tā arī būs, jo viņa rokas bija saistītas, — tad komandēšanu pārņems švītīgais leitnants, kas jau sākumā bija pierādījis, ka nevar saprasties ar savu priekšnieku. Kapteinis Vaskess sajuta mutē sāju garšu. Kopš ilgiem laikiem viņš pirmo reizi pievīlās, uzskatīdams, ka saprātīgam lēmumam jāvainagojas ar panākumiem.

Vaskess bija vēl tikpat drūmi noskaņots, kad pie viņa ieradās skolotājs Gonsalesa kungs. Tas lūdza jauniecelto Lekvēnas eivilkomandantu slēgt skolu uz pāris nedēļām, jo esot slims, nopietni slims. Saviļņots viņš sakrustoja rokas uz iekritušā vēdera. Sānos iemeties negants dūrējs, un nu jāārstējas, protams, apgabala pilsētā.

Taču kapteinis Vaskess viņa prasību strupi atraidīja. Ja skolotāja kungs esot slims, lai ejot pie forta feldšera. Bet, ja viņš simulē, gribēdams aizmukt no Lekvēnas, tad nāksies viņu ietupināt aiz restēm. Skolotājs ir algots valsts ierēdnis — un viņam jārāda priekšzīme. Vai tas bija pietiekami skaidri pateikts?

Bez šaubām, pateikts bija skaidri un saprotami. Bālu, samocītu seju Gonsalesa kiings atstāja kapteiņa kabinetu. Viņš gribēja pazust no Vaskesa acīm pēc iespējas ātrāk, par spīti neciešamajiem dūrējiem sānos, tāpēc steigā pat aizmirsa uzmeklēt forta feldšeri.

Tā kā skolotāja pēkšņā vizīte bija pārtraukusi kapteiņa Vaskesa pārdomas, viņš devās pārbaudīt, kā Medina izvietojis apgabala komandantūras atsūtītas četrdesmit vīrus. Tie bija jauni ražena auguma puiši, kas pierobežā dienējuši jau dažus gadus, un tas jau kaut ko nozīmēja. Viņu kaprālis izdevīgā brīdī pavaicāja kapteiņa kungam zem četrām acīm, vai tas tiesa, ka štāba seržants Lekvēnas fortā esot indiānis.

—  Jā, un kas tad ir?

—  Visu cieņu, kapteiņa kungs, bet mūsējie to nesaprot. Mums tika teikts, ka mēs še braucam kauties ar indiāņiem . . .

—  Jūsējie visu sapratīs, tiklīdz iepazīsies ar seržantu Moralesu.

Jā, pasaule nudien bija sagriezusies ar kājām gaisā, un pats trakākais, ka visi vienā mutē apgalvoja: tā stāvot pareizi.

Varbūt tiešām nav labi, ka fortā atrodas štāba seržants — indiānis? Varbūt tas nāk par sliktu zaldātu morālei? Hm, tas viņam jāpatur prātā.

Tās visas bija nenoliedzamas pārmaiņas Lekvēnas rāmajā dzīves plūdumā. Taču neviens tās negribēja atzīt, vismaz centās mazināt to nozīmi. Cits citam atgādināja, ka Lekvēnā daudzreiz ir bijis tāds trauksmes stāvoklis, un kas no tā visa beigās iznācis? Nekas! Kaut reiz kapteinis Vaskess izšķirtos un nāktu ārā no forta, lai parādītu sarkanādaino bandām dūri, tad kara rēgs nozustu. Varbūt šāds solis vēl nebija nepieciešams. Varbūt nākamajā tirgus dienā indiāņi ieradīsies atkal. Moluhus ar pehuenhiem tiešas draudzības saites nevienoja. Viņi nemetīsies uz vienu roku. Un kas īstenībā bija ar Balto Ķēniņu, kura vārds katram bija mēles galā? Varbūt tās tikai ļaužu pļāpas. Vai savām acīm to kāds bija redzējis? Nebija!

Un tomēr cilvēkus mocīja nojauta, ka šoreiz sveikā cauri netiks. Gluži kā negaisa laikā. Gadījās, ka zibens spēriens nāca pavisam negaidīti, turklāt no skaidrām debesīm. Cik pēkšņi tas bija uzradies, tikpat ātri arī nozuda. Nekādu postu nenodarīja, vienīgi samērcēja līdz ādai, un tad atkal spīdēja saulīte.

Un bija arī citāda veida negaiss, kam bija laika diezgan, lai savilktos. Negaisa mākoņi lēnām krājās pie apvāršņa, ducināja draudīgs pērkons, un ikviens vēl varēja pagūt patverties. Labuma no šāda patvēruma gan tikpat kā nebija. Cik apdomīgi negaiss bija savilcies, tik neapdomīgi tas visu savā ceļā postīja. Tas varēja plosīties stundām ilgi. Zibens aizdedzināja mājas, viesulis noplēsa jumtus, lietavas pārvērta strautus upēs un upes — varenās straumēs. Lopi plūdu laikā noslīka, bet kalnu ganībās — aklās bailēs ievēlās dziļās aizās. Tāds bija negaiss, kas savilkās indiāņu teritorijā, un nebija vairs nekādas nozīmes doties laukā no mājas ar revolveri pie jostas.

Tas visiem bija zināms, un tāpēc Lekvēnas iedzīvotāji saiga, ieraugot kādu sarkanu seju, it īpaši Huanu. Protams, šim vīram bija savi nopelni, bet kāpēc viņš staigāja tik augsti paceltu galvu, it īpaši šajos nemierīgajos laikos, it kā sarkanā āda būtu kas sevišķš? Viens otrs labprāt dzirdētu, ka baltajiem tukšpauriem nāks tikai par svētību, ja viņi atkal sāktu respektēt araukā- ņus. Vai viņš galu galā nebija uz vienu roku ar moluhiem, vismaz ar Mežonīgo Zirgu, savu asinsbrāli? Vajāt pehuenhu laupītājus, ko viņš arī līdz šim darīja, bija viens, bet pavisam kas cits — vērst ieroci pret pašu ļaudīm, kā tagad viņu spieda apstākļi. Ko tamlīdzīgu Manrikesa kungs mēģināja iestāstīt leitnanta Irigojena klātbūtnē. Leitnanta kungs klusēja.

Huans noprata, kas notiek ap viņu. Par to liecināja Kurro neparastā uzvedība, kurš satiekoties izlikās viņu neredzam; to viņš redzēja ļaužu acīs un viņu balsīs. Un arī fortā viņš ievēroja pārmaiņas. Zaldāti bija kļuvuši spītīgi. Tie, it īpaši jaunie, visai negribīgi izpildīja viņa pavēles. Viņš sajuta, ka zaldāti ļauni priecājas, kad leitnants Irigojens garnizona priekšā pārmeta viņam visādus sīkumus vai nu ierinda nebija nostādīta, kā nākas, vai ari neveicās kur citur.

Tagad leitnantam nebija jānopūlas, lai izrādītu savu pārākumu pār Huanu. Laiks darbojās viņa labā. Viņš pēla Huanu visai piesardzīgi, toties bieži un allaž atrada tam ieganstu. Vienreiz viņu neapmierināja ziņojums rīta pārbaudē, citreiz vingrinājumi šaušanā, dažreiz kāds zaldāts nebija ievērojis dienas režīmu.

—  Nu jā, mežoņiem jau likumi nav rakstīti,— Irigojens tad teica, un ierinda ieķiķinājās, bet Huanam asinis saskrēja galvā.

Katru vakaru līdz vēlai naktij viņ'š nosēdēja pie Pedriljo skolas grāmatām un sāka vingrināties ziņojumu rakstīšanā, lai gan leitnants Irigojens viņam nebi ja licis to darīt un izlikās neko nemanām. Kapteinis Vaskess uzmanīja, lai Irigojens seržantu pārlieku netirdītu, un Irigojens vairījās klaji izrādīt savu nepatiku.

Kaprālis Medina saņēma sodu — divu nedēļu arestu. Tas bija iekaustījis kādu 110 jaunajiem par nepakļaušanos Moralesa pavēlēm.

Huans nogaidīja. Mūžīgi tā nevarēja turpināties. Reiz taču negaiss, kas lēnām savilcies, sāks plosīties, un tad viss izšķirsies.

Arī Antonija izjuta apkārt notiekošās pārmaiņas. Kādā jaukā rītā pie viņas pienāca abi algādži. Viņi vēlējās saņemt aprēķinu un aiziet.

—  Jums laikam kļuvis garlaicīgi strādāt vienā vietā?

Abi klusēdami aplūkoja savu baso kāju pirkstus. Nē, tas nebija tāpēc. Viņi mulsi skatījās apkārt.— Mums šeit nepatīk,— viens no viņiem izgrūda.

Antonija zināja — kāpēc. Viņa noskaitīja abiem algu un ļāva iet.

Jaunus algādžus salīgt bija grūti, gandrīz vai neiespējami. Indiāņi vairs nenāca uz Lekvēnu, un no baltajiem neviens nevēlējās kalpot indiāņiem. Viņi savilka muļķīgas grimases, kad tos uzrunāja Huans vai Antonija, un dziesmiņas beigas allaž bija vienas un tās pašas. Nē, viņi nevēloties, katrā ziņā ne tagad; varbūt vēlāk, neņemiet ļaunā.

Pēdīgi Huans aizgāja pie dona Martina. Tam vairs lāgā nevedās ar kravu pārvadāšanu, nemieru un neziņas laikā pasūtījumi no dienas dienā saruka. Atlika tikai niecīgi pārvadājumi fortam, dažreiz arī Kurro veikalam, kam vajadzēja piegādāt lielākus preču vezumus no apgabala pilsētas.

Dons Martins, brīdi padomājis, bija ar mieru. Viņu vilināja izdevība peldēt pret straumi un rīkoties citādi neka pārējie. Huans viņu lūdza palīdzēt Antonijai un pēc ražas novākšanas apsolīja samaksāt ar kviešiem un kartupeļiem. Dons Martins prasija sasodīti lielu samaksu. Lekvēnas iedzīvotājiem tas bija kā dadzis acīs, bet visi zināja, ka viņš nav vientiesis. Huans bez ilgas kaulēšanās sita saujā.

— Lauki ir apsēti, un līdz ražas novākšanai vēl atlicis krietni daudz laika,— viņš skaidroja Antonijai. — Mūžīgi jau tā nebūs, turklāt es un Pedriljo allaž būsim tavā tuvumā.

Tajā vakarā Huans pēc ēšanas nesēdās tūlīt pie rakstu darbiem. Viņš aizgāja pie saviem labības laukiem un ilgi stāvēja un skatījās uz mēnessgaismas apspīdēto klajumu. Ar baudu viņš ievilka degunā graudu un augsnes smaržu. Tā bija viņa zeme un viņa labība! Apsētie lauki kļūs par moluhu, par viņa cilts, par visas araukāņu tautas jaunās dzīves aizsākumu. Jau tagad tie pletās gan šaipus, gan viņpus pakalniem. Un visur, kur vien indiāņu teritorijā iekopa jaunus kviešu laukus, araukānis, lai arī neapzināti, mainīja savu dzīvesveidu un pievērsās tam jaunajam, kam piederēs nākotne. Taču patlaban bālģīmji tīšām pameta laukus novārtā, tie izkalta un aizauga atmatā. Bet kas notiks ar laukiem indiāņu teritorijā?

Pirmo reizi Huans sajuta kaut ko līdzīgu bailēm, bet reizē arī dusmas. Viņš nebija radis klusi sēdēt un nogaidīt, ko labu nesīs jaunā diena. Jāpanāk, lai tā atnestu to, kas vajadzīgs. Viņš nepacietīgi nogrozīja plecus, kā gribēdams nokratīt neredzamas važas. Kaut reiz viņam izdotos sagrābt pie rīkles šo ļaunprātīgo likteni, kas uzglūnēja viņam no visām pusēm! Un viņš juta, cik neatgriezeniski aiztek laiks. Ja viņš būtu jaunāks vismaz par divdesmit gadiem, tad nevajadzētu tā skopoties ar laiku un tik ļoti steigties.

Arī Pedriljo juta, ka kaut kas nav kārtībā.

Ar Aleho attiecības nokārtojās jau pirmajā skolas dienā. Starpbrīdī viņi katrs atsevišķi klejoja pa skolas pagalmu, raudzījās zilajās debesīs un brūnajā, cieti noblietētajā zemē. Tad viņi it kā nejauši tuvojās viens otram un paslepus viens otru vēroja.

—   Zini,— Aleho ierunājās pirmais, un viņa balss bija nedaudz aizsmakusi,— šodien pēc pusdienas es gribu iet trušu medībās.

—  Ak tā,— Pedriljo tikai norūca.

—  Kā būtu, ja tu nāktu līdzi?

—  Vispār jau varētu,— Pedriljo gari novilka, it kā iedams līdzi trušu medībās, viņš darītu tikai draugam patikšanu.

Viņi paskatījās viens uz otru un iesmējās. Viņi tomēr bijuši briesmīgi nelgas, vakar tā sastrīdēdamies. Un par ko?

Pēcpusdiena bija lieliska ne vien tāpēc, ka izdevās nošaut piecus trušus, bet galvenokārt tāpēc, ka viņi atkal bija draugi un nebija ne sarkanā, ne baltā, bija tikai viņi abi — Pedriljo un Aleho. Nevarētu teikt, ka tagad starp viņiem valdīja absolūta saskaņa, viņi vairījās runāt par Amaro, par Lalo un par gaidāmo indiāņu karu, kaut arī klusībā katrs par to domāja. Agrāk viņi varēja runāt par visu.

Attiecības ar pārējiem bija saspīlētas. Viņi staigāja ap Pedriljo, it kā tikai nupat būtu pamanījuši viņa ādas krāsu. īpaši Lalo un Blass. Jaunais bija kļuvis visu milulis, izņemot, protams, Aleho. Viņa tēvs, leitnants, lika aiz forta ierīkot īstu poligonu. Un tur ar īstām armijas šautenēm drīkstēja vingrināties vecāko klašu zēni. Nevarēja zināt, vai jau rīt jaunekļiem nevajadzēs iegūtās iemaņas likt lietā. Un viņus apmācīja jāt ar īstiem armijas zirgiem un izkārtoties formācijās.

Pedriljo un Aleho bija vienīgie, kas nepiedalījās. Aleho labprāt gribētu atrasties poligonā, Pedriljo to manīja, bet viņi bija draugi, un Aleho negribēja ielaisties nekādās darīšanās ar tiem, kas neieredzēja Pedriljo.

Pēc dažām dienām Lalo kādā starpbrīdī pagrūda Pedriljo. Izlikdamies, ka uzskrējis nejauši, viņš atsprāga atpakaļ un iekliedzās:

—  U-au, indiāņi uzbrūk!

—       Beidz ākstīties!— Pedriljo sažņaudza dūres. Viņš negribēja kauties ar Lalo. Tomēr nedrīkstēja pieļaut, ka tie iedomātos darīt viņam pāri.

—       Redziet, cik mežonīgu ģīmi viņš sataisījis! Tūlīt skalpēs mūs nost.

Amaro tūlīt nostājās līdzās Lalo, to pašu darīja arī Blass un pat Pančo. Tas gan vairāk turējās aizmugurē.

—       Ei, apgriežam indiāņu kauslim sprandu!—Amaro satraukumā trīcēja, droši vien vēl nebija aizmirsis, kā Pedriljo viņu bija pamatīgi iekaustījis.

—  Pamēģiniet tik, es piekaušu jūs visus tris.

Tie piesardzīgi manījās tuvāk, nu ap ķildniekiem savilkās ziņkārīgo loks. Aleho nostājās Pedriljo pusē.

—  Trīs pret vienu! Pazūdiet, vai arī es jūs . . .

Uzbrucēji kļuva manāmi nedrošāki.

—       Pats uzsāk, bet tagad iežmiedz asti kājstarpē,— kaitināja Lalo.

—  Blēņas! Lieciet viņu mierā!— Tas bija Pančo.

Bet Amaro un Lalo turpināja ērcināšanu.

—       Tagad visi redz, cik indiāņi ir gļēvi!—Amaro spiedza.

—       Tūlīt es tev parādīšu, cik gļēvs esmu . . .— Pedriljo paspēra soli tuvāk, un Amaro mazliet nobālēja.

—       Uzmanieties, Pedriljo pasauks palīgā savu tēvu. Tas ir indiāņu ģenerālis!— Lalo indīgi iesaucās. — Piesargieties no viņa!

—  Lieciet mierā manu tēvu!

Ja tā vēl turpinātos, Pedriljo sagrābtu pie rīkles visus trīs, ja vajadzētu, sagrābtu veselu simtu.

Tagad bija Blasa kārta izteikties. Patiesībā viņam nebija nekas pret Pedriljo. Viņš turējās pie Lalo un Amaro tikai tāpēc, ka kopā ar tiem vingrinājās šaušanā,

un jāšanā. Un nevarēja taču laist garām izdevību nokaitināt Pedriljo līdz baltkvēlei.

—  Ko — ģenerālis?! Man liekas, Amaro tēvam ir augstāka pakāpe nekā tam utainajam seržantam.

—  Viņa tēvs drīkst Amaro tēvam tikai zābakus spodrināt!—kliedza Lalo.— Un, ja pateiks: «Lec!»— šis uzreiz arī lēks. To man teica paps, un viņš …

Pedriljo nedomādams bruka tam virsū, un sākās milzīgs kautiņš. Tik milzīgs, ka neviens nedzirdēja zvanu. Tad parādījās Niedresspieķis un metās zēnu barā. Lalo deguns bija pārsists, un Aleho acs laistījās visās varavīksnes krasās.

Niedresspieķis vilka Pedriljo un Aleho uz klasi. Aiz viņiem klaigādams nāca viss bars. Zēni, cits citu pārkliegdami, uzskaitīja, ko izdarījis Pedriljo un Aleho. Abi grēkāži gribēja pastāstīt, ka īstenībā viss noticis,' bet viņi netika tālāk par pirmo teikumu. Niedresspieķis viņiem uzbrēca, lai nedomā vēl nekaunīgi melot.

Pedriljo par sodu saņēma piecus sitienus ar niedres nūju pa katru plaukstu — tik stiprus, ka āda sasprēgāja,— un piedevām nākamajās divās nedēļās viņam vienam pašam vajadzēja tīrīt klasi. Aleho nesaņēma nekādu sodu. Niedresspieķis viņu tikai sarāja, kā viņš varot kauties kopā ar indiāņu plukatām pret baltajiem. Turklāt šādos nemierīgos laikos. Citreiz tā lai vairs nedara.

Pedriljo ienīda viņus visus, arī Aleho, lai gan tas bija gribējis draugam palīdzēt. Tomēr viņa āda bija balta, un šīs svēti baltās ādas dēļ viņš nesaņēma pērienu, un Pedriljo nekad mūžā neies ar tādu trušu medībās. Visu Lekvēnu viņš ienīda. Viņa dēļ kaut rīt araukāņi lai to nodedzina — ja tikai tie atnāktu. Viņš justos laimīgs, ja nekad mūžā vairs nenāktos redzēt baltos ģīmjus. Pie velna viņus visus! Pie velna pilsētu un skolu, kur māca būvēt dzelzceļu un tiltus, un namus! Tur bija tikai bālģīmji, bet viņš, tikko būs beidzis pamatskolu, dosies atpakaļ pie moluhiem.

Pedriljo dusmās vārījās. Viņš palaida gar ausīm, ko runāja Niedresspieķis, un, kad pēc brīža viņu izsauca atbildēt, viņš nezināja, ko sacīt, un saņēma «neapmierinoši».

Pie apvāršņa uzplaiksnīja pirmie zibens uzliesmojumi. Tuvojās negaiss, un tagad nevienam vairs nebija šaubu par pērkona dārdiem. Lekvēnā radās apjukums, un tikai muļķis varēja cerēt, ka arī šoreiz viss beigsies bez nopietnām sekām.

Zvejnieki mēroja piecdesmit kilometru garu ceļu uz Lekvēnu, lai atnestu kapteinim Vaskesam jaunas vēstis. Abi franču kreiseri kādu nakti esot pietuvojušies krastam un tur izlādējuši kravu, kuru labi apbruņota pehuenhu vienība nekavējoties nogādājusi iekšzemē. Kas tā bija par kravu, to jebkurš bērns varēja noskaitīt uz vienas rokas pirkstiem: šautenes, munīcija. Franči slēpjas aiz Baltā Ķēniņa muguras, un, ja sacelšanās būs sekmīga, tad no kuģiem izkraus ne tikai ieročus, bet ari zaldātus. Un kas notiks robežapgabalā, nemaz nerunājot par Lekvēnu un fortu ar koka sienu nocietinājumu un četriem nieka lielgabaliem!

Nākamais notikums: Lekvēnā iejāja kāds pārbiedēts jātnieks ar putās notriektu zirgu. Viņš esot zeltracis, vienīgais no piecpadsmit cilvēkiem palicis dzīvs. Ceļā no kalniem uz apgabala pilsētu viņus negaidīti pārsteiguši pehuenhi, un tikai viņam izdevies izglābties, jo viņam pagadījies labākais auļotājs un viņa sabiedrotā bijusi novakara krēsla. Taču galvenais bija kas cits — pehuenhi bija bruņoti ar labiem, moderniem ieročiem. Nu bija par vēlu spriedelēt par sacelšanos, tā jau bija sākusies.

Un, tā kā visas labas lietas ir trīs, drīz vien pienāca arī trešā vēsts. To paziņoja patruļa. Mežonīgais Zirgs ar saviem ļaudīm bija atstājis apmetni pie Akmens Galvas. Mežonīgais Zirgs esot devies pie pehuenhiem. Vēl paies nedēļas divas, un dumpinieku pusē pāries visa moluhu cilts, un tad tā vairs nebūs sacelšanās, tad tas būs karš.

Kolonisti tagad labprāt uzturējās forta tuvumā. Uz lauka viņi strādāja divdesmit trīsdesmit cilvēku lielās grupās, ar ieroci pie sāniem. Visu iedzīvi un mantību, cik bija iespējams, viņi sanesa fortā, un kapteinis Vaskess uzrakstīja lūgumu apgabala komandantūrai, lai vajadzības gadījumā ļauj evakuēt sievietes un bērnus. Vēstuli aizsūtīja tajā pašā dienā, kad saņēma ziņu par Mežonīgā Zirga pievienošanos pehuenhiem.

Nākamajā rītā pie Vaskesa atkal ieradās trīs apmeklētāji. Sī delegācija bija nākusi Moralesa dēļ. Viņi nebija nākuši uz savu roku, šoreiz viņus bija sūtījuši Lekvēnas iedzīvotāji. Vīriem sejas bija saspringtas un skatiens bargs. Ja patiešām sāksies moluhu karš pret baltajiem, tad noteicošais būs nevis tas apstāklis, ka moluhs ir štāba seržants, bet gan tas, ka viņš ir Mežonīgā Zirga asinsbrālis.

So jautājumu Vaskess jau agrāk bija pārdomājis. Viņš nebija akls. Viņš labi zināja, kāds noskaņojums valda kareivju vidū. Fortā Moralesa klātbūtne bija iegansts dažnedažādām baumām, savstarpējai neuzticībai un ienaidam. Savstarpējās attiecības vēl vairāk saasināja nesenais incidents starp Medinu un jauno zaldātu.

Būtu aplam domāt, ka Vaskess Moralesam neuzticētos. Par Moralesu viņš varēja galvu likt ķīlā. Bet ko darīt, ja indiāņa klātbūtne grauj garnizona morāli?

Ko tad delegāti domājot par to, kapteinis vaicāja, lai novilcinātu laiku, nevis lai dzirdētu no viņiem kādu saprātigu vārdu.

Tie atbildēja, ka nevienam nevēlot Jaunu. Viņi nemaz neprasot atbrīvot Moralesu no dienesta fortā. Indiāni vajadzētu atvaļināt uz kādu laiku, kamēr pierobežā nostabilizēsies stāvoklis.— Tas ir, ja vēl vispār pastāvēs kādas robežas.

Uzreiz to izlemt nevarēja, taču priekšlikums šķita saprātīgs un vērā ņemams. Varbūt viņš tā būtu rīkojies bez padoma, jo šad un tad par to bija domājis. Tomēr viņš vilcinājās. Tas būtu Irigojena triumfs. Leitnanta kungs tad svinētu savu uzvaru pār Moralesu, kuru viņš jau no pirmās dienas gribēja padzīt no forta. Nē, šo uzvaru Vaskess Irigojenam nevēlēja.

Tā būtu labāk visiem, viņam un arī pašam Moralesam, delegāti neatlaidās. Līdz ar to viņam vēlāk nenāktos dzirdēt pārmetumus.

Vaskesam vajadzēja piekrist — viņu prasība bija pamatota. Viņš apsolīja visu kārtīgi apsvērt, un viņa balsī gandrīz bija saklausāma apņemšanās to izdarīt. Delegātu sejās atplauka apmierināts smaids. Labi, ka tā viss beidzās, jo daudz netrūka, un Vaskesa ietiepība būtu ņēmusi virsroku un prātīgākie domu graudi būtu izkaisīti vējā.

Vakarpusē kapteinis lika pasaukt Moralesu.

—  Jūs … ē. . . cik ilgi jau esat fortā?

—   Divpadsmit gadus.

Protams, it kā Vaskess pats to nezinātu!

—   Muļķīga padarīšana ar to dumpi. It īpaši jums kā ^raukānim, es domāju . . .

Huans skatījās kapteiņa mazliet gurdenajā, vecīgajā sejā, kuras krāsa bija krietni gaišāka nekā viņējā, un Vaskess novērsās. O, Huans zināja, par ko kapteinis pašlaik domā. Lāga vīrs bija šis kapteinis Vaskess, tomēr viņš bija un palika bālģīmis. Un, ja runa bija par indiāņiem, tad arī ladzīgākais bālģīmis tālāk par savu degungalu neredzēja. «Indiāņi, indiāņi!» viņi nepārtraukti klaigāja. «Indiāņi izdarījuši šo, indiāņi izdarījuši to — tie dumpojas un uzsāk karu!» Patiesībā būtu jārunā nevis par indiāņiem, bet gan par viņiem pašiem. Vieni nolaupa araukāņiem zemi, otri nodarbojas ar ieroču kontrabandu, un trešie brauc šurp no tālienes ar karakuģiem, lai noslēgtu tumšus darījumus ar araukāņiem. Ikviens bālģīmis pirmkārt domā par sevi, un indiāņi tiem vajadzīgi tikai kā līdzeklis lielākas peļņas iegūšanai. Ja viņi nodibinātu kārtību savās mājās, ja rīkotos saskaņā ar pašu rakstītajiem likumiem, tad vienā rāvienā izzustu arī indiāņu problēma.

Un tagad šis bālģīmju kapteinis nopūlas viņam smalkjūtīgi iestāstīt, ka viņam būtu labāk aiziet no Lekvēnas. Huans jau to zināja no delegātu gājiena. Un Vaskess taču skaidri redzēja, ka šī lieta ir netīra, bet viņš staigā apkārt kā gailis, kas par visu vari grib izdēt olu.

Taču Huans to neņēma ļaunā. Varbūt šodien priekšpusdienā viņš būtu sadusmojies vai kritis izmisumā. Sirds dziļumos viņš juta līdzcietību pret šo balto vīru. Viņam prātā ienāca kāda ideja, kurā viņš redzēja vienīgo izeju no kļūmīgā stāvokļa. Tagad neparko nedrīkstēja sēdēt, rokas klēpī salicis, un gaidīt nākamo triecienu. Tagad viņš zināja, kā sevi aizstāvēt. Un tad baismā indiāņu kara un franču rēgs izgaisis kā nebijis. Atrisinājums bija gaužām vienkāršs. Kā tas agrāk nebija ienācis prātā!

—  Tik muļķīga tā padarīšana nemaz nav, manu kaptein. Es domāju, ka līdz karam nenonāksim.

—  Kā tā — nenonāksim?— Sirmā galva uzreiz pacēlās, un bālģīmja acis vairs nevairījās no Huana skatiena.

—  Moluhi nebūs uz vienu roku ar francūžiem, tie ies kopā ar pehuenhiem. Un arī pehuenhi neies ar francūžiem, tie ies kopā ar Balto Ķēniņu. Un, ja mums palaimētos viņu notvert, tad indiāņu karš būtu beidzies, iekāms vēl ir sācies.

—  Lieliski! Atliek tikai tāds sīkums kā aizsūtīt Antuā- nam Orēlijam ielūgumu, lai viņš labprātīgi stājas mūsu priekšā.

—  Nekādu ielūgumu mēs viņam nesūtīsim. Mēs paši viņu atvedīsim šurp.

Kapteiņa Vaskesa seja pietvīka pavisam sarkana. — Vai jūs gribat, lai es pavēlu četrsimt četrdesmit vīriem iemaršēt indiāņu teritorijā? Jūs jau runājat gluži kā leitnants Irigojens. Es neļaušu pat desmit kilometru dziļi ielauzties viņu zemē.

—  Nevajag četrsimt četrdesmit vīru, pietiks ar kādiem divdesmit.

Vaskess apjucis blenza Huanā. Viņa štāba seržants laikam bija zaudējis prātu.

—   Pehuenhiem un moluhiem ieroču tagad ir gana, bet viņiem, lai karotu, trūkst zirgu. Divdesmit vīrus vajadzētu ieģērbt civildrēbēs un sūtīt ar, teiksim, piecsimt zirgiem lielu ganāmpulku uz Argentīnu, un tad pa indiāņu kalnu pāreju viņi dotos atpakaļ uz Cīli, uz pehuenhu apgabalu. Viņi uzdotos par kontrabandistiem un piedāvātu Baltajam Ķēniņam nopirkt zirgus.

—  Un pehuenhi jums ticēs uz vārda!

—  Vienreiz jau viņi noticēja tiem diviem ieroču kontrabandistiem.

Vaskess vilcinādamies pamāja ar galvu.— Tālāk.

—  Siem divdesmit vīriem būtu jāsagūsta Baltais Ķēniņš un jāatved uz Lekvēnu vai . . .

Moraless nepabeidza, taču Vaskess saprata, ko viņš ar to bija domājis. Balto Ķēniņu, Antuānu Orēliju, citā gadījumā nedrīkstēja atstāt dzīvu.

—  Un viņiem vajadzētu pamēģināt uzspridzināt ieroču noliktavu, kamēr vēl ieroči nav izsniegti.

—  Vai vēl kas?— Vaskess pavaicāja. Tik noraidošs, kā izlikās, viņš nemaz nebija. Tas bija neprātīgs, pavisam traks plāns, bet neiespējams tas nebija. Var gadīties, ka tobrīd ap Balto Ķēniņu nebūs daudz ļaužu, varbūt simt vai, augstākais, divi simti. Araukāņiem nepatīk dzīvot ciešā sabiedrībā, un viņu karotāji sanāca vienkopus tikai pāris dienas, reizēm tikai dažas stundas pirms sirojuma sākuma. Un kam radīs aizdomas divdesmit nožēlojami ceļinieki, kuri iedrošinās ienākt indiāņu zemē gluži vieni, turklāt ģērbušies civildrēbēs? Tomēr kapteinis savaikstīja tādu seju, it ka šī avantūra būtu tīrais neprāts.

—  Vairāk nekas.— Moraless izlikās zobgalību nedzirdam.

—  Vai jūs pats arī jāsiet kopā ar šiem divdesmit nāves kandidātiem?— Viņš gribēja vaicāt ironiskā tonī, taču tas neizdevās.

—  Es lūdzu jūsu piekrišanu.

Vaskess ilgi skatījās uz Huanu. Sis vīrs nudien bija izšķīries spert liktenīgu soli. Kāpēc, pie velna, nekad nevarēja izdibināt, kas slēpjas indiāņa galvā! Viņš nevarēja izprast pat Moralesu, kuru pazina ne jau nu kopš vakardienas. Kāpēc Moraless izteica šādu priekšlikumu? Neizskaidrojami! Viņš atminējās, ka bija atsaucis Moralesu, lai to atvaļinātu, aizsūtītu projām no forta.

—  Ja fortūna būs vēlīga šiem divdesmit vīriem,— viņš lēnām iesāka,— tie nonāks indiāņu teritorijā. Un, ja laimēsies vēl vairāk, tad viņiem izdosies Antuānu Orēliju nošaut. Bet tad gan neviens dzīvs neatgriezīsies. Tur es varu likt galvu ķīlā.

—  Vai jūs zināt citu ceļu?

Nē, Vaskess to nezināja, izņemot vienu — karu pret apvienotajiem pehuenhu un moluhu spēkiem, kurā agrāk vai vēlāk tiks ierautas pārējās ciltis — kostinosi un abahinosi, kurā ne jau vēlāk, bet tūlīt iejauksies ari franči. Un kāda gan nozīme nieka divdesmit cilvēkiem? Tad prātā iešāvās vēl kāda doma. Viņš pat izbijās tās labpatikas un prieka dēļ, kas pēkšņi viņu pārņēma . . .

—  Lai tā būtu, šajos ārkārtējos apstākļos es piekrītu, vēlreiz atkārtoju: ārkārtējos apstākļos! Bet vai jūs saprotat, ka . . . ka šī operācija jāvada virsniekam? Es domāju — tik ļoti svarīga operācija . . .— Viņš nepabeidza.

Šoreiz viņš cerēja Huana tumšajās acīs kaut ko saskatīt, teiksim, ko nievājošu.

—  Lai komandē leitnants Irigojens.

—  Un jūs nemaz? …

—  Es uzstāju.

Viņš bija gudrs indiānis, šis Moraless. Viņš saprata, ka šajos apstākļos par indiāņa kandidatūru nevarēja būt ne runas. Bet ne jau par viņu Vaskess lauzīja galvu. Visvilinošākā bija doma, ka to divdesmit vīru skaitā, no kuriem laikam nevienam nebūs lemts atgriezties, būs arī Irigojens, kundziņš, kas ieradies Lekvēnā tāpēc vien, lai iesēstos viņa, kapteiņa, krēslā. Taču pagaidām viņš vēl pretojās.

—  Jūsu priekšlikums ir droša nāve divdesmit labiem kareivjiem.

—  Ja mēs tā nerīkosimies, bojā aizies četrsimt četrdesmit labu kareivju un civiliedzīvotāji, kā arī citu fortu garnizoni, un jūs pats varat iedomāties, kas notiks, ja iejauksies franči.

Vēl kādu laiku viņi pārrunāja dažādas iespējas. Moraless labi aizstāvēja savu priekšlikumu, un Vaskess to vāji atspēkoja. Kad beidzot kapteinis atzina sevi par uzvarētu, viņš bija pārliecināts, ka tas noticis vienīgi lietišķu apsvērumu dēļ. Ar laiku militārā disciplīna iesūcas miesā un asinīs, un pat smadzenēs. Kapteinis Vaskess nolēma par spit.i ienīstajam dienesta reglamentam— rīkoties saskaņa ar priekšrakstiem vismaz tajās retajas reizēs, kad pats gribēja.

Kaitnieku aizsūtīja pēc leitnanta Irigojena, un pēc neilga laika raitnieks modināja Medinu un atveda arī viņu pie kapteiņa Vaskesa. Pēc stundas šis jautājums bija galīgi izlemts. No rīta viņiem jādodas ceļā.

Pedriljo uztrūkās no miega. Visapkārt bija melna tumsa. Varēja būt nakts vidus. Kāpēc viņš bija pamodies? Tad viņš izdzirda mātes balsi. Viņa runāja klusinātā balsī, kā cilvēks, kas cenšas, bet nespēj čukstēt, jo no krūtīm laužas ārā sašutums.

—  Tagad viņi tevi noveduši jau tik tālu, ka tu ar bālģīmjiem kopā vērsies pret savējiem. Tā visi runās.

Tēvs kaut ko atbildēja, bet tik klusu, ka Pedriljo ausis uztvēra tikai neskaidru murmināšanu.

—  Tur ir arī moluhi, tava cilts!

Atkal sekoja tēva murmināšana, un tad viņš skaidri sadzirdēja māti sakām:

—  Saviem cilvēkiem tu būsi baltais indiānis, viens no tādiem, kas aizmirst savu cilti, kas pārbēg bālģīmju pusē!

Tagad Pedriljo atskārta, kādas skaņas vēl dzirdamas mātes balsī — māte raudāja. Viņa raudāja tik gauži, ka elsas bija dzirdamas šajā istabā.

Zēns paslēpa galvu zem spilvena, tam pāri vēl pārvilka biezo segu, lai nebūtu jādzird ne šie sāpīgie šņuksti, ne arī rūgtie un briesmīgie vārdi, kas dūrās sirdi asāk par visasāko dunci. Tēvs araukāņiem bija baltais indiānis, viens no tiem, kas vēršas pret savējiem.

Vai viņš bija u? vienu roku arī ar Niedresspieķi, ar Amaro un Lalo pret viņu, pret Pedriljo? Un māte raudāja.

XII nodaļa

Tas nebija nekas neparasts, ka agrā rīta stundā Lekvēnu atstāja divdesmit viri, pustūkstotis zirgu un kulba. Acīmredzot viņi grasījās dzit dzīvniekus uz apgabala pilsētu, jo, kopš zirgi bija atvesti no attālajām ganībām, forta tiem trūka barības. Un pilsētā varēs iegādāties svaigus lopbarības krājumus. Ļoti dabiski! Arī tas bija dabiski un saprotami, ka zirgu baru pavadīja divdesmit jātnieki, nevis astoņi vai desmit. Ceļā var satikt bruņotus araukāņus, un tiem pašlaik zirgi ir ļoti vajadzīgi.

Vērīgam garāmgājējam varēja likties aizdomīgs tikai viens sīkums, vismaz pirmajā brīdī — kāpēc vienību pavadīja leitnants Irigojens un kaprālis Medina, it kā zirgu dzīšana uz apgabala pilsētu būtu ārkārtīgi svarīga.

Moralesam neviens īpašu uzmanību nepievērsa. Lekvēnas iedzīvotāji zīmīgi pameta cits citam ar aci, pa pusei īgni, pa pusei apmierināti, sak, šis jau tik drīz mājās neatgriezīsies. Varēja likties, ka šo lēmumu kapteinis pieņēmis pārāk steidzīgi un neapdomīgi.

Ekspedīcijai izraudzīja vīrus no tiem četrdesmit, kas uz fortu tika atsūtīti papildus nesen. Neviens araukā- nis viņus nepazina — un moluhi un pehuenhi vēl jo mazāk. Viņi pēc izskata nepazītu arī Irigojenu. Moraless un Medina centīsies mazāk rādīties ļaužu acīs.

Kādu gabalu viņi jāja apgabala pilsētas virzienā. Baumas par draudošo indiāņu karu apkārtni bija kā slaucīt izslaucījušas, un nevienu dzīvu dvēseli viņi ceļā nesastapa. Pēc pāris kilometriem viņi nogriezās uz austrumiem, zaļās pauguraines virzienā, un vēl pēc stundas Irigojens deva komandu apstāties. Sapulcinājis ap sevi kareivjus, viņš tos īsi uzrunāja:

— Vīri, jūs ^jau zināt, cik patlaban ir sarežģīts stāvoklis. Pats velns dīda nolādētos indiāņus. Viņi grasās pieteikt jaunu karu, bet mēs viņu nelietīgo ieceri izjauksim. Tas, bez šaubām, nebūs izdarāms viegli, tāpēc, kas vēlas, var griezt zirgu apkārt un jāt uz mājām tūlīt, jo pēc tam būs par vēlu.

Viņa balss skanēja kokaini, kaut kā sievišķīgi. Turklāt viņš bija iecerējis pateikt iespaidīgu runu, taču tā neizdevās. Medina palūkojās uz Moralesu, kurš vienaldzīgi blenza pāri leitnanta kungam uz viļņojošo zālaini tālumā. «Nolādētie indiāņi,» Irigojens bija teicis.

Viens no kareivjiem, divdesmitgadīgs melnmatains puisis, vārdā Venegass, šūpodamies seglos, sacīja: — Man liekas, ka ikviens no mums par to jau ir iepriekš izšķīries, leitnanta kungs. Katrā ziņā labāk ir jāt līdzi nekā tupēt fortā un nogaidīt, kamēr tie nolā . . .— viņš pašķielēja uz Moralesu,—. . . indiāņi mums uzbruks un pārgriezīs visiem rīkles.

Kareivji nokāpa no zirgiem, novilka formas tērpus un pārģērbās civildrēbēs. Tagad viņi izskatījās pēc īstiem lopu dzinējiem. Pārģērbšanās viņus aizkavēja ne vairāk par ceturtdaļstundu, un tad jau atkal viņi devās tālāk.

Lai ietaupītu laiku, viņi atteicās no ērtās pārejas ziemeļu pusē, bet izvēlējās kalnu ceļu, pareizāk — taku, kas aizlīkumoja pāri Andu kalnu grēdai uz Argentīnu. Tas bija grūtākais ceļa posms jāšanai. Kalnu otrā pusē viņi gribēja pagriezties uz dienvidiem un kā argentīniešu zirgu tirgotāji, iedami pa indiāņu kalnu pāreju, atgriezties Cīlē, pehuenhu apgabalā.

Huans jāja citiem priekšgalā. Viņa uzdevums bija aizvest kareivju vienību Baltā Ķēniņa apmetnē un pēc tam aizvest atpakaļ uz Lekvēnu — ja vien viņiem paveiktos tikt atpakaļ. Irigojens — vienības komandieris — un puse kareivju jāja līdzās ratiem, otra puse dzina zirgus. Viņi nedrīkstēja pārlieku steigties. Zirgus vajadzēja paganīt, lai tie nenovājētu. Gājiena ātrumu noteica kulba, lai gan dažreiz zirgu bars aizsteidzās pāris kilometru citiem priekšā vai atpalika.

Huanu no pārējiem norobežoja klusums un tukšums. Viņam bija sveši kareivji, ar kuriem kopā vajadzēja mērot ceļu, un arī kareivji viņu nepazina, tie tikai zināja, ka viņš ir indiānis. Taču šodien viņš to gandrīz nemanīja. Pats velns dīda tos nolādētos indiāņus, bija teicis leitnants. Tad jau neko labāki par indiāņiem nebija franči, Baltais Ķēniņš, ieroču spekulanti, kurus viņš arestēja pirms pāris nedēļām. Un vai tad leitnanta kungu pašu nedīdīja pats nelabais? Nu viņam bries- miga vajadzība teikt kaut kādu runu. Tagad pļāpām nebija vairs nekādas nozīmes. Tagad Huans atkal redzēja ceļu, redzēja izeju. Nepaies ne nedēļa, un leitnanta kungs dziedās citu dziesmu.

Arī Irigojens jāja savrup un jutās pavisam vientuļš. Arī viņam kareivji meta līkumu, jo viņi izjuta nepatiku pret šo leitnantu. Turpretī ar Moralesu, ar indiāņu seržantu, doties dziļi indiāņu zemē bija baisi. Viss šis pasākums likās nelāgs ne tikai tāpēc, ka1 tas saistījās ar briesmām, bet vispirms tāpēc, ka vadoņi bija Irigojens un Moraless.

Milzīgā putekļu mākonī, ko sacēla divtūkstoš zirgu kāju, viņi lēnām virzījās pāri zālienei uz kalniem. Arvien augstāks un varenāks viņu priekšā slējās apledojis izdzisuša vulkāna konuss. Tas bija viņu ceļrādis, tur sāksies viņu gājiens pāri kalniem.

Jātnieki nepārtraukti riņķoja ap ganāmpulku. Dzīvnieki priecājās par piepešo brīvību pēc ilgas stāvēšanas staļļos un kā negudri metās auļos, ko kājas nes, un viens otrs, pārbaudīdams ganu modrību, lūkoja aizbēgt no bara. Dzinējiem bija darba pilnas rokas. Bet jātniekiem blakus ratiem laika bija atliku likām, lai pārdomātu, kas notiks rīt, parīt un visās nākamajās dienās. Kam būs lemts atgriezties Lekvēnā un kam ne.

Medina kādu laiku jāja blakus Venegasam. Viņam šis melnmatis likās simpātisks, un viņš pamanīja, ka puisim nemaz nepatīk dēka, kurā tas ir ielaidies. Venegass pašķielēja uz viņu, it kā gribēdams uzzināt Medinas apslēptākās domas.

—  Kapteinis mums piešķīris dīvainu ceļvedi. Akurāt vienīgo indiāni fortā.

—  Moralesu? Nē, tas ir vīrs uz goda. Pagaidi, gan jau tev netrūks izdevības viņu labi iepazīt.

—  Es nemaz nevēlos pārāk labi viņu iepazīt.— Venegass atstūma platmali uz pakauša un noslaucīja no pieres sviedrus. Saule nežēlīgi cepināja, un putekļi koda acīs. No labās un kreisās puses atskanēja skaļi uzsaucieni, ar kuriem kareivji ik pa laikam skubināja zirgus

—  Tās ir blērtas. Viss būs kārtībā, ka es tev saku. Neviens tik labi kā viņš nepazīst indiāņu teritoriju un . . . araukāņu niķus un stiķus.— Viņš tikko nepateica «nolādēto indiāņu».

Venegass neteica nekā, taču bija redzams, ka Medina viņu nav pārliecinājis.

—  Nē, es vairāk uztraucos par leitnantu,— Medina turpināja.— Viņš, manuprāt, šajā kompānijā nepavisam neiederas.

Venegass strauji pagriezās pret viņu.— Tagad paklausies, ko es teikšu. Es zinu, ka Moraless ir tavs draugs. Un es paguvu iepazīt ari leitnantu, kuru es labprātāk redzu ejam nekā nākam. Tomēr, par spīti tam, ja mums izietu plāni, es savā tuvumā vēlētos redzēt balto, nevis indiāni. To iegaumē vienreiz par visām reizēm.

Pret vakaru viņi apmetās kādā ciemā kalna pakājē. No šis vietas sākās mežs. Tālumā bija redzams varenais vulkāns, kas diena viņiem kalpoja par celrādi. Līdz pusei tas bija tumši zaļš, augstāk melns un pelēks. Kādreiz pa tā nogāzēm bija plūdusi šķidra lava, tagad tā bija sastingusi pelnu krāsā. Galotni vainagoja balts sniegs un ledus.

Patlaban viņi atradās moluhu apgabalā, bet apkārtnē nebija manāms neviens indiānis. Jāatzīst, ka nebūtu nemaz slikti, ja moluhi tagad viņus pamanītu. Tā bija parasta parādība, ka gani dzina zirgu barus pāri kalniem, un moluhi tādās reizēs saglabāja mieru.

Viņi sadzina zirgus vienkopus, salasīja malku, un Irigojens izlika posteņus. Augstu sniegotajās virsotnēs atblāzmoja rietošās saules stari, ietērpdami ledus blāķus sārtās bruņās. Dzidrajā vakara gaisā bija skaidri saskatāma katra klints šķautne un plaisa, un tālumā, kur izbeidzas mežs, pacēlās stāvas smailes. Rīt viņiem būs jātiek tur augšā.

Netālu no klajuma tecēja strauts ar skaidru un vēsu ūdeni. Moraless bija atvedis viņus labā vietā. Tepat līdzās atradās sena araukāņu kapavieta, savdabīgs mirušo piemineklis.

—  Tā ir moluhu svētnīca,— Medina paskaidroja, — esmu dzirdējis nostāstus par to.

Viņš nosēdās blakus Venegasam, atspieda muguru pret koka stumbru un skatījās uz kalnu, kura virsotne arvien vairāk sakusa ar tumšajām debesīm. Klajumā liesmoja trīs nelieli ugunskuri, un ceļinieki no traukiem izkasīja vakariņu paliekas. Varbūt tā bija pēdējā reize, kad viņi tik mierīgi sēdēja visi kopā. Kaut kur iekliedzās naktsputns.

—  Vai mums tas izdosies?— vaicāja tumsā Venegass, un Medina saprata, ko viņš domā.

—  Skaidrs, ka izdosies.— Medina centās runāt paļāvīgi, taču īpaši pārliecināts nebija, vismaz ne tādā mērā, kā izlikās. Ar zodu viņš norādīja uz Huanu, kas tajā brīdī kā ēna paslīdēja viņiem garām.— Ar viņu mums viss izdosies.

Tam gan Venegass negribēja piekrist. Savu viedokli par šo indiāņu seržantu viņš jau bija izteicis un nedomāja to mainīt.

—  Un, ja mēs uzdevumu veiksim, tas ir, notversim Balto Ķēniņu, vai tad būsim novērsuši indiāņu karu?…

—  Jā, to neviens īsti nevar zināt,— Medina tagad bija piesardzīgāks. Viņš gribēja, lai biedrs nezaudētu ticību viņa vārdiem.— Bet es tā rēķinu, ka kara nebūs, deviņi pret vienu, ka nebūs. Tas sāksies tikai tad, ja kādam izdotos viņus sakūdīt.

Venegass brīdi klusēja.

—  Zini, apmēram pirms diviem gadiem man gadījās redzēt māju, kuru bija nodedzinājuši araukāņi. Mēs atsteidzāmies par vēlu un atradām tikai pelnus un gruvešu kaudzi, bet neliešu banda bija jau gabalā. Mājas iedzīvotāji visi kā viens bija nogalināti. Kopš tās reizes esmu pārliecināts, ka indiāņi nav cilvēki, tie ir asinskāri mežoņi. Tāpēc es ne visai uzticos tavam Moralesam.

Viņš pameta skatienu uz Medinu, bet tas klusēja.

—  Es viņu vēl šodien nevaru izprast. Par spīti uniformai un visam citam, viņš ir indiāniskākais indiānis, kādu jebkad esmu sastapis, bet mežonis viņš nav.

Starp koku stumbriem no tumsas iznira Huans ar sausu malkas bluķi uz pleca. Viņš to ievēla ugunī, dzirksteles pašķīda uz visām pusēm, spožās liesmu mēles uzvijās augstāk, un karstuma vilnis iesitās Medi- nam un Venegasam sejā. īsu mirkli žilbinoša gaisma spokaini apspīdēja Huanu. Viņa sarkanā seja krasi kontrastēja ar balto cilvēku apģērbu, tā reljefi izcēlās uz tumšā fona. Tad liesmas atkal noplaka.

Venegass skatījās uz viņu, it kā mēģinādams šajā īsajā brīdī izprast Huana būtību, nolasīt domas, kas slēpās aiz neizdibināmās sejas izteiksmes. Taču sastingušajos vaibstos nekas nebija rakstīts.

—  Es jau iepriekš pievērsu uzmanību šim kapa stabam,— Venegass iesāka skaļākā balsī, un viņi ievēroja, ka Huans septiņu astoņu soļu attālumā uzmanīgi klausās viņu sarunā.— Man nekad nebija ienācis prātā, ka mežoņi, šie indiāņi, prot darināt šādus kokgriezumus. Es tā nemācētu. Turklāt šie stabu arī apgleznojuši. Tajā es saskatīju sejas aprises, un jāatzīst, ka visumā formas ir skaisti veidotas. Atgādina sievietes tēlu.

—  Tā viņi parasti apglabā savus virsaišus,— sacīja Medina.

—  Sis nav virsaiša kaps, te ir apglabāta kāda moluhu meitene.

Huans to pateica mierīgi, nenovērsdams skatienu no ugunskura. Starp kokiem miegaini mīdījās zirgi. Un no ratiem, kur sēdēja Irigojens, Medina izdzirda griezīgi sēcošas skaņas: leitnanta kungs caur zobiem skaļi ievilka un izpūta gaisu.

—  Viņa viena pati izglāba savu cilti no bojāejas.— Huans bija mazliet uzbudināts. To varēja saklausīt viņa balsī, jo redzams tas nebija, pat ja uguns liesmotu trīsreiz spožāk.

—  Karā? Sieviete?— Venegass negribēja ticēt.

—  Ne jau karā.— Huans notupās blakus un joprojām raudzījās liesmu dejā. Pēc senas indiāņu paražas viņš tupēja uz papēžiem, ceļgalus apņēmis ar rokām. Pustumsā nebija redzams viņa apģērbs, ne bikses, ne zābaki, viņš izskatījās pēc īstena indiāņa. Viņa runa atgādināja vienmuļu dziedājumu, kādā indiāņi mēdz stāstīt leģendas, lai gan pašlaik viņš runāja spāņu — bālģīmju valodā.

—  Kā stāsta burvji, toreiz uz šī kalna ir dzīvojis pats augstākais moluhu dievs. Viņa mājoklis bija no uguns, un dūmi bija redzami visā zemē. Reiz Pillans saskaitās uz moluhiem par to, ka viņi karoja ar saviem kaimiņiem. Tāpēc viņš uzsūtīja tiem spēcīgu lietusgāzi, kas apdzēsa uguni visās moluhu būdās; tikai kalna virsotnē dega viņa uguns. Viņa dusmas lika zemei trīcēt, no debesīm bira pelni un vēlās akmeņi. Neviens neuzdrošinājās tuvoties kalnam, ne burvji, ne ari virsaiši. Būdās cilvēki sāka salt, lietus noslīcināja visus lopus. Moluhu dzīvē ienāca bads un trūkums.

Vienīgā, kas nekrita izmisumā, bija vecākā virsaiša meita Pļavas Ziediņš. Viņa bija skaista kā rīts, acis skaidras kā kalnu avoti, un balss mīlīga kā balodim.

Viņas māte, tēvs un visi cilts vīrieši lūdza viņu palikt mājās, jo baidījās, ka viņai neizdosies nokļūt pat līdz kalna pakājei, bet, tikko viņu ieraudzīs pats Pillans, viņa tiks pārvērsta par akmeni. Tomēr Pļavas Ziediņš nebija atrunājama. Viņa uzvilka krāšņāko svētku tērpu, izgreznojās ar skaistākajām sudraba rotām un devās uz Pillana mājokli.

Ceļā viņai bija jātiek pāri straujām upēm, taču ūdens ļāva viņai iet. Viņai nācās pārvarēt augstas klinšu kraujas, taču bezdibeņi viņu neaprija. Un tad viņa nonāca pie Pillana kalna. Viņa redzēja dūmus ap dieva mājokli un dusmu zibeņus no viņa acīm; meitene dzirdēja viņa dobjo, dārdošo balsi, kas lika drebēt zemei zem kājām. Taču Pļavas Ziediņš domāja par savas tautas postu, un bailes pārgāja. Viņa pastāstīja Pillanam, kā moluhiem izgājis un ka viņa dusmas draud iznīcināt araukāņus. Un pērkons vairs nedār- dēja, un zeme pārstāja drebēt.

Pļavas Ziediņš uzkāpa kalnā līdz vietai, kur mežs beidzās. Pillana uguns platā straumē gāzās lejup pa nogāzi, un viņš pats starp dūmiem bija redzams kā uguns stabs. Lai nepārvērstos akmenī, meitene nodūra acis un atkal attēloja moluhu lielo nelaimi. Viņas balss skanēja gaiši kā balodim, un Pillans atmaiga. Uguns straume bija mitējusies.

Tad Pļavas Ziediņš, novērsusi seju, lai svelme to neapdedzinātu, paņēma rokā garu koka zaru un ielika starp akmeņiem uguni. Zars uzliesmoja, un Pļavas Ziediņš pārlika uguni trauka un aiznesa to moluhiem. Tad virs būdu jumtiem atkal kūpēja dūmi, ganībās auga zāle un debesīs spīdēja saule.

Taču trešajā dienā Pļavas Ziediņš nomira. Moluhi apbedīja meiteni Pillana kalna pakājē, un vēl šodien viņas kapavieta tiem ir liels svētums. Pļavas Ziediņš ziedoja dzīvību, lai viņas cilts varētu dzīvot, un, kamēr šis piemiņas stabs šeit stāvēs, Pillans ar araukāņiem nenaidosies.

Huans ar zara galu sabikstīja gailējošās ogles. Kareivji domīgi raudzījās ugunskurā. Tikai Venegass nemierīgi grozījās savā vietā.

— Pillans! Dievi! Blēņas, vairāk nekas. Tas bija parasts vulkāna izvirdums. Viss pārējais — muļķīga indiāņu māņticība!— Tā bija leitnanta Irigojena balss, kas skanēja gandrīz rupji.

Huans piecēlās. Atkal bija redzami viņa zābaki un svārki, bālģīmju apģērbs. Viņš tagad vairs nebija indiānis.

— Var jau būt, ka māņticība,— Huans noteica.

Viņiem vajadzēja divas dienas, lai šķērsotu kalnus. Vispirms viņi jāja lejā gar kalna pakāji. Kā milzīga siena viņu priekšā slējās kaila, nomelnējusi nokalne ar stāvām klinšu kraujām.

Ceļš kļuva arvien stāvāks un šaurāks. Ratos viņi iejūdza astoņus zirgus, un tomēr daļai kareivju vajadzēja pielikt roku, pastumt ar plecu, lai stāvākajās vietās tos dabūtu uz priekšu. Viņi svīda un lamājās, un no lielā sasprindzinājuma viņiem trīcēja kājas.

Abās pusēs pletās mežs. Tas tuvojās vairāk un vairāk, sašaurināja ceļu un kļuva arvien biezāks. Tad tas noslēdzās virs viņu galvām ka jumts. Nu viņi vairs neredzēja ne kalnu, ne arī sauli. Visapkārt valdīja krēslaina pustumsa. No pameža kā gigantiskas kolonnas augšup slējās četrdesmit un piecdesmit metru augsti araukāriju un dienvidu dižskābaržu stumbri. Atkal un atkal nācās ņemt mačeti, lai, izcērtot krūmus, paplašinātu ceļu kulbai. Vēl grūtāk bija saturēt zirgus kopā. Tiklīdz kāds no zirgiem attālinājās kaut vai desmit metrus no bara, tā tas uzreiz pazuda brikšņos vai sapinās vīteņaugu mudžeklī. Bez tam zem kājām bija metru bieza vecu, trūdošu lapu sega.

Ik reizi, kad likās, ka tālāk nav iespējams tikt, Huans uzmeklēja citu — piemērotāku ceļu, un vienmēr viņš zināja, kā labāk izvilkt iestigušos ratus. Ja riteņi pārāk dziļi iegrima staignajā augsnē, viņš steigšus nolēca no zirga un piepalīdzēja tos dabūt laukā. Viņš vienlaikus bija visās vietās — priekšgalā, pie kulbas un pie zirgiem.

Tagad pārdomām vairs neatlika laika, un tas savā ziņā bija labi, jo citādi viņi netiktu vaļā no satraucošām nojautām, ka ar katru soli iet tuvāk un tuvāk briesmām. Darba bija pilnas rokas, lai dabūtu ratus un zirgu baru šim mežam cauri. Dažbrīd tas bija pāri viņu spēkiem. Pat jaunākajiem un spēcīgākajiem kareivjiem tecēja sviedri. Ik reizi, kad Huans stūma vai vilka ratus, viņam sametās tumšs gar acīm un viņš redzēja sīkus, mirdzošus punktiņus un aplīšus. Taču viņš savu vājumu neizrādīja citiem.

Turpretī Irigojena nogurums bija acīm redzams. Arī viņš centās, cik spēja, lai vienlaikus atrastos visur. Bet viņam neveicās. Viņš stūma ratus tāpat kā citi, nokāpa no zirga, kad to darīja visi, un, kad ceļš veda stāvā kalnā, vilka zirgu aiz pavadas. Varēja redzēt, ka viņš bija pārguris. Acis bija iekritušas un no pārpūles spīdēja. Dižoties apmācībās kazarmu laukumā ir viens, turpretī veikt šo grūto un bīstamo uzdevumu pavisam kas cits. Galvenais, ka šis kalnu un meža apvidus viņam bija gluži svešs un vadības grožus tagad faktiski bija pārņēmis Huans. Tas viņam visvairāk koda kaulā.

Pēcpusdienā viņi tikai par mata tiesu bija no nelaimes. Vīri kādā īpaši stāvā ceļa posmā kārtējo reizi nomocījās ar ratiem, ko no priekšas vilka astoņi zirgi, no aizmugures stūma piecpadsmit kareivji, viņu vidū arī Irigojens. Tomēr šoreiz viņi nejaudāja krauju pieveikt.

—  Priekšā jāaizjūdz vēl divi zirgi,— Venegass sēca.

—  Tas aizņems pārāk daudz laika!— Irigojens nikni iebilda, stumdams vienu no pakaļējiem riteņiem.

Pārējie, zobus sakoduši, darīja tāpat. Katram bija skaidrs, ka Venegasam taisnība, taču Irigojens bija viņu komandieris un pakļaušanās subordinācijai bija dziļi iesakņojusies viņu apziņā, kaut arī patlaban nevienam mugurā nebija uniformas.

Pēc mirkļa nelaime bija klāt: kāds zirgs paklupa, citi no tā izbijās, un rati sāka ripot atpakaļ. Irigojens nepaguva atlēkt sāņus. Ritenis nogāza viņu zemē, viņš paslīdēja, vēl mirklis — un rati būtu uzripojuši viņam virsū. Tad pielēca Huans un parāva viņu sāņus.

—  Par mata tiesu no nāves,— Venegass sacīja, kad bija atguvis valodu. Smagais ritenis noteikti būtu salauzis Irigojenam visas ribas.

Leitnants neteica neko, taču nemēģināja vairs komandēt tur, kur viņš neko nesaprata.

Divas dienas un naktis ļaužu bariņš un zirgi lauzās pāri kalniem. Pirmās dienas vakarā viņi nonāca meža malā, un viņu priekšā gulēja kalnu grēdā izveidojusies sedliene. Tai bija jātiek pāri. Mēnessgaismā vizuļoja sniega klajumi. Ierīkot nometni te nedrīkstēja, jo, tikko būs norietējusi saule, augstkalnē valdīs stiprs aukstums, tāpēc zirgi varēja saslimt. Tiem bija nepieciešamas kustības.

Tomēr iešana tagad bija vieglāka. Ceļš kalnup vairs nelikās tik stāvs, un, galvenais, nevajadzēja vairs izcirst krūmus. Atlika uzmanities no akmeņiem, lai nepakluptu zirgi vai nesalūztu ritenis. Viņi simtreiz nolādēja smagos ratus, kas viņus bija nomocījuši līdz nāvei, un tūkstošreiz viņi vēlējās tos pamest ceļā. Tomēr tas nebija iespējams. Lopu dzinējiem vienmēr bija līdzi rati, un viņi nedrīkstēja radīt aizdomas.

Ap pusnakti sacēlās vējš. Spēcīgas brāzmas trieca viņiem sejā sīkus un asus ledus gabaliņus. Viņi nokāpa no zirgiem, jo, sēžot seglos, varēja sasalt ragā. Klusēdami viņi uzmanīgi cilāja kājas. Pārgurušie ķermeņi alka atpūtas un miega, taču viņi to nevarēja atļauties, viņiem vajadzēja iet uz priekšu, tikai uz priekšu.

Irigojenam kla jas visgrūtāk. Retinātais gaiss apgrūtināja elpošanu, un viņam bi ja tikai viena doma — sakopot vēl atlikušos spēkus un gribu, lai nenokristu uz kailajiem akmeņiem un neaizmigtu. Huanu viņš lika mierā jau kopš vakarvakara, kad indiānis izvilka viņu no ratu apakšas.

Agri no rīta viņi bija tikuši cauri sedlienei un no divtūkstoš metru augstuma rīta krēslā ieraudzīja kalna otrā pusē tumšiem mežiem noaugušas nogāzes un tālumā aiz tām nepārredzamu stepju joslu. Tagad kalnu ceļš veda lejup. Un tomēr bija jau vakars, kad viņi sasniedza ieleju. Nobraukt ar ratiem lejup pa stāvo nogāzi nemaz nebija vieglāk kā tikt augšā. No šīs vietas līdz indiāņu kalnu pārejai veda tīri ciešams ceļš.

Noguruši līdz nāvei, viņi sakrita zālē turpat, kur stāvējuši. Venegass atšņorēja zābakus un vaidēdams berzēja pietūkušās kājas.

—  Un visas šīs mocības tikai Baltā Ķēniņa dēļ,— viņš burkšķēja.

—  Nevis Baltā Ķēniņa, bet sasodīto sarkanādaino dēļ,— nomurmināja viņa kaimiņš, kas, izstiepies visā garumā uz segas, bija gandrīz jau aizmidzis.

Huans sēdēja nometnes otrā malā, pēc iespējas tālāk no Irigojena. Vēl paies četras, augstākais, piecas dienas, un viņi būs nonākuši pehuenhu zemē. Viņš kopā ar bālģlmjiem jāja pret araukāņiem, taču starp viņu un kareivjiem slējās augsts neuzticības valnis; pats Irigojens viņam neuzticējās, kaut arī viņš laikam bija izglābis tam dzīvību. Un araukāņi? Visas pūles bija veltītas, lai saglabātu mieru pierobežā, bet viņu arvien vairāk sāka mākt šaubas. Vai viņš nebija sev plecos uzvēlis pārāk smagu nastu? Kādā smadzeņu stūrītī slēpās doma, ka pehuenhu zemē pašlaik atrodas arī Mežonīgais Zirgs, viņa draugs un asinsbrālis.

XIII nodala

Lai no Lekvēnas nokļūtu apgabala pilsētā, bija jāmēro ceļš vienas dienas garumā. Tikpat ilgs bija ari atpakaļceļš. Un, ja vēl pieskaita divdesmit četras stundas, kas jāpavada pilsētā, tad leitnantu varētu gaidīt fortā trešajā dienā. Tas bija pats par sevi saprotams, tāpēc arī neviens par to nerunāja. Un skaidrs bija arī tas, ka leitnants tur būs ievācis svarīgas ziņas: ko nolēmusi apgabala komandantūra, kādus papildspēkus tā sūtīs uz Lekvēnu, indiāņu robežapgabala galējo priekšposteni, vai tiks sniegta kāda palīdzība un vispār — kas notiek pasaulē.

Taču trešajā dienā no Irigojena vēl nebija ne miņas, un, kad arī ceturtajā viņš vēl neparādījās, lekvēnieši sāka domīgi raukt pieri. Piektās dienas rītā Lekvēnā ieripoja pasta rati. Ekipāža bija braukusi pa nakts melnumu, jo tā likās drošāk, turklāt to apsargāja jātnieku konvojs.

Bija agra rīta stunda. Pulkstenis vēl nerādīja septiņi, bet pie Kurro jau bija sanācis paprāvs ļaužu pulciņš. Cilājot degvīna glāzītes un spriedelējot par nemierīgajiem laikiem, vīri iekarsa arvien vairāk. Tagad Lekvēnā bija saradušies dažnedažādi svešinieki: mednieki, kas tagad nedrīkstēja iet kalnos, sīkie lopkopji, kas nevarēja savus ganāmpulkus laist ganībās, un zelta skalotāji, ko šeit aizturēja araukāņu dumpis. Augu dienu viņi klimta apkārt bez darba, un, ja sarunas ievirzījās par indiāņiem — un par tiem viņi runāja bieži —, acīs iedegās naidīgas liesmiņas.

Viens no agrīnajiem kroga apmeklētājiem šorīt bija Manrikesa kungs, lai gan araukāņi viņu netraucēja noņemties mājās ar saimniecības darbiem.

Kad lielā, dzeltenā pasta kariete aizripoja gar logu un vīri ieraudzīja zaldātu uniformas, viņi metās laukā. Taču Irigojena nebija, tie bija sveši karavīri no pilsētas.

Uz laukuma kariete apstājās, visi skrēja turp un ielenca apsardzes konvoja komandieri, jaunu brūnacainu seržantu. Kāds zeltracis satvēra viņa zirgu aiz pavadas.

—  Velns parāvis, mēs gaidījām, ka mums dos vismaz zaldātu pulku, bet šie atsūta,— viņš pārlaida skatienu vienībai,— tik tikko divpadsmit vīru.

—  Par kādu pulku jūs runājat? Kā lai es zinu, kas jums vajadzīgs!

— «Kā lai es zinu, kas jums vajadzīgs!»—atmēdīja zeltracis.— Jūsu pienākums ir nodibināt kārtību pierobežā. Lai reiz par visām reizēm godīgs kristietis vakaros varētu mierīgi likties uz auss, netrīcot bailēs, ka nakti indiāņi pārgriezīs viņam rīkli.

No negulētās nakts seržanta acis bija stipri sasarkušas. Viņa zābaki, formas tērps un cepure garajā ceļā bija noputējuši balti. Likās, ka viņš negrib ielaisties nekādās sarunās ar lekvēniešiem, bet varbūt reglaments viņam liedza izpaust kādu svarīgu noslēpumu.

—  Ja gribi, sūdzies pašam ģenerālim, taču liec manam zirgam mieru!— seržants uzbrēca.

Drūzmai cauri spraucās Manrikesa kungs.

—  Jums, seržanta kungs, tas jāsaprot. Cilvēki uztraucas. Nav nekāds lielais prieks sēdēt uz pulvera mucas.

—  Labi jau, labi.— Seržants tiešām bija noguris. Viņš gribēja ātrāk fortā ziņot par savu ierašanos un pēc tam izgulēties, un viņa kareivji domāja gluži tāpat.

—  Jūs parādītu mums lielu godu, ja neatteiktos iedzert kopā kādu mēriņu sīvā.

Seržants vilcinājās. Viņš patiešām bija izslāpis — gandrīz tikpat stipri, cik noguris.

—  Tas ir tepat — pāris soļu no šejienes,— Manrikesa kungs viņu pierunāja.

—  Lai notiek, bet ne vairāk par vienu.— Jau iedomājoties vien par degvīnu, viņa rīkle kļuva raupja kā rīve, tik ļoti izkaltusi tā bija.

Seržants nokāpa no zirga, un vīri triumfēdami veda viņu pie Kurro.

Manrikesa kungs apvaicājās, vai viņš tiešām nav dzirdējis, ko apgabala komandantūra nolēmusi darīt.

—  Nē,— seržants, skatīdamies, kā Kurro piepilda glāzi, strupi atbildēja.— Jūsu forta komandantam pašam jārūpējas par jūsu drošību.

—  Ko — kapteinim Vaskesam?— Manrikesa kungs nievigi atmeta ar roku.— Viņš indiāņus tik ļoti iemīļojis, ka nepakustinās ne pirksta lietas labā. Ja nebūtu leitnanta Irigojena . . .— Viņš nepabeidza.— Kad atgriezīsies leitnanta kungs?

—  Kāds leitnants?— Kurro beidzot bija ielējis, un seržants vienā malkā iztukšoja glāzi.

—  Tas pats, kas aizdzina zirgus uz apgabala pilsētu.

—   Es neko nezinu par leitnantu un zirgus arī neesmu redzējis.— Seržants noslaucīja muti.— Paldies par cienastu.

Pārējie bija klausījušies klusēdami un tad kopā ar Manrikesa kungu gāja pavadīt seržantu.

—  Veselas četras dienas pagājušas, kopš viņš ir projām.

Seržants paraustīja plecus.— Nē, pilsētā leitnants nav redzēts.— Viņš paskatījās apkārt un redzēja, cik kāri ļaudis gaidīja, ko viņš teiks.

—  Cik vīru devās viņam līdzi?

—  Divdesmit.

—  Nu, viņi jau nevarēja izkūpēt gaisā. Varbūt viņš vispār nav bijis apgabala pilsētā.

Viņi noraudzījās, kā viņš piegāja pie sava zirga, aši uzlēca tam mugurā un kopā ar zaldātiem aizjāja forta virzienā. Šķērsām pāri otrā pusē atradās skola, un lielāki un mazāki zēni šķērsoja laukumu, stiepdami somas vai nesdami pār plecu grāmatu saiņus. Līdz stundu sākumam atlika pavisam nedaudz laika. Vīri nemanīja kādu zēnu, kas stāvēja turpat līdzās un noklausījās viņu sarunās. Tas bija Lalo, tieši viņš. Vīri raudzījās uz fortu un visi domāja par vienu un to pašu.

—  Velns parāvis, kur viņš ar visiem saviem zirgiem varētu būt, ja ne apgabala pilsētā?— kāds vaicāja, nevienu īpaši neuzrunādams.

Un kāds cits kratīja galvu.— Ja tik viņam nav izgājis greizi!

Vīri sagāja atpakaļ Kurro krogā, pie degvīna glāzes turpināja minēt, kur palicis leitnants Irigojens ar saviem ļaudīm. Pilnīgi iespējams, ka tie iekrituši ienaidnieka slazdos, varbūt tos izlicis tas pats Moraless.

Apmēram tā bija izpratis arī Lalo, tad viņš joza, ko kājas nes, pavēstīt šo svarīgo jaunumu citiem.

Pa šo laiku seržants ziņoja kapteinim Vaskesam par nakts braucienu no pilsētas līdz Lekvēnai. īstenībā jau nebija nekas, ko ziņot. Ceļā viņi nebija manījuši nevienu indiāni. Tikai šeit, Lekvēnā, visi kā sajukuši taujā par kādu leitnantu, kurš jau četras dienas pazudis ar visiem zirgiem.

—  Vai jūs pateicāt ļaudīm, ka apgabala pilsētā viņš nav bijis?

Pēc Vaskesa draudīgās intonācijas seržants juta, ka nu ir savārījis ziepes.

—  Ne gluži . . . tikai . . .

—  Vai jūs teicāt vai neteicāt?

—  Tieši tā, manu kaptein,— teicu.

—  Un neko prātīgāku jūs izdomāt nevarējāt? Kas civilistiem par daļu, kurp es sūtu savus kareivjus!— viņš strostēja nabaga seržantu. Tas stāvēja kā sastindzis un gaidīja, kad norims pārmetumu vētra, un klusībā nolādēja savas slapēs un Manrikesa kungu, tieši viņu visvairāk. Beidzot kapteinis atļāva viņam aiziet. Vaskess nosolijās šodien pat aiziet pie Kurro un visu sīki noskaidrot. Viņš bija pārliecināts, ka tieši tur atrodas visu Lekvēnas baumu perēklis.

Pedriljo gandrīz noseboja. Kad viņš kāpa pāri klases slieksnim, pagalmā iešķindējās zvans un klibkājis Pedro slēdza ciet skolas durvis. Taču Pedriljo nemaz neskumtu, ja ari būtu nokavējis. Un viņam bija absolūti vienaldzīgs arī troksnis klasē. Izklausījās, ka reizē dūktu trīs iztramdītu bišu spieti. Troksnis neapklusa, it kā nupat būtu uzdots lielais kontroldarbs. Viņam viss bija kļuvis vienaldzīgs. Ne pa labi, ne pa kreisi nepaskatījies, viņš apsēdās savā vietā.

Sī bija jau ceturtā diena. Māte bija tēvu nosaukusi par «balto indiāni» vai tamlīdzīgi. Sākās karš, un tēvs kopā ar bālģīmjiem gāja pret araukāņiem, pret savējiem. Pat Kurro neņēma rokā šauteni, lai kopā ar zaldātiem vērstos pret savu cilti. Un tēvs vienmēr bija apgalvojis, ka līdz mūža galam viņš palikšot indiānis. Bet viņš taču bija pats labākais, pats drosmīgākais un pats gudrākais cilvēks pasaulē. Par to Pedriljo nešaubījās. Viņš tikai nevarēja saprast, kā viņa māte — pati labākā, drosmīgākā un gudrākā sieviete — varēja tēvu nosaukt par «balto indiāni». Vai tā nebija pretruna? Sirds viņam bija smaga un rūgtuma pilna, viņš negribēja redzēt nevienu dzīvu dvēseli, pat tēvu ne, ja tas pēkšņi uzrastos, arī māti ne.

Klasē ienāca Niedresspieķis, un kņada norima. Bija vēstures stunda, kurā viņiem vajadzētu uzzināt par Cīles konstitūciju, par jaukajiem likumiem, kas katram čīlietim paver iespējas dzīvot mierā un saticībā. Taču Niedresspieķis nestāstīja par konstitūciju un taisnīgajiem likumiem. Viņš vēlreiz grasījās pastāstīt par Cīles iekarošanu, lai gan par to viņi bija mācījušies jau pērn. Bet šajos nemierīgajos laikos katram jāzina, cik augstsirdīgi un pacietīgi vienmēr bijuši baltie saskarsmē ar indiāņiem. Sarunas par indiāņu kariem bija pārvērtušās par modi, un Niedresspieķis tai uzticīgi sekoja.

Šodien skolotājs runāja par Lautaro — kādu indiāņu virsaiti, kas sākumā pieglaimojās baltajiem, lai iemantotu viņu uzticību. Bet izrādījās, ka Lautaro ir krāpnieks, jo vēlāk viņš uzbruka baltajiem, tos nodeva un slepkavoja. Mācību grāmatā par viņu bija tikai īsa rindkopa, un tajā pašā viņš bija noķengāts rupjiem vārdiem. Pedriljo, klausoties Niedresspieķa stāstījumā, neviļus aizmirsa savus sirdēstus un nevēlēšanos nevienu ne dzirdēt, ne redzēt.

Tas noticis pirms trīssimt gadiem. No ziemeļiem ieradies kāds slavens spāņu karavadonis, lai iekarotu Cīli. Viņa vārds bija Pedro de Valdivija. Sis karavīrs ar ķīļbārdu un garu zobenu bija tērpies biezās krūšu- bruņās, un viņa sirdi apjoza vēl biezākas bruņas. Varoņa un kristieša karapulku arsenālā bija daudz arkebūzu, lielgabalu un kaujas zirgu — tā stāstīja Niedresspieķis.

Cīlē Valdivija ieradās pēc tam, kad spānieši jau bija iekarojuši vareno Inku valsti. Viņš palīdzēja inkvizito- riem cepināt uz lēnas uguns indiāņu kāju pēdas, lai tie atzītos un uzradītu noslēpto zeltu un, pats galvenais, lai pievērstu tos Kristus mācībai un glābtu pazudušās dvēseles no vēl lielākām mocībām, kad reiz tiem nāksies cepināties elles ugunīs.

Valdivijam diemžēl pietrūka naudas, bet viņš tik ļoti vēlējās iekarot un dibināt savu valsti. Tāpēc viņš arī bija ieradies Cīlē. Un araukāņi sākumā ticēja, ka ikviens spāniešu kareivis ir pats karadievs, kas, sēžot četrkājainu velnu mugurā, bez žēlastības raida pret viņiem zibeņus un pērkonu. Tagad katram bija skaidrs, cik dumji bijuši araukāņi, un tāpēc nedrīkstēja Cīles iekarošanu novilcināt.

Spānieši uzjautrinājās par mu]ķa araukāņiem, cēla baznīcas, tajās kvēpināja vīraku baltajam Dievam un pievērsa iedzimtos īstenai ticībai. Un par atlīdzību atņēma araukāņiem zemi un padarīja tos par kalpiem.

Kādu indiāni, vārdā Lautaro, viņi salīga par zirgu puisi. Viņa pienākums bija nosukāt zirgus un stiept tiem ūdeni, spodrināt ieročus un darīt vēl citus darbus, kurus viņš aiz savas muļķības nekad arī neiemācījās. Spānieši deva viņam darbu un maizi, Niedresspieķis]: teica. P

Bet vai Lautaro prata novērtēt šo laipnību? Nekā tamlīdzīga! Sis nekrietnais indiānis vēl uzdrošinājās apgalvot, ka agrāk, kad araukāņiem vēl nav bijis visžēlīgi atļauts sukāt zirgus un pienest ūdeni, viņi esot dzīvojuši daudz labāk un laimīgāk. Tik nepateicīgs bija ; Lautaro.

Turklāt viņš bijis arī gļēvulis, apgalvoja skolotājs.! Allaž aiz deviņām atslēgām slēpis savus īstos nodomus, ļ« nekad nav bijis godīgs un vaļsirdīgs, lai spānieši laikus  zinātu, ko iesākt ar viņu. Vai vispār bija vērts uz lēnas| uguns glābt viņa nemirstīgo dvēseli? Viņš klusēja, visu redzēja un dzirdēja, un paturēja prātā — gan spāniešu « karamākslu, gan ieroču kalšanas paņēmienus, gan — uz kurieni viņi jāja un ko runāja. To sauc par spiegošanu, skolotājs īpaši uzsvēra, un pasaulē nav nekā riebīgāka, sliktāka un zemiskāka par to. _

Kādu dienu Lautaro bija izčibējis, neminēdams ne ! vārda par līguma laušanu, kā to darītu jebkurš kārtīgs cilvēks. Tomēr spānieši viņam pakal nedzinās un arīļL nemeklēja ilgi. Tie pieņēma darbā citu zirgu puisi — tik augstsirdīgi viņi bija.

Bet Lautaro aizbēga atpakaļ pie araukāņiem. Viņš tiem pastāstīja, ka spānieši neesot nekādi karadievi un viņu zirgi nav nekādi četrkājaini velni. Viņš izpļāpāja noslēpumus, kā baltie karo un kā jākaro pret baltajiem, pat ja indiāņu rīcībā nebūtu arkebūzu un lielgabalu. Sādu rīcību Niedresspieķis sauca par nodevību.

Bet araukāņi iecēla šo nodevēju par savu augstāko kara virsaiti, par visu apkārtējo cilšu barvedi, un Lautaro ar saviem mežoņiem uzbruka spāniešu fortam, to nodedzināja līdz pamatiem un noslepkavoja visus zaldātus. Tāda bija viņa pateicība spāniešiem par to, ka

tie ļāva viņam sukāt zirgus. Balss Niedresspieķim uztraukumā drebēja, viņš sāka rīstīties, un viņa seja kļuva bāla. Lautaro bija nodedzinājis tik lielu nocietinājumu kā Lekvēnas forts.

Valdivija, slavenais karavadonis ar krūšu bruņām un vēl biezākām bruņām ap savu sirdi, nevarēja visu pamest likteņa ziņā. Gribēdams pārmācīt nekaunīgo Lautaro, viņš raidīja kaujā visus zaldātus, visus jātniekus un kājniekus, laida darbā arkebūzas. Viņš bija pieradis, ka indiāņi bēg no viņa zibeņiem, pērkoniem un četrkājainajiem velniem.

Taču tagad indiāņi vairs nebēga uz mežu, un te vainojams bija vienīgi Lautaro. Viņš sarīkoja spāniešiem īstu asinspirti, un atkal no nāves neizglābās neviens balto zaldāts, kas vēlāk pastāstītu par indiāņu briesmu darbiem. No kaujaslauka nepārnāca pats dižais karavadonis Valdivija. Viņš gulēja beigts uz zemes, kuru tik ļoti tīkoja iekarot, un viņam vairs nebija vajadzīgs ne garais zobens, ne biezās bruņas, arī ne spožais zelts. Viņam nevajadzēja vairs vīraka, ko kvēpināt, pielūdzot balto Dievu.

Taču Lautaro vēl ar to nebija diezgan. Viņš gribēja atbrīvot ne tikai araukāņus, bet visus indiāņus. Tagad viņš bija tas, kas pameta dzimteni. Lautaro veda savus mežoņu karapūļus uz ziemeļiem, uz turieni, no kurienes bija nākuši baltie. Tie tagad bēga prom, lai gan Lautaro rīcībā nebija ne pērkona, ne zibeņu, ne arī četrkājainu velnu. Lautaro dedzināja mājas un nopostīja veselas pilsētas, sagrāva nocietinājumus un palaida brīvībā sagūstītos indiāņus.

Neskaitāmās uzvaras padarīja viņu bezrūpīgu, augstprātīgu, teica Niedresspieķis. Kādu nakti spāniešu kareivji iekļuva viņa apmetnē un nosita viņu un daudzus citus virsaišus. Tie bija tie paši spānieši, kam dienā bija laimējies izbēgt. Niedresspieķis šo bēgļu rīcību nosauca par varoņdarbu.

Araukāņi atgriezās savā dzimtenē. Viņi vēl bieži kāvās ar baltajiem, atteicās sukāt balto zirgus un kvēpināt vīraku balto Dievam. Tā tas turpinās jau trīssimt gadu, un viss tikai nodevēja un slepkavas Lautaro dēļ.

Pedriljo iztēlē redzēja Lautaro tēlu: milzīga auguma indiānis, tik spēcīgs, ka var izraut kokus ar visām saknēm. Kur viņš parādījās, tur pārbiedētie bālģīmji

ņēma kājas pār pleciem. Lautaro smiekli grandēja kā pērkons no kalniem līdz pat jūrai. Lautaro bija ne tikai loti spēcīgs, bet arī gudrs. Visu, kas dzīvē var noderēt, viņš no bālģīmjiem noskatīja un iemācījās. Viņš bija ne tikai gudrs, bet arī ļoti cēlsirdīgs. Padzinis bālģīmjus no araukāņu dzimtenes, viņš turpināja karot par pārējo indiāņu brīvību.

Un … un — Pedriljo gandrīz pielēca kājās — viņa tēvs bija kā Lautaro. Arī viņš bija devies pie baltajiem mācīties visu, ko vien varēja iemācīties, taču tik un tā palika indiānis, un tagad beidzot kļūs skaidrs, kā pusē viņš nostāsies.

—   Baltie, Niedresspieķis vēstīja,— vēl līdz šai die-;, nai labvēlīgi izturas pret araukāņiem, lai gan šie salašņas to nemaz nav pelnījuši. Par to jau liecina arī Lekvena dzīvojošie indiāņi, piemēram, Kurro un . . .— viņš pašķielēja uz Pedriljo pusi,—. . . un- citi.— Niedresspieķim nebija ne ķīļbārdas, ne garā zobena, arī krūšubruņas viņš nevalkāja, taču viņa sirdsf bija iekalta vēl biezākās bruņās nekā Valdivijas sirds.® Bālgīmju galvenā pazīme bija šādas bruņas, nevis ādas krāsa.

Tiklīdz Niedresspieķis bija beidzis muldēt, Blassļ pacēla roku. Viņš bēra vārdus kā pupas. Viņa rīcībā 1 esot drošas ziņas, cik nepateicīgi var būt araukāņi. Jau kuro dienu bez pēdām pazudis leitnants Irigojens. Viņš 1 kopā ar saviem kareivjiem un visiem zirgiem vēl joprojām nav pārnācis no pilsētas. Pie Kurro visi kā * viens domā, ka tur varētu būt iejaukts indiānis Moraless.

Visas galvas kā pēc komandas pagriezās uz Pedriljo 1 pusi, un acu pāri cieši ieurbās viņā, it kā viņš būtu iebāzis kabatā leitnantu Irigojenu ar visiem divdesmit vīriem un, ja pats vēlētos, varētu kā uz burvju mājienu tos izvilkt laukā.

—   Ko? Leitnanta kungs ir pazudis?— Niedresspieķis ļ nobāla tāpat kā iepriekš, kad stāstīja par Lautaro, kas j nodedzināja tik lielu nocietinājumu kā Lekvēnas forts.

—  Jā! Pazudis! Tā teica svešais seržants! Tas no apgabala pilsētas!— zēni cits citu pārkliedza.

Tagad arī Niedresspieķis blenza uz Pedriljo.

—  Visi indiāņi ir slepkavas!— Tas bija Amaro. Viņš pielēca kājās, un viņa balss aizrāvās.— Viņi ir nogalinājuši manu mammu. Un tagad sit nost manu papu. Indiāņu seržants ir viņu nositis!

—  Mans tēvs nav slepkava!— Pedriljo uztrūkās stāvus un dusmās trīcēja tāpat kā Amaro. Arī viņa balss gandrīz aizrāvās.— Mans tēvs ir Lautaro, viņš nepieļaus, ka bālģīmji indiāņiem atņem zemi, bet slepkava viņš nekad nav bijis un nebūs!

Klase vārījās kā raganu katls. Neviens nesēdēja savā vietā, visi puikas cits caur citu rēca un kliedza, un spiedza. Pedriljo redzēja, kā Aleho klupa virsū jaunajam, taču tūlīt divi citi sagrāba viņu, notrieca zemē un sita ar dūrēm. Tālāko Pedriljo vairs neredzēja, jo kāds no aizmugures bija iebelzis viņam ar grāmatu saini tik spēcīgi, ka galva nokrakšķēja. Tas droši vien bija Blass. Pedriljo pagriezās un mēģināja sevi aizstāvēt, taču kāda liela roka sagrāba viņu aiz čupra kā trusi un sāka purināt.

—  Atkārto, ko tu nupat teici! Atkārto!— Niedresspieķis brēca skaļāk nekā visi pārējie kopā. Klasē atkal iestājās klusums. Aleho ar pūlēm piecēlās kājās, viņam no deguna tecēja asinis.

—  Mans tēvs ir Lautaro! Lautaro! Lautaro!— Pedriljo kliedza Niedresspieķim sejā, viņš spārdījās kājām un koda, un visiem spēkiem pūlējās atbrīvoties no rokas, kas viņu stingri turēja.

—  Nu tu man esi rokā. Tas jāzina arī Manrikesa kungam, visai Lekvēnai jāzina, ka mūsu vidū uzradies nodevējs.

Viņš izvilka Pedriljo pa durvīm un stiepa pa pagalmu, pa ielu, taisnā ceļā uz Kurro tirgotavu. Un visa klase aurodama viņiem sekoja. Pedriljo vēl spārdījās un izmisīgi mēģināja izrauties, taču bez panākumiem. Tad viņš atkal kliedza:— Mans tēvs ir Lautaro! Mans tēvs ir Lautaro!— Pār vaigiem viņam ritēja asaras. Tās bija dusmu, izmisuma un pazemojuma asaras. Lai dzird visa Lekvēnā! Viņa tēvam noteikti jābūt kā Lautaro, viņš nekaros pret savējiem, jo tad viņu sauks kaunpilnajā vārdā—«baltais indiānis», un Pedriljo zināja, tēvs tāds nekad nebūs.

Kurro tirgotavas durvīs parādījās kāda galva, tad vēl dažas galvas, un tad vesels ļaužu bars iznāca laukā paskatīties, kas te notiek. Visiem priekšā izspraucās švītīgi smalkais Manrikesa kungs, ģērbies melnā uzvalkā un baltā kreklā. Lalo skrēja tēvam pretī, lēkādams imitētā indiāņu kara dejā.

—       Viņš atzinās, ka viņa tēvs ir nodevis leitnantu. Viņš atzinās!

—  Kas atzinās?

Abas cilvēku grupas sastapās. Ap Pedriljo un Niedresspieķi sastājās ciešs zēnu un vīru loks.

—       Beidzot zeņķis atzinās, ka viņa tēvs iemānījis leitnantu lamatās!— Niedresspieķa balss aiz sašutuma drebēja.

Manrikesa kungs saskatījās ar citiem vīriem un tad paraudzījās uz Pedriljo. Šķiet, viņi neticēja savām ausīm, lai gan nupat par to bija runājuši. Vēl viņi neticēja.

—       Es neko neesmu atzinies!— Pedriljo kliedza, un beidzot viņam izdevās izrauties. Bet nu tam vairs nebija nozīmes, jo nebija iespējas bēgt. No visām pusēm viņu ielenca naidīgu bālģīmju mūris. Nē, tur nebija tikai balti ģīmji, starp tiem vīdēja arī Kurro tumšā seja. Novērsis skatienu no Pedriljo, viņš ievilkās atpakaļ savā veikalā. Viņam nebija nekādas daļas gar vīzdegunīgo Moralesa dēlu.

—  Viņš melo! Viņš melo! Mēs to visi dzirdējām!

Skaļāk par citiem bļaustījās Lalo, bet Amaro činkstēja vienu un to pašu: — Indiāņu seržants nobendēs manu papu!

—       Vajadzētu noģērēt šim viņa sarkano ādu,— kāds zeltracis iesaucās,— tad šis uzreiz teiktu patiesību!

Manrikesa kungs pienāca pavisam tuvu pie Pedriljo.

—  Kas šeit notiek?

Si balss visiem bija labi pazīstama. Vīri pašķīra ceļu kapteinim Vaskesam.

—  Es vēlreiz prasu, kas šeit notiek?

Visi apjukuši klusēja. Manrikess pirmais atguva valodu.

—       Jūs, kaptein, varat vairs negaidīt leitnanta kungu, lūk, kas šeit notiek. Viņš vairs nepārnāks, jo sarkanie velni droši vien jau ir pārgriezuši viņam rīkli. Un pie visa vainīgs ir šī žeņķa tētiņš.

—  Beidziet gvelzt niekus!

—  Nu tad pajautājiet viņam pašam!

Kapteinis Vaskess paskatījās uz Pedriljo. Viņš bija svarīgākais vīrs Lekvēnā, un viņš bija labs baltais, Pedriljo varēja viņam uzticēties kā draugam.

—  Tā nav taisnība! Mans tēvs nav slepkava un nodevējs! Bet viņš nav arī nekāds baltais indiānis. Viņš neļaus nolaupīt araukāņiem zemi. Viņš ir Lautaro!— Pār Pedriljo vaigiem vēl ritēja asaras, taču acīs dega spīts un naids, it kā viņš būtu gatavs kauties ar visu klasi un arī ar pieaugušajiem.

—  Nu, redziet nu! Viņa tēvs ir Lautaro, viens no tiem, kas sākumā pielišķējas un pēcāk nodod.— Nied- resspieķim acīmredzot bija liela patika ielas vidū kapteinim Vaskesam un citiem garāmgājējiem atkārtot priekšlasījumu par Lautaro.

—  Tā nav taisnība!— Pedriljo kliedza.

—  Tu mani sauc par meli?— Niedresspieķis atvēzējās, it kā grasītos zēnam gāzt pa galvu, taču viņu starpā nostājās kapteinis Vaskess.

—  Ja vēl reizi . . . jūs piedursiet zēnam kaut pirkstu . . .— Skolotājs nolaida roku. Kapteinis Vaskess bija pietvīcis kā vārīts vēzis.

—  Velns lai rauj jūsu Lautaro! Es gribu zināt, kāds iemesls jums domāt, ka seržants Moraless ir nodevējs?

—  Nu tad pasakiet mums — kur patlaban atrodas leitnants?— Tas pats zeltracis, kurš tikko gribēja novilkt Pedriljo ādu, izspraucās cauri drūzmai un nostājās kapteiņa Vaskesa priekšā. Viņš bija civilists un nedzīvoja Lekvēnā, tāpēc no kapteiņa viņam nebija ko bīties.— Jau vakar viņam bija jāatgriežas, bet apgabala pilsētā viņš vispār nav redzēts. Tā mums teica seržants.

Pārējie piekrītoši pamāja. Lai kapteinis atspēko, ja var, runātāju minētos faktus.

—  Jā, leitnants Irigojens apgabala pilsētā tik tiešām nav bijis.

Zeltracis, saraucis uzacis, blenza uz kapteini.— Ak tā, jūs vienkārši viņu aizsūtījāt paganīt zirgus, un viņš pašlaik sēž kaut kur zaļā pļavā un plūc margrietiņas, tieši tagad, kad kuru katru mirkli mums var uzbrukt sarkanādainie.

—  Kurp ir devies leitnants Irigojens, tā nav jūsu darīšana. Vienu es varu pateikt, ka apgabala pilsētā viņa nav.

Vīri bargām acīm uzlūkoja viņu, un bija redzams, ka tie viņam neticēja, kaut arī neuzdrošinājās to teikt. Bet kapteini Vaskesu tas neinteresēja.

—   Un tagad vācieties uz mājām vai ari uz krogu pie savām šņabja glāzēm.

Taču vīri nekustējās. Viņi skatījās uz Pedriljo tik alkatīgi kā kaķu bars uz kaktā iedzītu peli. Lai kapteinis pats vācas prom!

—  Izklīst, es teicu, vai arī saukšu talkā zaldātus!

Niedresspieķis attapās pirmais.— Žigli visi atpakaļ

klasē!— viņš uzkliedza bērniem, it kā tie būtu pie visa vainīgi.— Ko jūs te stāvat? Vēl stundas nav beigušās.

—  Cilvēki, nomierinieties! Nav nekādas jēgas zaudēt galvu.— Manrikesa kungs, kas līdz šim nebija sacījis ne vārda, nu pēkšņi bija kļuvis prātīgs.

Kurnēdami vīri negribīgi izklīda. Kaķu barā bija iejaucies dienesta suns un tos izdzenājis. Taču tādēļ viņu kāre pēc peles nebija mazinājusies.

Kapteinis Vaskess devas prom kopā ar Pedriljo. Svarīgākais baltais cilvēks Lekvēnā pavadīja indiāņu zēnu un aplika viņam roku ap pleciem.

Pie savas karaļvalsts durvīm Niedresspieķis pagriezās.— Uz skolu vari vairs nenākt!— viņš nokliedza aizejošajam Pedriljo.— Lai tu to zinātu! Tādi dauzoņas kā tu mums nav vajadzīgi!

Ne Pedriljo, ne kapteinis Vaskess galvu atpakaļ nepagrieza.

Vīri atkal sagāja Kurro krogā. Viņi apsēdās pie galdiem, un viņos vēl nerimās iepriekšējais niknums, tāpēc ka viņi bija spiesti šeit dirnēt, rokas klēpī salikuši. Turklāt viņiem bija kauns, ka kapteinis viens pats izklīdinājis viņus kā puišeļus.

—   Sasodītie sarkanādainie salašņas!— purpināja zeltracis.— Nevienam nevar ticēt, nevienam!— Šaurām acīm viņš blenza uz Kurro, kas piepildīja viņa glāzi. Tas sajuta caururbjošo skatienu, satraukumā roka sāka trīcēt, un daži pilieni nolija garām. Zeltracis pietrūkās kājās un sagrāba viņu aiz krūtīm.— Vai tu arī esi Lautaro — vai kā tur to zelli sauca?— Zeltracis kratīja viņu tik spēcīgi, it kā gribētu izkratīt patiesību.— Vai arī tu esi uz vienu roku ar tiem sarkanajiem elles izdzimumiem? Atzīsties! Atzīsties taču!

Kurro nevarēja neko pateikt, jo baltais viņu purināja tik neganti, ka zobi klabēja un viņš nevienu vārdu nevarēja dabūt pār lūpām. Pudele izslīdēja viņam no pirkstiem un saplīsa. Gaisā izplatījās degvīna smaka.

—  Se tev, sarkanais suns!— Zeltracis atvēzējās un iesita ar dūri pa apakšžokli, tā ka Kurro novēlās zemē un palika guļam pie galda kājas. Bālģīmis sagrāba muciņu, uz kuras tikko bija sēdējis, un ietrieca to krāsaino pudeļu plauktā. Dēļi nobrīkšķēja, un plaukts ar pudelēm šķindēdams nogāzās letei pāri. Zeltrača acis šaudīdamās meklēja vēl kaut ko, bet tad viņa roku satvēra galda biedrs.

—  Nevajag,— viņš teica,— tagad ne.

Zeltracis noslaucīja muti un smagiem soļiem izslāja laukā. Pārējie klusēdami viņam sekoja. Viņi devās prom, it kā būtu nolēmuši nekad vairs nenākt šurp. Bet Kurro, galvu plecos ierāvis, gulēja uz grīdas un zināja, ka viņi vēl atnāks — tikai ne tāpēc, lai iedzertu. Ar vienu aci viņš palūrēja, vai visi jau aizgājuši. Palicis bija vienīgi Manrikesa kungs. Viņš uzlika galvā savu aristokrātisko melno platmali, pa paradumam noklepojās un tad aizsteidzās citiem nopakaļ, nemaz nepaskatījies uz Kurro pusi.

Kapteinis Vaskess aizveda Pedriljo taisnā ceļā uz mājām. Viņš sēdēja virtuvē un stāstīja, kas noticis. Varbūt tiešām būtu labāk, ja Pedriljo pāris dienu neietu skolā, kā jau teikts, tikai pāris dienu, kamēr tie trakuļi atkal nāks pie prāta. Māte nenovērsa acis no dēla. Skatiens pauda gan sašutumu, gan maigumu, gan šausmas, taču viņa saņēmās. Galu galā pie viņiem ciemojās baltais.

Kapteinis nemierīgi grozījās krēslā. Viņš atcerējās, ka pa daudzajiem gadiem pirmo reizi bija pārkāpis sava štāba seržanta mājas slieksni.

—  Jūsu vīrs tieši pašlaik robežapgabala labā dara daudz vairāk nekā visi plātīgie balamutes kopā.— Viņš centās pateikt ko patīkamu, gribēja viņu nomierināt, taču mātes seja nemainījās, tā palika tikpat nekustīga.

—  Pastāstiet to viņiem.

Protams, viņa bija sarūgtināta. Kapteinis to saprata, bet indiāņi paši bija vainojami šajos nemieros un sekās, kas no tiem izrietēja. Vajadzēja saglabāt vēsu prātu un neļauties emocijām, lai izprastu abas ķildīgās puses.

—  Nekas, gan karstgalvji drīz nomierināsies, un ar Gonsalesa kungu es vēl parunāšu.

—  Līdz tam es puiku uz skolu nelaidīšu.

—   Ilgi tas tā neies. Drīz leitnants Irigojens un jūsu vīrs būs klāt, un tad . . .

Viņa pārtrauca kapteini pusvārdā.— Vai drīz viņi būs klāt? Un ja viņi vispār nepārnāk, ja Baltais Ķēniņš un pehuenhi ir jau viņus nosituši? Tad iznāk, ka viņš patiešām ir pārbēdzējs un pie visa vainīgs.

—   Tas taču ir neprāts!—Kapteinis Vaskess piepeši kļuva nevaļīgs. Viņš nespēja ilgāk klausīties. Kaut arī līdz šim viņi bija itin labi sapratušies, viņš neuzskatīja sevi par vainīgu, ka araukāņi karo jau trīssimt gadu.— Ja jums vajag manu palīdzību,— viņš, durvis stāvēdams, teica,— nāciet droši.

—  Liels paldies!— Balss skanēja rūgti un noraidoši.

Durvis aizvērās, un svarīgākais Lekvēnas bālģīmis bija prom.

—    Dēliņ, manu dēliņ!— Antonija cieši apskāva zēnu un skūpstīja, spieda klāt un atbīdīja nostāk, lai ielūkotos viņa acis, tad atkal pievilka klāt. Pedriljo gandrīz vai sāka raudat, taču, par laimi, tikai gandrīz. Viņš ar pūlēm novaldīja asaras. Bet tās būtu bijušas labas asaras, kas aizskalotu projām visus sliktā un ļaunā sārņus, visu to, kas dara cilvēkiem sāpes.

—   Es vispār vairs negribu iet skolā. Es nekad vairs neiešu klasē pie Niedresspieķa.

—  Gan būs labi, puisīt, būs labi.

—    Un es nebraukšu mācīties arī pilsētas skolā, es negribu mācīties bālģīmju skolā. Es palikšu šeit, bet, ja kādreiz aiziešu, tad tikai atpakaļ pie moluhiem.

—   Tevi neviens nespiedīs iet turp, kur tu pats negribi.

—  Un tēvs nav nekāds baltais indiānis.

Viņa saprata, ko zēns ar to bija domājis.

—   Nekādā ziņā, dēls, viņš ir krietnākais vīrs visā Lekvēnā, krietnākais vīrs visā pasauļē

—   Bet… bet kāpēc tu agrāk sacīji, ka visi viņu saukās par balto indiāni?

—   Viņš cenšas paveikt to, kas nav pa spēkam vienam cilvēkam. Un tāpēc jau mūsējie viņu vairs nesaprot. Bet bālģīmji netur cieņā nevienu pašu indiāni. Arī kapteinis nav nekāds izņēmums. Ja tava āda būtu balta, viņš noteikti nepieļautu, ka Niedresspieķis tik vienkārši tevi izraida no skolas.

—  Gan tēvs Niedresspieķim parādīs, kad atgriezīsies.

—  Var jau būt, dēls, varbūt.

Viņš bija mājās, šeit nebija Manrikesa kunga un nebija Niedresspieķa, šeit nebija neviena bālgīmja, tikai viņš un māte, un viņš būtu laimīgs, ja viņam vairs nekad nenāktos spert soli ārpus šīs mājas.

Kapteinis Vaskess pa to laiku atgriezās fortā. Kas notiktu, ja leitnants Irigojens un Moraless tiešām nepārnāktu, ja viņus jau nogalinājis Baltais Ķēniņš ar saviem pehuenhiem? Antonijas jautājums nedeva viņam mieru, tas urdīja viņu kā ass pīķis. Viņš vienmēr bija ticējis, ka viņa uzdevums ir civilizēt nomaļo robežapgabalu. Un civilizācija noved pie baltā cilvēka valdīšanas pār sarkanādaino. Taču tagad sarkanādai- nais vērsās pret balto, Moraless — pret Balto Ķēniņu, viņi atradās pretējās nometnēs, un citi baltie lamāja viņu par nodevēju un suni. Bija iestājušies juku laiki, viss sagriezies ačgārni. Kur bija palicis saprāts, uz ko viņš allaž bija visvairāk paļāvies?

Pēcpusdienā Manrikesa kungs atkal iegriezās pie Kurro. Salauztais plaukts bija aizvākts un arī saplēstās pudeles aizslaucītas. Tikai degvīna smārds vēl turējās gaisā, un Kurro žoklim bija uzlīmēts plāksteris. Tobrīd veikalā neviena nebija, un Manrikesa kungs nekautrējās ilgi un sirsnīgi kratīt bodnieka roku.

—  Man ļoti žēl, ka tie bandīti tik patvarīgi izrīkojās, goda vārds. Bet ko es viens tur varētu padarīt.

Kurro nebija aizmirsis, ka Manrikesa kungs pirmīt izšāvās laukā pa durvīm, pat nepaskatījies uz viņa pusi. Taču viņam glaimoja, ka vismaz viens baltais uzskatīja par vajadzīgu atnākt pie viņa, paspiest roku un atzīt savu vainu. Nē, viņš tomēr bija labākais draugs.

—  Sie man sataisīja skādi par piecdesmit peso,— Kurro sūkstījās,— un es nekad neliedzu viņiem ņemt uz parāda. Ikviens no viņiem ir ierakstīts šai grāmatā, ikviens.

—  Tie ir tumši ļaudis,— Manrikesa kungs piebalsoja.— Pēdējais laiks viņiem aizvākties no Lekvēnas.

—  Es ar' domāju tāpat. Citādi viņi sadauzīs manu veikalu lupatu lēveros vai arī pastrādās vēl ko briesmīgāku.

—  Nu nebēdājieties. Lekvēnā vēl dzīvo arī kāds godīgs cilvēks.

Kurro pētoši paskatījās uz viņu, un Manrikesa kungs pirmo reizi pamanīja, ka indiāņa galva intensīvi strādā.

—  Es. . . es gribētu lūgt jūsu palīdzību.

—  Ja vien tas būs manos spēkos. Mēs taču esam paziņas,— Manrikesa kungs runāja kā augstsirdīgs bruņinieks.

Kurro aizdedza sveci un veda viņu uz pagrabu. Tur noliktavā līdz pat griestiem blīvējās miltu un cukura maisi, bija sakrautas lielākas un mazākas kastes, muciņas un spaiņi. Pie sijām āķos karājās speķa gabali un zemnieku desas rituļi.

—  Esmu mazliet iekrājis,— Kurro paskaidroja. — Tik nemierīgos laikos nekad nevar zināt, kad atkal pienāks preces no apgabala pilsētas.

—  Protams, protams Manrikesa kungs neskatījās uz Kurro. Viņš zināja, kas bodniekam padomā. Tas bija sagatavojies nadzīgai spekulēšanai, gribēja pacelt cenas un savā kabatā iebāzt peļņu, ja Lekvēnā tiešām tiktu nogriezta no ārpasaules.

—  Seit ieguldīta visa mana nauda.— Kurro ar tīksmi aplūkoja miltu maisus un kastes, žāvētos speķa gabalus un tad zagšus pameta acis uz Manrikesa kungu.— Es domāju, vai jūs nevarētu visas šīs preces, kas te ir, paņemt pagaidām pie sevis?

—  Pie manis?

—  Jā, jūsu māja ir blakus fortam, tur jau indiāņi tik ātri netiks klāt, ja sadomās uzbrukt Lekvēnai. Un bez tam. .— Kurro saminstinājās un centās atrast piemērotus vārdus.— Un bez tam var gadīties, ka tie paši zeļļi atnāks atkal. Viņi toreiz kaut ko tādu izmeta; ja tiešām viņi atnāk un sadauza veikalu lupatu lēveros un manu noliktavu aizdedzina, tad es esmu uz visiem laikiem izputējis un pagalam. Es palūgšu kapteini Vaskesu, lai viņš naktī te izliek posteni, bet drošs paliek drošs.

«Un tu negribi, lai apsardzes kareivis redz, kas viss te savilkts,» Manrikesa kungs domās pabeidza. Taču skaļi viņš teica:—Manis dēļ varat savu mantību pār- vākt pie manis. Manā šķūnī vietas pietiek.

—  Varbūt jau šonakt varētu,— Kurro ieminējās. Viņš ļoti steidzās.

—  Manis dēļ var kaut šonakt,— Manrikesa kungs piekrita.— Veciem paziņām taču ir jāizpalīdz.

XIV nodaļa

Indiāņu pāreja palika aiz muguras, un rati no kalniem ieripoja pehuenhu zemē. Tagad viņi nesteidzās, virzījās lēnā solī, kādā gani parasti dzen savus ganāmpulkus.

Zirgi bija nodzīti un vāji, tie izskatījās noplukuši, un ar barību pēdējās dienās bija trūcīgi. Taču tā bija labi. Tagad pat visneticīgākais pehuenhs noticētu, ka viņi dzinuši ganāmpulkus vairākus simtus kilometru pāri Argentīnas stepei.

Noguruši bija arī vīri, noguruši lidz nāvei. Viņi bija ataudzējuši bārdu un atgādināja lielceļa laupītājus. Irigojens izskatījās tikpat netīrs un panīcis kā pārējie. Bārda darīja viņa šauro seju platu un lempīgu, un acis spīdēja vēl stiprāk nekā parasti.

Medina un Moraless nejāja. Viņi sēdēja ratos, un, tiklīdz parādītos pirmie pehuenhi, viņiem vajadzēja nogulties, pārvilkt zvērādu pāri galvai un izlikties par slimiem. Tā bija visdrošāk. Ja viņus pazītu, viss būtu zaudēts.

Vienību vadīja Venegass. Viņš nāca no pierobežas, agrāk bija lopu dzinējs, un šī loma viņam bija kā radīta. Irigojens nodotu sevi jau ar pirmajiem teikumiem. Viņš nemaz neprata runāt kā cilvēks no pierobežas.

Kareivji pamazām bija pieraduši un viņa priekšā vairs nestāvēja miera stājā. Varbūt viņš bija pieradis pie tagadējās kārtības, kas to lai zina.

Ceļš vēl joprojām veda caur mežu. Tas bija šaurs, nepiemērots kulbai, taču neskaitāmo zirgu kāju cieti noblietēts. Pa šo ceļu jau daudzas araukāņu paaudzes bija devušās uz Argentīnu un atpakaļ, araukāņi dzinuši pa to lopus, kurus bija nolaupījuši Cīlē.

Tad atkal sākās zālaine, un gar kalna pakāji viņi devās uz dienvidiem. Indiāņi vēl nebija manāmi, redzēja tikai pēdas, daudz pēdu, taču viņi zināja, ka tiek novēroti.

Moraless un Medina sēdēja ratos, kuri kratījās un ļodzījās, un kaprālis smēķēja pīpi pēc pīpes. Minūtes ritēja gausi, it kā laikam būtu svins pie kājām. Bija mokoši tā sēdēt un gaidīt. Pārējie uzmanīja zirgus, turēja kopā ganāmpulku un dzina to pa priekšu, bet viņiem abiem nebija nekā cita, ko darīt, kā vien iztēloties, kas tagad varētu notikt.

Medina uzmanīgi lūkojās caur spraugu kulbā. Ārā vēl vienmēr bija redzamas tikai zirgu muguras, brūnas, melnas un palsas, un šur tur cauri biezajiem daudzo zirgu saceltajiem putekļiem kāda jātnieka neskaidrs apveids. Tālāk pletās zālaine un kalni.

—  Klausies,— teica Medina,— vai tiešām vakarā mēs būsim Baltā Ķēniņa nometnē?

Huans pamāja.

—  Bet ja nu kontrabandisti ir mānījušies?

—  Gan jau nav mānījušies.

Izskatās, ka Huanam nav ne baiļu, ne nepacietības. Viņš te sēdēja kā uz sola savas mājas priekšā, bet rīt vai varbūt pēc stundas viņi jau varēja būt beigti. Pats velns nevarēja zināt, kur atrodas pehuenhi un vai tie šobrīd netīko uzbrukt svešajiem tirgoņiem, lai zirgus atņemtu, nevis nopirktu Medina bija Huana draugs, taču dažreiz viņš to nesaprata, reizēm viņam likās, ka tas nemaz nav cilvēks. Jo vairāk Medina par to domāja, jo vairāk viņam šis pasākums tagad, kad viņi atradās pehuenhu zemē, tikai dažu stundu brauciena attālumā no Baltā Ķēniņa nometnes, šķita tīrais neprāts, bezjēdzība. Huans acīm redzami neko tamlīdzīgu nedomāja.

—  Es gribētu būt dažas dienas vecāks,— noņurdēja Medina.

Huans pakratīja galvu.— Grūtākais nebūs viņu sagūstīt. Grūtākais būs nogādāt viņu fortā.

—  Viņš nedrīkst izdarīt nekādas muļķības. ..

—  Mums jānogādā viņš fortā dzīvs. Tad mēs varēsim viņu tiesāt, pierādīt, ka pie visa vainīgi franči. Tas atņems viņiem prieku mēģināt vēlreiz.

—  Pie velna ar frančiem!— Medina no jauna piebāza pīpi.— Ja pehuenhi mūs nogalinās, man nepalīdzēs vairs nekāds tiesas process.

—  Pehuenhi.. .— nomurmināja Huans.— Nometnē būs arī moluhi.

Medina izbrīnījies paskatījās uz viņu. Kāda gan starpība, vai viņiem būs darīšana ar pehuenhiem vai moluhiem. Un tomēr — pirmo reizi Huana balsī varēja saklausīt kaut ko līdzīgu bažām.

Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami. Tad Medina vēlreiz paskatījās ārā, varbūt jau simto reizi, ļāva acīm slīdēt pār viļņoto apvārsni un pēkšņi saspringa. Tālu aizmugurē uz vienas no zaļajām pakalnu mugurām bija parādījušies jātnieki. Saules gaiši apspīdēti, tie mierīgi un neslēpdamies jāja pāri uzkalnam un nozuda nākamajā ieplakā. Medina redzēja to garos šķēpus. Indiāņi — pehuenhi!

—  Viņi ir tikuši mums aizmugurē!— Medina purināja Huanu aiz pleca.

—   Droši vien viņi jau ir uz pārejas aiz mums un pa kreisi, un pa labi, un droši vien arī priekšā. Viņi grib izdibināt, kas mums padomā.

—  Jā, un naktī viņi uzbruks un pārgriezīs mums rīkles.

—   Es tā nedomāju. Viņiem vajadzīgi kontrabandisti, kuri pārdod ieročus un zirgus. Un mēs viņu acīs esam kontrabandisti. Ja viņi mūs nogalinās, te nenāks vairs neviens, viņi sev saka. Tomēr,— Huans nosmīkņāja bez prieka,— labāk būs, ja mēs šovakar paliksim nometnē. Baltais Ķēniņš katrā gadījumā ņems vērā savas priekšrocības. Arī abus ieroču kontrabandistus viņš atlaida brīvā.

—   Šovakar,— Medina šaubīdamies atņurdēja. — Daudz laika mums nav atlicis.

Pēc kāda laika Venegass piejāja pie ratiem. Viņiem pa priekšu jājot liela indiāņu vienība, viņš pats to esot redzējis. Vairums esot bruņoti ne tikai ar šķēpiem, bet arī ar šautenēm.

—  Franču,— īgni sacīja Medina,— lieku savu galvu ķīlā.

—  Fabrikas marku es talskatī nevareju saskatīt,— noskaities teica Venegass. Viņam pietika ar to, ka pehuenhiem bija šautenes. Viņam nebija svarīgi, vai tie šauj ar franču vai citām lodēm.

Kad saule jau bija tuvu apvārsnim, viņi brauca pāri lēzenam pauguram, kurš iesniedzās tālu zemienē, un tagad viņi visi redzēja pehuenhus.

Tie bija apgriezušies un lēnām jāja viņiem pretī. Indiāņi negatavojās uzbrukt; šķēpu smailes bija vērstas pret debesīm, un gaita bija lēna. Taču tie bija izvērsušies ķēdē, un tas varēja nozīmēt daudz ko: ka indiāņi ir piesardzīgi vai ka viņiem kaut kas padomā. Arī aiz viņiem un pa labi, un pa kreisi pēkšņi mudžēt mudžēja no indiāņiem. To skaits vismaz desmit reižu pārsniedza viņu pašu skaitu. Tātad nu bija tikuši tik tālu. Taču tuvāk par piecdesmit soļiem pehuenhi nenāca. Likās, viņi kaut ko gaida.

Raii apstājās, un Medina neviļus tvēra pēc revolvera, bet tūlīt ļāva rokai nokrist. Tas taču būtu neprāts. Viņi gaidīja. Zirgiem tas bija patīkami, un tie iebāza purnus retajā zālē.

Huans paņēma tālskati un palūkojās caur spraugu. Tagad viņš saskatīja pat ar zirgu asinīm notrieptās pehuenhu karotāju sejas. Arī kailie ķermeņi bija nokrāsoti sarkanā — kara krāsā. Lēzena kalna pakājē, kur tie bija apstājušies, atradās nometne. Huans redzēja dažus lielus, no zāles celtus mitekļus un vairākas mazas, no zariem steigā uzslietas būdas — Baltā Ķēniņa un viņa ļaužu nometni. Līdzās pašam lielākajam mājoklim bija uzcelta telts, kura atgādināja armijas telti. Tās priekšā Huans ievēroja indiāņu posteni.

Viņš turpināja izlūkošanu, iegaumēja katru sīkumu plata ja ielejas atvere. Tālāk uz augšu tā kļuva šaurāka, bija apaugusi ai bieziem krūmiem. Varbūt no turienes varēja piezagties Baltā Ķēniņa būdai? Tomēr ne, viņš ielūkojās vērīgāk. Tālāk augšā bija ierīkota otra nometne. Tā sastāvēja tikai no mazām pagaidu būdām, un tāpēc viņš tās uzreiz nebija pamanījis. Tajā nometnē laikam dzīvoja moluhi, kuri bija pārgājuši Baltā Ķēniņa pusē. Pat tagad abas ciltis neuzticējās viena otrai. Iespējams, bija vēl daudz tādu nometņu tuvējās ielejās un ārā zālainē. Droši vien visa apkārtne ņudzēja no araukāņiem.

Lejā kaut kas kustējās. Kāda jātnieku vienība virzījās augšup pa nogāzi. Visiem priekšgalā jāja liels vīrs platiem pleciem, indiāņu ģērbā tāpat kā pārējie, bet ar gariem, pār pleciem krītošiem matiem. Huans pagrieza tālskati uz viņu. Vīrs pelēkajā apmetnī ar zaļo svītru bija bālģīmis. Baltais Ķēniņš.

Viņam pār kauliem pārskrēja karstas tirpas. Tas gan bija tikai īsu mirkli, pēc tam viņš atkal nomierinājās, kļuva vēl mierīgāks nekā iepriekš, auksts kā ledus. Tur nāca ienaidnieks, vīrs, kurš indiāņu zemē bija nesis karu. Spriedums tam bija pasludināts, lai ar viņiem notiktu kas notikdams. Ja varētu, viņi aizvestu to uz Lekvēnu, bet ja ne . . .

Baltais Ķēniņš, ko pavadīja ducis araukāņu, tuvojās pajūgam.

Huans noregulēja tālskatī asumu. Viņš redzēja kalsnēju seju, kuras apakšdaļu sedza bieza, brūna bārda, smailu degunu un mazas, tumšas acis. Nodaļa jau atradās pavisam tuvu. Viņš pameta acis uz indiāņiem, kas pavadīja balto, un sastinga. Jātnieks blakus Baltajam Ķēniņam, indiānis ar plato seju un masīvo zodu bija Mežonīgais Zirgs!

Viņš nolika tālskati un pieskārās Medinas rokai.— Ir laiks,— viņš teica, un balss bija aizsmakusi. Viņi uzlīda uz segām, pārvilka smagās lamu ādas pāri galvai un gaidīja.

Pakavu dipoņa skanēja jau tik tuvu, ka nebija vairs dzirdama zirgu krimšjāšana visapkārt ratiem, pēc mirkļa jātnieki bija klāt un sastinga desmit metru attālumā aiz kulbas.

—  Uz kurieni dodaties?

Vārdi tika izrunāti caur degunu, tie skanēja svešādi un bija neuzticības pilni.

—  Pie pehuenhu karaļa. Bet, kā liekas, esam jau klāt. Mums ir zirgu bars pārdošanai,— Venegass runāja tā, it kā satikšanās ar balto šeit nebūtu nekas neparasts.

—  No kurienes jūs nākat?

—  No Argentīnas. Mēs šķērsojām kalnu pāreju. Esam dzirdējuši, ka jums vajagot zirgus.

—  No kā esat dzirdējuši?

—  No diviem paziņām. Viņus sauc Mendess un Zabala, pirms pāris nedēļām viņi bija šeit ar ieroču kravu.

—  Kur viņi tagad ir?— Tā bija cita balss, dobja un aprauta. Mežonīgais Zirgs!

—  Nav ne jausmas. Droši vien būs devušies uz ziemeļiem.

Laba atbilde! Huans uzelpoja. Venegass nedrīkstēja atklāt, ka viņam kas zināms par kontrabandistu sagūstīšanu. Ar to viņš būtu visus nodevis un atklājis, ka viņi nav nākuši no Argentīnas.

—  Kāpēc jūs gribat pehuenhiem palīdzēt kauties pret baltajiem?

—  Mums nav nekādas daļas, ka čīlieši un araukāņi plēšas savā starpā. Mēs gribam tirgoties,— Venegass runāja tā, it kā būtu dzimis zirgu mainītājs.

—  Cik zirgu jums ir?

—  Ap piecsimt.

Tuvojās klusi soļi, un Huans vairs nepievērsa uzmanību apspriedei ārā. Cik viņš pazina araukāņus, tie bija nokāpuši no zirgiem un spiedās cauri ganāmpulkam, aplūkodami zirgus un baltos, kuri tos bija atveduši, un noteikti tūlīt ieskatīsies arī ratos. Ne tāpēc, ka tiem būtu aizdomas pret svešajiem, bet piesardzības labad. Huans sastinga un iekunkstējās kā drudža slimnieks pusnemaņā, un Medina darīja tāpat. Ratos vispār bija karsti un zem lamu ādām divreiz karstāk.

Viņi svīda, un viņiem bija sārtas sejas. Pat ja te ienāktu kāds araukānis, tas viegli noturētu viņus par sirdzējiem. Tikai tas nedrīkstēja viņus pazīt.

Kāds pavēra kulbas brezentu pie ieejas.

—  Vai te kāds ir?

Huanam atkal pārskrēja karstuma vilnis. Sī balss bija pārāk pazīstama, balss, kuru viņš pašlaik vismazāk gribēja dzirdēt.

—   Drudža slimnieki.

Kareivis pie ratiem nepazina Mežonīgo Zirgu un nekā nezināja par Iluana un moluhu virsaiša asinsbrā- lību, citādi viņš to nebūtu pateicis tik vienaldzīgi.

Mežonīgais Zirgs vilcinājās — varbūt sekundi, varbūt divas. Huanam tās kļuva par stundām. Viņš juta katru sirdspukstu. Nē, tā, kas tur sitās, nebija sirds. Viņa krūtīs rībēja milzīgas bungas. Kas notiktu, ja Mežonīgais zirgs iekāptu ratos?

Viņš dzirdēja klusu čabēšanu, metāla skaņu pret koku, un bungas viņa krūtīs norima, muskuļi saspringa. Viņš gaidīja, kad rati nočīkstēs zem nācēja svara. Kāpēc tas nenāca?

Mežonīgais Zirgs ar šķēpa galu bakstīja starp ādām, segām un mucām, taču augšā pats nekāpa. Tad brezents atkal atkrita savā vietā un soļi attālinājās. Huans elpoja tā, it kā stundām ilgi būtu cīnījies ar vētru, un lielās sviedru lāses uz viņa pieres nebija radušās no karstuma vien.

—  Ar zirgiem viss kārtībā, taču tik daudz es gan nevaru saskaitīt.

—  Tas bija sasodīti garš ceļš, un kādu duci mēs esam pazaudējuši.

Arī Venegass un Baltais Ķēniņš bija nokāpuši no zirgiem un stāvēja tieši blakus ratiem.

—  Labi, labi, gan jau mēs vienosimies,— francūzis sāka piekāpties.

—  Es ari esmu tādās pašās domās, mēs taču esam baltie, un roka roku mazgā.

Venegass runāja tā, it kā viņi būtu labi, veci draugi, un arī otra balss bija zaudējusi neuzticību.— Tai jābūt draņķīgai dzīvei: visu laiku starp indiāņiem.

—  Nekas, var iztikt. Vai pa šo ce]u nāk ari citi tirgoņi?

—  Varbūt nāk. Kurš gan negrib nopelnīt krietnu žūksni naudas? Bet tas ir garš ceļš, un es domāju, šovakar mēs nosvinēsim, ka esam laimīgi galā.

—  Tik garš jau nav, lai katrs nesaņemtu to, ko gribējis.

—  Cerēsim, bet kā būs ar mūsu mazajām svinībām? Ratos mums vēl paslēptas pāris pudeles.— Venegass neatlaidīgi stūrēja uz mērķi.

—  Svinības?

—  Jā, tā tik tiešām nav slikta lāsīte, un es domāju, mēs vēl šovakar dauzīsim pudelēm kaklus — mēs baltie, savā starpā.

—  Bet manā nometnē,— balsī atkal ieskanējās agrākā neuzticība.

—  Seit vai tur, kāda tam nozīme,— Venegass teica ar tādu vienaldzību, kādu viņš noteikti nejuta.— Un tur mēs arī noslēgsim darījumu.

Balsis attālinājās un saplūda vienā murdoņā. Brīdi vēlāk Huans izdzirdēja pakavu dipoņu, kas, ātri attālinādamās, apklusa. Viņš acumirkli pagaidīja, tad pierāpoja pie spraugas un piesardzīgi paraudzījās laukā. Baltais Ķēniņš un viņa ļaudis atgriezās nometnē, arī pehuenhu kareivju loks ap ratiem un ganāmpulku bija pazudis. Sākums bija veikts. Viņš uzelpoja, kaut arī tas patiešām bija tikai sākums. Apgriezies, viņš redzēja, ka Medina atkal sēž uz segas un piebāž pīpi ar tabaku. Kaprālis bija bāls kā nāve.

—  Mēs izlīdām caur adatas aci,— viņš teica, un Huans zināja, ka arī viņš ir redzējis Mežonīgo Zirgu.

Pēc kāda brīža ratos iekāpa Venegass un Irigojens, un viņi visi noturēja kara padomi. Sā vai tā, bet visu šo pasākumu vajadzēja ātrāk beigt. Labāk būtu, ka An- tuāns Orēlijs šovakar atnāktu uz viņu nometni, bet, ja ne, varēja arī citādi.

—  Balto Ķēniņu es ņemu savā ziņā,— teica Irigojens. Nogurums bija pagaisis, un viņš atkal jutās kā forta pagalmā — stingrs, koncentrējies, noteikts.

—  Viņš nav muļķis,— brīdināja Venegass,— turklāt piesardzīgs kā meža kaķis.

—  Ja man vajadzēs jūsu padomu, es pajautāšu.

Venegass piesarka.— Es domāju … beigu beigās ari

mana galva likta uz spēles.

—  Jūs baidāties?

Venegass gribēja pielēkt kājās, taču Medina aizsteidzās viņam priekšā.

—  Cik vīru jūs ņemsiet līdzi?

—  Ar diviem pietiks. Venegasu un vēl kādu.

—  Jums vajadzēs to izvēlēties no saviem indiāņiem.

—       Man pašam ir acis pierē.— Kopš Irigojens bija redzējis Balto ķēniņu un pehuenhus, viņš bija kļuvis vēl neiecietīgāks kā agrāk. Huanam viņš skatījās pāri, it kā tā nemaz nebūtu . . .

Medina paraustīja plecus un arī kļuva stingri oficiāls.

—       Kā pavēlat, manu leitnant. Vēl atliek ieroču noliktava.

—       Velns zina, kur tā ierīkota.— Venegass paberzēja zodu.

—       Telti blakus Baltā Ķēniņa mītnei.— Tā bija pirmā reize, kad Huans atvēra muti. - Tās priekšā stāv postenis,— viņš piemetinaja.

—       Un ka mēs varam tur piekļūt?— Medina neziņā vaicāja.

—       Ieroču noliktava ir jāiznīcina,— teica Irigojens. — Tas ir vismaz tikpat svarīgi kā sagūstīt Balto Ķēniņu.— Taču arī viņš nezināja, kā to izdarīt, un viņi sēdēja un sprieda par to.

—       Ieroču noliktavu es ņemu uz sevi,— paziņoja Huans.

—       Kādā veidā?— Medina kļuva nikns, un, tā kā viņi nebija formās, viņš aizmirsa, ka Huans ir viņa seržants un šeit notiek kara padome.— Tu laikam gribi aiziet tur un teikt: «Atļaujiet, es tagad uzspridzināšu munīciju! Un pehuenhi, protams, mierīgi noskatīsies.

—  Gan es to izdarīšu. Es uzvilkšu indiāņu apģērbu.

—  Un pārējie, kas ies jums līdzi?

Pirmo reizi Huans juta pret sevi vērstu Irigojena skatienu, taču viņš nepaskatījās uz leitnantu, viņš skatījās uz Medinu.

—  Nevienam nav jānāk man līdzi.

Medinas acīs viņš pamanīja šaubas, nedrošību.

—       Vai tu to esi labi apsvēris? Es domāju, kas notiks, kad munīcija eksplodēs. . .— Viņš apklusa.

Medina domāja par Mežonīgo Zirgu un par to, ka kopā ar munīciju gaisā uzies puse nometnes, un Mežonīgais Zirgs bija Huana asinsbrālis. Medina viņam neticēja, pat tas šaubījās, vai Huanam pietiks spēka.

— Es esmu to apsvēris.

Huana balsī nebija nekādu šaubu. Medina nemierīgi mirkšķināja acis, taču vairāk neko neteica.

Viss pārējais tika norunāts ļoti ātri. Kad viņi izkāpa no ratiem, bija jau tumša nakts. Irigojens lika pagatavot ēdienu, tad viņš, Venegass un vēl viens no kareivjiem jāja lejup uz pehuenhu nometni. Venegass veda līdzi apseglotu ceturto zirgu — dāvanu Baltajam Ķēniņam. Varbūt viņiem izdosies to pierunāt izmēģināt. Tas visu atvieglotu.

Un vēl viens jātnieks kā ēna izslīdēja no nometnes — kāds indiānis. Tas bija tērpies araukāņu apmetnī un biksēs, un ap galvu tam bija sarkans apsējs. Bet mati zem tā bija militāri īsi apgriezti. Indiānis nedevās pa taisnāko ceļu, bet apmeta līkumu, lai tuvotos Baltā Ķēniņa mītnei no augšas, no moluhu nometnes.

Kamēr Huans lēnām jāja nakts tumsā, ugunis uz pakalna aiz viņa izdzisa. Vīri gulēja zem savām segām, un likās, ka arī zirgi guļ. Pat vispieredzējušākais novērotājs nebūtu pamanījis, ka ganāmpulka vidū gaidīja divdesmit apsegloti zirgi, un vēl jo mazāk, ka vīri gulēja vaļējām acīm, ar šauteni pie sāniem.

Pie ratiem stāvēja sargkareivis, un, kad viņš ievilka dūmu no pīpes, sarkana blāzma vāji apspīdēja viņa seju — tas bija Medina. Sad tad viņš paspēra kādu soli tumsā un ieklausījās. Tad pacēla galvu un ostīja gaisu. Smaržoja pēc lietus. Vēl viens iemesls, kāpēc ātrāk jātiek galā. Lietus noskalotu viņu pēdas . . .

Dažus simtus metru augšpus pehuenhu nometnes Huans sastapa araukāņu vienību. Viņš sajuta asos skatienus, ar kādiem tie viņu nopētīja, jājot garām, taču tas viņu neuztrauca. Viņš iegriezās krūmos, nokāpa no zirga un tālāk gāja kājām — taisnā ceļā uz ugunskura atblāzmu. Viņš zināja, ka bēris nekustēs no vietas, kamēr viņš atgriezīsies.

Huans soļoja bez steigas, it kā pastaigādamies, pagāja garām dažiem pehuenhiem, kas sēdēja ap saviem mazajiem ugunskuriem, un apsēdās tumsā nometnes malā, no kurienes varēja paturēt acīs Baltā Ķēniņa mājokli un telti tai blakus. Tā bija jauna, neliela nometne. Zeme vēl nebija stingri noblietēta. Ugunskuri meta dejojošās ēnas pāri būdām.

Viņš dzirdēja araukāņu dziļās, guturalās balsis un redzēja to melnos siluetus. Sajā vietā bija tieši tik

daudz gaismas, lai katrs viņā sazīmētu indiāni, bet neviens nevarētu saskatīt sejaspantus.

Viņš novēroja posteni pie telts. Karavīrs stāvēja nekustīgi kā statuja. Garām pagāja divi pehuenhi, viņi pārmija dažus vārdus, taču neapstājās. Tur bija tumšs, un tas bija labi. Varbūt no ugunskuriem postenis nemaz nebija redzams.

Huans vēlreiz palūkojās uz Baltā Ķēniņa mājokli. Cauri durvīm krita gaisma. Dažreiz viņš dzirdēja balsis — balto cilvēku balsis, Irigojens un pārējie jau bija šeit. Viņš iekārtojās ērtāk un gaidīja.

—"bvakar,— teica Venegass, paskatījās visapkārt un piesardzīgi nolika zeme četras pudeles.

Telpā, kas biju iekārtota pēc araukāņu parauga, J nebija ne galda, ne krēsla. Atklātas, kvēpošas uguns | priekša tupēja Baltais Ķēniņš, kopā ar viņu Mežonīgais Zirgs un vēl divi moluhi.

—  Labvakar.— Francūzis kārām acīm it kā aprija pudeli. — To es saprotu. Tā ir piegāde bez nokavēšanās. 1 Kā jau godigiem tirgoņiem pieklājas.

Viņam mugurā bija tas pats apmetnis, kas pēcpusdienā. Kakla izgriezumā rēgojās netīra krekla apkaklīte. Arī Venegasam un viņa pavadoņiem bija indiāņu apmetņi. Tas bija lopu dzinēju apģērbs, un neviens pat nemanīja, ka katram aiz jostas aizbāzti divi revolveri. Arī Irigojens un kareivis nolika savas atnestās pudeles.

—  Un tas vēl nav viss,— lielījās Venegass.— Ārā : stāv ruds zirgs ar segliem un iemauktiem. Ātrākais kleperis, kāds vien mums ir, maza dāvana, tā sakot.

—  Ātrākais kleperis? Patiešām?— Baltais Ķēniņš jau bija atkorķējis vienu pudeli un ieņēma krietnu malku.— Aā-ā.— Viņš noslaucīja muti un ar rokas mājienu mudināja arī Mežonīgo Zirgu iedzert.

Moluhu virsaitis drūmi pakratīja galvu.— Stiprs ūdens,— viņš nicīgi noteica, tad piecēlās un kopā ar abiem saviem karavīriem izgāja no būdas. Mežonīgais Zirgs degvīnam nepieskārās.

—  Jo labāk,— noņurdēja francūzis un lūdza viesus apsēstie^— Jau mēnešiem ilgi neesmu baudījis neko labāku par nenorūgušu ābolu vīnu.

Spāniski viņš runāja ar spēcīgu akcentu, taču tekoši un vārdus izvēlējās ļoti rūpīgi.

—  Kā būtu, ja uzmestu vienu aci sarķim,— Venegass ierosināja.

—  Rīt, zirgi var pagaidīt līdz rītdienai. Šodien svarīgāki ir cilvēki.— Baltais Ķēniņš ieņēma vēl vienu malku un baudā pievēra acis. Tas bija ļoti labs vīnogu šņabis. Kapteinis Vaskess nebija skopojies.

«Ja man būtu tāda vājība pret sīvo,» domāja Venegass un klusībā nolādēja degvīnu, «es darītu visu, lai atkal tiktu pie baltajiem, kuri taisa Dievam tik tīkamu dziru.»

—  Es arī šeit mūžīgi nepalikšu, uzturēšos te pat ļoti neilgi. Un tad man būs šņabja diezgan, lai varētu tajā pat peldēties.

Trīs viesi saskatījās.

—  Jūs nemaz nezināt, ar ko jums ir tas gods! Orēlijs Pirmais, Araukānijas ķēniņš.— Francūzis pacēla pudeli un iedzēra viņiem par godu. Tā bija jau pāri pusei iztukšota.— Jā gan, Araukānijas ķēniņš.

—  Ko jūs sakāt!— Irigojens dzēlīgi iesaucās.

Viņa tonis francūzi samulsināja, taču Venegass pasteidzās atkorķēt nākamo pudeli. Trīs viesi dzēra retāk un mazākiem malkiem.

—  Jā, to es saku.

—  Indiāņu ķēniņš.— Venegass salīgojās.— Tas man nemaz nepatīk, taču katram pašam labāk zināms, kādā gultā viņš gulsies.

Francūzis ļauni iesmējās.— Kad karš būs beidzies, pārāk daudz indiāņu nebūs atlicis, un tad . . .— Viņš aizspieda sev muti, it kā gandrīz būtu izpļāpājis noslēpumu, un vēlreiz nosmīnēja.— Araukānijas Orēlijam Pirmajam nebūs slikta dzīve.

—  Kā tā — daudz indiāņu nebūs atlicis?

—  Jo čīlieši tos padarīs aukstus, tie viens otru padarīs aukstus, araukāņi un čīlieši, un palikšu tikai es ar saviem ļaudīm.

—  Ar kādiem ļaudīm?

Antuāns pamirkšķināja Venegasam.— Valsts noslēpums, taču tie ir baltie, tikai baltie.— Jūs taču arī neesat nekādi čīlieši?—viņš gribēja pārliecināties.

—  Kur nu — visi argentīnieši — kā mēs šeit sēžam.

—  Tad ir labi. Nost ar čīliešiem! Lai dzīvo Francija!— Viņš vēlreiz iedzēra krietnu malku.— Nē, tā nebūs slikta dzīve, goda vārds, ne. Es uzcelšu sev skaistu pili, un sarkanādainim, kuru jūs redzējāt un kurš ar mani nevēlējās sadzert, būs jātīra man kurpes. Vēl paies tikai dažas dienas, un mēs būsim tik tālu. Jūs varat mierīgi to zināt. Lai visi to zina.

Antuāns arvien vairāk iejutās jaunajā lomā. Bez mitas viņš mēļoja par gaidāmo lielisko dzīvi, kāda viņam būs, un tie trīs klausījās un kļuva arvien mazrunīgāki.

Sis vīrs nebija radis dzert daudz šņabja, un viņi nedrīkstēja gaidīt, kamēr viņš būs galīgi piedzēris. Venegass it kā nejauši uzmeta skatienu durvīm un pamāja Irigojenam.

—  Antuāns Orēlijs de Tunēns.

Francūzis pārsteigts nolika pudeli, izdzirdis nosaucam sevi pilnā vārdā.

—  Likuma vārdā es jūs arestēju par sazvērestību pret čīliešu valsti un araukāņu kūdīšanu.

Irigojens bija pavēris savu apmetni, un revolvera stobrs viņa rokā nepārprotami bija vērsts pret Balto Ķēniņu. Venegass un kareivis piecēlās.

Antuāns neticēja savām acīm un ausīm. Tas bija ārprāts! Seit, savējo ļaužu vidū! Viņš mēģināja smieties, taču iznāca tikai grimase, viņa vaigi izskatījās netīri pelēki. Iekšēja balss viņam čukstēja, ka tas nav ārprāts, tā ir taisnība.

—  Kas . . . kas jūs esat?

—  Es esmu leitnants Irigojens no Lekvēnas forta garnizona.

Klusums kļuva neizturams. Pamazām asinis atgriezās Antuāna Orēlija sejā. Viņa acis šaudījās kā peles slazdā.

—  Mani pehuenhi saplosīs jūs gabalu gabalos!— Viņš gribēja to izkliegt, taču neviļus balss aizrāvās un noklusa.

—  Tavam līķim tas maz palīdzēs!— Irigojens mierīgi atbildēja. Venegass piegāja Antuānam no aizmugures un pagrūda viņu ar kāju.— Celies augšā!

Francūzis pavēra muti, lai sauktu palīgā, taču, redzot Irigojena un Venegasa sejas, viņš padevās liktenim. Palīdzība nāktu par vēlu.

—  Ko jūs ar mani darīsiet?

—  Tagad mēs iziesim ārā, un tu izliksies, it kā gribētu izmēģināt sarķi. Mēs vedīsim tevi uz mūsu nometni un tad uz Lekvēnu, un tur tu stāsies kara tiesas priekšā.

Francūža sejā atspoguļojās cīņa starp bailēm un cerību. Ceļš uz Lekvēnu bija garš, un tas veda cauri indiāņu zemei. Daudz kas varēja atgadīties, līdz viņi tiks pari robežai, un bija skaidrs tikai viens: ja viņš tagad sauks pēc palīdzības, ja viņš izdarīs kādu neapdomīgu kustību, viņam jāmirst. Un viņam pietrūka šo trīs kareivju drosmes, lai svaru kausos liktu pretinieka dzīvību pret savējo.

—   Piecelties!—atkārtoja Venegass.— Nu, kā būs?

Francūzis lēnām virzījās uz durvīm. Irigojens un

Venegass ņēma viņu vidū. Katram rokā bija revolveris, kas zem apmetņa bija paslēpts šaušanas gatavībā.

—  Tas patiešām ir ātrākais zirgs ganāmpulkā,— Venegass pļāpāja, it kā labākajam draugam ietu rādīt savu kleperi. —Tieši kā radīts pehuenhu ķēniņam.

Antuāns Orēlijs norija dusmas un klusēja.

—  Sarkans zirgs sarķanādaino ķēniņam,— teica Irigojens un iesmējās. Smiekli skanēja skarbi.

Venegass nemitējās slavēt rudā zirga priekšrocības — cik tas straujš, cik paklausīgs un cik līgans tā solis, un tā viņi pagāja garām nometnes ugunskuriem, garām pehuenhu kareivjiem un Mežonīgajam Zirgam, kas ar saviem ļaudīm gaidīja ārā. Sarunājoties Venegass kā draudzības uzplūdā aplika ķēniņam roku ap pieciem, un tas juta pie lāpstiņām revolvera stobru. Viņš grīļojās un bija ļoti bāls, taču neuzdrošinājās uz indiāņiem pat paskatīties. Tā viņi izgāja nometnei cauri pie zirgiem.

Moluhu virsaitis noskatījās viņiem pakaļ. Viņš gribēja ar Balto Ķēniņu apspriesties, taču, redzēdams, cik tam bāls vaigs un zvalstīga gaita, viņš nicīgi savilka muti. Stiprais ūdens! Visi šie baltie bija vienādi.

Četri vīri sasēdās seglos.— Otra tāda zirga neatrast, patiešām ne,— vēl skanēja Vencgasa balss: Mirkli vēlāk viņi bija izgaisuši naktī.

Drīz pēc tam, kad Huans bija sasniedzis savu novērošanas posteni, viņš ieraudzīja Mežonīgo Zirgu iznākam no Baltā Ķēniņa mājokļa. Moluhu virsaitis pārmija dažus vārdus ar saviem ļaudīm, un viņi apsēdās pie ugunskura.

Huans dziļi ievilka elpu. Viņš aplēsa attālumu no ugunskura līdz teltij. Varbūt bija piecdesmit metru, augstākais, sešdesmit. Ja telts uzies gaisā, tad . . . Viņš redzēja Medinas acis, šaubu pilnās acis, vai viņam pietiks spēka. Viņš gaidīja, un viņa ausīs skanēja solījums, kuru viņš toreiz pie Akmens Galvas bija devis Mežonīgajam Zirgam. Nekad viņš nepacels ieroci pret savu tautu, vēl jo mazāk pret savu cilti — un vismazāk pret viņu, savu asinsbrāli.

Huans aizvēra plakstus: viņš bija pārliecināts, ka citādi Mežonīgais Zirgs sajutīs viņa skatienu. Varbūt tas pat sajuta viņa klātbūtni. Sirds viņam dauzījās tāpat kā pēcpusdienā, kad viņš ratos slēpās zem biezās zvērādas. Kaut moluhu virsaitis reiz aizietu! Kas viņam šeit pehuenhu nometnē bija darāms, kāpēc viņš neatradās pie saviem ļaudīm? Kaut viņš aizietu! Un ja nu viņš neaizies? Huans sev neatbildēja uz šo jautājumu, viņš atkal dzirdēja Medinas balsi: «Vai tu esi labi apsvēris?» Viņš gaidija, gaidīja . . .

Pēc bezgalīgi garam minūtēm Huans redzēja, ka četri iznāk no būdas, Baltais Ķēniņš starp Venegasu un Irigojenu, redzēja, ka tie pieiet pie zirgiem un sakāpj seglos, dzirdēja Venegasa balsi, neatšķirdams vārdus.

Viņš redzēja, ka Mežonīgais Zirgs pieceļas kājās un noskatās pakaļ četriem vīriem, kas šķietami bezmērķīgi aizjāja pa stepi, redzēja, ka viņš vilcinās un pārmij dažus vārdus ar saviem pavadoņiem. Tad arī tie iekāpa seglos, taču nedzinās pakaļ Baltajam Ķēniņam. Viņi atgriezās moluhu nometnē tālāk ielejā.

Huans atviegloti uzelpoja. Ja viņi būtu palikuši nometnē. . . Viņš nezināja, vai tad viņam patiešām pietiktu spēka. Viņš apskatījās visapkārt. Liekas, nevienu neuztrauca tas, ka Baltais Ķēniņš bija aizjājis kopā ar trim svešajiem vīriem. Sargs vēl joprojām viens pats stāvēja pie telts.

Pēkšņi Huans saprata, cik neprātīgs ir viņu nodoms. Bet varbūt šajā neprātā slēpās izdošanās cerība?

Huans piecēlās. Viņš izslīdēja no gaismas apļa, apmeta loku un dažas minūtes vēlāk parādījās nometnes otrā pusē, tur, kur pirmīt bija uzradušies abi pehuenhi. Izskatījās, ka arī viņš, ejot cieši garām teltij, grib tikt pie nometnes ugunskura. Viņš gāja lēnām, gandrīz bezrūpīgi. Viņa labā roka sažņaudza revolvera spalu.

Pie posteņa viņš pēkšņi apsviedās apkārt un gāja karavīram klāt, it kā gribēdams tam kaut ko teikt. Viņš redzēja jaunu, vienaldzīgu seju un acis, kurās bija lasāmas gaidas, cerības uz pārmaiņām vienmuļajā sardzes laikā. Huans atvēra muti, taču pār viņa lūpām nenāca ne skaņas. Zibenīgi viņš satvēra sargkareivi pie rīkles un sita vienreiz, otrreiz. Pehuenhs saļima.

Huans satvēra viņu zem padusēm, uzmanīgi ļāva noslīdēt zemē tā, lai tas ar muguru atbalstītos pret koku, un tad nozuda teltī. Tas viss notika pavisam īsā laikā. Nejaušs gājējs varēja nodomāt, ka sargs ir ierīkojies ērtāk — vismaz tik ilgi, kamēr to neuzrunās. Un pēc brīža viss jau būs galā.

Huans taustījās teltī. Seit bija tumšs kā peklē. Bezgala piesardzīgi, lai neko neaizskartu, viņš spēra soli pēc soļa. Viņa roka sataustīja garas, smagas kastes: ieroči—daudzi tūkstoši! Pietiekami daudz, lai sāktu karu, kas pārvērstu pierobežas apgabalu asiņu jūrā, pietiekami daudz, lai ieņemtu piecdesmit tādu fortu kā Lekvēnā, nemaz jau nerunājot par neaizsargātajiem ciemiem. Tad viņš atrada meklēto: grēdā sakrautas mazas muciņas, mucas ar pulveri.

Paņēmis vienu, viņš nocēla tai vāku un iebāza iekšā degauklas galu. Ar otru galu viņš aizslīdēja pie telts sienas, pārgrieza to un izlīda rasainajā zālē. Mirkli viņš nogaidīja, ieklausījās, taču viss bija mierīgi. Seit, telts aizmugurē, nometnes trokšņi nenonāca. Viņš aizdedzināja auklu un, pārliecinājies, ka tā deg, steidzās projām.

Tagad viņš atmeta jebkādu piesardzību. Degaukla deg četras minūtes. Revolveri sažņaudzis saujā, viņš skrēja cauri nakts tumsai. Taču arī tagad viņa soļi bija nedzirdami kā pumai.

Tur stāvēja bēris. Viņš ielēca seglos. Pakavu dipoņa noskanēja pāri pehuenhu nometnei un droši vien bija dzirdama augšā arī moluhiem. Tagad tam vairs nebija nozīmes. Pat ja araukāņiem rastos aizdomas, tagad bija par vēlu dzīt pēdas.

Zeme nodunēja, un spoža liesma apgaismoja ieleju — gaišāk par pusdienas sauli. Viņam aiz muguras nogranda sprādziens, pērkona grāviens, kas plēsa vai ausis pušu. Bēris iezviedzās un pārbiedēts palēca sānis, taču viņš piespieda auļot to uz priekšu, tikai uz priekšu.

Sekoja jauni sprādzieni. Viņš pameta skatienu atpakaļ, redzēja lidojam gaisā kādas zāļu būdas jumtu, redzēja skrējām cilvēkus. Tur aiz muguras uzsprāga ieroču noliktava, gaisā uzgāja viss, kas bija paredzēts karam un nāvei pierobežas apgabalā. Un priekšā, uz pakalna, ugunskura atblāzmā viņš redzēja ratus un jātniekus. Tie gaidija viņu.

XV nodaļa

—  Rīt es te vairs nenākšu.

Antonija cieši skatījās donam Martinam sejā. Viņa tik cieši sažņaudza krēsla atzveltni, ka pirkstu kauliņi kļuva balti, un tad lēnām sēdās, tik lēnām, it kā viņā kaut kas varētu pārlūzt, un visu laiku nenolaida acis no baltādainā vīrieša.

—  Bet… bet kāpēc?

—  Laika nav!— dons Martins atcirta skarbi, gandrīz rupji. Turklāt viņš stāvēja tā, it kā viņam būtu bail no mazās indiāņu sievietes, un viņa saprata, ka viņš melo. Nebija vairs nekā vedama ne uz apgabala pilsētu, ne arī no turienes, un donam Martinam laika bija atliku likām.

—  Jūs solījāt Huanam palīdzēt.

—  Tas bija pirms divām nedēļām.

Viņš domāja: tas bija vēl tad, pirms ļaudis sāka runāt, ka Huans ir nodevējs. No pagalma atskanēja cirvja cirtieni. Pedriljo skaldīja malku. Zēns piepalīdzēja darbos visu dienu. Viņš strādāja mājās, jo uz skolu nedrīkstēja iet. Tas bija par daudz, par daudz . . .

—  Vai jūs arī ticat baumām?

—  Es neticu nekam.— Spurainās ūsas piešķīra donam Martinam tiepšas un stūrgalvja izskatu, bet šodien viņš bija gluži sašļucis un noguris. Viņš apjucis paskatījās uz Antoniju un tad atkal vērās laukā pa logu.— Bet šādos laikos jāturas kopā ar savējiem. Krekls katram tuvāks par svārkiem.

Baltie bija iedzinuši viņu sprukās, stingri piedraudējuši, ka neviens nekad viņam neuzticēs vest savu kravu, ja viņš palīdzēs indiāņu salašņām. Antonija viņu saprata, saprata pārāk labi. Tomēr viņa to ienīda.

Durvīs dons Martins vēlreiz apstājās.— Gan jau atkal pienāks citi laiki,— viņš noteica, pa pusei mierinādams, pa pusei atvainodamies.

—  Un kas tad dos tos citus laikus?— viņa, acis nenovērsdama, nicinoši vaicāja.— Manrikesa kungs? Vai varbūt jūs pats?

Donam Martinam svila vaigi kā iepliķēti, un, ne vārda neteicis, viņš izmetās laukā.

Viņa paklausījās, kamēr noklusa soli, un tad dzirdēja stallī maujam lopus, atcerējās, ka jāretina rāceņi, bet spēki bija izsīkuši. Viņa saņēma galvu rokās, lūpas sajuta rūgtu, sālu garšu. Tas bija par daudz un gāja pāri cilvēka spēkiem. Un kā klāsies tad, kad būs jānovāc raža? Jau vairāk nekā nedēļu Huans bija prom. Ko viņš par to sacīs, kad atgriezīsies? Ja atgriezīsies . . . Atkal uzmācās bailes, kas viņai ne mirkli nedeva miera, un ar katru dienu bija grūtāk tās pārvarēt. Un ja viņš nepārnāks? . . . Tas bija par daudz, un kāda tam visam vispār jēga!

Izdzirdusi virtuvē Pedriljo kraujam malku, viņa saņēmās.

—  Māt!

—  Jā?

—  Šovakar atnāks Aleho.

—  Kā tu to zini?— Viņas balss skanēja kā aizsmakusi.

—  Es vakar viņu satiku. Dona Martina pļavas malā viņš uzgājis pumas pēdas, un mēs gribam izsekot zvēru. Varbūt tas atnāks atkal.

—  Vakar? Tas ir tik sen. Vari savu Aleho negaidīt.— Viņa pateica to pikti, it kā tā būtu nevis Aleho, bet Pedriljo vaina.

Viņš ienāca istabā.

—  Vai viņš saslimis?

—  Jā, viņam pielipusi bālģīmju slimība.— Un pēc brītiņa piebilda:—Viņa tēvs vairs nevēlas pie mums strādāt.

Zēna acīs bija manāms apjukums, tad pamazām tajās atgriezās izpratne,.

—  Aleho nav tāds, Aleho nav nekad tāds bijis. Viņš Niedresspieķa klātbūtnē nebaidījās mesties virsū Amaro par to, ka tas pateica . . .— balss aprāvās.

—  Viņš ir baltais,— māte rūgti teica,— un, ja notiek kas tāds, tad nav ne labo, ne slikto balto, ir tikai bālģīmji vispār.— Un pēc brīža:—Mums nāksies vieniem pašiem padarīt visus darbus.

Norijis siekalas, viņš drosmīgi sacīja:—Un padarīsim arī!

Vismaz pirmajā dienā viņi tika ar darbiem galā, lai gan no Pedriljo tas prasīja lielu piepūli. Bija jācilā maisi un jāstiepj siens, un bija jāslauc un jāuzrok, un vistas kladzināja, prasot barību, un sakņudārzu vajadzēja laistīt. Pedriljo cēla un stiepa, raka un nesa ūdeni. Un visu laiku viņam no prāta neizgāja mātes vārdi: nav ne labo, ne slikto balto, ir tikai bālģīmji vispār. Un agrāk viņa apgalvoja, ka visi esot tikai cilvēki, un viņš tam noticēja un ņēma to ļaunā. Tagad viņam bija liegts apmeklēt skolu, jo Gonsalesa kungs un kapteinis Vaskess arī bija tikai baltie, šoreiz mātei taisnība. Bet tad viņš drīkstēja būt tikai indiānis, un lai zibens viņu sasper, ja no šī brīža viņš bijīgi uzlūkotu kaut vienu bālģīmi.

Vakarā viņam sāpēja visi kauli un muskuļi un viņš bija tik stīvs, ka tikai ar pūlēm varēja saliekt muguru.

Viņi pašreiz sēdēja pie vakariņu galda, kad laukā atskanēja svilpiens. Matē izlikās to nedzirdam, un arī Pedriljo turpināja strēbt viru. Svilpiens atkārtojās. Pedriljo nemierīgi mirkšķināja acis un pašķielēja uz māti, taču tā sēdēja, galvu noliekusi. Laukā iesvilpās trešo reizi, tik tuvu un griezīgi, ka logu rūtis šķita nošķindam.

Pedriljo nolika karoti.— Es iziešu uz brītiņu.

—  Labi,— viņa noteica īdzīgi, it kā viņš būtu kādu nodevis.

Aleho bija atslējies ar muguru pret aku.— Kas ir, vai tu guli uz ausīm?— viņš nepacietīgi jautāja.

—  Nē, uz ausīm es neguļu, bet tā jau nu uzreiz neskriešu, ja kāds pasvilps.

Pedriljo, rokas kabatā sabāzis, stāvēja viņa priekšā plati ieplestām kājām, viņš atkal varēja atliekt muguru.

Aleho izbrīnā iepleta acis.— Kāda muša tev iekodusi?— Viņš bija Pedriljo draugs un pat kāvās drauga dēļ. Taču viņš bija un palika baltais.

—  Man nekas nav iekodis.

—  Nu, vai iesim medīt pumu?— Aleho bija paņēmis līdzi dona Martina bisi, bija pilnmēness nakts, pietiekami gaišs, lai redzētu zvēru, ja tas patiešām parādītos, un Pedriljo labprāt būtu gājis līdzi. Vēl ne reizi viņš nebija medījis pumu, un ļaudis stāstīja, ka tas nepavisam neesot grūti, jo zvērs esot gļēvs un augumā neesot lielāks par paprāvu suni. Taču Pedriljo bija noguris un jutās kā salauzts, un vi6s tikai tāpēc, ka dons Martins bija atstājis māti likteņa ziņā.

—   Nav nekādas vēlēšanās.

Aleho samirkšķināja acis. Viņš skaidri zināja, kādēļ Pedriljo vēlēšanās bija pagaisusi.

—  Tēvs būtu strādājis arī turpmāk. Tu zini, viņam nekad nekas nav bijis pret indiāņiem, taču tad viņš saietu ragos ar pārējiem, pat ar tiem no forta.

—  Un tad labāk viņš saiet ragos ar mums, vai ne!

—   Nerunā muļķības!— Aleho īgni atcirta. Viņš cieši skatījās uz Pedriljo.— Vai viņš vainīgs, ja jūs, indiāņi, uzsākat karu, — viņš uztrūkās kājās.

— «Jūs, indiāņi» . . .— Pedriljo nicīgi pārmēdīja.

—  Baltais Ķēniņš un franči varbūt ir araukāņi? Un Niedresspieķis, un Manrikesa kungs, un pārējie indiāņu nīdēji . . . Nevainīgie jēriņi atradušies!

—  Man nav jāatbild par viņiem.

—  Taču viņiem pretī nestājas neviens, arī tavs tēvs ne. Jūs esat smalki baltie, tāpēc jau nesmērēsiet rociņas.

Pedriljo nebija taisnība, to viņš pats saprata. Aleho viņu allaž aizstāvēja, taču sarūgtinājuma mērs bija pilns un gāja pāri malām.

—  Kas tev noticis?— Aleho ņurdēja. Pedriljo labprāt vēlējās saglabāt veco draudzību, taču viņš nespēja. Starp viņiem it kā atradās augsta siena.

—  Runa nav par jums,— Aleho samierinoši sacīja.

—  Tu un tavs tēvs — jūs esat kārtīgi indiāņi.

—  Kārtīgi indiāņi,— šņāca Pedriljo.— Jūs, baltie, kā no troņa augstumiem sakāt mums: tu esi kārtīgs, un tu neesi kārtīgs. Bet kas jūs tajā tronī uzsēdināja, ko? Un Niedresspieķis un Manrikesa kungs — viņi, protams, ir kārtīgāki par pašu kārtīgāko indiāni tikai tāpēc vien, ka viņu āda ir balta, vai ne? Pret mums neviens nevēršas, kur nu, tikai es nedrīkstu vairs iet skolā, un tavs tēvs ar savu balto ādu ir par smalku, lai strādātu pie mums. Tik kārtīgi jūs esat!

—  Aizveries, es nevienam neļaušu ķengāt savu tēvu, arī tev neļaušu!— Aleho pamazām kļuva nikns.— Tev ne, tu . . . tu indiāņu nejaucēns.

Pedriljo paskatījās Aleho acīs un nospļāvās tam pie kājām, bet Aleho ievilka viņam pa ausi tā, ka viņam debesīs parādījās divtik vairāk zvaigžņu.

Viņi sāka plūkties. Pedriljo negribēja to darīt, jo abi bija draugi. Taču Aleho bija bālģīmis, un tāpēc vien viņš to ienīda, ar visiem bālģīmjiem kopā ienīda, par Manrikesa kungu un Niedresspieķi, un par visiem pārējiem ienīda, jo toe visus viņš piekaut nevarēja. Viņš iezvēla Aleho pa degunu, kas pirms dažām dienām viņa dēj jau bija sadauzīts un asiņoja, nākošais sitiens trāpīja muti, viņš ienīda ne tikai savu pretinieku, bet arī pats sevi. Viņš bija noguris līdz nāvei, bet sāpes muskuļos un kaulos nemocīja. Viņā vairs bija atlicis tikai niknums un apņēmība kauties.

Arī Aleho bija spēcīgs kauslis, un nikns arī viņš bija, taču ne tik spēcīgs un ne tik nikns kā Pedriljo, un viņš nekāvās tik labi, jo viņa naids nebija liels. Viņu kājas sacēla putekļus, un viņi stenēdami apmainījās sitieniem. Pedriljo trāpīja pretinieka sejā, un tas savukārt iebelza viņam pa vēderu, tā ka aizrāvās elpa, un Pedriljo vēl divreiz trāpīja tam pa seju.

Saķērušies viņi zvalstījās uz vienu un otru pusi, iekrita dubļos un vārtījās pa ūdens peļķēm. Taču Pedriljo guva pārsvaru. Ar celi viņš spieda Aleho krūtis un vel arvien sita, un Aleho vaidēdams vairs nepretojās.

Beidzot Pedriljo uzsvempās kājās.

—  Taisies, ka tiec, baltais pļūtīzer,— viņš smagi elsa.— Ja es tevi vēlreiz notveršu, tad nudien nositīšu, vai dzirdi! Es nositīšu tevi!— Viņš runāja par nosišanu gluži kā Amaro. Kas gan bija noticis ar viņu un ar Aleho, un ar visu pasauli?

Aleho ar pūlēm piecēlās. Viņa deguns asiņoja kā todien, kad viņš Pedriljo dēļ bija nostājies pret visu klasi, taču šoreiz pats Pedriljo sadauzīja to līdz asinīm. Viņš apsēdās uz akas malas un apmazgāja seju. Tad paņēma bisi un, neteicis ne vārda, gāja prom. Pie pagalma vārtiem viņš vēl apgriezās un piedraudēja ar dūri.

Pedriljo meta viņam ar akmeni.— Vācies prom, vācies prom, sūdainais bālģīmi!

Klupdams viņš pārkāpa mājas slieksni. Durvīs stāvēja māte ar šauteni rokās.

—  Kas noticis?

—  Nekas. Es noģērēju Aleho viņa balto ādiņu.

Māte palaida dēlu sev garām istabā, pētoši viņu

noskatīdama, un viņas pierē ievilkās raižpilnas rievas. — Es domāju, viņš ir tavs draugs.

—  Man vairs nav neviena drauga.

Viņa centās viņu nomierināt, skaidrodama:

—  Ja jau kāds baltais mūs apciemo, tad nevajag viņu uzreiz dzīt prom.

—  Jā, naktī viņš atnāk, bet dienā viņa tēvs kaunas šeit strādāt.

Arī tas bija netaisnīgi. Taču Pedriljo citādi nemāceja, visu laiku viņam tika atgādināta viņa ādas krāsa, un visi, kuriem āda nebija sarkana, viņu tās dēļ neieredzēja.

—  Uz pilsētu mani neaizvilks ar desmit zirgiem, iegaumē to, un arī Lekvēnā es nepalikšu. Kad tēvs pārnāks, es došos pie araukāņiem viens pats, ja būs vajadzīgs.

—  Nekļūsti bezkaunīgi rupjš pret mani, vai dzirdi!

Ņurdēdams viņš nodūra galvu, viņa dusmas nerimās.

Māte nopūtās.— Ja turpmāk arī ies tā kā patlaban,

tad ilgi mēs šeit nepaliksim.

Viņš redzēja, cik ļoti viņa nomākta, tāpēc centās apvaldīt savas lielās dusmas un mēģināja māti mierināt:— Pagaidi tik, kad atgriezīsies tēvs, viņš tiem parādīs.— Bet pats neticēja tam, ko teica, un arī viņa tam neticēja.

Nākamā diena neatšķīrās no iepriekšējās, tikai spaiņi un maisi, un siena krāvums likās divtik smags, un zeme piepeši bija kļuvusi divtik cieta, un saule kveldēja divtik karsti. Šodien viņi vairs netika ar darbiem galā, kaut arī rāvās slapju muguru no agra rīta līdz vēlam vakaram, un kā būs rīt un parīt, un nākamnedēļ?

Vakarā Pedriljo devās pēc ūdens. Cilādams nogurušās kājas, viņš prātoja, kāpēc viņiem jānes šis krusts, jo viņi taču Lekvēnā nepaliks, viņš noteikti ne, un tēvs nedarīja labi, aizjādams prom ar karavīriem un atstādams viņus šeit vienus. Bija iestājusies melna nakts, mēness slēpās biezos mākoņos.

Kad viņš grasījās ielaist spaini akā, kāda roka sagrāba viņa kāju un kāda cita uzspieda uz mutes vecu, smirdīgu lupatu kumšķi, lai viņš nevarētu kliegt. Pēc mirkļa kādi septiņi vai astoņi stāvi jau rosījās ap viņu. Pedriljo lūkoja atgaiņāties, sperot ar kājām, taču viņš nejaudāja ne pakustēties, un smirdīgā lupata smacēja viņu vai nost. Viņi sakrita Pedriljo virsū, sita ar dūrēm un mīdīja viņu, dažiem līdzi bija nūjas, un viņi atkārtoja eksekūciju no jauna. Iesākumā viņš dzirdēja balsis, pēc kurām pazina Lalo un Aleho, tad viņš vairs neuztvēra neko un beidzot, kad tika palaists vaļā, palika nekustīgi guļam uz zemes. Tādu viņu ieraudzīja māte, izgājusi palūkoties, kur viņš tik ilgi kavējas.

Māte iestiepa zēnu istabā, nomazgāja viņu un pārsēja brūces. Lūpas bija pārsistas, seja ap acīm laistījās visās varavīksnes krāsās, un pār viņa ribām, šķiet, bija rikšojis zirgu bars. Liekot pārsējus, mātes rokas trīcēja, tomēr tās bija bezgala saudzīgas.

—  Kurš tas bija, bērniņ? Kas to izdarīja?

—  Es nezinu,— viņš meloja. Uzsmaidījis mātei, viņš mēģināja piecelties, taču tūlīt vaidēdams atslīga atpakaļ.

—  Guli vien, manu zēn. Nekusties.

Viņa nosēdās uz salmu maisa malas un glāstīja Pedriljo galvu, it kā viņš būtu mazs bērns.— Gan būs labi, zēn, būs atkal labi,— viņa murmināja. Un pa starpam nikni izmeta: Bālgīmju salašņas!

Pedriljo nācās palikt gulta ne vien tajā vakarā, bet arī nākamajā un aiznākamajā dienā, un darbi palika nedarīti. Mate paveica tikai pašu nepieciešamāko. Pēc nedējas viņa devās iepirkties pie Kurro. Viņa atnesa miltus un cukuru, un citas vajadzīgas mantas un turklāt atveda divus lielus, pusmežonīgus suņus.— Tos mēs vakarā palaidīsim, lai skraida pa pagalmu,— viņa sacīja. Citādi tālāk par stalli viņa baidījās iet.

—  Kurro bijis fortā,— māte stāstīja,— viņš lūdzis tiem zaldātus savu durvju priekšā. Viņam bailes, ka zeltrači nesadauza viņa veikalu lupatu lēveros. Bet kapteinis viņu aizdzinis prom. Viņš kliedzis, ka Lekvēnā nekad nekas tāds nevar notikt un lai Kurro lasoties pie visiem velniem. Kurro aiz bailēm kļuvis pavisam šļaugans, neviens zeltracis un arī citi vairs neiegriežas pie viņa iedzert mēriņu šņabja, pat Manrikesa kungs ne.— Viņa palūkojās uz Pedriljo, un viņas acīs vairs nebija lielā niknuma pret Kurro.— Lekvēnā sākusies īsta elle. Te kļūst aizvien sliktāk, nevis labāk. Visi vienā balsī apgalvo, ka jebkuru nakti pehuenhi būs klāt.

—  Vai tu tici. .. tici, ka viņi nāks?

—  Es nezinu, manu zēn, es nezinu.

Viņa sēdēja noliektu galvu, un viņš nojauta, ka māte domā par tēvu, par to, kad tas beidzot pārnāks.

Vakarā, ejot pie miera, māte paņēma istabā līdzi pielādētu šauteni. Tas droši vien tika darīts pehuenhu dēļ, par kuriem visi runāja, ka tie grasoties nodedzināt kolonistu mājas. Pedriljo izlikās neko nemanām, taču pēc brīža viņš klusām piecēlās, arī atnesa šauteni un nolika blakus salmu maisam. Tagad viņi var nākt, tie pehuenhi. Viņš neļaus viņiem nosvilināt māju, kaut tie simtkārt sauktos araukāņi tāpat kā viņš.

Nakts vidū viņš pamodās. Vai blakus istabā neskanēja soji? Tagad viņš atkal tos sadzirdēja. Māte izslīdēja cauri istabai. Un tad viņš ārā dzirdēja troksni. Izklausījās, it kā kāds rāptos pāri žogam. Satvēris šauteni, Pedriljo aizlīda pie loga, bet bija pārāk tumšs, lai kaut ko varētu saskatīt. Tikai žogs atkal iečīkstējās un atskanēja klusināti čuksti.

Piepeši atskanēja suņu rejas, spalgas un mežonīgas, it kā tie kluptu virsū medījumam. Par atbildi atskanēja skala lamāšanās, bālģīmja lāsti un zābaku dauzīšana pret zemi. Blakus noribēja šāviens. Tā bija māte, bet tūlīt ārā atbildēja ducis citu šāvienu. Šķindēdami bira logu stikli, un Pedriljo dzirdēja griestos un sienā iestrēdzam lodes. Viņš uz labu laimi blieza nakts tumsā. Un tad viņš kaut ko ieraudzīja. Virs ciemata pacēlās sarkana blāzma un nokrāsoja debesis sarkanas kā asinis. Vai tiešām pehuenhi bija klāt? Vai viņi būtu pārsteiguši fortu un ieņēmuši to? Kāpēc ļaudis snauda?

Viņš gribēja tikt pie mātes istabā, taču atkal sāka rībēt šāvieni, un viņam nekas cits neatlika kā mesties guļus uz grīdas. Blakus istabā māte raidīja atbildes šāvienus, un arī viņš, cik ātri mācēdams pielādējis šauteni, šāva vēl un vēlreiz.

Laukā uzliesmoja kāda uguns. Tā loku lokiem laidās mājas virzienā un, tikusi pāri tai, nozuda tālē. Uguns- šķēpe! Tiem tomēr jābūt araukāņiem! Nākošais šāviens nogāja secen, bet trešoreiz Pedriljo izšāva īstajā brīdī, kad priekšā atplaiksnīja uguns. Atskanēja kliedziens. Laikam trāpīts. Degošais, piķī mērcētais šķēps nokrita zemē, un tā liesmas apgaismoja divus bēgošus vīrus, kuri vilka trešo. Bālģīmji! Vienu zeltraci Pedriljo pazina uzreiz.

Beidzot arī forts modās. Trauksmes taures skanēja, un laukā sākās lielā skraidīšana un sasaukšanās. Pedriljo izšāva vēl pāris reižu, arī māte darīja to pašu, taču neviens vairs neatbildēja. Sarkanā blāzma vērtās arvien lielāka un gaišāka. Un tad viņš izdzirda jātniekus, daudzus jātniekus. Zaldāti!

Māte iesteidzās virtuvē.

—  Dēliņ, vai tu esi ievainots?

Viņš paskatīja uz māti platām acīm.— Tie bija baltie, māt. Viņi gribēja aizdedzināt jumtu mums virs galvas. Viņi allaž mēdz teikt, ka tā darot tikai indiāņi.

Ārā bija dzirdami soli, ienāca kapteinis Vaskess, un viņam sekoja vēl divi karavīri. Kapteinis dusmās bija savilcis dūres.

—  Kādi salašņas! Viņi man stāsies kara tiesas priekšā!

Māte vēl arvien stāvēja ar šauteni roka, un arī

Pedriljo nebija nolicis savējo.

—       Jūsu bālģīmji gribēja spēlēt indiāņus,— viņa dzedri sacīja,— taču, kā liekas, viņi ir pārdomājuši.

—       Tad jau mcs . . . mēs esam ieradušies īstā laikā,— viņš stomījās.

•— Nudien īsta laika! Ja mēs paši nebūtu uzmanījušies, jūs varelu jau mums rakt kapu.— Viņa pamāja ar galvu uz loga pusi.— Kas tur deg?

—  Kurro veikals. Viņi to aizdedzinājuši.

—   Un viņš pats?

—       To mēs nezinām. Viņš ir pazudis.— Kapteinim raustījās acu plaksti.— Mēs bijām tur, mēģinājām glābt, kas glābjams. Tāpēc ātrāk atnākt nevarējām. Taču es jums apsolu, ka mēs vainīgos sodīsim, dodu savu virsnieka godavārdu.

Antonija klusēdama skatījās uz viņu, bet viņš kādu mirkli vēl pastāvēja, tad pagriezās un gāja prom.

Kapteinis Vaskess lika pārmeklēt apkārtni, un karavīri atrada vecu, saņurcītu platmali un asins pēdas. Viņš deva pavēli pārmeklēt visas Lekvēnas mājas un aizturēt ikvienu, kam būtu šauta brūce. Taču viņi neatrada nevienu ievainoto. Daži zeltrači bija nozuduši bez pēdām.

Kurro stāvēja Manrikesa kunga durvju priekšā. Viņš bija paguvis aizbēgt pa sētas logu, aizrāpojis prom un paslēpies krūmos. Tur viņš bija nogaidījis, kamēr kņada aprimst un ugunsgrēka atblāzma noplok. Nākt laukā no patvēruma viņš neuzdrošinājās. Zeltrači vajāja viņu, visi baltie vajāja viņu, un kapteinis Vaskess atteicās viņu aizstāvēt. Viņš bija spiests slapstīties — pāris dienu vai varbūt nedēļu — tik ilgi, kamēr briesmas būs garām.

Nakts aizsegā viņš aizlavījās līdz Manrikesa kunga mājai un nu stāvēja viņa durvju priekšā. Iekšā bija tumšs, un viņš vilcinājās. Izbailes vēl stindzināja viņa locekļus, bet kas notiks, ja Manrikesa kungs viņam liegs savu palīdzību? Simtiem reižu viņš sev atkārtoja, ka Manrikesa kungs vienmēr ir bijis viņam labvēlīgs, un sadūšojies beidzot pieklauvēja. Iekšā viss bija klusu. Bet vai tur kāds nesačukstējās? Pagaidījis viņš jau gribēja klauvēt otrreiz, taču iedegās gaisma un durvis atvērās. Pats Manrikesa kungs stāvēja uz sliekšņa.

—  Ko tu gribi?

Manrikesa kungs, pieklājīgais Manrikesa kungs runāja tādā tonī, it kā Kurro būtu viņa zirgu puisis, un viņš teica «tu».

—  Es . . . es . . . viņi aizdedzināja manu māju.

Tikai tagad Kurro pamanīja, ka Manrikesa kungs

bija pilnīgi saģērbies, un droši vien viņam viss jau bija zināms, viņš pats bija aculiecinieks ugunsgrēkam ciemā. Taču nē, viņam mugurā bija zamšādas vamzis, it kā viņš būtu pārnācis no medībām, un no galvas līdz papēžiem viņš bija slapjš un dubļiem notašķījies, it kā būtu gulējis mitrā zālē. Uz sejas viņam bija manāmas pulvera pēdas. Kurro redzēja pie sienas pielādētu šauteni.

—  Tā tev arī vajag. Mēs negribam Lekvēnā dzīvot kopā ar sarkanādainajiem salašņām.

Kurro vārdus dzirdēja, taču nesaprata. Tas, kas notika šai naktī, nebija viņa prātam aptverams.

—  Tās preces, kas atrodas jūsu šķūnī, Manrikesa kungs…

—  Kas atrodas manā šķūnī, pieder man.

Kurro blenza uz bālģīmi, un tas lēnām satvēra šauteni un uzvilka gaili.

—  Vācies prom, indiāni! Mēs necietīsim šeit nevienu sarkanādaino, un ja es vēlreiz tevi redzēšu . . .

Manrikesa kungs bija baltāks nekā jebkad agrāk. Kurro mirkli stāvēja kā sastindzis, tad aizskrēja tumsā kā suns, ko saimnieks ar kājas spērienu padzinis.

XVI nodala

Viņi jāja visu nakti. Ratus viņi bija pametuši, un visu laiku gar kalnu grēdu jātnieki rikšoja uz ziemeļiem. Viņi vairījās no plašā, atklātā klajuma, kaut gan tur būtu tikuši ātrāk uz priekšu. Viri zināja, ka araukāņi jau sarosījušies, lai dzītos viņiem pakaļ, un pēc dažām stundām arī apkārtējo apmetņu indiāņi zinās, kas noticis, un tad visa teritorija būs kā bišu strops, kurā kāds iemetis akmeni. Līdz robežai bija atlicis vairākas dienas, ko jāt, un klajumā araukāņi viņus noķertu, tiklīdz ataustu gaisma.

Tāpēc viņi labāk turējās nepārredzamā apvidū, meža malā un bieži pat pagriezās augšup uz oļaino nogāzi, kur pēdas bija divreiz grūtāk saskatāmas.

Huans, ceļu izlūkodams, visu laiku jāja gabaliņu citiem priekšā; neliela attāluma no galvenās grupas pa labi un kreisi no tas turējās pa diviem jātniekiem. Tā stundu pēc stundas viņi rikšoja vienmērīgā riksī, lai taupītu zirgu spēkus. Jau sen aiz viņiem bija izdzisusi pehuenhu nometnes uguns pēdējā atblāzma.

Pirms rītausmas sāka līņāt smalks lietus, kas izmērcēja drēbes un segas un nokļuva līdz pat ādai. Taču viņi bija pateicīgi lietum. Tas izdzēsa pēdas un palielināja cerības izglābties.

Beidzot uzausa nepacietīgi gaidītā gaisma, tagad viņi vieglāk varēja atrast ceļu, bet arī bažas pieauga, jo araukāņiem būs vieglāk viņus pamanīt.

Antuāns Orēlijs visu laiku nebija bildis ne vārda. Viņš jāja starp Irigojenu un Venegasu. Viņi nebija francūzi sasējuši, lai tam būtu vieglāka jāšana.

Pret rītu viņā atgriezās dzīvība. Viņš palūkojās visapkārt, vēroja kokus un uzkalnus. Kad viņš redzēja, cik mazs attālums ir nojāts un cik dziļi indiāņu teritorijā viņi vēl atrodas, viņa lūpas savilkās ņirdzīgā smīnā. Tagad viņš jāja lēnāk un pamazām atpalika dažus soļus citiem aiz muguras.

Irigojens pagriezās.

—  Uz priekšu, nedariet nekādas muļķības!

—  Kleperis vairs nevar. Tas ir noguris.— Antuāns Orēlijs acīm redzami bija atguvies no bailēm, kādas viņam bija iedzinuši Irigojens un Venegass. Viņš labi zināja, ka araukāņi viņu meklē. Un viņš zināja arī, cik tālu atlicis jāt līdz robežai.

Venegass klusēdams izmeta laso un ar virves galu spēcīgi iesita francūža zirgam, tā ka tas pārbiedēts salēcās un metās aulos.

— Neliekas vis,— viņš drūmi noteica.— Ja tu vēlreiz mēģināsi mūs vazāt aiz deguna . . .— Viņš nepabeidza un ar delnu papliķēja pa revolvera maksti.

Francūzis neatbildēja.

Arī visu pēcpusdienu viņi jāja bez atpūtas, reizēm rikšos, reizēm solos. Divreiz viņi šķērsoja pakavu pēdas, vienreiz tās bija gandrīz noskalotas, bet otru reizi tās varēja būt tikai pusstundu vecas — tik reljefi tās izcēlās uz mitrās zemes. Neviens neteica ne vārda. Visi zināja, ko šeit nozīmē svešas pēdas. Viņi tik saspringti skatījās un ieklausījās mežā un zaļajā krūmu sienā ap sevi, ka likās — šajos cilvēkos vairs nav vietas citām sajūtām, tikai redzei un dzirdei.

Huans jāja reizēm piecdesmit, reizēm simt metru priekšā. Viņi redzēja to parādāmies starp kokiem, tad tas atkal nozuda, un tikai pēdas viņiem norādīja pareizo virzienu. Vēl joprojām Huans bija indiāņu apģērbā. Līdz šim viņam nebija bijis laika to nomainīt, un tagad viņš to vairs nevarēja izdarīt. Citas drēbes bija palikušas ratos.

Francūzis šorīt viņu bija redzējis pirmo reizi. Tiklīdz Huans parādījās, viņš izstiepa kaklu, pagriezās, izslējās kāpšļos stāvus, it kā gribēdams pārliecināties, vai tas tiešām ir indiānis vai arī pārģērbies baltais. Tas nodarbināja viņu tik ļoti, ka viņš neuzmanīja ceļu, un zirgs vairākas reizes paklupa. Acīmredzot viņš nebija nekāds veiklais jātnieks.

Pēcpusdienā lietus pārstāja. Vējš pašķīra mākoņu segu, un pa zilo debesu logu lūkojās apsnigušās kalnu galotnes. Tagad viņi beidzot apstājās, lai atpūstos.

Tas bija nepieciešams gan tāpēc, ka tagad viņi aiz sevis atstāja redzamas pēdas, gan arī tāpēc, ka viņiem un zirgiem bija vajadzīga atpūta. Viņi krišus izkrita no segliem, nedaudz ieēda aukstu barību, jo par uguni nebija pat ko domāt, un nolikās gulēt. Ap pusnakti viņi gribēja doties tālāk.

Huans visu laiku juta sev pievērstus divus acu pārus: francūža pētošo skatienu, kas nenovērsās no viņa sejas, un drūmo Irigojena skatienu, kas vairāk bija vērsts nevis uz viņa seju, bet gan uz apģērbu — indiāņu tērpu un pieres apsēju, kurš viņam atkal bija apsiets ap galvu. Huans bija cerējis, ka leitnants samierināsies ar viņa sarkano ādu pēc visa tā, ko viņš bija darījis leitnanta dēļ, un redzēja, ka Irigojens cīnās pats ar sevi. Taču izlīgt ar sarkanādaino nebija Irigojena spēkos.

Tad Huans nogūlās blakus Medinam uz savas segas un lūkojās jau satumsušajās debesīs, kurās mākoņu driskas peldēja uz ziemeļiem, uz turieni, kurp bija jādodas arī viņiem. Viņš bija noguris līdz nāvei, tomēr nevarēja aizmigt. Viņam nedeva mieru doma, vai tiešām viņiem izdosies. Jāšana uz dzīvību un nāvi bija tikai sākusies. Un kur slēpās araukāņi, kas viņiem sekoja pa pēdām? Vai tie bija tālu vai tuvu, varbūt jau bija sadzinuši pēdas savam laupījumam un tagad noslēdza loku? Viņš zināja, ka arī Medina neguļ un droši vien pārējiem tāpat nenāca miegs, lai gan nogurums bija liels un locekļi ka svina pielieti.

—  Nez vai viņi vēl ir aiz mums?

Viņš paskatījās uz Medinu un redzēja, ka tas piebāž pīpi ar tabaku.

—  Droši! Viņi turēsies aiz mums, kamēr neuzzinās, kur mēs esam. Un pirmkārt viņi mēģinās mums nogriezt ceļu uz Lekvēnu.

Medina lūkojās pāri uz Antuānu.— Beigās nelīdzēs nekas, un viņi tomēr uzbruks fortam.

Huans papurināja galvu.— Tagad viņiem nav ieroču, palikuši tikai tie, kurus viņi paguva izdalīt. Un franči viņiem vairs nepalīdzēs. Tie grib nevis kaut kādu indiāņu dumpi, bet gan tādu sacelšanos, kuras priekšgalā stāvētu viņu Antuāns Orēlijs. Bet bez ieročiem un palīdzības no ārpuses moluhi nepiedalīsies. Es deru — pēc divām trim nedēļām, varbūt pat ātrāk viņi jās atpakaļ uz mājām. Un pehuenhi vieni paši neko daudz nevar izdarīt.— Viņš apklusa.— Vēl jo vairāk tāpēc, ka savu Balto Ķēniņu viņi nedabūs atpakaļ, vismaz dzīvu ne, pat ja viņi… ja viņi mūs panāks.

Viņš ietinās savā segā, un arī Medina neko vairs neteica, jo nebija ko teikt.

Viņi bija norunājuši, kā mainīsies sardzē. Huans bija pēdējais, pēc tam — pirms pusnakts viņi gribēja atkal doties ceļā. Kad bija satumsis, viņš tomēr iesnaudās un pamodās tikai tad, kad Venegass purināja viņu aiz pleca.

—  Ej, ir tava kārta.

Melnmatis stāvēja Iluanam blakus, kamēr viņš iekāpa zābakos.

—  Tas suns piedāvāja man naudu, ja es ļaušu viņam aizbēgt,— veselu kalnu naudas.— Venegasa balss drebēja aiz sašutuma.— Es tiešām nesaprotu, kāpēc mēs auklējamies ar šo zelli!

—  Būs labāk, ja nodosim viņu tiesai, nevis nošausim šeit. Citādi franči mēģinās atkārtot šo avantūru.

—  Pārbēgs vēl pie indiāņu salašņām . . .— Venegass samulsis apklusa.

Huans piecēlās. Viņš juta, ka asinis iesitas sejā, un klusēdams satvēra ieroci. Sie baltie visi bija vienādi, pat labākie.

—  Tas . . . tas nebija tā domāts . . .— Venegass stostījās.

Taču Huans vairs neklausījās un devās apgaita pa nometni. Viņa kājas bija stīvas un arī sāpošais elkonis lika sevi manīt. Noietais ceļš bija garš un grūts, bet priekšā tas būs vēl grūtāks. Viņš lēnām apstaigāja nometni. Nakts vējš čabināja lapas, kaut kur kliedza apogs, šur tur kāds no kareivjiem nemierīgi grozījās miegā. Huans to dzirdēja tikai ar pusausi.

Kāda tam visam bija jēga! Viņš, indiānis, lika uz spēles savu dzīvību, lai saglābtu mieru pierobežā, un tie, kuri kūdīja uz karu, bija baltie. Taču tas neko nenozīmēja. Nozīme bija tikai viņa ādas krāsai, un baltie uzskatīja indiāņus tikai par salašņu bandu. Bet viņam, Huanam, neuzticējās, pat Medina un Venegass ne . . . Huans sakoda zobus. Par spīti! Viņš to izdarīs! Viņš piespiedīs bālģīmjiem sajust cieņu pret viņu, kaut vai pašiem pret savu gribu.

Viņš gāja pie francūža. Tātad šis putniņš gribēja aizlaisties. Te piesardzība bija vajadzīga — un, jo vairāk, jo labāk. Viņš atmeta segu un pārbaudīja saites. Tās turējās labi. Kad viņš cēlās augšā, viņa acis sastapās ar plaši atplestajām Antuāna acīm. Bālģīmis negulēja.

—   Vai tu esi araukānis?

Huanu pārsteidza nevis jautājums, bet gan tas, ka jautāts tika nevainojamā araukāņu valodā, un viņš apstiprinoši pamāja.

—   No kuras cilts?

—  No moluhu.

—       Manā nometnē ir daudz moluhu. Kāpēc tu palīdzi savas tautas ienaidniekiem?

Huans dziļi ievilka elpu.— Manas tautas ienaidnieks ir karš.

Antuāns izlikās to nedzirdam. Viņš piecēlās sēdus.

—  Palīdzi man aizbēgt. Es atvedīšu araukāņiem jaunus ieročus. Mēs padzīsim baltos, un visa zeme piederēs jums. Tu kļūsi par savas cilts virsaiti.

—  Vai araukāņi padzīs arī tavus frančus?

—  Jums neizdosies aizbēgt,— draudēja Antuāns.

—  Jau rīt mani ļaudis jūs noķers, un tad tev būs beigas. Tāpēc dodu tev padomu kā draugam: palīdzi man izbēgt!

—       Ja jau tevi atbrīvos tavi ļaudis, kam gan es tev esmu vajadzīgs?

—       Ko jūs darāt pie gūstekņa?— Irigojenam bija caurs miegs, un pēkšņi, kā no zemes izaudzis, viņš nostājās Huana priekšā.

—  Es pārbaudīju, vai saites ir stipras, manu leitnant.

Irigojens noliecās un pataustīja mezglus.

—  Un ko jūs ar viņu runājāt?

Huans vilcinājās.

—  Nu, sakiet!

—  Viņš gribēja mani pierunāt, lai ļauju viņam bēgt.

Pat tumsā viņš juta Irigojena neuzticīgo skatienu.

—  Ejiet atpakaļ savā postenī.

Huans pagriezās.

—       Un noņemiet taču sasodīto pieres apsēju. Seit jums tas nav vajadzīgs. Vai jums tik ātri atauguši mati?

Huans nebija pārliecināts, vai vārdos neskanēja izsmiekls, tāpēc viņš izlikās tos nedzirdam.

—       Es likšu aizbāzt jums muti, ja jūs vēlreiz to atvērsiet.— Irigojena balss noskanēja pāri naksnīgajai nometnei.

Brīdi vēlāk viņi sēdēja seglos. Bez vārdiem procesija atkal devās tālāk cauri tumsai, un atkal tas bija Huans, kurš veda. Viņi turējās vēl tuvāk pie kalna nogāzes nekā vakar, vēl vairāk meklēja mežu un akmeņainu zemi zem kājām, uz kuras nepaliktu pēdas. Tagad briesmas draudēja ne tikai no aizmugures un sāniem, bet arī no priekšas. Araukāņi varēja būt visur, un vienīgi tas bija labi, ka viņi meklēja baltos apmēram kā adatas siena kaudzē.

Šodien viņi virzījās uz priekšu vēl lēnāk gan tāpēc, ka jāšana pa slapjo zemi bija smaga, gan tāpēc, ka zirgi un cilvēki nebija atpūtušies. Viņi atradās ceļā jau desmito dienu, divreiz bija šķērsojuši kalnu grēdu un, atskaitot īsus pārtraukumus, sēdēja seglos divdesmit astoņas stundas.

Turklāt ar viņiem kopā jāja Antuāns Orēlijs. Šodien viņam gāja vēl sliktāk nekā vakar, viņa zirgs klupa uz oļiem ik pēc trim soļiem. Venegass atkal mēģināja ar draudiem skubināt kleperi, bet tad ievēroja, ka tagad zirgs patiešām klibo. Tas kļuva aizvien lēnāks, kaut gan Venegass to šaustīja ar laso galu.

No rīta viņus gaidīja jauns pārsteigums. Sarķa kreisā priekškājā bija pietūkuši, un tas vispār vairs nespēja tikt uz priekšu. Viņi sastājās aplī ap francūzi, un Huans redzēja tā acīs pavīdam ironiju. Taču brūni iedegusi seja palika bez jebkādas izteiksmes.

—  Viņš tīšām ir nodzinis kleperi,— kāds kliedza,

—  lai indiāņi varētu mūs panākt!

Par atbildi kareivji dusmīgi murmināja:—Darīsim galu! Vai viņa dēļ mums pašiem būs beigas?

Antuāna deniņos izspiedās pulsējošas dzīslas.

—  Jūs . . . jūs nedrīkstat mani nonāvēt!

—  Vai tu esi labāks par slepkavu?

—       Mums ir pavēlēts viņu dzīvu nogādāt Lekvēnā! — Irigojens pārkliedza troksni.

—  Ja mēs drīkstētu . . .— Venegass murmināja.

Medina pievērsās Huanam:— Ko teiksi tu?

Huans skatījās uz balto, uz šo balto, kurš bija ievilcis

karā araukāņus, un viņš zināja, ka tā dzīvība tagad atrodas viņa rokās. Viņš varēja likt to nogalināt, un neviens nevarētu viņam to pārmest. Francūža acīs spīdēja bailes — neslēptas, mežonīgas bailes.

—       Labāk nogādāsim viņu fortā dzīvu,— lēnām sacīja Huans.— Mēs varam pārmaiņus sēdināt viņu sev aizmugurē uz segliem.

—  Un ja araukāņi tuvosies un mums vajadzēs bēgt?

—       Pie velna!— iejaucās Irigojens.— Es teicu, mēs ņemsim viņu līdzi. Tā ir pavēle — un pietiek!

Taču kareivji nekustējās. Viņi gribēja dzirdēt, ko teiks Huans.

—       Ar šiem kleperiem mēs taču nevarēsim aizbēgt no araukāņiem, ja tie atklās mūsu pēdas. Jācer, ka mēs izslīdēsim no viņu nagiem. Un tad jau ir vienalga, vai mēs ņemsim viņu līdzi vai ne.

Viņi kurnēja, taču pakļāvās vairākumam. Huanam bija taisnība. Ar saviem nodzītajiem zirgiem viņi nevarēs izbēgt no vajātājiem. Tā bija rūgta, bet skaidra patiesība.

Taču dusmas Irigojena acīs neizzuda. Kareivji nebija viņam paklausījuši, tie bija gaidījuši, ko teiks indiānis Moraless.

Viņu priekšā stiepās gara, atklāta nogāze. Lai iegūtu laiku, viņi jāja šķērsām tai pāri. Saule vēl slēpās aiz kalnu grēdas, šī puse atradās ēnā, un briesmas tikt atklātiem nebija tik lielas. Vēlāk viņi sameklētu kādu mazu aizsargātu ieleju un paslēptos tur līdz tumsai. Antuāna kleperi viņi palaida bez jātnieka.

Pagāja gandri/, divas stundas, kamēr viņi tika pāri nogāzei. Tā bija stāva un akmeņaina, un viņiem bija jāpiemērojas lēnakajam — Medinas zirgam, kurš tagad nesa divkāršu nastu.

Visapkārt valdīja klusums, tikai vējš gaudodams klejoja starp klintīm; segli čīkstēja, un reizēm kāds pakavs spalgi atsitās pret klinti vai arī kāds akmens atdalījās un grabēdams vēlās lejā. Jātnieki bija tramīgi un klajumā nejutās droši — it kā no meža tos novērotu dučiem naidīgu acu un starp klintīm uzglūnētu simtiem briesmu. Ikviens vēlējās, kaut viņš sēdētu drošā slēptuvē, un nebija neviena, kas laiku pa laikam neatskatītos pār plecu, lai pārliecinātos, vai aizmugurē neparādīsies vajātājs. Araukāņi bija pieredzējuši pēdu dzinēji.

Huans jāja priekšgalā. Viņš juta ļaužu nemieru un arī sevī manīja to pašu — vajāta radījuma pašaizsardzības instinktu: paslēpties, izvairīties no plašajiem līdzenumiem, kur viņu viegli var ieraudzīt. Protams, tas jau būtu paša nelabā pirksts, ja tieši tagad, pēdējā stundā, kas bija nepieciešama, lai sameklētu slēptuvi, viņi uzdurtos araukāņiem. Bet vai vispār kāds varēja pateikt, kas un kad ir saistīts ar velnu?

Kad viņi gandrīz jau bija sasnieguši nogāzes malu, Huans aizmugurē izdzirda saucienu. Viņš pagriezās, un pārējie darīja to pašu, un, iekams viņi kaut ko saskatīja, visi zināja, ko nozīmē šis sauciens. Meža malā, kur viņi bija apstājušies pirms divām stundām, parādījās jātnieki. Tie izskatījās kā melni punkti un bija pārāk tālu, lai tos varētu pazīt, taču šie jātnieki varēja nozīmēt tikai vienu: araukāņi bija tikuši viņiem uz pēdām.

Nogāzes zemāko malu jau apspīdēja saule, bet viņi vēl atradās ēnā, un indiāņi varbūt nebija viņus pamanījuši. Viņi iecirta zirgiem piešus sānos, uzlēkšoja atlikušo ceļa gabalu uz augšu un nozuda aiz pirmajām klintīm. Seit viņi noturēja kara padomi. Patiesībā tā nebija apspriede, viņi gribēja drīzāk uzzināt Huana padomu, kā tagad izkļūt no ķezas.

—  Seit mēs nevaram palikt,— viņš teica.— Mūs meklēdami, viņi apgriezīs katru akmeni. Mēs jāsim atkal lejup un cauri mežam līdz turienei, kur sākas stepe. Varbūt mums izdosies viņus apvest ap stūri.

—  Un ja ne?

—  Tad būs jāsastopas aci pret aci.

Visi klusēja. Neviens nezināja, cik stipri ir araukāņi, taču, pat ja viņi tiktu ar tiem galā, šāvieni droši vien atvilinātu jaunus vajātājus. Saspringti, sakniebtām lūpām viņi cieši skatījās uz Huanu. Viņam bija taisnība: citas izejas nebija.

—  Piekrītat?

Viņi pamāja. Huans redzēja ap sevi daudz balto seju: indiāņu nīdēja Irigojena, Medinas, kurš bija sācis viņam neuzticēties, kaut agrāk abi bija draugi, Vene- gasa, kurš vakar bija nolādējis «sarkanos salašņas». Tagad šie baltie gaidīja, ka viņš izglābs tiem dzīvības, un neviens no kareivjiem neprasīja Irigojena pavēli; viņi prasīja tikai viņam, un šobrīd Irigojens nesaskatīja tur nekā slikta. To viņš izdarīs vēlāk, kad viņi laimīgi būs izbēguši. Ja vien viņiem izdosies izbēgt. . .

—  Uz priekšu!

Tagad Irigojens uzsēdināja francūzi uz zirga sev aiz muguras, uz sava melnā slepkavnieka, visstiprākā un visātrākā zirga. Viņi dzina zirgus straujos rikšos, pēc pusstundas atkal nokļuva mežmalā, nojāja vēl kādu gabalu, līdz atrada nelielu strautu un jāja pa to tālāk. Ne tikai uz akmeņiem, arī ūdenī nepalika pēdas. Savus vajātājus viņi vairs neredzēja, varbūt patiešām viņiem bija izdevies no tiem tikt vaļā.

Arī tagad viņi vairījās no atklātām vietām un turējās krūmāju joslā starp mežu un klajumu. Un zirgi bez apstājas tika skubināti rikšos.

Tā viņi stundām ilgi jāja cauri durstīgiem krūmiem, kas pinās kāpšļos, it kā mēģinātu tos aizturēt,— nežēlīgajā saulē, kura tā kveldēja, ka mēle lipa pie aukslējām.

Zirgi nu gāja zemu nolaistām galvām, un Huans zināja: ja araukāņi tagad atradīs viņu pēdas, pēc stundas tie būs klāt. Laiku pa laikam viņi mainīja virzienu. Huans zināja šeit kādu piemērotu vietu nometnei ar ūdeni, vietu, kura bija kā radīta viņa plānam. Araukāņus viņi nebija vairs redzējuši, taču Huans neticēja, ka viņi tik viegli izbēgs. Un viņš bija ne tikai Huans Moraless, bālģīmju armijas seržants, viņš bija arī Bulta, moluhu kareivis, un viņš cīnījās kā moluhs. Antuāns Orēlijs atkal un atkal atskatījās pār plecu. Viņš loloja cerību, ka araukāņi viņus panaks.

Pēcpusdienā viņi nonāca pie mazas upes, kura no priekškalnes iztecēja līdzenumā. Pēc Huana komandas viņi to šķērsoja neapstājoties, dzina pa upi tālāk zirgus, kuri gribēja bāzt purnu ūdenī, kādu gabalu vēl jāja uz priekšu un tad ar likumu atgriezās krastā.

Neliela mežiņā viņi nosegloja zirgus. Saule vēl stāvēja augstu, taču tagad un arī visu nākamo dienu viņi atpūtīsies. Tas bija bīstami, taču vēl bīstamāk bija ar nodzītajiem zirgiem jāt tālāk. No mazā klinšu paugura otrajā krastā apkārtne bija pārskatāma jūdzēm tālu, un, ja parādītos vajātāji, viņi varētu laikus aizbēgt vai arī sagatavoties cīņai.

Pirmais sardzē stājās Medina. Viņi redzēja, kā tas līdz ceļiem brida pa ūdeni, uzrāpās pakalnā, ērti iekārtojās un paņēma tālskati. Pēkšņi tas izstiepa kaklu, iestādīja labāk tālskatī asumu, it kā neticētu savām acīm, un tūlīt lieliem soļiem lēkšoja no paugura uz nometni.

Nometne jau sāka vārīties kā raganu katls, iekams Medina bija ticis pāri upei. Visi skrēja pie segliem.

—  Araukāņi!

—  Cik daudz?— Huans mierīgi noprasīja; viņš zināja, ko gribēja.

—  Ap trīsdesmit, varbūt vairāk.

—  Vai viņi ir atraduši mūsu pēdas?

—  Tā izskatās, viņi nāk taisni šurp. Vēl divdesmit minūtes, un viņi būs klāt.

—  Uz priekšu, seglos!— Irigojens rēca kā kazarmu pagalmā.

—  Jājam!

—  Nē, paliekam!

Visi sastinga, izdzirduši Huana balsi.— Mēs paliekam un sagatavojam viņiem lamatas.

Nāves klusumā atskanēja francūža balss:

—  Ja jāsiet prom, mani araukāņi jūs panāks pēc pusstundas un dzīvs nepaliks neviens. Bet, ja gaidīsiet šeit, arī tad jums neklāsies labāk. Jums ir beigas tā kā tā!

Antuāns Orēlijs stāvēja viņu vidū. Viņš bija iespiedis rokas sānos, it kā būtu nevis gūsteknis, bet viņu pavēlnieks, un tagad izbaudīja savu vārdu iedarbību.

—  Vienīgais, kas var jums palīdzēt, esmu es,— viņš teica.

—  Tu?— Venegass bija tik apstulbis, ka ielaidās ar viņu sarunā.

—  Jā, es. Mana dzīvība pret visām jūsējām. Izdodiet mani, un es dodu savu goda vārdu, ka nevienam nekas nenotiks.

Venegass kodīja lūpas, arī pārējie, pat Irigojens klusēja. Araukāņi bija tuvu, tie bija uzgājuši viņu pēdas, un viņiem vairs nebija glābiņa. No dārgajām divdesmit minūtēm, cik bija viņu rīcībā, trīs jau bija aizritējušas. Bet, ja viņi atlaidīs Antuānu Orēliju, viss viņu gājiens būs veltīgs, tad indiāņu karš būs neizbēgams un franči ielauzīsies pāri robežjoslai.

Tikai viens cilvēks rosījās—tas bija Huans. Viņš piegāja pie Antuana, izvilka revolveri un, pavērsis pret francūzi, spieda viņu pie zemes.

—  Medina!

—  Jā!

—  Tu paliksi pie Antuāna! Ja mēs nespēsim aizturēt araukāņus, tu viņu nošausi un mēģināsi izlauzties uz Lekvēnu, vai saprati?

—  Sapratu!

—  Pārējie nāks līdzi. Ieročus atstājiet šeit.

Visi sekoja viņam bez iebildumiem, arī Irigojens. Sjakstīdami un šķaidīdami ūdeni, viņi skrēja atpakaļ uz vietu, kur bija šķērsojuši upi.

Pēc piecām minūtēm viss bija gatavs. Lamatas bija ierīkotas, un no turienes, no zaļajiem krūmiem, vajadzēja nākt tiem, kam tās bija domātas. Lamatas indiāņiem bija izlicis indiānis.

Krasts bija smilšains un lēzens. Sur tur auga kāds panīcis krūms, izkaltušas zāles kumšķi, sīksti ieķērusies irdenajā augsnē. Visapkār it kā nebija nevienas slēptuves pat vienam cilvēkam, nerunājot jau par divdesmit. Taču smiltis ir mīkstas.

Viņi bija ierakušies, pieseguši cits citu ar smiltīm tā, ka tikai acis un deguns palika ārā, tad Huans izdzēsa pēdas un arī pats ielīda smiltīs. Aiz katra panīkušā krūma, katra zāles kušķa tupēja vīrs ar diviem revolveriem šaušanas gatavībā.

Viņi gaidīja. Aizmugurē šalca upe; vējš kustināja lapas un zāli. Viņu skatiens sniedzās tikai piecdesmit metru tālu, līdz mazajam, ar zāli apaugušajam pauguram, aiz kura atradās ieplaka. Tur vajadzēja parādīties araukāņiem.

Huans lūkojas cauri sausajām, brūnajām lapām sev priekšā — nekā! Viņš uzmanīgi klausījās, taču nebija dzirdams nekas, izņemot vēju, upi un paša elpu. Viņam likās, ka viņš šeit jau stundām ilgi. Vai araukāņi nāks uz lamatām? Ja tie to nedarīs, tad tajās sēdēs viņi paši.

Tagad viņš kaut ko dzirdēja — jātniekus, nē, ne vairākus, tikai vienu. Araukāņi bija piesardzīgi. Viņi sūtīja izlūku. Nu tas parādījās uz paugura — kails, tikai apsējs ap gurniem, seja un ķermenis notriepti ar zirga asinīm, rokā ierocis. Indiānis apstājās un skatījās visapkārt, aplūkoja pēdas, redzēja, ka upes otrā pusē tās turpinās, tad lēnām tuvojās. Huans neizlaida to no acīm. Kaut tam rastos kādas aizdomas! Kaut zirgs saostu svešinieku smaku un kļūtu nemierīgs!

Nepilnus desmit soļus no viņa izlūks apstājās vēlreiz, un Huans neuzdrīkstējās pat elpot. Taču karotājs meklēja baltos un neiedomājās par indiāņu viltību. Viņš pētīja pretējo krastu, nepievēršot uzmanību zemajiem krūmiem un zāles kušķiem. Zirgs izslāpis staipīja kaklu. Viņš saoda ūdeni.

Indiānis pagrieza saini apkārt un auļos dzina to augšup pa uzkalnu. Viņš vicināja ieroci un izgrūda spalgu saucienu. Huans atkal dzirdēja dipoņu — šoreiz daudzu zirgu pakavu dipoņu. Viņa roka ciešāk satvēra revolveri. Viņš šaus pirmais — uz jātnieku priekšgalā. Un tad šaus visi.

Zeme drebēja, un uz paugura parādījās araukāņi. Medina bija aprēķinājis pareizi — ap trīsdesmit vīru, un ieroči karājās tiem uz pleca, jo izlūks bija pārliecinā

jies, ka nekādas briesmas nedraud. Slaidos auļos tie laidās lejup pa nogāzi.

Huans sasprindzināja muskuļus. Viņa acis meklēja mērķi, jātnieku priekšgalā, to tur! Araukāņa vaibstus viņš vēl nevarēja atšķirt, taču tā bija sarkana seja, tātad viņš grasījās pacelt ieroci pret savējiem. Un tad viņš pazina jātnieku: tas bija Kalnu Ērglis, jaunais moluhu virsaitis.

Zemi rībināja vairāk nekā simt zirgu pakavu. Piecdesmit metri saruka par divdesmit pieciem, divdesmit, piecpadsmit. Kalnu Ērglis bija jau gandrīz tik tuvu kā Mežonīgais Zirgs toreiz, kad nometnē pie Akmens Galvas Huans solīja nekad nepacelt ieroci pret moluhiem. Un tagad moluhi bija klāt un viņam vajadzēja šaut.

Kādu sekundes daļu, vienu šausmīgu mirkli viņu sagrāba kārdinājums glābt savu ādu bez ciņas, pārbēgt savējo pusē. Nē, to viņš nevarēja un nedrīkstēja. Tad kļūs brīvs Antuāns Orēlijs. Miers starp francūzi un Kalnu Ērgli nozīmēja karu pierobežā. Vēl mirklis — un moluhs jau būs garām viņiem, viens mirklis — un divdesmit vīru, kuri viņam bija uzticējušies, būs pazuduši, viss būs zaudēts. Kā caur miglu viņš redzēja moluhu virsaiša seju, tad pacēla roku un izšava.

Nu sākās elle. Visapkārt rībēja šāvieni, griezīgi skanēja kliedzieni, taču Huans to nedzirdēja. Ievainotie zirgi slējās pakaļkājās, citi rāvās uz priekšu, vilkdami līdzi jātnieku, kas karājās kāpšļos, taču viņš to neredzēja. Viņš redzēja tikai Kalnu Ērgli, redzēja, kā tas noslīgst uz priekšu un krīt, nedomāja par pielādēto revolveri savā kreisajā rokā un par draudošajām briesmām. Neievērodams ložu svilpšanu, viņš steidzās pie virsaiša.

Kad viņš stāvēja pie jaunā moluhu virsaiša, viss bija jau garām un pār upi un krastu atkal nolaidās klusums. Viņš noliecās^. Par vēlu! Viņš bija labi trāpījis, pārāk labi. Kalnu Ērglis bija miris.

XVII nodaļa

Viņi apraka mirušos, tad gar upes krastu jāja tālāk kalnos un tur iekārtoja apmetni. Tagad komandieris bija Medina. Huans jāja aizmugurē, viņa seja bija

pelēka kā pelni, un, nokāpis no zirga, viņš notupās un vairs nepakustējās. Viņš tupēja kā indiānis, kā Mežonīgais Zirgs toreiz, kad sēroja par savu sievu. Viņa tuvumā kareivji sarunājās čukstus, arī Irigojens.

Viņi atpūtās līdz nākamajam rītam. Araukāņus vairs nemanīja, pat viņu pēdas ne. Taču karavīri bija piesardzīgi, jo līdz robežai bija vismaz divas dienas, ko jāt, un turējās priekškalnē, kur bija tūkstošiem slēpņu un iespēju izbēgt no vajātājiem. Zirgi tagad bija atpūtušies, un pamazām vīros atgriezās cerība izglābties. Antuāns Orēlijs vēlreiz mēģināja uzpirkt kādu karavīru, bet tas iesita viņam pa seju ar dūri, un kopš tās reizes viņš klusēja. Huans jutās, it kā arī viņš būtu gūsteknis, pleci bija sagumuši, galva noslīgusi uz krūtīm; tā jāja bēdu pārņemti araukāņi.

Otrajā dienā no kādas klajākas vietas viņi ieraudzīja lejā kādu jātnie ku noda|u. Medina tos ilgi vēroja tālskati, tad pakratīja galvu.

—  Velns parāvis, tie izskatās pēc moluhiem!

—   Vai viņi meklē mūs?

—  Nē, tad viņi izvērstos ķēdē, bet viņi turas cieši kopā un taisnā ceļā dodas uz mājām.

Viņi saskatījās, un neviens neuzdrošinājās pateikt, ko domāja. Venegass pirmais pārtrauca klusumu:

—  Mēs esam panākuši savu! Moluhi vairs nepiedalās. Viņi dodas uz mājām. Kara nebūs.— Viņš pakratīja Antuānam Orēlijam dūri zem deguna.— Tu dzirdi, kara nebūs. Ar tevi ir cauri.

Francūzis aplaizīja no sitiena pietūkušās lūpas un neatbildēja. Viņš bija loti bāls.

Visu galvas kā pēc komandas pagriezās uz Huana pusi. Taču viņš sēdēja seglos, it kā neko nebūtu dzirdējis.

Viņi jāja tālāk. Tagad viņi vairs tā neuzmanījās, lai neatstātu pēdas, un izvēlējās ērtākos ceļus, pa kuriem ātrāk spēja tikt uz priekšu. Medina turējās blakus Huanam. Laiku pa laikam viņš uzmeta tam acis un meklēja uzmundrinošus vārdus.

—  Klau, pēc pāris nedēļām viss būs garām. Ar pehuenhiem mēs viegli tiksim galā, tas ir, ja viņi paliks mājās.

Atbildes nebija.

—  Saderam, ka tu dabūsi tik lielu ordeni.— Medina iepleta abas rokas, lai parādītu, cik liels būs ordenis, kas pienākas Huanam.

Atbildes nebija.

Medina atbīdīja cepuri pakausī un meklēja citus — spēcīgākus uzmundrinājuma vārdus.

—  Tagad nebūs vairs neviena moluha, kurš tevi neklausītu. Tu vēl iztaisīti no viņiem brašus zemniekus.

—  Mani vairs neklausīs neviens. Es esmu nogalinājis vienu no viņu virsaišiem.

Tā bija pirmā reize, kad Huans atvēra muti pēc slēptuves pie upes. Vairāk nekā viņš neteica, un Medina velti centās viņu uzrunāt. Viņš ne reizi nepaskatījās uz to, visu laiku klusēdams stīvi raudzījās taisni uz priekšu, un pēc kāda laika Medina padevās.

Irigojens jāja priekšgalā, kur viņam nebija jāredz Huans, vīrs, kurš bija izglābis viņiem dzīvību un kuram viņš bija divkārt parādā. Taču šis vīrs valkāja indiāņu apģērbu, un vai indiāņi nebija vainīgi, ka pierobežā simtiem gadu nemitējās asinsizliešana? Viņš pienācīgi novērtēja Huana veikumu, un fortā viņš būs pirmais, kurš ziņos par tā nopelniem. Bet tāpēc viņa naids pret indiāņiem nebūt nemazinājās.

Nākamajā dienā viņi pat uzdrošinājās iznākt klajumā, kaut arī ne pārāk tālu, tā, lai briesmu gadījumā tūlīt varētu atkal nozust priekškalnes ielejās un aizās. Robeža bija tuvu. Sī viņiem būs pēdējā nakts indiāņu teritorijā, un viņi jutās gandrīz jau drošībā.

Pret vakaru viņi pamanīja pazīstamas ceļazīmes. Viņu priekšā pacēlās vulkāna konuss, kura pakājē sākās pāreja uz Argentīnu. Viņi bija nokļuvuši moluhu teritorijā un rīt dosies uz Lekvēnu.

Kad nolaidās tumsa, viņi apmetās pie moluhu svētnīcas, kur bija nakšņojuši pirmo nakti. Viņi nosegloja zirgus un pat sakūra ugunskuru. Kāds no kareivjiem svilpoja dziesmiņu. Vēl vakar nevienam tas nebūtu ne prātā nācis. Tikai Huans sēdēja viens malā gluži kā akls un mēms. Venegass atsegloja viņa zirgu. Viņš darīja to tik uzmanīgi, it kā koptu smagu slimnieku.

Vīri nosēdās ap ugunskuru, liesmas sprēgāja, smaržoja pēc cepta speķa un kafijas, pēc tam viņi izstiepās zālē tik omulīgi, it kā gulētu vismīkstākajos pēļos.

—  Mēs esam uzdevumu veikuši,— Venegass sacīja naksnīgajām debesim.— Es neticēju, bet mēs patiešām esam to paveikuši.

—  Un kā vēl. Vajag tikai parādīt šiem zeļļiem dūri, un viņi kļūst kā jēri,— Irigojens runāja gandrīz tāpat kā agrāk Lekvēnā.

Pārējie kareivji drūmi klusēja. Medina paskatījās uz Huanu, kurš sēdēja nelielā klajuma otrā pusē. Tad viņš aizgāja un nolika seržantam priekšā pannu ar ceptu speķi un kannu kafijas.

—  Agrāk es allaž domāju, ka visi indiāņi ir vienādi,— nākot atpakaļ, viņš dzirdēja Venegasu runājam.— Tagad nezinu, vai ir pareizi vienmēr rādīt viņiem dūri.

—  Vai mums pašiem jānoposta forts?—zobgalīgi vaicāja Irigojens.

—  Es nezinu, kas mums jādara. Bet mums nevajadzētu vienmēr tikai paļāt indiāņus.

Viri bija jau aizmirsuši, ka Irigojens ir virsnieks, un Venegass runāja tā, it kā viņš vēl joprojām vadītu nodaļu.

—  Protams, tie ir tīrie eņģeļi, mazi, sarkani, nevainīgi eņģeļi,— Irigojens pacēla balsi, un tagad viņu noteikti dzirdēja ari Huans.

—  Eņģeļi viņi ir tikpat maz kā baltie, bet, ja visi baltie būtu tādi kā viņš,— Venegass ar galvu pamāja uz Huana pusi,— tad mums nebūtu nekādu rūpju. Un es domāju, tā ir mūsu vaina, ka nav vairāk tādu kā viņš.

—  Viena bezdelīga vēl pavasari nenes,— noņurdēja Irigojens. Pamazām viņš iesvila dusmās. Sis Venegass runāja tā, it kā Moraless būtu komandējošais ģenerālis. Bet baltajam jāpaliek baltam un sarkanajam — sarkanam. Bez tam viņš taču bija un būs indiānis. Kad par to vismazāk domā, tas parādās it īpaši.

—  Ka pirms divām dienām pie brasla,— Medina drūmi atgādināja.— Viņš ir nošāvis vienu no saviem ļaudīm.— Sis pilsētas virsnieks viņam neciešami krita uz nerviem.

Irigojens sarauca uzacis. Viņa karavīri nostājās pret viņu — savu virsnieku, turklāt kaut kāda indiāņa dēļ. Tiešām bija pēdējais laiks atgriezties fortā.

—  Gan jau jūs sapratīsiet, ko es domāju, kaprāli,— Irigojens asi atbildēja. Ar patiku viņš konstatēja, ka, izdzirdot militāro uzrunu, Medina sarāvās, it kā gribētu nostāties miera stājā, taču pilnīgi apmierināts leitnants vēl ilgi nebija.

Irigojens skatījās apkārt, vēroja kareivjus, kuri izklaidus gulēja klajumā, un Huanu, kas tupēja tur pāri otrā pusē un nepieskārās ne speķim, ne kafijai. Atradies civilizēts indiānis, smieklīgi! Viņiem bija tikko manāmas civilizācijas pazīmes, turklāt ari tikai labākajiem, viņš gan labprāt atzina, ka Moraless pieder pie labākajiem. Bet vēl pirms pāris nedēļām Moraless bija tupējis šajā pašā klajumā un pļāpājis ar moluhu virsaiti par elku tur aizmugurē. Vai tā bija civilizācija?

Irigojens iekoda apakšlūpā un pēkšņi pacēla galvu, it kā viņam prātā būtu ienākusi kāda doma.

—  Saderam, ka ari viņš ir tikai māņticīgs indiānis? Vajag tikai nedaudz pabikstīt, un viņā pamostas mežonīgais instinkts. Saderam?

—  Kā tā?— noņurdēja Venegass. Viņš neuzticīgi vēroja Irigojenu. Te kaut kas nebija kārtībā, ja šis kundziņš uzmācas ar derībām viņam, ierindas kareivim. Bet viņš neteica «nē».

Irigojens piecēlās, paņēma cirvi un nozuda mežā. Viņš vēl atcerējās virzienu un gāja ašiem soļiem. Pēc metriem piecdesmit viņš apstājās. Vai tur nečabēja klusi soļi, vai kāda ēna neaizslidēja caur pamežu? Taču leitnants sevi iedrošināja un gāja tālāk. Mežs kļuva biezāks, un viņam vajadzēja taustīties uz priekšu. Beidzot viņš nonāca pie mērķa un sāka strādāt ar cirvi. Klaudzieni dobji skanēja cauri tumsai, Irigojens bija tik ļoti aizrāvies darbā, ka nedzirdēja atkārtoto čaboņu sev aiz muguras.

Cirvja cirtieni aizskanēja līdz nometnei. Izklausījās, ka leitnants cērt malku ugunskuram. Droši vien viņš grasījās gāzt koku, un tas nebija nekāds mazais. Viņš nevarēja un nevarēja tikt galā ar to.

Beidzot atkal iestājās klusums, un pēc dažām minūtēm Irigojena stāvs parādījās gaismas joslā. Viņš elsa zem smagās nastas, ko nometa zemē pie ugunskura.

—  Te būs labākā malka, vismaz simt gadu veca un sausa kā pulveris.

Tas bija moluhu princeses kapa piemineklis, tā galva. Liesmu mēles lodāja ap nodrupušo krāsu, un pār klajumu nogūlās pēkšņs, smags klusums. Tikai uguns sprēgāja.

Klusums bija tik nomācošs, ka Huans lēnām pacēla galvu. Viņš blenza uz malkas kluci, sākumā it kā neko neredzēdams, tad neuzticības un šausmu pilns. Vienā rāvienā viņš uzlēca kājās. Nē, viņa acis nebija pārskatījušās. Leitnants bija apgānījis kapa pieminekli. Asinis atplūda no viņa sejas.

—  Lūk, kāds ir mūsu civilizētais indiānis!— ņirgājās Irigojens.

Huans lēnām pagriezās pret leitnantu, viņa acīs dega ienaids.— Bālģīmi, to tu rūgti nožēlosi!— Viņš bija ne vien tērpies kā indiānis, viņš arī runāja kā indiānis.

—  Seržant Morāles!

Taču Huans jau bija pagriezies un gāja atpakaļ uz savu vietu.

—  Seržant Morāles!

—  Jūsu vieta es viņu liktu mierā,— Medina sacīja mierīgi, taču tāda balsī, ka Irigojens tiešām vairs neko neteica, kaut. gan viņš bija leitnants, bet Medina tikai kaprālis. Viņš palūkojās uz vīriem un juta ap sevi ledainu aukstumu.

—  Tas . . . tas bija tikai joks,— viņš stostījās pavisam neatbilstoši virsniekam. Neviens viņam neatbildēja.

Sarunas vairs nevedās. Arī Huans neatvēra muti, un pirmītējie draudi droši vien bija teikti tikai tāpat vien. Rīt viņi būs Lekvēnā, un tad visas likstas būs aiz muguras.

Viņi ļāva ugunij izdzist un likās gulēt. Nakts bija mierīga, un sardze, kas mainījās ik pēc divām stundām, neredzēja un nedzirdēja nekā aizdomīga.

Uz rīta pusi sāka pūst viegls vējš. Tas čabināja zarus un lapas un reizēm atnesa arī citus trokšņus, katru reizi no savas puses, bet, kad sargs ieklausījās, viņš vairs neko nedzirdēja. Varbūt tas bija kāds dzīvnieks, puma vai briedis, vai arī tikai iedomas. Austrumos, aiz kalniem, pamazām svīda gaisma.

Medina pielēca kājās, jo Venegass kratīja viņu aiz pleca.

—  Klausies, tur tajā pusē kaut kas ir.

Medina paskatījās apkārt. Pāri klajumam ausa apmācies rīts. Koku stumbri kā tīklos sagūstīti tinās biezā miglā.

—  Kas noticis?— Kaut kas lika arī Venegasam runāt čukstus.

—  Es dzirdēju, ka tur iezviedzās zirgs.— Venegass norādīja uz mežu un tad pretējā virzienā.— Un no turienes tam atbildēja kāds cits.

Medina saausījas.— Nevar būt! Laikam jau kādi no mūsu zirgiem, kas nomaldījušies.

Venegass pakratīja galvu.— Nezinu gan, jau labu laiku es jaušu ko nelabu.

Rīts bija kluss un rēns. Patiesībā tagad vajadzētu vīterot pirmajiem putniem, tātad kaut kas tos bija nobaidījis.

Medina nometa segu.— Modini visus, lai ceļas!

Viņi slīdēja no viena vīra pie otra un viegli papurināja tos aiz pleca. Pienācis pie Huana, Medina redzēja, ka acis tam ir plaši atvērtas un tajās atspoguļojas kaut kas līdzīgs gaidām, saspringta ieklausīšanās. Klusēdams Medina gāja tālāk.

Ar ieročiem rokā viņi tupēja vai gulēja, aizslēpušies aiz mazā pakalniņa, un vērīgi lūkojās pienainajā baltumā, kur skatiens nesniedzās tālāk par divdesmit trīsdesmit metriem, gaidīdami, kad vējš izkliedēs miglu.

Tikai Huans nekustīgi bija palicis savā vietā, it kā jau zinātu, kas visapkārt notiek. Taču viņš neko nesacīja, bet sēdēja uz segas un aizvērtām acīm klausījās. Arī Antuāns Orēlijs darīja to pašu, un viņa sejā pēc divām dienām atkal atausa cerība.

Pagāja minūte, tad vēl viena. Vējš pieņēmās, migla sāka viļņoties un pamazām aizplūda no meža uz līdzenumu. Nekas tomēr vēl nebija redzams.

Tagad viņi kaut ko skaidri saklausīja, visi to dzirdēja — it kā dobju zirga pakavu troksni, un reizēm tas nāca no vienas, reizēm no otras puses, it kā ap cirsmu būtu savilcies neredzams loks, tur it kā rāpoja un līda, un troksnis tuvojās no visām pusēm.

Irigojens pameta pētošu skatienu uz Huanu, taču neizskatījās, ka tas gribētu atbildēt uz jautājumiem, nemaz nerunājot par kādu padomu došanu, arī savam virsniekam ne.

—  Kāpsim seglos un lauzīsimies cauri,— ierosināja Irigojens.

—  Tad mēs tūlīt būsim viņiem rokās,— iebilda Medina.— Kara mākslā viņi ir pārāki par mums, sevišķi mežā.

Viņi atkal gaidīja, pirksts uz šautenes mēlītes, un katrs mirklis plosīja viņiem nervus. Tagad viņi redzēja apkārtni labāk. Migla cēlās gaisā, pie zemes kjuva šķidrāka, un tikai koku galotnēs karājās kā blīva, balta sega. Taču mežā nekas nebija redzams, tikai krūmi, koki un vīteņaugi, kas nokarājās no zariem lejup.

—  Ho-o! Baltie vīri!

Visi sarāvās, izņemot Huanu, un ciešāk sažņaudza ieročus.

Un vēlreiz:—Baltie vīri!

Zari brīkšķēja un krakšķēja, un cauri pamežam izslīdēja kāds jātnieks, indiānis. Viņa ķermenis nebija izkrāsots kara krasas, bet viņš bija līdz jostasvietai kails. Viņam bija garš šķēps, pie segliem šūpojās kaujas vāle, un labajā rokā viņš turēja kara cirvi, virsaiša cieņas zīmi. Lēnam, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi, viņš jāja uz klajumu.

Medina un Irigojens izslējās stāvus. Pārējie palika aizsegā. Neviens nevarēja zināt, kas araukāņiem bija prātā.

—  Ko tev vajag?— Kājas iepletis, rokas iespiedis sānos, Irigojens nostājās indiānim ceļā.

Indiānis apstājās viņam pavisam tuvu.

—  Sis ir Mežonīgais Zirgs, moluhu virsaitis,— Medina čukstus brīdināja Irigojenu. Pašķielējis sāņus, viņš pamanīja, ka Huans pieceļas un nāk šurp. Šauteni tas atstāja zemē, taču abus revolverus bija aizbāzis aiz jostas un izlikās, ka Mežonīgo Zirgu nepazīst.

Araukānis ar izstieptu roku norādīja uz Irigojenu.

—  Sis ir apgānījis mūsu kapu pieminekli. Izdodiet viņu mums!

Irigojena sejā izzuda pēdējā asins lāse.— Ko-oo?

Medina aizsvilās:—Viņš ir mūsu vadonis!

—  Izdodiet viņu, vai arī jūs visi mirsiet.— Virsaiša skatiens uz sekundes simtdaļu pievērsās Huanam.

—  Mēs esam Lekvēnas forta kareivji. Tu domā, ka mums bail no tevis?

Mežonīgais Zirgs piecēlās kāpšļos un izgrūda spalgu kliedzienu. No meža atskanēja tāds pats atbildes sauciens, tur kliedza daudz, varbūt simtiem rīkļu.— Izdodiet viņu!

—  Ko tu tik gari runā! Sit tik viņu nost! E's . . .

Ar vienu lēcienu Venegass bija klāt pie Antuāna

Orēlija un piespieda šautenes stobru tam pie krūtīm.

—  Vēl vienu vārdu un . . .

Mežonīgais Zirgs pat nepagrieza galvu uz francūža pusi. Viņam bija zināms, ka te ir gūsteknis, taču viņš šeit nebija ieradies tā dēļ.

—       Viņš ir pārkāpis likumu, pēc likuma mēs viņu tiesāsim. Jūs pārējie ar mieru varat jāt tālāk. Viņš mirs!

—  Tu esi prātā jucis, vācies pie velna, puis!

Medina satvēra Irigojena roku.— Tā mums neizdosies izkļūt no šejienes. Mēs . . .

Bet Irigojens bija satracināts.

—       Kāds likums! Seit es esmu likums, un, ja jūs neklausīsiet, jums, kaprāl, nāksies dārgi samaksāt par to! Mēs izlauzīsimies!

Migla bija pacēlusies pilnīgi, un kareivji redzēja, ka visapkārt sakustas krūmi, tajos kaut kas lēni lodāja un slīdēja. Un šis «kaut kas» neapturami tuvojās. Zaldāti neziņā skatījās te uz Medinu, te uz leitnantu, te atkal uz Medinu.

—       Uz priekšu, katrs otrais vīrs pie zirgiem un seglos! Pārējiem atturēt indiāņus!— Irigojens rēca.— Un tu,— viņš uzkliedza Mežonīgajam Zirgam,— drīzāk pazūdi miglā, vai arī tas būsi tu, kuram jāmirst.

Virsaitis nekustējās. Sur tur kāds kareivis vilcinādamies cēlās kājās.

—       Izpildiet moluhu prasību!— Huana balss nepieļāva nekādus iebildumus.

—  Seržant Morāles, es jūs nodošu tribunālam!

—  To tev vairs nevajadzēs darīt, baltais cilvēk!

Huans to noteica komandiera balsi. Viņš bija caur un

cauri indiānis un runāja ar Irigojenu gluži kā Mežonīgais Zirgs, kas joprojām stāvēja meža klajumā.

—       Pat ja jums izdotos nokļūt līdz Lekvēnai, kas tad būtu? Moluhi tev nepiedos, ka tu apgānīji kapa pieminekli, tāpat viņi nesamierināsies ar indiāņu karotāju nāvi. Viņi atkal apvienosies ar pehuenhiem, un tad, par spīti visām mūsu līdzšinējām pūlēm, karš būs neizbēgams.

Irigojens tramīgi skatījās apkārt kā sagūstīts vilks. Viņš ievēroja Huana vārdu lielo ietekmi. Zaldāti vairāk klausīja Huanu, nevis viņu.

—  Es pavēlēšu jūs visus nošaut!

Irigojena balss spalgi pāršķēla klusumu klajumā, taču neviens pat nepakustējās. Viņš ar acim ieurbās Huanā, šajā velnā, kas gribēja indiāņu rokās nodot viņu — Serhio Irigojenu.

—  Es esmu jūsu virsnieks,— viņš draudēja.

—  Un kaut tu būtu kapteinis vai pats ģenerālis.

—       Tu, sarkanais suns!— Irigojena roka meklēja revolveri.

Mežā norībēja šāviens — no tā paša ieroča, kas bija nonāvējis Kalnu Ērgli. Irigojens paspēra soli uz priekšu, sejā atspoguļojās bezgalīgs izbrīns, ka ar viņu kas tāds varējis notikt; tad viņš nokrita uz mutes.

Kareivji vel arvien stāvēja kā sastinguši. Acis bija ieplestas, it ka viņi vel nespētu noticēt tikko redzētajam.

Mežonīgais Zirgs paskatījās uz Huanu.

—       Moluhu māju durvis tev vienmēr būs atvērtas,— viņš teica araukāņu valodā.

Huans saknieba lūpas.— Es esmu pacēlis ieroci pret savu cilti, Kalnu Ērglis ir kritis no manas rokas.

—       Kalnu Ērglis negribēja atgriezties pie moluhiem. Viņš palika pie pehuenhiem arī tad, kad mēs bijām nomazgājuši sarkano kara krāsu. Viņš izšķīrās par karu. Par viņa nāvi ciltij nav nekādas daļas. Nāc pie mums, tu esi nogalinājis bālglmjū virsnieku.

—  Viss, ko esmu darījis, ir darīts miera labad.

—  Bālģīmji tev to nevaicās.

—  Es valkāju viņu mundieri,— Huans atteica.

—       Moluhu māju durvis tev vienmēr būs atvērtas,— Mežonīgais Zirgs sacija vēlreiz. Tad viņš pagrieza zirgu un acumirklī nozuda biezokni.

Karavīri klusēdami virzījās pa plašo līdzenumu uz Lekvēnu. Viņi jāja bez steigas, jo briesmas viņiem vairs nedraudēja.

Huans turējās savrup. Kad lidz fortam bija atlikušas divas stundas, ko jāt, pie viņa pienāca Medina.

—  Ej pie moluhiem,— viņš teica.

Huans lēnām pacēla galvu un paskatījās uz viņu neizpratnes pilnām, neizteiksmīgām acīm; tās izskatījās izdzisušas kā mironim.

—  Ej pie moluhiem,— atkārtoja Medina.

—  Kādēļ?

—  Irigojens bija liels vīrs galvaspilsētā, turklāt virsnieks. Un tu esi . . .— viņš nepabeidza teikumu.

—  Un es esmu tikai indiānis? Tāpēc man ir jānolien alā kā lapsai, kad to vajā?

Medina vilcinājās.— Mēs pateiksim, ka pehuenhi ir tevi nogalinājuši. Neviens tevi nemeklēs. Esmu ar visiem aprunājies, neviens tevi nenodos. Dodu savu godavārdu!

—  Vai arī Antuāns Orēlijs?

Medina nodūra galvu.

Huans paskatījās uz viņu, un kādu mirkli tam acīs uzplaiksnīja dzīvības dzirksts.— Es tik un tā to nedarīšu. Es negribu slēpties tikai tāpēc, ka esmu novērsis karu pierobežā.

—  Tā būtu labāk. Ne jau uz visiem laikiem,— Medina steidzīgi piemetināja.— Varbūt tikai uz pāris nedēļām.

Taču Huans noraidoši papurināja galvu, un dzīvība viņa acīs atkal bija apdzisusi.

—  Ja jūs taisāties mani ieslodzīt par maniem nodarījumiem, tad dariet to.

Drīz viņi ieraudzīja tālumā forta palisādes. Šodien viņi nejāja cauri Lekvēnai, kā parasti Huans mēdza darīt, atgriežoties no patruļas apgaitas, bet apmeta loku.

Tur bija stūru bastioni, aiz tiem masīvie vārti, kas viņiem atvērās. Pretim nāca ciema ļaudis, arvien vairāk to plūda šurp no malu malām. Visi, kam tobrīd bija vaļas, skrēja un sadrūzmējās ap viņiem, tika izkliegti tūkstošiem jautājumu. Huans sajuta skatienus, kas bija pievērsti viņa indiāņu drēbēm, taču par to neuztraucās. Forts bija viņa mājas un patvērums, un forts vienlaikus bija viņam naidīgs un svešs. Nokāpis no zirga, viņš notupās zemē pie garās staļļa sienas un lika citiem aizvest Antuānu Orēliju pie kapteiņa.

—  Kur palicis leitnants?— viņš dzirdēja kādu jautājam. Neviens nekā neatbildēja.

Medina un Venegass nozuda ar gūstekni aiz kancelejas durvīm.

Huans vienaldzīgi noraudzījās tiem nopakaļ. Viņš tik labi zināja, kas patlaban notiek kancelejā, it kā pats tur atrastos. Un viņš tupēja kā indiānis, ar muguru atspiedies pret sienu un apņēmis ceļgalus ar rokām.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad no vaļējā loga atskanēja kapteiņa dusmīgā balss. Medina mēģināja ko iebilst, taču drīz apklusa, un tad atkal bija dzirdami kapteiņa rēcieni. Pasaukt! Skriešus!

Smiltis čirkstēja zem smagajiem zābakiem, un Huans pacēla galvu. Uz viņa pusi nāca kaprālis ar diviem kareivjiem. Pār plecu zaldātiem karājās šautenes, un kaprālis bija atsprādzējis revolveri.

— Seržant Morāles, jūs esat arestēts!

XVIII nodaļa

Viss bija gluži kā toreiz, kad vēl nekas nebija sācies, kā tajā vakarā pirms Irigojena ierašanās Lekvēnā. Aiz loga nakts, melna ka piķis, un Vaskess sēdēja savā kancelejā un dzirdēja sargkareivju saucienus. «Pirmais postenis neka jauna! Otrais postenis…» Tā bija ierasta kārtība. Briesmas bija pagājušas, robežapgabala atkal valdīja miers. Un tomēr nebija kā senāk, un tā nekad vairs nebūs.

Kapteinis Vaskess gaidīja, līdz sargkareivju sauciens būs aplidojis fortu. Viņš skatījās uz araukāņi, kas stāvēja viņa priekšā. Tas bija kāds liels un plecīgs moluhu karotājs, kas šovakar bija ieradies fortā ar vēl pieciem ciltsbrāļiem. Tie bija negaidīti uzradušies vārtu priekšā, gluži kā no zemes izauguši, kaut arī patruļām tos vajadzēja turēt no forta vismaz divdesmit kilometru attālumā. Trauksmes stāvoklis Lekvēnā vēl nebija atcelts.

Draudzības apliecinājumam viņi bija atveduši no sava virsaiša Mežonīgā Zirga dāvanu: jēru bariņu. Turklāt tas bija licis nodot kādu vēstījumu. Vaskess apdomāja, vai vērts pieaicināt pulkvedi, kas praktiski jau kopš trim dienām šeit komandēja, pulkvedi no apgabala komandantūras. Tas viņiem nāktu tikai par labu, ja viņi dzirdētu, kas sakāms Mežonīgajam Zirgam. Taču viņš paraustīja plecus.

—  Runā!

—  Mūsu virsaitis par draudzības zīmi sūta tev trīsdesmit jēru, un viņš saka: «Viens no mūsu cilts smok gūstā tavā fortā. Tas ir mans asinsbrālis. Atbrīvo viņu. Viņš tavām un mūsu mājām ir nesis mieru. Ar viņu nekas nedrīkst notikt. Viņam jānāk atpakaļ pie mums un jādzīvo kā savējam savējo vidū. Viņam jākopj tīrumi un jāmāca mūs audzēt kukurūzu un kartupeļus, lai moluhi spētu pārtikt no savas zemes un līdzās bālģīmjiem dzīvot mierā. Es necietīšu, ja ar viņu kas notiks.»

Vaskess nopūtās. Mežoņi! Nemūžam viņi nesapratis baltos. It kā viņš viens būtu tiesīgs izlemt: dāvāt Moralesam brīvību vai ne. Viņš vēlreiz nopūtās.

—  Esmu noklausījies tava virsaiša vēstījumu.

Moluhs pagaidīja, vai baltais nevēlas ko piebilst, dot

atbildi Mežonīgajam Zirgam. Taču pašreiz kapteinis nevarēja vai arī, šķiet, nevēlējās sūtīt nekādu atbildi.

—  Mūsu virsaitis pavēlēja, lai es atvedu Moralesu uz apmetni pie Akmens Galvas.

Vaskess sarauca uzacis.— Viņš atrodas cietumā,— kapteinis strupi atteica.

—  Moraless tiks brīvībā,— araukānis stūrgalvīgi sacīja. Tas nebija jautājums, bet gan secinājums.

—  To izlems tiesa. Tagad ejiet!

—  Moraless tiks brīvībā,— atkārtoja araukānis un izslīdēja no kancelejas.

Tas izklausījās pēc drauda, un Vaskess jau gribēja viņu saukt atpakaļ un likt atbildēt par saviem vārdiem, bet tad atmeta ar roku. Tagad tam vairs nebija nozīmes. Svarīgākais būs tas, kam bija jānotiek līdz rītrītam, un viņš jau zināja, ko darīs. Viss bija izdomāts līdz pēdējam sīkumam.

Viņš staigāja šurpu turpu — četrus soļus uz priekšu, četrus atpakaļ. Viņi bija notiesājuši Huanu Moralesu, labāko štāba seržantu pierobežā! Viņš bija paredzējis, ka notiks tiesas process; no tribunāla neizbēgt nevienam kareivim, kas uzdrošinās pacelt ieroci pret savu virsnieku. Un viņš pats pavēlēja Moralesu arestēt. Bet notiesāt— to gan ne, vēl jo mazāk piespriest šādu sodu.

Viņš atkal aizdomājās par moluhu kareivi, kas vēl pirms brīža bija stāvējis šai telpā un sniedzis sava virsaiša vēstījumu. Viņi bija mežoņi, jā! Bet viņi zināja, kas ir uzticība un taisnīgums. Un viņi palika pie tā.

Un ko kungi no apgabala komandantūras? Tiem steiga mina uz papēžiem, tik sasodīti ātri tiem jāķeras pie tiesāšanas. Jau pēc četrām dienām viņi bija klāt: kāds pulkvedis un divi majori, tiesnesis un divi zvērinātie, aizstāvis un apsūdzētājs. Jā, jā, viss noritēs, kā pieklājas, stingri pēc reglamenta. Kapteinis Vaskess riebumā saknieba lūpas. Un viņu šie pieaicināja būt par piesēdētāju.

Lai noorganizētu tiesu pret Huanu Moralesu, kurš bija nošāvis kādu balto, vajadzēja tikai četras dienas. Prāva pret Antuānu Orēliju turpretim ievilksies mēnešiem ilgi. Un arvien vēl apgabala komandantūra, kuru viņš bija lūdzis jau pirms četrām nedēļām, nebija devusi nekādu rīkojumu. Nebija zināms, kā viņam izturēties pret pehuenhiem un frančiem. Ja nebūtu bijis Moralesa, tad šī nogaidīšana Lekvēnai un visam robežapgabalam maksātu neiedomājami dārgi. Indiāņu kara un ārvalstu intervencijas draudi tiem — apgabala komandantūrā — nebija tik svarīgi ka ziņa par Irigojena nāvi.

Viņš nenocietās, skaļi neizteicis šo dzēlīgo piezīmi. Taču pulkveža kungs uz viņu bija paskatījies izbrīna pilnam acīm — gan jau viss nokārtosies pats no sevis.

Nokārtosies pats no sevis! Tikai, pasarg dievs, lai kads neiedomātos, ka tas ir Moralesa nopelns. Tad vēl nāktos atzīt, ka par Irigojena nošaušanu viņš ir pelnījis ordeni. Pieci apgabala komandantūras tiesas kungi jau bija pasludinājuši spriedumu, iekams viņi spēra kāju uz Lekvēnas zemes. Un viņam bija jāspēlē tribunāla piesēdētāja loma — pēc visiem bargajiem dienesta reglamentiem.

«Saņemieties taču, cilvēk mīļais!» pulkvedis toreiz bija uzbļāvis, kad viņš lūdza atbrīvot viņu no šā netīkamā uzdevuma. «Mēs šeit esam tāpēc, lai godam pildītu mūsu svētāko pienākumu — panāktu miera iestāšanos robežapgabalā. Pildiet uzticēto pienākumu, citādi mēs būsim spiesti jūs pašu nodot kara tiesai. Jau tā bija nepiedodama vieglprātība, ka jūs ar tik atbildīgu uzdevumu nosūtījāt pie indiāņiem jaunizceptu leitnantu.»

Ja, jā, neviens sīkums netika atstāts bez ievērības. Advokāta kungs vēlīgi pieminēja seržanta Moralesa nopelnus daudzajos armijā nokalpotajos gados, tas spoži apliecināja viņa drošsirdību, sagūstot Antuānu Orēliju. Gluži pretējos uzskatos bija apsūdzētāja kungs: Antuānu Orēliju esot sagūstījis nevis Moraless, bet gan Irigojens, un šim vīram, šim varonim, kuru Moraless neģēlīgi nonāvējis, pienāktos Lekvēnā uzcelt pieminekli. Aizstāvis un apsūdzētājs bija divi apaļi resnvēderi, un, kā likās, nekas pasaulē nespēja izkliedēt viņu miegainību.

Tiesa bija savu lēmumu vispusīgi apsvērusi. Moralesu nepakārs Lekvēnas galvenajā laukumā, kaut gan smagais noziegums prasīja šādu sodu, izteiksmīgi uzsvēra pulkveža kungs. Tiesas spriedums bija taisnīgs. Moraless tiks nošauts, viņš mirs kareivja nāvē.

Taču viņam tik un tā jāmirst! To pieprasa tiesas kungi, un spriedums jāizpilda jau rīt, divdesmit četru stundu laikā pēc tā izsludināšanas.

Vaskess palika stāvam pie loga un piespieda pieri pie vēsā stikla. Mežonīgais Zirgs atgādināja savā vēstījumā, ka ar Moralesu nekas nedrīkst notikt. Virsaitis laikam bija baidījies, ka viņi Huanu turēs ieslodzījumā. Arī Huans droši vien bija paredzējis pāris mēnešu ilgu arestu, citādi viņš nebūtu atgriezies Lekvēnā. Viņi abi diemžēl vēl nepazina baltos.

Un ja Irigojenu būtu nošāvis Medina? Viņam nāvessods netiktu piespriests, tas bija skaidrs. Moraless saņēma nāvessodu ne tikai par savu nodarījumu, bet vispirms par savu sarkano ādu. Un Vaskess zināja vienu: līdzīgā situācijā viņš noteikti būtu rīkojies tāpat kā Moraless.

Viņš nebija aizmirsis savas slepenās cerības. Kā viņš ilgojās, kaut leitnants vairs nepārnāktu, un Vaskess nespēja nevienu vainot, tikai pats sevi.

Viņš atkal sāka staigāt pa kanceleju — četri soļi no loga līdz durvīm, četri atpakaļ.

Taisnība, likums un saprāts. Kur palicis tas, kam viņš vienmēr tik svēti bija ticējis, kas gadu desmitus bija devis viņam spēku nēsāt šo uniformu? Baltajiem bija indiāņi jāskolo, stingri, bet taisnīgi. Taču viss velti!

Lekvēnā dzīvoja divi indiāņi — Kurro un Moraless. Vienu viņš ne visai labi ieredzēja, bet otru izsmēja, taču lepojās ar abiem. Abi bija dzīvs paraugs tam, ka indiāņus var civilizēt, ka balto politika robežapgabalā vispār iet pareizā virzienā. Un tagad? Kurro bija pazudis bez pēdām, tupretī Manrikesa kungs vienā naktī bija atvēris savu veikalu. Neviens nezināja, no kurienes viņam radusies nauda un preces, ko viņš piepeši vilka laukā no šķūņa.

Un otru indiāni, viņa seržantu Moralesu, tie rīt nošaus.

Taisnība un likums! Šodien viņš saņēma ziņu, ka abi ieroču kontrabandisti — Zabala un Mendess — apgabala pilsētā tikuši attaisnoti. Jo bija atzinuši savu vainu un snieguši informāciju par Balto Ķēniņu!

Nē, no saprāta te nebija ne vēsts un nekad arī nav bijis. Viņš bija nožēlojams nerrs, pūlēdamies to sev iestāstīt. Beigu beigās Moraless tiesas procesā bija izturējies gudrāk nekā viņš. No tiesībām uz aizstāvību viņš atteicās. Tiesas zālē viņš sēdēja kā koka statuja un visu laiku klusēja. Viņa acis stingi raudzījās uz priekšu, it kā caur sienām un palisādēm varētu ieraudzīt plašos, zālainos klajumus, kur bija viņa dzimtene, un sauli, ko drīz viņam vairs nebūs lemts skatit. Kad sākās tiesas prāva, Moraless zināja, kāds sods viņu sagaida. Un viņš, forta komandants, baltais, Jāva sevi pārliecināt un aizvēra acis patiesības priekšā.

Moraless atteicās uzvilkt formas tērpu. Apgabala komandantūras priekšā viņš stājās indiāņu tērpā, un ka indiānis viņš tika notiesāts.

Tas bija virs, kas robežapgabalu paglāba no kara, kas novērsa franču intervenciju! Jaunākās ziņas vēstīja, ka franču karakuģi dodas prom, tie pukšķina atpakaļ uz Eiropu, no kurienes bija nākuši. Bet Huanam Moralesam bija jāmirst. Nē, nē, tūkstošreiz nē! Tas bija ne tikai neprāts, tas bija noziegums.

Un viņš nekā nevarēja izdarīt, lai nelaimi novērstu. Spriedums bija pasludināts galīgi un nepārsūdzami; rīt, tas ir, pēc nedaudz stundām, to izpildīs. Viņa iebildumi, pārmetumi un protesti atdūrās pret korektu, bet ledainu noraidījumu. Kara tribunāla spriedumi necieta nekādus iebildumus. Nekā viņš nevarēja izdarīt. . . Bet kaut kas tomēr bija jādara.

Atkal Vaskess apstājās, šoreiz pie rakstāmgalda, un stingi skatījās uz papīra lapām, kas tur gulēja kārtīgās kaudzēs, tad pavērās uz tintestrauku un spalvaskātu.

Kas te notiks? Viņš bija juties kā robežapgabala aizgādnis, kā tēvs visiem lekvēniešiem, bet nu bija kļuvis par viņu bendi. Rokā viņš turēja cilpu, kas jau gadsimtiem ilgi gulēja indiāņiem uz kakla. Viņš darīja bendes darbu, ko baltie bija darījuši kopš seniem laikiem, un viņš lēnām savilka cilpu ciešāk. Nevienam negribējās noņemties ar indiāņu skološanu un civilizē- šanu, un, ja kāds baltais iedomājās to darīt, tad pirmajā izdevīgajā brīdī viņš tika nobīdīts, no ceļa.

Un viņš šādu attīstības gaitu bija tikai veicinājis, iestāstīdams sev visādas muļķības. Visa viņa dzīve balstījās uz ilūzijām, un nu viņš tagad stāvēja tukšām rokām. Nē, daudz sliktāk — asinīs mērcētām rokam! Arī viņš kā tiesas piesēdētājs bija piespriedis Huanam nāves sodu. Kurš gan vēlāk jautās, vai spriedums bijis vienbalsīgs vai ar trim balsīm pret vienu. Tas jau rezultātu nemainīja.

Bet vēl jau tas nebija beidzies, pat ne tuvu. Tagad tam visam vēl pievienojās Mežonīgā Zirga draudi. Viņš tos izteica nopietni. Araukāņi vienmēr draudēja nopietni. Velns zina kas viņiem padomā. Varbūt atriebība vispirms skars baltos kolonistus vai pirmos ceļā pagadījušos tirgoņus, kas ieradīsies viņa apmetnē. Noteikti atkal plūdis asinis — un miers pierobežā būs pagalam. Labi vēl, ka Mežonīgais Zirgs pagaidām neko nezina par spriedumu.

Kapteinis papurināja galvu. Nē, viņš vairs nepiedalīsies! Ar pāris platiem soļiem viņš bija pie galda, apsēdās un rakstīja Republikas kara ministrijai. Kapteinis Vaskess rakstīja atlūgumu.

Visas mantas viņi bija iekravājuši ratos — visas, kuras nolēma ņemt līdzi. Izrādījās, ka to ir pavisam maz. Nekā daudz jau nevajadzēja, jo viņi devās pie moluhiem, turp, no kurienes bija nācis tēvs un māte. Pagaidām turp devās tikai viņš ar māti. Tēvs ieradīsies vēlāk. Viņš bija ieslodzīts fortā, Pedriljo nezināja, kāpēc, laikam sakarā ar leitnanta Irigojena lietu. Līdzko viņu atbrīvos, viņš ieradīsies.

Viņi tur dzīvos kā visi indiāņi, un, kas tur nederēs, viņi atstāja šeit: masīvo, balti noberzto galdu, Pedriljo salmu maisu, gultas. Arklu gan viņi iecēla ratos, ari citus darbarīkus un visus sēklai atstātos graudus, kas vēl glabājās šķūnī. Uz naglas pie sienas karājās tēva uniforma. Varbūt viņš to uzvilks, kad pārnāks.

Pedriljo pēdējo reizi pārlaida acis istabai. Viss bija kā parasti vai gandrīz tā. Tik šur tur kaut kā pietrūka, piemēram, abu bišu, kas vienmēr karājās pie sienas. Un tomēr nebija vairs kā parasti, jo piepeši istaba izskatījās neapdzīvota, pamesta un tukša. Tad māte nopūta sveci, un vienā mirkli viss izgaisa. Necaurredzama tumsa ietina māju un negribeja viņus laist vaļā.

Viņi brauca projām, kaut ārā vēl bija dziļa nakts. Līdz rītausmai bija atlikušas vismaz stundas trīs. Viņi brauca uz fortu pateikt tēvam uz redzēšanos. Un tad viņi dosies tālāk pie moluhiem, uz kādu no priekškalnes apmetnēm.

Pedriljo ne reizi neatskatījās. Viņi devās pie moluhiem, un tas bija labi, taču savā ziņā arī sāpīgi. Čīkstēja smagi piekrautie rati, un knakšķēja govju, vēršu un zirgu nagi; lopi paklausīgi soļoja nopakaļ. Pedriljo nebija atvadījies pat. no Aleho. Agrāk viņi bija draudzējušies, bet tad Lekvēnā sākās šie drudžainie notikumi. Un tagad viņi vairs nevarēja palikt draugi, jo Aleho āda bija balta, bet viņam — sarkana. Rati čīkstēja. Viņš bija piemirsis tos iesmērēt.

Sājā vietā viņš mēdza nogriezties, kad gribēja nokļūt pie Dzirnavu strauta, un šis ceļš taisni veda uz skolu. Arī ar Niedresspieķi vairs nevajadzēs satikties, un tas bija tas labākais, ko deva aizbraukšana no Lekvēnas. Rati nogriezās pa kreisi uz fortu.

No aukstuma Pedriljo drebinājās, nakts bija dzestra, un viņš ciešāk ietinās segā, kas bija noslīdējusi uz kājām. Līdzās kā sastingusi sēdēja māte un, kā likās, visu uzmanību bija pievērsusi vienīgi zirgam. Viņš pašķielēja uz māti, bet viņa to neievēroja.

Tātad viņš neies pilsētas skolā, kur māca būvēt daudzstāvu mājas un tiltus, vismaz pagaidām ne. Viņi brauca pie moluhiem, un tur viņi sev uzcels būdu, kādās dzīvo visi moluhi. Taču medības nebūs viņu vienīgais iztikas avots — kā citiem araukāņiem — un viņi neturēs tikai dažas aitas; viņi gribēja iekopt laukus un tīrumā audzēt kviešus un kukurūzu, un kartupeļus. Un, ja palīdzēs visi un audzēs labību un kukurūzu, tad droši vien viņi tiks arī pie naudas. Tad Pedriljo varēs braukt uz pilsētu un skolā mācīties visu, ko vien tur māca. Un pēc atgriešanās viņš pats atvērs moluhu skolu, vēl lielāku nekā Gonsalesa kungam. Taču nekad viņš vairs nedzīvos bālģīmju vidū, kā to darīja viņa tēvs.

Tā bija teikusi māte. Tēvs tad, protams, jau sen būs atgriezies pie viņiem. Māte gan nezināja teikt, kad tas notiks, taču tas būs drīz.

Pajūgs izbrauca no Lekvēnas. Pie moluhiem viņš atradīs sev īstu draugu, tādu kā tēvs sendienās, kad viņu vēl sauca Bulta, un ar viņu varēs doties medīt pumas. Aleho viņš vairs negribēja satikt, tāpat kā nevienu pašu Lekvēnas bālģīmi. Aiz viņa ratos kaut kas sakustējās. Tie bija abi suņi. Ja nebūtu šo suņu, droši vien bālģīmji būtu aizdedzinājuši viņu māju kā sārtu.

Bija dzirdama vienīgi ratu čīkstoņa. Visapkārt melnēja nakts, un gaiļi vēl ne reizi nebija dziedājuši. Lekvēnā dusēja.

Viņu priekšā no tumsas iznira lielā, drūmā forta aprises. Vārtu viena puse bija atstāta pusviru; parasti tos gan naktī slēdza ciet, bet šoreiz droši vien bija gaidījuši ierodamies Pedriljo un māti, laikam zināja, ka abi nāks atvadīties no tēva.

Jā, viņi to zināja. Pie vārtiem stāvēja Medina un klusēdams aizveda viņus uz nelielu cietumu pagalma visattālākajā stūrī. Arī māte nerunāja. Vakarvakarā viņa šeit jau bija atnākusi. Zem kājām čirkstēja grants. Tā laikam bija uzbērta pavisam nesen. Tad slēdzenē žvadzēdama pagriezās atslēga.

Tēvs sēdēja pie neliela galdiņa, kas speciāli viņam bija ienests kamerā. Uz galda saliktas bļodas un šķīvji, un pat pudele vīna. Pašā nakts vidū viņam bija pasniegts ēdiens, labs ēdiens, kam viņš nebija pieskāries. Bet varēja taču redzēt, ka nekā ļauna tie viņam nevēlēja un noteikti drīz izlaidīs brīvē. Bet kāpēc māte skatījās uz šīm bļodām un šķīvjiem ar šausmām? Piepeši viņas acis kļuva gluži sarkanas. Arī vakar viņa pārnāca no tēva ar sarkani saraudātām acīm.

Ilgām pārdomām Pedriljo neatlika laika; viņš bija atnācis tēvam pateikt «uz redzēšanos». Vēl arvien tēvam mugurā bija indiāņu drēbes, un viņš vērās dēlā spīdošām acīm. Taču šis spīdums neliecināja par prieku, drīzāk par stipru drudzi.

—  Labvakar, tēt.

—   Labvakar, manu zēn.

Te nebija, kur apsēsties, jo uz vienīgā krēsla sēdēja tēvs, kameras kaktā bija iemests salmu kūlis. Medina izgāja laukā. Kāpēc viņš izgāja uz pirkstgaliem un visu laiku nebilda ne vārda?

Pedriljo raudzījās uz tēvu.

—  Māte teica, ka tu drīz mums sekošot.

—  Bez šaubām, zēn, drīz,— tēvs runāja dīvaini izklaidīgā balsī, it kā gatavotos kādam ļoti tālam ceļojumam un domās jau atrastos tur.

—  Mēs iekrāvām ratos arklu un citas mantas, kas pie moluhiem varētu noderēt. Tik tikko varējām iecelt. Arkls bija velnišķīgi smags.

—  Pareizi darījāt, tu jau esi pieaudzis vīrs. Mātei vienmēr palīdzi, vai dzirdi, puis?

—  Jā, tēt.— Viņš pētoši uzlūkoja tēvu.— Ar kādu zirgu tu atjāsi pie mums? Mēs taču visus ņemam līdzi!

Viņš izdzirda mātes satraukto elpu, un tēvs sāka mirkšķināt acis.

—  Gan es nopirkšu sev jaunu.

—  Un māte teica, ka es vēlāk mācīšos pilsētas skolā.

—  Ej vien skolā, manu zēn. Taču nekad neaizmirsti, ka esi indiānis un lev jāmācās par visiem indiāņiem. Nedari neko tādu, ka citi nespētu tevi saprast, lai nekad tu nepaliktu viens. Lielu uzdevumu tu nekad nevārīsi veikt viens. Tad tu būsi tikai sīks smilšu graudiņš, kuru vējš dzenā pēc patikas, kā pagadās. Ja iegūsi indiāņu draugus, tad māci viņiem lasīt un rakstīt, māci viņiem visu, ko proti pats. Tīrumā parādi viņiem, kā strādāt ar arklu, kā atlasīt labākos graudus sējai. Tas, ko tu pats zini, ir jāzina visiem, un tāpēc tev vienmēr jādzīvo indiāņu vidū, un, ja tev kādreiz jāaiziet, tad ne uz ilgu iaiku. Tici man, vienatnē neko nevar paveikt.

Pedriljo bija apjucis. Tēvs runāja tā, it kā viņi šķirtos uz ilgiem, ilgiem gadiem.

—  Bet, pirms es iešu mācīties pilsētas skolā, tu taču būsi jau pārnācis.

Atkal viņš dzirdēja mātes straujo elpu, un tēvs no jauna sāka mirkšķināt acis.— Jā, līdz tam es būšu pārnācis.

Kamerā ienāca Medina un nostājās pie durvīm.

—  Uz redzēšanos!— Māte, nodūrusi acis, sniedza tēvam roku.

—  Uz redzēšanos, manu zēn!— Tēva pirksti bija sausi un karsti. Šķita, ka viņu patiesi kratītu drudzis. Droši vien tā bija, jo citādi viņš tik savādi nerunātu.'

Viņi izgāja no forta, iekāpa ratos un brauca projām, taisnā ceļā uz zālaini. Viņi brauca lēnām, un reizumis Pedriljo likās, ka māte klusu raud. Taču redzēt viņš neko neredzēja, jo apkārtni klāja dziļa tumsa, bet varbūt tās bija tikai iedomas. Kāpēc viņai būtu jāraud? Tēvs driz pārnāks, un viņi dzīvos indiāņu vidū, kur neviens uz viņiem neskatīsies šķībi. Domās Pedriljo atradās vairāk pie moluhiem nekā Lekvēnā.

Pēc divām stundām ausa diena. Putni vlteroja, un ceļmalas zālē šur tur kustējās kukainīši. Kad aiz kalniem izspraucās pirmie saules stari, māte parava grožus, un tagad Pedriljo redzēja pavisam skaidri, ka pār viņas vaigiem<rit lielas asaras. Viņa pagrieza galvu sānis, it kā gribētu ieklausīties skaņās no tās puses, no kurienes viņi bija nākuši. Taču viņi atradās jau tik tālu, ka nedzirdētu neko, pat šāvienus.

Tajā naktī sargs pie forta vārtiem vēl ilgi kapteiņa logā redzēja gaismu. Ap pulksten trijiem no rīta — Mo- ralesa sieva un puika bija jau aizgājuši — Vaskess devās uz stalli un pats apsegloja savu ķēvi. Jebkurā citā naktī sargkareivis neizpratnē nogrozītu galvu, sak, kāds nelabais viņu dīda tik vēlā stundā izjāt. Taču šī bija neparasta nakts. Ja vien tas būtu sarga spēkos, ne mirkli nekavēdamies, viņš steigtos projām no šejienes pats, lai nebūtu jāredz tas, kam jānotiek rīt ar pirmajiem saules stariem.

Piegājis pie vārtiem, kapteinis mainīja savu nodomu, piesēja ķēvi pie slitas, noburkšķēja, ka drīz nākšot atpakaļ, un nozuda atpakaļ pagalmā.

Sargkareivis dzirdēja, ka nočirkst kancelejas durvju atslēga, taču uguns logā vairs neiedegās. Laikam Vaskess priekšā bija aizvilcis aizkarus.

Zaldāts piegāja pie ķēves un noglāstīja tās purnu. Ķēve nosprauslojās un pāris reižu nepacietīgi piecirta ar priekškāju. Cik patīkami bija sajust tuvumā dzīvu elpu, kaut arī zirga. Zaldāts bažīgi uzrāva plecus. Kāda laime, ka beidzot indiāņu teritorijā atkal valdīja miers. Dievs vien zina, kas viss varētu šeit notikt tādā naktī.

Bija tiešām tumšs kā peklē. Sargkareivis neredzēja, ka jau pēc brītiņa kapteinis atkal atstāja kanceleju, šoreiz ģērbies mētelī, un rūpīgi aiz sevis aizvēra durvis. Tāpat viņš nemanīja kustību pašā tālākajā pagalma nostūrī.

Vaskess devās uz cietumu. Lēnām viņš spēra soļus, taču ne tāpēc, ka gribēja pārvietoties bez trokšņa. Ceļš šķita bezgalīgi garš. Viņš atbrīvos Moralesu! Viņš ies kamerā, iedos viņam mēteli un ieņems viņa vietu, bet Moraless aizauļos ar viņa ķēvi, kas tagad gaidīja pie slitas. Tas bija vienīgais, ko viņš vēl varēja darīt.

Viņš labi zināja, ar ko tas beigsies: tribunāls, degradēšana, cietoksnis. Bet Moraless viņam jāatbrīvo, viņš citādi nevarēja. Vaskess paredzēja turpmāko notikumu gaitu. Viņš stāvēs šajā pagalmā, kur būs nostādīta rota, viņa paša rota. Bungām rībot, viņam noraus uzplečus, tad atsprādzēs nost zobenu un pārlauzīs to pušu. Sai ceremonijā noraudzīsies pats pulkvedis no apgabala komandantūras. Kapteinis Vaskess palēnināja soli, tomēr atpakaļ negriezās.

Cietuma priekšā viņš apskatījās apkārt. Sargkareivis nekur nebija redzams. Varbūt tas bija uzkāpis uz palisādes. Tum.a nevarēja saskatīt pat savu izstiepto roku, un viņš paspēra paris soļu uz priekšu. Kāja atdūrās pret kaut ko mīkstu. Viņš noliecās. Zālē bez samaņas un cieši sasiets gulēja sargkareivis!

Vaskess no kabatas izvilka revolveri un ieklausījās. Likās, tur kāds klusītēm skrāpējas gar palisādi un it kā pārmetas pāri koka sienai. Viņš taustījās tālāk. Roka skāra šauru, cietu, no ādām vītu virvi, kas bija apmesta ap palisādes smaili, un tā vēl kustējās. Iebrucējs pa to vēl tikko bija rāpies augšā.

Vaskess saprata. Viņš atvēra muti, gribēdams celt trauksmi, taču tad to aizvēra. Iebāzis revolveri atpakaļ, viņš uz pirkstgaliem piezagās pie cietuma durvīm. Tās stāvēja vaļā. Putniņš bija aizlaidies; Mežonīgais Zirgs velti laiku netērēja.

Kapteinis ieklausījās nakts klusumā. Ilgi viņš tā nostāvēja, taču nekas nebija dzirdams. Moraless un moluhi, kas viņu izpestīja, droši vien jau atradās drošībā. Viņš bija izšķīries par vēlu un jutās apkaunots, taču reizē arī atvieglots. Uniformu viņš varēs novilkt ar godu.

Viņš iedomājās, kādu seju rādīs pulkveža kungs no apgabala komandantūras, un nosmīnēja.

Vēl piesardzīgāk nekā iepriekš viņš aizslīdēja atpakaļ pie savas kancelejas, bet iekšā negāja. Pavēra tikai durvis un atkal skaļi aizcirta atslēgu. Tad pagriezās un stingriem soļiem gāja uz vārtu pusi, oļi šņirkstēja zem zābakiem.

Sargkareivis aši nolēca no ķēves un gatavojās viņu «godam sveikt». Taču kapteinis tam nepievērsa uzmanību. Viņš uzsēdās zirgam mugurā, lika atvērt vārtus un aizrikšoja.

— Pēc pusstundas būšu atpakaļ,— viņš vēl izmeta pār plecu. Sargkareivis pārsteigts piešķieba galvu: izklausījās, ka Vaskess dungotu dziesmiņu.

EDUARDS KLEINS INDIĀNIS

Redaktore J. Hozc. Mākslinieciskais redaktors M. Adumāns. Tehniska redaktore S. Mazvērsīte. Korektore S. Liniņa.

Nodota salikšanai 25 04.89. Parakstīta iespiešanai 30.08.89. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijās papīrs .N? 2. Žurnālu garnitūra. Augstspiedums. 12,8 uzsk. iespiedi.; 13.13 uzsk. krāsu nov.; 14,21 Izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasut. Nl 518-5. Cena 1 rb], 50 kap. Izdevniecība «Sprīdītis», 226047 Rīgā, Aldaru ielā 2/4.

Izdevn. Nq 18/33213/7-2959. Iespiesta tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/49. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DĪS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas skaitļošanas centram. Programmētājs N. Tiltiņš.

Kleins E.

KI 390 Indiānis./ No vācu vai. tulk. L. Varžinskis; Māksi. U. Sosnovskis. — R.: Sprīdītis, 1990.— 239 lpp.

Content

Kleins Eduards Indiānis

I nodaļa

II nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

VIII nodaļa

IX nodaļa

X nodaļa

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodala

XIV nodaļa

XV nodaļa

XVI nodala

XVII nodaļa

XVIII nodaļa