Mains Rīds Tomass

Kvarterone jeb piedzīvojumi tālajā Luiziānā

T.MAIN-RĪDS

KVARTERONE

.

I nodaļa ŪDEŅU VALDNIECE

Ūdeņu valdniece! Es dievinu tavu vareno pludumu! Kā induss savas svētās upes priekša es nometos ceļos tavā krastmalā un mulsā pielūgsmē atveru tev savu sirdi. Bet cik ta (atšķirīgi šis pielūgsmes iemesli ir man un indusam! Viņam ta dzeltenās Gangas ūdeņi ir māņticīgas godbijības simbols, kurā iestrāvo tumšas bailes par noslēpumaino un mistisko nākotni, bet man tavi zeltainie viļņi — atmiņas par kādreiz pardzivotu prieku, kas savieno manu tagadni ar neaizmirstami laimīgo pagātni. Ja, varenā upe, es dievinu tevi, atcerēdamies bijušo. Jau tikai tavu vardu minot, sirds notrīs prieka jausmās!

Ūdeņu valdniece! Cik labi pazīstu tevi! Esmu lēkājis pari tavam šaurajam iztekas strautam tūkstoš ezeru apvidu Hauteur de terre galotne; esmu ielaidis savu bērz- koka laivu zilajā ezerā, tavas izcelsmes avotā, un ļāvis, lai tava maigā straume nes mani uz dienvidiem.

Esmu braucis garam krastu pļavām, kur briest savvaļas riss, kur sidrabaini baltie bērzu stumbri spoguļojas tavas straumes dzidrumā un varenās, augstam piramīdām līdzīgās egles un priedes met par tavu pludumu garas ēnas. Esmu sastapis šeit sarkanādainos čipevus[1], kas vieglajās berza tāss laivās šķēla dzidros viļņus, vērojis milzīgo

Ziemeļamerikas alni, kas mazgājās tavos vēsajos ūdeņos, un stalto Kanādas briedi, kas graciozi aizlēkšoja gar krastu.

Esmu ieklausījies tavu krastu mūzikā, dzirdējis ko-ko-vī kliedzienu, zoss «vava» guldzošos smieklus un lielā ziemeļu gulbja trompetes saucienu. Jā, varena upe! Pat tur, talajā zieme|u zemē, sava drumaja dzimtenē, es jau dievināju tevi.

* * *

Tālāk, talak uz priekšu! Pari daudziem platuma grādiem un klimatiskam joslām!

Es stāvu uz krasta, kur tava straume lec pari Sent Antuana klintīm' un, pārgalvīgi putodama, strauji dodas uz dienvidiem. Es jau redzu, kā sāk izmainīties tavi krasti. Atkapjas un pazūd skuju koki, un tevi ietver lap- metu koku vainagu dzīvīgais zaļums. Milzīgi ozoli, gobas un k|avas, savijuši kopa lapotnes, izstiepj pār tevi savas plato zaru rokas.

Lai gan vēl joprojām mans skatiens slīd par mežiem, kas liekas bezgalīgi, es jau jutu — drīz vien man garām aizslīdēs un aizmugurē paliks mūžamežu segtie krasti. Acs jau sāk saskatīt civilizācijas pazīmes, un auss jau uztver tās skaņas. Luk, starp nogāztiem kokiem mežstrādniekā būdiņa, tik aizkustinoši gleznaina savā vienkāršībā. Tālu meža dziļuma dzirdama cirvja sitienu duna. Ka zaļš uzvaras vainags par kritušajiem kokiem ceļas kukuruzas zīdainas lapas, un zeltaino vālīšu bārkstis sola labu ražu.

Lūk, pēkšņi pār meža spirgto zaļo lapotni izslienas baznīcas torņa smaile. Ar tavu vareno viļņu čalu sapluzdamas,

pret debesīm ceļas mirstīgo lūgšanas.

* * *

Priecīgs plusmo tavu viļņu skrējiens, un priecīgs es vadu savu laivu uz dienvidiem. Traucos garam skarbām kraujam, kas saspiež tavu pludumu putojošā, krāčaina bangojumā, un priecīgā izbrīna vēroju krasta veidojumu, kur vietām pēkšņi augšup izlaužas atsevišķi klints izciļņi, vietām robota masīva vienmerigais, paugurainais pacēlums aizsniedzas līdz pašam apvārsnim. Aplukoju kraujo klinti, ko iesaukuši par La montaifļne, qui trempe a l'eauun konusa kalnu, kura virsotne kads ce|otājs kareivis reiz uzcēlis savu telti.[2]

Braukdams pa spoguļaino Pepina ezeru3 , apbrīnoju ta krastus, kurus ka cietokšņa roboto sienu rota neskaitami klinšu tornīši. Ar lielu interesi aplukoju slīpo klinšu ieskautas aizas un «Mi|akas lēciena» krauju. Šis aizas granīta sienas bieži atbalsojušas bezbēdīgu turistu jautrās balsis, bet reiz te izskanēja bezgalīgi skumja skaistās Vanonas nāves dziesma, kad meitene mīlestības deļ atdeva

udeņu straumei savu dzīvību.

* * *

Es dodos tālāk, kur gar pašu krastmalu stiepjas bezgalīgā Rietumu prērija, kur acis atpūšas, priecājoties par za|o, plašo tālumu.

Uz brīdi mans skatiens pakavējas pie izkrāsotā kareivja, kas aizauļo gar krastu sava mežonīgajā zirga, tad ar tīksmi pavēroju smuidras dakotiešu meitenes, kuras peldas tava dzidraja straume, un iros atkal tālāk gar Karnīza klintīm, garām ar rudam bagātajiem Galenas un Dubukas krastiem, garam dēkaina, varonīga kalnrača atdusas vietai vēju apšalkotaja virsotne[3].

Sasniedzu vietu, kur krāčaina Misuri triec tev virsu savus duļķainos udeņus, it ka gribēdama piespiest tevi mainīt virzienu. Šūpodamies vieglaja kanu laivā, es vēroju jūsu ciņu. Ta ir nikna, bet īsa — un uzvarētājs esi tu, tava pretiniece piekāpjas un atdod savus zeltainos viļņus

tavai varenajai straumei, ar to kopīgi lepni tālāk plūzdama.

* * *

Un tavi uzvārētāji viļņi nes ari mani talak uz dienvidiem, un es redzu zaļos pakalnus'. Tie ir vienīgie pieminekļi senajai tautai, kas kādreiz staigāja šeit tavos krastos. Un tad pavisam tuvu es vēroju gluži citas, senatnei svešas tautas mītnes — debesīs iesniedzas baznīcu torņu smailes, saule spīguļo domi un kupoli. Krastmala stāvošās pilis atspulgo tavos udeņos. Es skatos uz milzu pilsētu — metropoli.

Es neuzkavējos šeit. Mani sauc saulainie dienvidi. Ēs atkal ļaujos tavai straumei, un mana laiva slīd tālāk.

Braucu pa jūrai līdzīgo Ohaijo estuāru un šķērsoju tavas otras lielas pietekas, varenas prēriju upes[4] plašo grīvu. Ka izmainījusies tavu krastu ainava! Skatiens vairs nesastop varenos kalnus un drupošo klinšu kraujas. Tu esi izravusies no kalniem, kas iekļāva kā važās tavu pludumu, un tagad vareni un brīvi tu vel savus viļņus, veidodama sev plašu ceļu garām un pāri pašas sanestam serem. Te ir tavas pašas gribas veidotie krasti — draisko viļņu skrējienā izmētātās sanesu un duņu seres un pati pēc savas gribas tu vari lauzīt un pārveidot tos. Un atkal tevi apņem meži — milzīgi koku meži: platzarotās platanas, lielie tulpju koki un kalnu terasēs augošās dzeltenzaļas Amerikas papeļu birzis nokāpj līdz pašai ūdens malai.

Zaļojoši meži šalc tavos krastos, un tavi viļņi mutuļo

pāri kritušajiem kokiem, kas nogulušies tev uz krūtīm.

* * *

Es pabraucu garām pēdējai no tavam lielajām pietekam, kuras purpurkrāsas viļņi ieteka nokrāso sārtus arī tavus udeņus. Dodos lejup pa deltu garam ainavām, kuras ne-

aizmirstamas padarījušas dc Soto ciešanas un Ibervila un I.asala dēkaina drošsirdība[5], un mana dvēsele notrīs godbijīgā apbrīna. Kurlam un ar akmens sirdi krūtīs jābūt cilvēkam, kurš varētu, līdz savas būtības dziļumiem nesatraukts, skatīt šo dienvidu ainavas nesalīdzināmo skaistumu!

Es veros burvīgajā ainavā, kas ik mirkli mainās ka attēli panorama. Nav skaistāka stūrīša uz zemes, jo, kur ir vieta, kas varētu sacensties skaistuma ar šo? Nē, — nav tādas ne pie Reinas, kuras klinšainos krastus rotā tur uzceltās pilis, nav tādas ne Vidusjūras krastu senatnigaja pasaule, ne Rieturnindijas salas. Nē! Nav nekur virs zemes šai pirmatnīgā skaistumā vizošajai ainavai līdzīgas! Nav pasaulē vietas, kur maigais skaistums tik harmoniski saplus- tu ar pirmatnīga skarbuma gleznainumu.

Un tomēr — te skatiens neierauga neviena klints kalna, pat neviena pakalnu paugura, tikai tumšie, ar sidrabainam tilandsiju sūnām klātie ciprešu meži veido šejienes fonu, bet tas ir tikpat varens ka granīta klintis.

Talak tavus krastus vairs neaptver meži. Tos jau sen iznīcinājuši plantatoru cirvji, un to vietā aug zeltītas cukurniedres, sidrabainais rīss un sniegoti baltā kokvilna. Tikai vietām atstātas atsevišķas šur tur izkaisītas koku grupas, lai greznotu vispārējo ainavu. Es redzu tropu augus ar platam, spožam lapām: sabalpalmu, anonas, udensmiļotāju nišu, katalpas ar milzīgiem trompetveidigiem ziediem, smaržīgos aromatiskos likvidambarus un vaskaino lapu magnolijas. Savu žilbinošo lapojumu ar šiem tropu augiem — iezemiešiem — sajauc simtiem eksotisku augu: apelsīni, citroni, vīģes koki, Indijas ceriņi, tamarindi, olīvkoki, mirtes un brornēlijas. Bet Babilonijas vītolu nokarenais lapu vainags kontrastē ar cukurniedru garajiem, staltajiem stublājiem vai milzīgo juku lapu zobeniem.

Šai brīnišķīgajā, daudzveidīgajā augu valsts lapotnē paslēpušas villas, lepnas kungu mājas, tikpat dažadas sava arhitektūra un vienkāršībā vai greznībā kā cilvēki, kas tās apdzīvo. Dažādu tautību, visas pasaules rasu un nāciju

ļaudis dzīvo tavos krastos, varenā upe, un katra tauta ir šurp atnesusi kaut ko savu, lai greznotu tevi ar visas pasaules slavenās civilizācijas emblemam!

Un nu — paliec sveika, udeņu valdniece! Te es atvados no tevis.

* * *

Kaut neesmu dzimis šinī brīnišķīgajā dienvidu zeme, esmu tur ilgi dzīvojis un milu to pat vairāk nekā savu īsto dzimteni.

Esmu tur pavadījis savu gaišās jaunības laiku un piedzīvojumiem bagatos brieduma gadus. Ar daudzām tur pavadītajām stundām saistas neskaitāmi daudz romantisku atmiņu, kas nekad neizzudīs. Tur pirmo reizi manu jauno sirdi skara mīlestība — pirmā, skaidrā mīlestība. Tādēļ nav brīnums, ka šī vieta man ir visdārgākā pasaulē.

Klausies tagad, lasītāj, stāstu par šo mīlestību!

II NODAĻA SEŠI MĒNEŠI ŅŪORLEĀNĀ

Kā daudzi nepiedzīvojuši jaunekļi, kas aizvēruši aiz sevis koledžas durvis, arī es tēva majas vairs nejutos laimīgs. Mani parņēma ceļošanas ilgas; es vēlējos iepazīties ar pasauli, par kuru zināju tikai to, ko stāsta grāmatas.

Manas ilgas drīz vien piepildījās, un bez mazākā žēluma es noraudzījos, ka aiz tumšajiem viļņiem apvāršņa mala nogrimst manas dzimtās puses pakalni, un pat nedomāju, vai tos vel kādreiz redzēšu.

Kaut biju tikko iznācis no klasiskās koledžas sienām, es nejutu sevī nekādas simpātijas pret klasisko zinātni vai mākslu. Desmit koledža pavadītie gadi, pārdomājot augstsvinigas Homēra hiperbolas, skandējot vienmuļos Vergīlija dzejas ritmus un iekaļot neciešami sausos Horaci- ja Flaka pantus, nespēja radīt manī patiesu klasiskas dzejas skaistuma izjutu, ko pazina — vai ari izlikās pazīstam — augsti mācīti vīri ar pensnejiem uz deguniem. Es nebiju radīts, lai dzīvotu tikai abstraktu ideju pasaulē vai sapņos par reiz bijušo. Es gribu, lai ap mani pulsē īsta, reala dzīve. Lai donkihoti spēlē trubadurus sagrautu

piļu drupas un klīrigas dāmiņas apce|o pasauli, iepazīstot ce|vežu grāmatās apdziedātas vietas. Es neticu Vecās pasaules dzīves romantikai. Modernaja Vilhelma Teilā es saskatu algotni, kas ir gatavs lēti iztirgot savu musku|u speķu jebkuram tirānam; bet romantiskais lacarone, tuvāk iepazīts, manās acis kļūst līdzīgs vienkāršam vistu zaglim. Bet starp Atēnu sairstošajām sienam un Romas drupām es redzu tikai nejūtīgu vienaldzību un badu. Es neticu, ka nabadzībai piemīt gleznains daiļums. Mani nesaista un neiežēlina skrandu romantika.

Un tomēr — tās bija ilgas pec romantikas, kas sauca mani doties projām. Mani vilināja viss poētiski gaišais un neparastais, jo es biju sasniedzis tieši to vecumu, kad cilvēks visvairāk tic romantikai. Un ari tagad mans prāts vēl nav no šis ticības atbrīvojies. Esmu kļuvis vecāks, bet stunda, kad pazūd ilūzijas, vēl man nav situsi, un, liekas, es to nekad ne-piedzivošu. Dzīvē ir daudz romantikas, un ta nav ilūzija. Romantika nav atrodama modernu viesistabu panīkušajās paražās un bērnišķajas ceremonijās; tā nevalkā greznos un vizuļotos galma parades tērpus. Tai svešas ir sabiedrības zvaigznes, ordeņi un tituli; purpurs un samts iznicina to.

Pavisam citur jāmekle romantika — lielajā un varenaja dabā, kaut ari ne vienmēr tikai tur. Jus atradīsiet romantiku ne vien laukos un mežos, klintis, pie upēm, ezeriem un augstu kalnos, bet ari ļaužu pilnās ielās rosīgā lielpilsēta. Romantika mīt cilvēku sirdīs — sirdis, kuras spej iedegties sajūsmā, kuras kvēlo brīvības un mīlestības alkas.

Un tādēļ mani soļi nevērsās uz seno, klasiskās pagatnes novadu krastiem, bet uz jauno zemi, kur pulsēja daudz pilnasinīgāka dzīve. Es devos uz rietumiem meklēt romantiku. Un es atradu un izbaudīju to zem zvaigžņotajām ■ Lūizianas debesim.

* * *

18 . . . gada janvārī es izkāpu .Jaunajā pasaulē; es speru savus soļus uz angļu asinīm slacītas zemes. Laipnais tirdzniecības kuģa kapteinis, kas bija atvedis mani pāri Atlantijas okeānam, izcēla mani krastā sava laivā. Man ļoti gribējās apskatīt kaujas lauku, kur norisinājās pēdējās vēsturiskās cīņas, jo šim savas dzīves posmā es jusmoju

par varoņdarbiem kaujaslaukos. Bet apskatīt Ņūorleānas kauju vietas mani vilka ne tikai vienkārša ziņkārībā. Manos uzskatos toreiz bija ieviesušas ķecerīgas domas,— un, proti, — ka mierīgie iedzīvotāji, kuri noteiktos apstākļos ķērušies pie ieročiem, ir pilnīgi līdztiesīgi un prot cīnīties tāpat kā regulārā algotņu armija un ka ilga militāra apmācība un sagatavotība karam nebūt nav uzvaras ķīla. Paviršas kara vēsturēs studijas gari runā pretī šai teorijai, kuru noraida ari visi karavadoņu apgalvojumi. Bet militāru personu apgalvojumam šada jautājumā nav vispārējas nozimes. Vai kāds jebkad ir sastapis kaut vienu profesionālu karaviru, kurš necenstos savu karamakslu attēlot vismistiskākās varonības gaismā? Bez tam ari pasaules valdnieki šai ziņā nav taupījuši pu|u, lai maldinātu savas tautas un apmulsinātu to prātus. Viņiem bija nepieciešams atrast kaut kādu attaisnojumu šī briesmoņa — «regulārās armijas» — eksistencei, kura ka smags lietuvēns gūlās uz tautu pleciem.

Mana vēlēšanas redzēt kaujaslauku Misisipi krastos sais- tijas galvenokart ar šo jautājumu. Ši kauja bija viens no visspēcīgākajiem argumentiem manu uzskatu laba, jo šinī kaujaslaukā kadi seši tūkstoši vīru — kuri nekad nebija dzirdējuši muļķīgo komandu: «Uz la bo!» — uzvarēja, sakava un faktiski gandriz pilnīgi iznīcināja labi apbruņotu, apmācītu un skaitliski divreiz lielāku karaspēku.[6]

No ta brīža, kad es aizgāju apskatīt šo cīņu vietu, man pašam ir vajadzējis cilāt zobenu ne viena vien kaujas laukā. Un tam laika radušos teorētiskos uzskatus es pārbaudīju prakse. Ticība militarai dresūrai ir maldi, un regulārās armijas visspēcība-—tikai ilūzija.

* * *

Jau pec dažam stundām es klejoju pa Ņūorleānas ielām un nedomāju vairs par kariem. Manas domas tagad klīda pavisam citos virzienos. Manu acu priekša kā panorāma

slīdēja Jaunas Pasaules sabiedriskā dzive visa tas neparastajā krāšņuma un rosmē; un, kaut gan es biju cieši apņēmies nil admirari — ne par ko nebrīnīties —, es nespēju paspert ne soli, nejuzdamies pārsteigts par redzēto.

Vispirmais un pašam visnegaiditakais pārsteigums, ar ko sastapos jau uz paša aizokeāna dzīves sliekšņa, bija atklājums, ka esmu pilnīgi nederīgs praktiska dzīve. Es varētu noradit uz savu rakstāmgaldu un teikt: «Luk, manas izglītības apliecinājums, esmu pagodināts ar koledžas augstāko atzinību.» Bet kur tas man var noderet? Tās sausās teorijas, kuras man koledžā mācīja, realaja dzive nekur nebija izmantojamas. Mana loģika līdzinājās tukšai papagaiļa pļāpāšanai. Manu atmiņu nospieda pārblivejums ar klasikas zināšanām.

Ari izstudēdams ķiniešu hieroglifus, es butu tikpat maz sagatavots cīņai ar reālo dzīvi, tikpat maz noderīgs pats sev un citiem ka pašreiz.

Bet jus, bālie profesori, kas likāt man iekalt sintakses likumus un dresējat dzejas pantu skandēšanā, jūs, protams, uzskatītu mani par nepateicīgu, ja es atklati izgāztu pār jums savu nicinājumu un dusmas, kas mutuļoja mani pret jums tad, kad es atskatījos atpakaļ uz desmit veltīgi izniekotiem dzīves gadiem, kurus pavadīju ka students jusu aizbildniecība, un tad, kad es, pats ticēdams, ka esmu kļuvis mācīts virs, pēkšņi, ilūzijām zūdot, atveru acis un

sapratu, ka patiesība nezinu itin neko.

* * *

Ar nelielu naudas summu maka un ar pavisam niecigu zināšanu bagatibu galva es klejoju pa Ņūorleānas ielām, visu izbrīna vērodams.

Aizritēja seši meneši, un es gāju pa tam pašām ielām ar pavisam niecīgu summu kabata, bet ar krietni pieaugušu praktisko zināšanu bagātību. Šajos sešos menešos es biju ieguvis daudz pamatīgāku dzives pieredzi neka sešos gados sava līdzšinēja dzīvē.

Protams, ši dzīves pieredzes iegūšana man izmaksāja diezgan dārgi. Ceļojumam paredzētā nauda atri vien izgaisa kafejnīcu, teātru, maskaražu un kvarteronu balles virpuļos. Ne mazums kapitāla tika ieguldīts karšu spēļu banka — sevišķi faraonā — no kurienes to nekad vairs nevar izņemt un kur tas nekādus procentus neienes.

Es gandrīz baidījos saskaitīt visus savu dēkaino gājienu izdevumus. Tomēr beidzot piespiedos to izdarīt. Izrādījās, ka pec viesnīcas rēķina samaksas man paliek pari tieši divdesmit pieci dolāri. Ar šiem divdesmit pieciem dolāriem man bija jāiztiek, kamēr aizrakstīšu uz maju un saņemšu atbildi, — un tas ilgs vismaz trīs menešus. Es stāstu jums par tiem laikiem, kad vēl nebija lielo okeāna tvaikoņu satiksmes.

Sešus menešus es grēcīga vieglprātībā biju baudījis dzīvi. Tagad mani parņēma nožēla un vēlēšanās visu izlabot. Es vēlējos pat kaut kur iestāties darbā. Bet mana klasiska izglītība nebija man iemācījusi naudu taupīt, un vel mazāk ta spēja man palīdzēt naudu nopelnīt. Un visa šim rosīgajā pilsētā es nevarēju atrast iestādi, kurai varētu but noderīgs.

Vientu|š, bez draugiem, nomākts un īgns, turklāt krietni vien nobažījies par savu tuvāko nākotni, es dīki klīdu pa ielām. Manu paziņu pulks samazinājās ar katru dienu. Nesastapu vairs tos parastajās izpriecu vietās, kur tie mēdza salasīties. Kur tagad tie aizklīduši?

Viņu nozušanā nebija neka mistiska. Pašreiz bija jūnija vidus un laiks k|uvis nepanesami karsts. Termometra dzīvsudraba stabiņš kapa ar katru dienu augstak un augstak. Tas svārstījās jau ap 100° pec Farenheita. Pēc nedeļas vai divām varēja jau sagaidīt ierodamies ikgadējo nevēlamo viesi ar palamu «Dzeltenais Džeks», no kura baidījās ka jaunie, ta vecie. Bailes no dzeltenā drudža izdzina no Ņuorleanas visu augstāko sabiedrību, un šie «gājputni» devās uz ziemeļiem.

Es nebiju drošsirdīgāks par citiem. Arī man nebija ne mazakās velmes iepazīties ar šo briesmīgo purva dēmonu, un es domāju, ka ari man labak pazust no viņa ce|a. Lai to izdarītu, vajadzēja tikai uzkāpt uz kada tvaikoņa klaja un aizbraukt augšup pa upi uz kadu citu pilsētu, līdz kurai nesniedzās tropu malarija.

Taja laika par vispatīkamāko ziemeļu pilsētu uzskatīja Sentluisu, un es- nolēmu doties turp, kaut ari man nebija ne jausmas, no kā es tur dzīvošu, jo naudas pietika vienīgi, lai riok|Utu līdz turienei. Kaut ari sakāmvārds brīdina: «kas no vilka beg, uz laci krīt», — es tomēr nolēmu doties uz Sentluisu. Un tā, savācis savas mantas, es uzkāpu uz tvaikoņa «Rietumu skaistule», kas devas uz talo «Pilsētu uz pakalniem».

III noda|a «RIETUMU SKAISTULE»

Ierados uz kuģa noteiktajā laikā, bet izrādījās, ka nav ko gaidīt precizitāti no Misisipi kuģiem. Tādejādi es biju ieradies vismaz paris stundas par agru.

Tomēr neizšķiedu šo laiku veltīgi. Izmantoju to pavisam lietderīgi, lai apskatītu šo neparasto kuģi, uz kura klaja biju uzkāpis. Es saku «neparasto», jo pa Misisipi un tas pietekām kursejošie kuģi krasi atšķiras no citu zemju kuģiem. Šie tvaikoņi nelīdzinās pat tiem, kuri brauc gar Atlantijas okeāna piekrasti vai pa austrumu štatu ūdeņiem.

Misisipi kuģi ir tikai upju tvaikoņi, un tie nevar iziet atklātā jūra, lai gan daži pargalvigi šo kuģu īpašnieki ir reizem riskējuši braukt gar krastu no Mobilas līdz pat Galvestonai Teksasa.

Upju tvaikoņa korpuss ir būvēts tāpat kā juras kuģiem, bet jūtami atšķiras no tiem apakštelpu dzi|uma ziņa. Tās ir tik seklas, ka kravas telpām paredzets pavisam maz vietas, bet galvenais klajš atrodas tikai dažas collas virs ūdens līmeņa. Ja kuģis pieladets ar smagu kravu, viļņi pat š|acas pari falšbortam. Kuģa mašīntelpas izvietotas uz klaja, un turpat atrodas arī milzīgie čuguna tvaika katli un liela kurtuves mute, ko baro ar malkas bluķiem, jo kuģa dzinējspēks ir tvaiks. Ta ka šaurajās kravas telpas ir ļoti maz vietas, uz klaja sakrauj arī lielāko daļu pārvadājamo preču. Tade| visapkārt kuģa mašīnam un tvaika katliem redzamas kokvilnas ķīpas, milzīgas mucas ar tabaku vai graudu maisi, kas sakrauti vairāku pedu augstumā. Tāda ir parastā preču krava uz tvaikoņiem, kas brauc lejup pa Misisipi. Atpakaļceļa kuģi ved pavisam cita rakstura kravu tur tad ir kastes ar mājsaimniecības piederumiem, lauksaimniecības inventārs, «modes galantērija», kas kuģos atvesta no Bbstonas, kafijas maisi no Rietumindijas salām, rīss, cukurs, apelsīni un citi tropisko dienvidzemju augļi.

Kuģa pakaļgalā uz klaja ieradītas vietas visnabadzi- g'ākājiem ceļotājiem, kurus sauc par «klaja pasažieriem». To vidu nekad rieredzesiet nevienu amerikāni. Tur brauc iru strādnieki, nabadzīgie vācu emigranti, dodamies uz talajiem ziemeļrietumu apvidiem. Bet vairums šo pasažieru ir nēģeri daži brīvlaistie, bet visbiežāk vergi.

Kuģa korpusa aprakstu pabeidzot, vēl tikai daži vardi par to, kādēļ šiem tvaikoņiem tik sekla iegrime. Kuģis

la buvets ar nodomu, lai butu iespējams parbraukt pari daudzām seklam vielām, kas izveidojas upē, sevišķi karstajos sausuma periodos. Tade| — jo mazāka iegrime, jo izdevīgāk. Kāds Misisipi kapteinis reiz, lielīdams sava kuģa priekšrocības, esot paziņojis, ka viņš varot ar to pārbraukt pari prērijai, ja vien tur zālē esot krietna rasa.

Bet, ja zem ūdens līmeņa iegrimst tikai mazaka da|a no Misisipi tvaikoņa, tad, saprotams, virs tā redzama kuģa korpusa lielākā masa. Un tagad pacentieties iztēlot sev kadu divi simti pēdu garu ar deļiem apšūtu divstāvu ēku, kura nokrāsotā balta kā sniegs; tas augšēja stāvā iedomājieties veselu rindu logu ar za|iern rāmju režģiem vai varbūt drīzāk durvis, kas atveras uz šauru balkonu; pari tam lezens vai mazliet noapaļots nodarvota buru audekla jumts un ta centra gluži kā stikloti lecekšu logi gaismas luku rinda apgaismojumam no augšas. Un iztēlojieties vēl, ka pari tam visam slienas divi milzīgi, melni plākšņu dzelzs cilindri, katrs apmēram desmit pēdu diametra un gandrīz simt pedu augsts — tie ir garie kuģa dūmvadi, un blakus tiem vienā puse vēl viens mazāks cilindrs jeb vienkārši caurule tvaika noplūdei. Paša kuģa priekšgala paceļas augsts karoga masts, kura smaile plivinās zvaigžņoti svītrotais Amerikas karogs.

Meģiniet to visu iedomāties, un jūs iegūsiet zināmu priekšstatu par Misisipi tvaikoņu raksturīgākajām īpašībām.

Ieejot lielajā salonā jeb kopkajite, jUs pirmajā mirklī pārsteigs tās neparastais izskats. Jus ieraudzīsiet apmēram simt pedu garu, krāšņu salonu, grezni iekārtotu un izklātu ar dārgiem tepiķiem. Jūs apbrīnosiet ta eleganto mēbe|u izvietojumu, dārgos krēslus, dīvānus, galdus un zvi|ņus. Jusu uzmanību piesaistīs ar bagatigu apzeltījuma apdari izgreznotas un vērtīgiem zīmejumiem rotātās sienas. No griestiem nokarājas kristālā lustras. Abas salona pusēs ir vairaki desmiti durvju, kas ved uz atsevišķam kajītēm; platas, uz abam pusēm atbīdamas krasaina vai apgleznotā stikla durvis, aiz kurām atrodas «svētā valstība» — damu salons, isi sakot, jus ieraudzīsiet sev visapkārt tadu bagātību un greznību, kadu neesat paradis redzēt, ce|ojot pa Eiropu. Par tadu krāšņumu jUs esat tikai lasījuši Mērijas Montegju[7] austrumu teiksmas vai «Tūkstoš un vienas nakts pasakas».

Bet reizēm viss šis krāšņums nemaz nesaderas ar tās sabiedrības uzvedību, kas šeit uzturas. Skaisto salonu var izmantot gan rupji, neuzvedīgi huligāni, gan izsmalcināti džentlmeņi. Un jūs satraukts ieraugat, ka pār spoža sarkankoka galda malu pēkšņi pace|as rupja zirgādas zabakā ieauta kāja, vai to, kā nobirušas tabakas brūnais plankums izjauc skaistās grīdsegas rakstu.

IV n o d a | a TVAIKOŅI — SĀNCENŠI

To Ņūorleānas krastmalas da|u, kuru varēju parredzet, sauca par «Tvaikoņu ostu». Pie rindās izbuvetiem koka steķiem, kas mazliet iestiepās upē, stāvēja pietauvojušies kadi divdesmit, trīsdesmit kuģi. Daži, tikko atgriezušies no pilsētām upes augšgalā, izlādēja atvesto kravu un izlaida krasta pasažierus, kuru skaits šai sezona bija ļoti niecīgs. Citi, ap kuriem drūzmējas ska|š |aužu bars, kūpināja skursteņus, celdami tvaiku. Bija ari tadi, kuri izskatījās pilnīgi pamesti, to apkalpe un kapteiņi šai laika nokāpuši krastā un, bez šaubām, uzjautrinājās kada no greznajiem restorāniem vai skaļajiem ostas krodziņiem. Reizem uz mola parādījās kāds švītīgā nevērība uzcirties ierednis gaiši zilās, pašaustās raupjās kokvilnas dranas biksēs, baltā linu žakete, dārgā Panamas platmalē un ar kruzu|iem greznota batista kreklā, kura mirdzēja dimanta pogas un piespraudes. Švītīgais džentlmenis dažas minūtes paradijās pie kada no tukšajiem kuģiem, — varbūt nokartoja tur kadu mazu darījumu — un atkal aizsteidzas uz pilsētu, kur to droši vien gaidīja daudz interesantāki darbi.

Pašreiz sevišķi dzīvīga rosiba krastmalā bija vērojama divas vietas — iepretim diviem lieliem tvaikoņiem. Viens no tiem bija tas, uz kuru es biju nopircis biļeti. Otra vārdu varēju izlasīt uz stūrmaņa kabīnes, to sauca «Mag- nolija». Spriežot pec šī kuģa (aužu rosīšanas pa klajiem un ta kurtuvē saskatāma spožās uguns liesmojuma, kā ari tvaika mutuļiem, kas brīžam, spalgi šņākdami, izspruka no tvaika katla izvadcaurulēm, ari šis tvaikonis gatavojās doties ceļā.

Krastmala uz steķa tieši «Magnolijas» priekšā pēdejie piebraukušie bagāžas rati atdeva kuģim savu kravu; pasažieri, baidīdamies nokavēt, steidzas teciņus, turēdami rokas cepuru karbas un sīko bagažu; pa kāpnēm uz kuģi steiga stūma un vilka kastes, čemodānus, saiņus, grūda un ripi- naja mucas; gaišās drēbes tērpušies ierēdni, ar kantor- blokiem un zīmuļiem apbruņojušies, skaitīja un pierakstīja uz kuģa uznesto kravu; viss liecināja, ka kuģis drīz aties. Gluži tada pati steiga un rosība valdīja «Rietumu skaistules» priekša..

Vērodams visu šo trauksmaino rosību, es drīz vien nojautu, ka gaisa sajūtami tadi pavisam neparasti un dīvaini vēji. Abi tvaikoņi stāvēja netālu viens no otra, un abas komandas, tikai mazliet skaļak paceļot balsi, varēja sarunāties; to viņi ari darīja. No dažiem teikumiem, kas sasniedza manas ausis, un no izaicinošā toņa, kādā sasaukšanas noritēja, es sapratu, ka «Magnolija» un «Rietumu skaistule» ir kuģi sāncenši. Drīz vien es ieguvu vēl tuvākas ziņas — abi tvaikoņi aties viena laika, un ir paredzetas to «skriešanās sacensības».

Es zināju, ka mērošanās ātruma nav nekas neparasts kuģiem, kurus ierindoja «pirmšķirīgajos», un abi sāncenši «Magnolija» un «Rietumu skaistule» piederēja pie šis kategorijas. Abi bija augstakas pasažieru klases kuģi apjoma un lieliskas iekārtās ziņa; abi kursēja pa vienu reisu no Ņuorleanas uz Sentluisu; abus vadīja pieredzejuši un slaveni upju kapteiņi. Visas šis priekšrocības neizbēgami padarīja tos par konkurentiem. Un to apzinajās visi abu komandu locekļi no kapteiņa līdz viszemākajam kuģa puikam — vergam.

Bet kuģu īpašniekus un kapteiņus iesaistīties šinīs ātruma sacensības mudinaja galvenokart nauda. Kuģis uzvarētājs iegūst pasažieru simpātijas un kļūst populārs. «Visātrāko tvaikoni» uzskatīs ari par modernāko, un turpmāk vienmer bus daudz pasažieru, kuri gribēs nokļūt uz šī kuģa, kaut ari brauciens maksātu ļoti dārgi; bet amerikaņiem jau piemīt šāda dīvaina vājība: viņi gatavi iЈdot pēdējo dolāru, lai tikai, ceļojumu beidzot, varētu palielīties, ka braukuši ar modernu tvaikoni, tapat ka Anglijā atradīsies diezgan daudz tadu ļaužu, kas izmantos katru gadījumu, lai jus uzzinātu, ka viņi ceļojuši «pirmās klases» vagonā vai kajīte. Snobisms nav raksturīgs tikai kādai atsevišķai nacijai: izrādās — tas izplatīts visa pasaule.

Paredzetas atruma sacīkstes starp «Rietumu skaistuli» un «Magnoliju» bija satraukušas un iededzinājušas sacensību garu ne vien abu kuģu komandās, bet ka es drīz vien sapratu — ar to bija aizrāvušies ari abu tvaikoņu pasažieri. Vairums izskatijas tikpat satraukti par šim sa- censibam kā angļu azartisti derbija[8]. Daudzus, bez šaubam, valdzinaja sportiskais azarta satraukums un pārdzīvojums, bet vairakums, ka es ievēroju, jau noslēdza deribas par sacīkšu rezultātu.

«Skaistulei» jāuzvar! man aizmugure iebļāvās vulgārs spēcīga izskata puisis, vicinādams roku zelta aproču pogām greznota piedurkne. Es lieku desmit dolāru par «Skaistuli». Vai gribat saderet ar mani, svešiniek?

—   Nē, — es mazliet dusmīgi atcirtu, jo puisis bija atļavies nekautrīgi uzlikt savu roku man uz pleca.

—   Nu, ka gribat, — viņš tāpat atcirta un, pagriezies pret parejiem, turpināja: — Deru uz divdesmit dolāriem, ka uzvarēs «Skaistule»! Divdesmit dolārus par musu «Skaistuli»!

Jaatzistas, ka šini bridi mani pārņēma ne visai patīkamas domas. Sis bija mans pirmais ceļojums ar anleri- kaņu tvaikoni, un es neviļus atcerejos daudzus nostāstus par tvaika katlu eksplozijam, par sūci kuģa korpusa, par uzskriešanu uz zemūdens asumiem un par kuģu ugunsgrēkiem- Biju dzirdējis, ka šis atrurna sacensības bieži vien beigušās ar kadu no šīm katastrofam, un man bija iemesls ticēt šiem nostāstiem.

Tāpat domaja ari daudzi mierīgākie un solīdākie pasažieri, daži pat ierunājās, ka vajadzētu lugt, lai kapteinis nepieļauj šis sacikstes. Tomēr mēs klusējam, jo zinājām, ka esam mazākums.

Beidzot es nolēmu pajautat kapteinim, ka viņš nodomājis rikoties. Tā darīt mani vairak mudināja ziņkāre, ne tik daudz bailes.

Es pieceļos, nokāpu lejup pa trapu un devos uz piestātnes steķu galu, kur pašreiz stavēja kapteinis.

V n o d a ļ a BRĪNUMJAUKĀ CEĻABIEDRE

Pirms paguvu iesākt sarunu ar kapteini, es ieraudzīju, ka no otras puses piestātnei tuvojas kariete, kas acīmredzot brauca no pilsētas franču kvartala. Ta bija skaista kariete, un to vadīja pieklājīgi ģērbies, laba izskata nēģeris. Kad ekipāžā piebrauca tuvāk, es redzēju tajā sēdošu jaunu, elegantu damu.

Nezinu, kadel, bet pēkšņi mani pārņēma priekšnojauta, un varbūt pat klusa, neapzinata vēlme, lai ši kariete sēdoša dama butu musu kuģa pasažiere. Pēc īsa brīža sapratu, ka dāma tiešām doma braukt ar šo kuģi.

Kariete uzbrauca uz piestātnes paaugstinajuma, un es redzeju, ka dāma, pievērsusies kādam no tuvāk stāvošajiem pasažieriem, kaut ko pajautāja, un tas noradīja, uz musu kapteini. Nojautis, ka dāma jautājusi par viņu, kapteinis piesteidzas pie karietes un paklanījās. Es stāvēju turpat blakus un tadeļ dzirdēju katru viņu sarunas vārdu.

—   Mesje! Vai jus esat «Rietumu skaistules» kapteinis?

Dama runaja franciski. Saskarsmē ar kreoliem ari kapteinis bija diezgan labi iemācījies franču valodu.

—  Ja, madame, — atbildēja kapteinis.

Es veļos braukt ar jūsu kuģi.

—   Jutīšos laimīgs, ka varu jums pakalpot, madame. Mums taču vel ir brīva atsevišķa kajīte, vai ne, mister Sirlej?

Un kapteinis pievērsās kādam no saviem stjuartiem un lika to noskaidrot.

—   Lūdzu, nepūlieties, — dāma pārtrauca viņu, — nav svarigi, vai es dabuju atsevišķu kajiti. Jūsu kuģis jau pirms pusnakts sasniegs manas plantācijas, un es nedomāju gulēt uz kuģa.

Vardi «manas plantacijas» redzami ietekmeja kapteini. Tagad šis vienmer laipnais cilvēks kļuva vel uzmanigaks un pieklājīgāks. Plantaciju īpašnieks Luiziāna ir cilvēks, pret kuru nekad nevērīgi neizturēsies, un vēl jo vairāk, ja šī plantatore ir jauna, skaista dāma. Vai pret tādu kāds spētu iztureties citādi kā tikai sevišķi sirsnīgi un pieklājīgi? Tikai ne kapteinis B., «Rietumu skaistules» komandieris. Pat kuģa nosaukums nepieļava tādu varbu- tibu.

Laipni smaidīdams, kapteinis lūdza pateikt, kurā vieta dārgā pasažiere vēlēšoties izkāpt.

—   Brindžersā, — atbildēja lēdija. — Mana muiža gan atrodas vēl mazliet tālāk, uz leju, bet tur nav labas piestātnes. Bez tam man ir diezgan daudz kravas, ko ertak izcelt krastā Brindžersā.

To sacīdama, karietē sēdošā dāma noradīja uz veselu rindu vezumu, kas, piekrauti ar mucām un kastēm, tikko piebrauca un apstājās aiz karietes.

Ieraugot šo kravu, kapteinis k|uva vēl laipnāks, jo viņš bija daļēji arī kuģa īpašnieks. Viņš gandrīz izkusa pakalpīgā laipnībā un paziņoja, ka izpildīšot katru savas jaunas pasažieres vēlmi, vienalga, ko tā prasītu.

—   Kapteiņa kungs, — labsirdīgā nopietnība turpināja jaunā dāma, vel vienmēr palikdama sēdot kariete, — gribu uzstādīt jums vienu noteikumu.

—   Lūdzu, madame. Sakiet, kādu?

—   Labi. Esmu dzirdējusi, ka jusu kuģis varbūt sacen- tīšoties ātrumā ar otru kuģi. Ja tā ir taisnība, tad es nevaru būt jusu pasažiere.

Kapteiņa sejā pavīdēja apmulsums.

Lieta tāda, — turpināja jauna dāma, — ka reiz es šāda sacīkstē tik tikko izglābos no nāves un nolēmu turpmāk vairs nekad nerisket.

—   Cienītā kundze … — kapteinis mazliet samulsis sastomījās, tad it kā vilcinādamies novilka, — kundze . . .

—   Nu, labi! — dāma pārtrauca viņa stomīšanos. — Ja jus nevarat man noteikti apsolīt, ka nepiedalīsieties sacīkstē, man nāksies pagaidīt kādu citu kuģi.

Kapteinis uz mirkli nolieca galvu. Viņš acīmredzot pārdomāja, ko atbildēt. Pieņemt damas noteikumus nozīmēja — atteikties no iepriekš iecerēto sacensību priecīga satraukuma, no uzvaras, par kuras iegūšanu kapteinis bija pārliecināts; tas nozīmēja arī zaudēt turpmākās priekšrocības, ko dotu uzvara. Bez tam atteikšanos varētu uzskatīt ari par negribu pārbaudīt sava kuģa atruma spējas, un kāds nodomātu, ka viņš baidās, ka pretinieks varētu uzvarēt un līdz ar to iegūtu iespeju vienmēr un visur turpmāk reklamēt sevi par uzvarētāju. Un vēl — atteikdamies viņš nostādītu sevi gauži nevēlamā gaismā savas komandas un pasažieru acīs, jo tie visi jau noskaņojušies par labu sacensībam. Bet, no otras puses, — pienācīgi pārdomājot, nebūtu ari prātīgi noraidīt dāmas lūgumu, vēl jo vairak tāpēc, ka šai lēdijai pašreiz ir vairāku vezumu krava un

bez tam viņa ir plantāciju īpašniece franču krasta un rrakošajā rudeni varbūt izmantos viņa kuģi, lai nosutitu ar to vairakus simtus mucu cukura un tikpat daudz vātes ar tabaku.

Jasaka, visi šie apsvērumi damas prasibu vērta gluži nozīmīgu un pieņemamu. Un man šķiet, ka, visas šis iespejas un varbūtības apsvēris un pārdomājis, kapteinis laikam gan atzina, ka viņam izdevīgāk izpildīt bagātās plarita- tores lūgumu. Pec neilgas vilcināšanās viņš piekrita. Kaut ari nelabprat. Acīmredzot viņš domas krietni vien pacini- jas pats ar sevi. Uzvarēja aprēķina ieinteresetiba.

—   Es pieņemu jūsu noteikumus, madame. Kuģis nepiedalīsies sacīkstēs. Apsolu to, dodams savu goda- vardu.

Assez!] Pateicos, kapteiņa kungs! Es jums ļoti pateicos. Ludzu esiet tik laipns un paveliet ieladet kuģī manu kravu. Ari karieti. Tas džentlmenis ir mans pārvaldnieks. Panāciet šurp, Antuān! Viņš uzraudzīs ielādēšanu. Bet tagad, kapteini, sakiet lūdzu, kad domājāt doties ce|a?

Pec minūtēm piecpadsmit, kundze, ne vēlāk.

Vai jūs esat par to pārliecināts? — jautaja lēdija, zīmīgi pasmaidīdama. Redzams, ari viņa zināja, cik neprecīzi kursē šie tvaikoni.

—   Pilnīgi pārliecināts, madame, — atbildēja kapteinis, — jūs varat uz to paļauties.

Ak ta? Tada gadījuma es tūlīt došos uz kuģi.—.To sacīdama, viņa veikli noteceja pa karietes pakapieniem. Kapteinis galanti pasniedza dāmai roku, un viņa tā pavadība devās uz dāmu salona pusi, kur uz Tabu laiku pazuda gan no maniem, gan citu pasažieru jūsmīgajiem skatieniem, kas bija apbrīna pieversušies skaistajai dāmai.

VI noda|a PĀRVALDNIEKS ANTUANS

Mani ļoti pārsteidza jaunās sievietes izskats. Ne tik daudz viņas daiļā seja, — lai gan viņa bija neparasti skaista, — bet kaut kas tikai šai sievietei raksturīgs staja un manieres. Man grūti to aprakstīt; varbūt tas pavīdēja

1 Labi (jranc.).

viņas vaļsirdīgaja sejā, kas pauda reizē drosmi un nosvērtību. Jaunās sievietes izturēšanas nebija izaicinoša, bet, raugoties viņā, jūtams — šī bezrūpīga būtne, tik jautra un gaiša ka vasaras diena un tik trausla ka tīmeklis, vajadzības gadījumā ir spējīga parādīt neparastu gribas spēku un drosmi. Šo sievieti par daiļu atzītu jebkurā zemē. Viņai piemītošais skaistums un elegance, kas izpaudas apģērba un manieres, apliecināja, ka šī dāma paradusi uztureties augstākās sabiedrības aprindas. Turklāt viņa izskatijas vel ļoti jauna, varbūt nedaudz vecaka par divdesmit gadiem; bet Luiziānas klimatā bieži vien divdesmitgadīga[9] kreoliete izskatās vienaudze ar trisdesmitgadīgu anglieti.

Vai jaunā dāma precejusies? Man likās, ka ne; šo varbūtību it ka noraidīja ari viņas izteicieni «manas plantācijās» un «mans pārvaldnieks». Ta nerunātu dama, ja viņai majas būtu kads tuvinieks, vienīgi tādā gadījuma, ja viņa šo «kadu» vērtētu ļoti zemu vai uzskatīt par «neko». Viņa varētu būt atraitne, ļoti jauna atraitne, bet ari tas man līkas neticami. Man viņa nepavisam neizskatījās pec atraitnes. Par sērām neliecinaja ne jaunās damas tērps, ne ari tas izskats. Kapteinis uzrunāja viņu «madame», bet viņš acīmredzot jauno sievieti nepazina un nezināja ari franču paražas, citādi viņš šada neskaidra situācijā būtu lietojis uzrunu mademoiselle — jaunkundze..

Kaut arī es tam laikā biju vel ļoti jauns un nepieredzējis— zaļknābis, ka teiktu amerikaņi, — tomēr sievietes mani modināja interesi, sevišķi, ja tas bija skaistas. Šinī gadījumā manu ziņkāri satrauca vairāki apstakļi. Pirmkārt, jau šīs sievietes neparastais "skaistums; otrkārt, — viņas runas veids un fakti, ko atklaja šis damas saruna ar kapteini; treškārt, — tas, ka viņa bija, vai es vismaz iedomājos, ka viņa ir kreoliete[10].

Lidz šim man vēl bija iznācis maz saskarsmes ar šiem neparastas izcelsmes ļaudīm un tādēļ ļoti vēlējos uzzināt par tiem ko vairak. Zināju, ka viņi nelabprat atver savas

durvis iebraucējiem anglosakšiem un sevišķi atturīga ir vecā kreolu aristokrātija, kas lidz pat šim brīdim arī sev blakus dzīvojošos angloamerikāņus uzskata par iebrucējiem un uzurpatoriem. Tadas naidīgas jutas jau no seniem laikiem laidušas dziļas saknes. Bet vēlāk tās pamazam, protams, izlīdzinājās.

Un ceturtais iemesls, kas iekairināja manu ieinteresētību, bija tas, ka jauna dama, garām iedama, uzmeta man skatienu, kura pavīdēja kas vairāk par vienkāršu ziņkāri. Nesteidzieties mani nosodīt par šo atzīšanos! Vispirms' uzklausiet mani! Ne mirkli es nepieļauju domu, ka šis skatiens paustu apbrīnu. Tādas domas man nenāca prāta. Tanī laika es biju vēl pārāk jauns, lai glaimotu sev ar tadu iedomu. Bez tam tieši tanī brīdī es atrados pavisam nožēlojama stāvokli. Manā kabatā glabājās tikai pieci dolāri, un es jutos gauži nelaimīgs. Ka gan es varētu iedomāties, ka tada skaistule, tik spoža zvaigzne, bagata plantāciju īpašniece, kam pieder muižas, kurās kalpo pārvaldnieks un vesels vergu pulks, ka tik ievērojama dāma pieverstu jūsmīgu apbrīnas skatienu tādai nožēlojamai būtnei, kads tanī brīdī biju es?

Varu teikt atklati: tadas domas man ne prāta nenāca. Ta ir vienkārša ziņkāre un nekas vairāk — es nodomāju. Viņa ievēroja, ka es esmu ārzemnieks. Mans izskats, sejas un acu krāsa, mana apģērba piegriezums un varbūt kada neveikla kustība, ko viņa pamanīja, atklāja jaunajai dāmai, ka es esmu svešnieks šinī apvidū, un tas uz mirkli ieinte- reseja viņu. Pavisam nevainīga ziņkāre par ārzemnieku, un nekas vairak.

Bet dāmas skatiens vel vairak iekvēlināja manu ziņkāri, un es (oti vēlējos uzzināt vismaz šīs brīnišķīgās būtnes vārdu. Varbūt šai ziņā man var palīdzēt jaunas damas pārvaldnieks, es nospriedu un devos pie šī kunga.

Pārvaldnieks bija sirms, slaids un kalsnējs francūzis, labi ģērbies un tik solīda izskata kungs, ka to varētu noturēt arī par jaunās dāmas tēvu. Viņa cienīgā izturēšanās liecinaja, ka viņš ir ilgi kalpojis kādā dižciltīgā ģimene.

Tuvodamies šim kungam, sapratu, ka man maz cerību šeit kaut ko panākt. Vecais vīrs bija ciets un kluss ka akmens.

Mūsu saruna bija īsa, viņa atbildes vienvārdīgas.

—   Vai drīkstu pajautat, kas ir jusu saimniece, ser?

—   Lēdija.

—   Pilnīgi pareizi. To pateiks ikviens, kam bijusi laime viņu redzēt. Es jautaju jums, ka viņu sauc.

—   Tas jums nav jāzina.

Protams, ja jums ir svarīgs iemesls to noklusēt.

—   Svēts!

Ar šo vārdu, kuru viņš drīzāk nomurmināja, nekā sadzirdami pateica, mūsu saruna izbeidzās. Vecais vīrs izteiksmīgi pagrieza man muguru un droši vien domas nola- maja mani par uzbāzīgu jeņķi, kas jaucas citu darīšanās.

Pēc tam es mēģināju aprunāties ari ar karietes melnādaino kučieri, bet panākumi bija tadi paši. Viņš pašreiz veda zirgus uz kuģa un, negribēdams man atbildēt, viltīgi izvairījās, izlikdamies, ka nedzird jautājumu, jo ir |oti aizņemts ar zirgiem. No melna kučiera es nespeju izspiest ne vārda, tāpēc bezcerīgi atkapos.

Tomēr dāmas vārdu es driz vien uzzināju pavisam nejauši. Es atgriezos uz kuģa klaja, atkal apsēdos nojume un vēroju, ka matroži, atrotijuši sarkano kreklu piedurknes, satvēra specigajas rokās kuģi ieladejamo kravu un nesa to uz klāju. Tās bija svešās dāmas mantas — pašreiz izkrava viņas vezumus. Tur bija galvenokārt mucas ar cukgaju un miltiem, daudz žavetu šķiņķu un daži maisi ar kafiju.

«Pārtikas krājumi viņas muižas daudzajiem strādniekiem,» es nodomāju.

Tad uz kuģa trapa paradijas pavisam cita rakstura bagaža. Tur bija ādas ce|asomas, čemodāni, rožkoka kastes, cepuru kartonkārbas un tamlīdzīgi saiņi un pakas.

—   Ahā! Tā laikam damas personīgā bagaža, — es nodomāju, turpinādams kūpināt savu cigāru.

Vērodams ce|asomu uznešanu, es pēkšņi pamanīju kaut kadu uzrakstu uz vienas no ādas somām. Es strauji pieceļos un panācos uz trapa pusi, un tajā brīdī, kad somu nesa pa kapnem uz kajīšu klaju, es paspēju izlasīt uzrakstu:

«Mademoiselle Euģenie Besancon»

VII nodaļa KUĢA ATIEŠANA

Noskan pēdējais zvana piesitiens. Pilsētā paliekošie kluba «Nevaru aizbraukti biedri steidzas atstat kuģi. Kāpņu laipa tiek pacelta un ievilkta, dažiem pavadītajiem, kas ilgāk aizkavējušies, nakas pārlekt no klāja uz steķiem. Kuģa tauvas tiek uzvilktas un saritinatas ritu|os. Noskan mašīntelpas zvans, un milzīgie riteņi sāk griezties, sakuldami putās brūno ūdeni. Griezīgi asi iesvilpjas tvaika strūkla. Tvaika katli burbu|o, izplūdes caurule ik pa brīdim izgrūž baltu mutuli. Tuvuma stāvošie kuģi sašūpojas un izslīd no savām stāvvietām, tie uzgrūžas viens otram, nokrakšķ un nobūkšķ to laipas un steķu dēļi, lust klāja apmales vai stūrmaņa kabīnes trauslās sienas, ska|i ladas un lamājas kuģu apkalpes viri. Tikai dažas minūtes ilgst šis elles troksnis un jūklis, kamēr lielais tvaikonis iziet upes pla- šaja plūdumā.

Upes vidū tvaikonis pagriežas pret straumi, un tajā ar specigiem vēzieniem iecertas rotējošā riteņa spārnu airu lāpstiņās; drīz vien pretplusma ir uzvarēta, un lepnais kuģis, paļaudamies savu mašīnu spēkam, kā dzīvs traucas uz priekšu, šķeldams sev ceļu upes vi|ņos.

Reizēm tvaikoņa atiešanu paziņo lielgabala šāviens, citreiz to ce|ā aizvada tauru orķestra skaņu uzbangojums, bet visbiežāk no aizpeldoša kuģa atskan kāda senas matrožu dziesmas melodija, kuru atpakaļ uz krastu sūta spēcīgas, kaut skarbās komandas vīru balsis.

Drīz vien aiz mums paliek Lafajeta un Karoltona; aiz apvāršņa iegrimstot, skatienam pazūd zemie noliktavu un dzīvojamo maju jumti, tikai svētā Kār|a doma augstais» kupols, baznīcu torņu smailes un lielās katedrāles torņi vēl ilgi redzami pamale. Beidzot izgaist ari tie, un «peldošā pils» lepni slīd uz priekšu starp Misisipi gleznainajiem krastiem.

Es teicu: «gleznainajiem», bet šis apzīmējums īsti neapmierina mani, kaut ari nespeju atrast citu vardu, lai izteiktu savus iespaidus. Varbūt vajadzētu sacīt: «gleznaini krāšņajiem», lai izteiktu manu apbrīnu un jūsmu par šo

1 Ņuorleanā tajā laika darbojas klubs «Nevaru aizbraukt», kuru bija nodibinājuši ļaudis, kas darba de| nevarēja aizbraukt no pilsētas viskarstākajā sezonā, ka ari bīstamajā epidēmiju laikā.

krastu ainavām. Ne mirkli nevilcinādamies, es uzdrošinos nosaukt tos par visskaistākajiem visā pasaule.

Es nevēroju šos krastus vēsā vienaldzība. Es nespeju vērot skaistu ainavu, atraujot to no cilvēku dzīves notikumiem, kas saistās ar šim vietām ne tikai tala pagatne, bet arī tagadne. Kad skatos uz Reinas krastmalas sagruvušajām pilīm, es izjūtu pretīgumu pret vēsturi, ko glabā šīs pilsdrupas. Vēroju tur tagad uzceltās modernās mājas un to iemītniekus, un atkal manī uzverd pretīguma jūtas pret dzīvi, kāda tur rit šodien. To pašu es pārdzīvoju ari Neapoles līča krastmala. Klejojot pa iežogotajiem lordu parkiem Anglija, man liekas, ka es skatu šos parkus caur viņus aptverošo posta un nabadzības žoga režģi un viss krāšņums šķiet vairs tikai melīga ilūzija.

Tikai šeit, šīs majestātiskās upes krastos es spēju ieraudzīt bagātīgi sniegto dabas krāšņumu, izjust plaši izplatīta saprata plauksmi un ērtu, labu dzīvi visur un visiem. Gandrīz katrā maja es vēroju augstas civilizācijās izsmalcināto gaumi — augstsirdīgu viesmīlību, ko bagatigi pasniedz devīga roka un sirds. Šeit varu sastapt un parunaties ar simtiem cilvēku, kuri brīvi savos uzskatos ne tikai politiska ziņā, bet kuriem ir sveši mietpilsoniski aizspriedumi un fanatiska māņticība. īsi sakot, šeit esmu sastapis gan ne civilizācijas pilnību, to sasniegt ir taltalas nākotnes uzdevums — bet mūsdienu dzīves attīstības visaugstako pakāpi, kāda pašreiz valda uz zemeslodes.

Un pēkšņi par šo gaišo ainavu pārslīd tumša ēna, un mana sirds sāpes sažņaudzas. Ta ir melnādaina cilvēka ēna. Tas ir vergs!

Uz mirkli satumst arī visa apkārtējā ainava. Ko lai šeit sajūsmā apbrīno — šinīs zeltainajos cukurniedru, šalcošas kukurūzas un sniegbaltās kokvilnas laukos? Par ko lai jūsmo, redzot ziedošu dārzu apņemtas savrupmājas ar oranžērijām un klusam, ēnainam lapenem?

Krietnu bridi vēroju visu, vēsas atturības pārņemts. Apkārtnes ainava pēkšņi zaudējusi savas gaišās krāsas, mana priekša veras drūms, satumsis tuksnesīgums. Un es iegrimstu pārdomas. Bet tad leni un vienmērīgi izklīst drūmie mākoņi, un apkartne atkal iegaismojas. Pārdomām pievienojas salīdzinājums.

Taisnība, ka šeit melnādainais cilvēks ir vergs, bet ne jau labprātīgs vergs, un tas runa viņam par labu.

Citās zemes — un ari mana dzimtene — es visur redzu tādus pašus vergus, un tur viņu ir pat daudz vairak. Tie

nepieder vienam atsevišķam kungam, bet veselai šķirai, ekspluatatoru grupai, oligarhijai. Tie nav feodālismā dzimtcilvēki, bet modernas mūsdienu ekonomiskas iekārtās upuri, vergotaji kapitalam, kas aizstāja feodālismu un savā iedarbībā ir tikpat postošs.

Goda vārds! Es uzskatu, ka Luiziānas melnie vergi nedzivo tik pazemojošos apstāk|os kā baltie vergi — plebeji Anglijā. Nelaimīgais, melnādainais helots[11] ir iekarojuma upuris, viņš var pamatoti uzskalit, -ka stāvokļa ziņa ir līdzīgs karagūsteknim. Viņš pats labpratigi neuzņemas savas važas, viņu par vergu padarīja ar varu. Bet jūs — mazie tirgotāji, miesnieki un maiznieki, — jā, jūs, mani iedomīgie pilsētu veikalnieki, kas uzskatāt sevi par brīviem cilvēkiem, — jūs visi patiesibā esat brīvprātīgi vergi. Jūs atbalstāt politiskas mahinācijas, kas katru gadu nolaupa jums gandrīz pusi no ienākumiem, kas katru gadu izrauj no jusu vidus simtiem tūkstošus jūsu līdzgaitnieku un izsūta trimdā, jo citādi jūsu eksistence saslimtu ar gangrēnu un aizietu boja. Un neviens pat necefišas pret to protestēt. Ne, vēl ļaunak — jūs pat esat vienmer gatavi kliegt: «Sitiet krustā!» to, kurš iedrošinātos un mēģinātu pacelt balsi pret šo stāvokli, un esat gatavi godā celt to, kas piekals jaunu posmu jūsu važam!

Un pat pašreiz, kamēr es rakstu šīs rindas, cilvēks, kas jus neieredz, kas četrdesmit gadus, faktiski visu savu mužu, ir vienmer bijis jūsu ienaidnieks, ir kļuvis par vispopulārāko jūsu valdnieku vidū. Kamēr es rakstu šīs rindas, spoža svētku uguņošana žilbina jusu acis, pliukšķedamas eksplodē petardes, padarot kurlas jūsu ausis, un jus skaļi gavilējat aiz prieka par jaunu konvencijas aktu, kura vienīgais mērķis ir pastiprināt jūsu važas. Bet vēl nav paspējis aizritēt pat gads, kopš jūs tādā paša sajūsmā uzgavilējāt karam, kas bija tikpat antagonistisks jūsu interesem un tikpat naidigs jusu brīvībai. Cik bēdīga trialdīšanas![12]

Svinīgā nopietniba vēlreiz atkārtoju tikko sacīto. Es tiešām domāju, ka Luizianas melnādaino |aužu verdzība ir mazāk pazemojoša neka balto plebeju verdzība Anglija.

Taisnība, šis melnais virs ir vergs, un viņam līdzīga stāvokli šeit atrodas trīs miljoni viņa rases cilvēku. Bet šim pārdomām blakus nostājas doma, ka pa šīs zemes plašumiem so|o divdesmit miljoni brīvu un suverēnu cilvēku. Trīs miljoni vergu un divdesmit miljoni brīvu savas zemes saimnieku! Manā dzimtene ši attiecība ir tieši pretēja. Cik drūma ši patiesība! Un tomēr — es uzdrošinos sacīt:

ir |audis, kas izprot šo stāvokli.

* * *

Cik patīkami atraisīties no šim smagajam, satraucošajām domam un nodoties mierīgam pārdomām par literatūru un dabas skaistumu. Ar kādu baudu es atkal pētīju arvien jaunas un jaunas ainavas, kas pavērās skatienam šis lieliskās upes krastos! Un cik patīkamas ir ari atmiņas par tām! Un, kad nu es sēdu šeit, sapņodams par tām tālajām dienām un vietām, kur varbūt vairs nekad man neizdosies nokļūt un skatīt visu tiešamībā, es mierinu sevi dziļā paļāvībā, ka mī|ās un uzticamas atmiņas burvju spēks spej atsaukt un atdot man reiz redzēto un pārdzīvoto visā tā dzīvīgajā, za|zeltainaja krasaimba.

VIII nodala* MISISIPI KRASTOS

Tiklīdz bijām aizbraukuši no piestātnes, es uzkāpu «vētru klajā» kuģa visaugstakaja vieta, lai labāk varētu apskatīt krastu skaistās ainavas, gar kuram mēs braucām. Biju šeit viens, jo par ceļabiedru nevar saukt klusējošo stūrmani, kas sedeja te savā mazajā stikla tornī.

Lūk, ko es novēroju un vēlos lasītājam pastastīt:

Misisipi upes platumu bieži vien pārspīlē, šeit ta ir apmēram pusjūdzi plata, vietām platāka, vietām — šaurāka. Šo vidējo platumu tā saglaba vairāk nekā tūkstoš jūdzes no savas ietekas. Upes straumes ātrums ir trīs, četras jūdzes stundā. Tās ūdeņi ir dzelteni ar viegli sarkanu nokrāsu.

Dzeltenos ūdeņus dod Misuri upe, bet tumšāku nokrāsu tie iegūst, sajaucoties ar savas pietekas Sarkanās upes ūdeņiem.

Uz upes redzam daudz peldošu koku. Vietām pa straumi slīd atsevišķi ba|ķi, vietām tie sastrēdz kopā, izveidodami * it kā plosta posmus. Vadīt kuģi pretī tādam sastrēgumam ir ]oli bīstami, tādēļ stūrmaņi cenšas no tiem izvairīties. Reizēm kādu ba|ķi, kas peld zem ūdens virsmas, ir grūti ieraudzīt, un to pamana tikai tad, kad ass, spēcīgs belziens pret priekšgalu satricina visu kuģi un nobaida mazak pie- redzejušus pasažierus. Bet visbīstamākā ir sieksta «snags». Tas ir ar visam spēcīgajām milzu saknēm izrauts koks, kas sava smaguma deļ nogrimis upes dibenā, un ap to cieši nogulsnējušies sanesu ieži un dūņas notura to uz vietas. Koka vieglākā daļa — galotne, kurai noplēsti zari, ceļas uz augšu, bet straumes spiediens, neļaujot stumbram stāvēt stateniski, tura to ieslīpā stāvokli. Ja šada stumbra virsotne paceļas virs ūdens un ir sa- skatama, briesmas ir pavisam niecīgas, ja tikai negadās tam uzbraukt tumša nakti. Bet, ja «snaga» gals ir paslēpies pēdu vai pāris zem ūdens virsmas, tas ir ļoti bīstams. Ja tam uzduras pret straumi braucošs kuģis, tas noteikti aiziet bojā. Upes dibena dūņās stingri iegrimuša «snaga» saknes turas neizkustināmi cieši, un stumbra asais gals ieurbjas kuģa priekšgalā un to gandrīz acumirklī nogremdē. Kuģis, kas uzskrien «snagam», aiziet bojā dažās minūtēs.

Otrs ļoti bīstams kuģu ienaidnieks ir «zāģētājs». Tas ir «snagam» līdzīgs, ar vienu galu upes dibena iegrimis baļķis, kas gluži ka pludiņš vienmērīgi šūpojas uz augšu un leju, brīžam ienirstot, brīžam iznirstot no straumes, un šī kustība atgadina zaģešanu; no tā arī tas ieguvis savu nosaukumu. Kuģi, kas uzskrien uz nogrimuša koka šķērsam, vai nu sadur tā zarotā smaile, vai ari uz pusēm pāršķeļ viņa paša svara spiediens.

Pa upi peld ari citi dīvaini priekšmeti, kas piesaista manu uzmanību. Cukurniedru stiebri, kas jau bijuši spiede (simt jūdzes uz augšu pa straumi es tos upe neredzetu), kukurūzas lapas, stublāji un vālītes, sadauzītu ķirbju mizas, neapstrādātas kokvilnas kušķi, salauzti žogu posmi, reizēm pat kada dzīvnieka skelets vai līķis, uz kura tup vai pāri tam lidinās klijāns vai melna plēsoņa — lija.

Pašreiz es atrodos tada vieta, kur vajadzētu but aligatoriem, bet šeit šīs milzīgās ķirzakas reti sastopamas.

Tam labāk patīk mierīgas pārpurvojušās upju attekas un ieliči ar mežonīgākiem krastiem. Ātrajā Misisipi straume un tās apstrādātajos krastos garām braucoši ce|otaji tos reti ieraudzīs.

Mūsu kuģis pārmaiņus tuvojas te vienam, te otram krastam. Krasti ir vēl samērā nesenu aluvialu iežu veidojums. Ta ir cietas zemes stremele, mainīga sava platuma no dažiem simtiem jardu līdz vairākām jūdzēm, un ši zemes josla virzienā uz krasta ārmalu pakāpeniski pazeminās, tā ka reizem liekas — upe tek pa garu paaugstinājuma kori. Aiz šīs cietās zemes joslas sākas purvaina paliene, kas katru gadu pārplūst, un šajā līdzenumā izveidojas lagūnu rindas, dumbrāji, kas apauguši ar asu zāli un niedrām. Dažās vietās tie izplešas desmitiem un vairak jūdžu platuma — pilnīgi mežonīgs, neskarts dumbrajs. Vietas, kuras tikai reizi gada appludina pavasara palu ūdeņi, aug tumši, gandrīz necaurejami meži. Starp apstrādāto zemes joslu, kas atrodas tuvāk krastam, un purvu stiepjas mitrs, drēgns mežs, kas izveido it kā citās zemēs sastopamo kalnu grēdai 1 īdzīgu ainavas fonu. Šinī tumšaja, augstajā meža aug galvenokart milzu cipreses, bet sastopami ir ari citi tadu augsni mīloši koki — stiraksa koks, Virdžinijas ozols, niša, ūdens gledičija, Amerikas apse, dažādu šķirņu magimlijas un ozoli. Pamežu te veido pundur- palmas. Vietām starp kokiem aug blīvs niedru biezoknis. No koku zariem nokarajas garas, barkstainas staipekņu vijas, un šis savādais parazitaugs, ko sauc par spāņu sūnu, piešķir mežam drūmu nokrāsu.

Apstrādātie lauki stiepjas starp mitro mežu un upes krastmalu. Upes līmenis vietām bieži vien atrodas dažas pēdas augstāk par tīrumiem, bet tos aizsargā mākslīgi izveidots dambis, kas stiepjas gar krastu abās pusēs upei vairāku simtu judžu garumā no grīvas.

Tīrumos aug cukurniedres, rīss, tabaka, kokvilna, indigo un kukurūza. Laukos strādā melno vergu — nēģeru pulciņi, ģērbušies svītrainos, spilgtos, gaiši zilos kokvilnas tērpos. Es redzu milzu furgonus, kuros aizjūgti mūļi vai vērši. Smagie pajūgi lēni virzas no cukurniedru laukiem gar krastmalu uz maju pusi. Es redzu gaišzilos kokvilnas audumu svārkos un tādas pašas krasas biksēs tērpušos slaidos kreolus, kas mazajos spāņu zirdziņos rikšo pa dambja ceļu. Es redzu plantatora lepno savrupmāju ar dārziem un apelsīnu birzīm, ar zaļām Venēcijas žalūzijām, vēsām verandam un skaistiem paļu žogiem. Turpat redzama

ari liela cukurniedru pārstrādes ēka, tabakas žāvēšanas nojumes un kokvilnas noliktavas un blakus tām, puduros sakārtotas vai garā rinda izbūvētas mazas būdiņas, līdzīgas moderna kūrorta peldkabīnem — ^""S[13] mītnes.

Un tad mēs braucam garām plantācijai, kur pašreiz svin jautros Jete champetre svētkus. Koku ēnā stāv daudz apseglotu zirgu, daudziem no tiem dāmu segli. Veranda, lapenes, pa maurifru mājas priekšā un apelsinu birzi rosās un pastaigajas džentlmeņi un svētku rotās tērpušās dāmas. Skan muziķa, daži pāri griežas dejā. Tiešām apskaužami šie laimīgie kreoli un viņu dzīve, kas atgādina Arkadijas ganu bezrūpīgos priekus.

* * *

Mani skatieni tver citu par citu krāšņākas ainavas. To vērošana iegrimis, es uz bridi biju aizmirsis Eiženiju Bezansoni.

IX nodaļa  EIŽENIJA BEZANSONE

Ne, Eiženiju Bezansoni es nebiju aizmirsis. Ne reizi vien mana iztēlē pazibēja viņas graciozais stāvs, un es nevi|us saistīju viņu ar garam slīdošo, krāšņo apvidu, kur droši vien viņa bija piedzimusi un uzaugusi. Vis- spēcīgak manas domas atkal pievērsās viņai tajā brīdī, kad vēroju jautros zemnieku svētkus, kuros redzēju vairākas kreolu meitenes. Un es nokāpu no «vētru klāja», iegāju lielajā kopēja salona, cerēdams tur velreiz ieraudzīt jauno sievieti, kura bija pamodinājusi mani interesi par sevi.

Kadu brīdi jutos nepatīkami vīlies. Lielās atbīdāmās stikla durvis, kas veda uz damu salonu, bija aizvērtas. Kaut arī lielaja, kopējā salonā ieraudzīju vairakas dāmas, dai|ās kreolietes tur nebija. Dāmu salons, kas atrodas

kuģa pakaļgala, ir «svētā vieta», kura drīkst ieiet tikai tie vīrieši, kuriem tur atrodama kada tuva paziņa, un tad arī tikai zināmā, at|auta laikā.

Es nebiju šo privileģēto vidu. Es nepazinu nevienu no vairak nekā simt pasažieriem — ne vīrieti, ne sievieti, un laimīga vai varbūt nelaimiga karta neviens te nepazina arī mani. šādos apstākļos mana ierašanas dāmu salonā varētu likties nekautrīga ielaušanās «svētnīcā». Tapec apsēdos kopējā salonā un saku novērot savus ceļabiedrus, pētīju to sejas izteiksmi, vēroju viņus kustības.

Tas bija ļoti dažādu cilvēku pūlis. Tur atradas bagātie tirgotāji un baņķieri, biržas mākleri un komisionāri no Ņūorleānas, kas kopā ar savam sievām un meitām devās kārtēja brauciena uz ziemeļiem, lai izvairitos no dzeltena drudža un pak|autos daudz patikamakai epidēmijai dīkai dzīvei kadā moderna kūrortā. Tur bija labības un kokvilnas plantaciju īpašnieki no Misisipi augšgala apvidiem un tirgotāji no ziemeļu pilsētām, kas ar šo kuģi atgriežas mājās. Te grozījās arī plostnieki, kuri, linaudekla biksēs un sarkanos flane|a kreklos ģērbušies, bija novadījuši plostus savas divtūkstoš jūdzes lejup pa straumi un tagad brauca atpakaļ, mirdzoši melnos smalkvilnas uzvalkos un sniegbaltos linu kTeklos uzcirtušies. Mājas pie Soltriveras, Kamberlendas, L.ikingas vai Maiami iztekām tie atgriezisies kā īsti salonlauvas. Pasažieru vidū redzami arī kreoli vecie vīna tirgotāji no franču kvar- tala un viņu ģimenes. Kreolu vīrieši atšķiras no pārējiem ar savu apģērbu — jostasvieta ievilktas bikses, bagātīgi kruzu|oti krekli, mirdzošu dargakmeņu žabo un aproču pogas, gaiši krasainas drebes apavi. Te dižojas ari pulciņš varen uzcirtušos bezrūpīgu ieredņu, kuri acirnredzot pieder pie privileģētajiem, kas var pamest Ņūorleānu nogurdinošas tveices mēnesi, un daži vēl lepnāk ģērbušies džentlmeņi no visdārgākām dranam šūtos uzvalkos, sniegbaltos vissmalkakā lina kreklos ar mežģīņu žabo, spožām aproču pogām. Viņu pirkstos zib plati zelta gredzeni ar dargakmeņu acīm. Tic pieder pie parastas kāršu spēlmaņu kompānijas. Salona smēķētāju stūri pie galda to jau salasījies vesels pūlis, un tie gatavojas uzsākt karšu spēlēšanu. Gredzenotie pirksti jau cila gluži jaunu karšu paciņas — savas dīvainās profesijas darbarīkus.

Viņu vidū es ieraudzīju arī to puisi, kurš tik nekautrīgi bija uzaicinājis mani noslēgt ar viņu derības par kuģu atruma sacensībām. Viņš vairak reižu bija pagajis man garām un uzmetis skatienu, ko par draudzīgu vai laipnu' gan nosaukt nevarētu.

Salona bija apsēdies ari musu jau iepazītais klusais pārvaldnieks. Nedomājiet, ka tādēļ, ka viņš bija patvaldnieks vai uzraugs, šis kungs nedrīkstētu atrasties pirmās klases vai luksusa salona: uz amerikāņu tvaikoņiem otras klases vispār nav. Seit rietumos, uz Misisipi, šadu pasažieru sadalījumu nepazīst.

Plantaciju pārvaldnieki parasti ir parupja, drūma rakstura cilvēki. Taduš tos izveidojis viņu darbs. Bet šis francūzis, likās, bija izņēmums. Viņš šķita ļoti solīds vecs džentlmenis. Man patika viņa izskats, un es sāku just pret viņu pat simpātijas, lai gan sapratu, — viņš pret mani līdzīgi neizturēsies.

* * *

Kads no klātesošajiem saka sūdzēties par moskītiem un ieteica atvērt sabīdamās durvis uz dāmu salonu. Daži pasažieri — gan dāmas, gan kungi — atbalstīja ierosinājumu. To izdarīt bija kuģa stjuarta pienākums, un tapec pasažieri griezās pie viņa. Beidzot viņš arī piekrita, jo priekšlikums bija ļoti saprātīgs. Un tā tvaikoņa «paradīzes» lielas durvis atveras, slīdēdamas uz abām pusēm. Viegla vēja plūsma aizšalca cauri saloniem visa kuģa garuma; pec minūtēm piecām nemanīja vairs neviena moskīta; varbūt tikai kads paguva no caurvēja paslepties kajitēs. Pasažieri jutas atviegloti.

Stiklotās, atbīdāmās durvis atstaja atvērtas, un tas patika visiem, bet jo sevišķi jauno, švītīgo ierēdņu pulciņam, kuriem tagad atveras plašs skats «harēma» iekšiene. Tūlīt bija redzams, ka daži no viņiem steidzas izmantot radušās priekšrocības. Tikai nedomājiet, ka jaunie švīti atklati blenza pavērtajās durvis. Nu nē! To pamanītu ari pārējie un uzskatītu viņus par nepieklājīgiem. Vieni, it kā garam ejot, pameta skatienu šai «svetaja vietā», citi brīžam palureja pāri grāmatas malai, kuru izlikās lasot, daži, šurp un turp soļodami, pa brīžam tuvojas abu salonu robežai un paskatījās tai pāri. Dažiem, ka redzams, dāmu salona bija paziņas, kaut ari ne tik tuvas, lai viņiem butu tiesības tur ieiet. Citi savukārt cerēja iegūt sev draudzenes, ia vien butu

iespeja uzsākt pazīšanos. Man izdevās uztvert nozīmīgus 110 abām pusēm raidītus skatienus, reizēm pat smaidus, kas liecināja par savstarpēju sazinašanos un saprašanos. Cik daudz skaistu domu var pasacīt bez vārdiem! Mele mums bieži vien sagādā rugtu vilšanos. Zinu ne vienu vien gadījumu, kad vārdi ir iznicinājuši klusībā iecere- tas un jau gandrīz izveidojušās, nobriedušas mīlestības saites.

Mani ieinteresēja un uzjautrināja ši mēma pantomīma, 1111 es kādu laiku sēdēju, to vērodams. Arī mani skatieni, ziņkāres vadīti, bridi pa brīžam ieslīdēja dāmu salonā. Man piemīt īpašība visu noverot. Mani saista viss jaunais, un tas, kas norisinājās Amerikas tvaikoņa salona, bija man pilnīgi svešs, neredzēts un visai vilinošs. Tadeļ es to vēroju ar lielu interesi. Varbūt manu ziņkāri kapinaja ari vēlēšanas velreiz ieraudzīt jauno kreolieti Eiženiju Bezansoni.

Alana vēlēšanās drīz vien piepildījās — es ieraudzīju viņu. Viņa bija iznākusi no savas kajītes un tagad ceļa un priecīga pastaigajās pa salonu. Šoreiz viņa bija bez cepures, un viņas kuplie, zeltainie mati bija sakārtoti ķiniešu frizūrā, ko toreiz par modernu uzskatīja arī kreolietes. Kuplie mati, sagriezti liela mezglā uz pakauša, izcēla to krāšņumu, un šī frizūra viņai |oti piestāvēja, jo atklāja augsto, cēlo pieri un maigo kakla līniju. Zeltaini mati un gaiša sejas krāsa, kaut reti, tomēr sastopami arī pie kreoliem. Parasti kreolietem ir tumši mati un nielmgsneja seja, bet Eiženija Bezan- sone šai ziņā bija rets izņēmums.

Kaut ari priecīgajā sejas izteiksme jautas gandrīz vai gaisīga vieglprātība, tomēr varēja just, ka aiz šīs koķeterijas slēpjas spēcīgs raksturs. Viņas stāvs bija graciozi cels un seja, kaut ari nebija klasiski skaista, piederēja pie tam, kuras nevar vienaldzīgi aplūkot, nepriecājoties par to daiļumu.

Liekas, viņa pazina dažas damas, kas atradas salonā, jo dzīvi un brīvi ar tam sarunājās. Tiesa, sievietes gan ir atraisītākas un atrak iepazīstas, jo sevišķi francūzietes.

Nebija grūti ievērot, ka pārējās sievietes izturējās pret Eiženiju Bezansoni ar cieņu. Varbūt viņas jau bija uzzinājušas, ka lieliskā kariete un zirgi, kas atrodas uz kuģa, pieder viņai. Ļoti, ļoti iespējams.

Es turpināju novērot šo interesanto, jauno dāmu. Par meiteni viņu nevarēja saukt, jo, kaut gan Eiženija Bezansone izskatījās ļoti jauna, viņa atstaja nobriedušas un pieredzējušas sievietes iespaidu. Izturējās viņa pilnīgi brīvi un acīmredzot prata valdīt pār sevi un arī pār citiem.

«Kāda viņai bezrūpīga sejas izteiksme!» es nodomāju. «Šī sieviete nav nevienā iemīlējusies!»

Nezinu, kādēļ ši doma man iešāvās prātā, nezinu ari, kadeļ mari tā likās patīkama. Kadeļ? Ko viņa man nozīmēja? Sabiedriskā ziņa viņa stāvēja daudz augstāk par mani, es pat acu pacelt uz viņu nedrīkstēju. Man viņa likās kada augstāka būtne, un es pametu uz viņu tikai biklus mirkļus. Ta es uzlukotu ari baznīcā ieraudzītu skaistuli. Ha! Mums taču nebija nekā kopēja. Pēc stundas jau satumsis, un nakti viņa izkāps krastā! Es viņu vairs nekad neredzešu. Es domāšu par viņu vel kādu stundu vai pāris stundas, varbūt pat dienu, un, jo ilgāk palikšu te ka muļķis sēžot, jo ilgāk par viņu domāšu. Es taču pats sapinu sevi dīvainā tiklā un zināju, ka mocīšos varbūt vel labu laiku pēc tam, kad viņa būs aizgajusi.

Biju jau izlēmis bēgt no šis sievietes fascinējoša iespaida, atgriezties «vētru klaja» un atkal nodoties savam pārdomām. Uzmetīšu vel pēdējo skatienu daiļajai kreolietei un iešu projām.

Bet šai bridi viņa apsēdas šūpuļkrēsla tieši man pretī un saka graciozi šūpoties. Vieglās kustības atklaja viņas skaista, samērīgi veidota stava vijīgās līnijas. Šūpodamas viņa raudzījās uz durvīm, un tad pirmo reizi pa- skatījās uz mani. Debess augsta! Viņa paskatījās uz mani tapat kā pirmo reizi piestātnē! Ko nozīmēja šis dīvainais skatiens? Šis dedzīgas acis? Viņa vairs nenolaida 110 manis savu kvēlo skatienu, raudzīdamās man tieši acis. Es notrīsēju, neuzdrošinādamies uz to atbildēt.

* * *

Nenovērsdama skatienu, viņa raudzijas mani dažus mirkļus. Bet taja laika es biju vēl pārāk jauns, lai saprastu, ko nozīmēja šis skatiens. Es to sapratu daudz, daudz velak, bet ne tobrīd.

Beidzot viņa piecēlās no šūpuļkrēsla un, acīmredzot juzdamās neerti un it ka neapmierināta ar mani vai ari pati ar sevi, pagriezās un pazuda aiz savas kajītes spraišļotajām durvīm.

Vai biju devis iemeslu apvainoties? Ne! Ne ar skatienu, ne vārdu, ne-žestu. Es nebiju teicis ne varda, nebiju pakustējies, un manu biklo skatienu taču nevarētu uzskatīt par nekautrīgu.

Eiženijas Bezansones izturēšanas mani samulsināja, un, juzdamies pilnīgi pārliecināts, ka viņu vairs nekad neredzēšu, es devos augšup uz «vētru klaju».

X n o d a ļ a

JAUNS PAŅĒMIENS TVAIKA SPIEDIENA CELŠANAI

Tuvojās riets. Saules ugunīgā ripa jau slīdēja aiz tumšās ciprešu meža līnijas pie rietumu horizonta. Par upi lija zeltaina atspīduma gaisma. Staigādams šurp un turp pa brezenta klāto jumtu, es vēroju rieta ainavu, iegrimis tās kvēlojošā skaistuma apbrīnā.

Pēkšņi manu sapņaino pārdomu pavediens partrūka. Pa- skatidamies lejā uz upi, es ieraudzīju lielu kuģi, kas atrā gaitā tuvojas mums. Dūmu mutuļi, kas cēlās no tā garajiem dūmvadiem, un sarkani kvēlojošās kurtuves liecinaja, ka tas brauc ar pilnu tvaiku. Kuģa lielums un spēcīga dunoņa, tvaikam izplūstot pa izvadcaurulem, liecināja, ka tas ir pirmās klases pasažieru kuģis. Sis tvaikonis bija «Magnolija». Tas virzījās uz priekšu ļoti liela ātrumā, un drīz vien es sapratu — šis kuģis cenšas mus panākt.

Tajā pašā brīdī izdzirdu dažadu trokšņu jūkli 110 apakšējā klāja. Ska|as, nopietnas balsis jaucās ar smagu so|u š|ūcošo dunoņu un vieglāku pēdu dipoņu. Sadi trokšņi rodas, cil- vekiem skrienot pa dēļu klaju un gar kuģa apmargoto malu. Dobjo viru balsu jūkli skanēja arī spalgi sieviešu izsaucieni.

Es nojautu, ko tas nozīme. Satraukuma iemesls bija kuģa—sāncenša tuvošanās.

Līdz šim brīdim visi likās kuģu sacensības gandrīz aizmirsuši. Jau piestātne gan kuģa komanda, gan pasažieri

uzzināja, ka kapteinis neveļas sacensības piedalīties, un, kaut gan sākumā šo «izstāšanos no sacīkstēm» ska|i no- sodija, neapmierinātības jutu uzbangojums pamazām norima. Kuģa apkalpes ļaudis bija aizņemti, novietojot kravu, kurinātāji rosījās ap milzīgajām pagalēm pie malkas grēdas, karšu spēlmaņi noņēmās ar savam kārtīm, bet pasažieri vai nu kartoja šo to savas ceļasomas, vai lasīja jaunos laikrakstus. «Magnolija» neatstaja piestātni taja pašā laika, kad «Rietumu skaistule», un līdz pat šim brīdim vēl nebija redzama. Tā ka sacensības nenotika, neviens par otru kuģi vairs nedomāja.

«Magnolijai» paradoties, viss pēkšņi pārmainijas. Spēlmaņi nometa pusizdalītu kāršu paciņu cerība atkal nospiegt derības par kaut ko daudz satraucošāku; lasītaji aizvēra grāmatas un nosvieda mala avīzes; savas rokas- bagažas pārbaudītāji aizcirta ceļasomu vākus. Kajas pietrūkās pat dai|as šūpuļkrēslos sedetajas. Visi izskrēja no kajītēm un saloniem un sadruzmējās kuģa pakaļgala.

Mana vieta augša uz «vētru klaja» izrādījās visizdevīgākā, lai vislabāk varētu redzet kuģi—sāncensi, un drīz vien man pievienojās daudz ceļabiedru. Bet man pašam gribējās redzēt, kas notiek apakšā uz kajīšu klaja, un es nokāpu lejā.

Iegājis kopēja salonā, ieraudzīju to pilnīgi tukšu. Visi pasažieri, gan vīrieši, gan sievietes bija izgājuši un pulcējas pie kuģa malas. Pret margam atspiedušies, visi satraukti vēroja «Magnolijas» tuvošanos. Es atradu kapteini kuģa priekšgala nojumē. Ap viņu drpzmejas pulciņš vīriešu, kuri visi bija ļoti uztraukušies. Viņi kliedza cits caur citu, cenzdamies pierunāt kapteini, lai tas pavel «pacelt tvaiku».

Kapteinis, acīmredzot vēlēdamies atkratīties no uzmācīgajiem pasažieriem, nemitīgi staigāja no vienas vietas uz otru. Bet veltīgi! Vienalga, kurp viņš pagriezās, viņam sekoja un viņu tūlīt atkal ielenca ļaužu pūlis, visi kā vienā mutē prasīdami un pieprasīdami vienu un to pašu. Daži pat lūdza «dieva dēļ nepieļaut» «Magnolijai» pabraukt mūsu kuģim garām!

— Klausies, kapteini! — kads kliedza. — Ja «Skaistule» neuzdzīs tvaiku, es varu saderet, turpmāk neviens vairs neredzes viņu uz Misisipi. Tik tiešām ne!

Taisnība! — viņu atbalstīja otrs. — Arī es nākošreiz braukšu tikai ar «Magnoliju».

«Magnolija», luk, īstais, atrais kuģis! — iesaucas trešais.

Tik tiešām, — atsaka pirmais. — Tur neželo tvaiku. Tas tūlīt visiem redzams.

Es pagājos pa klaja malu uz dāmu kajīšu pusi. Ari viņas, iznākušas no kajītēm un salona, pulcējās bariņos pie kuģa margām un likās tikpat ieinteresētas kuģu sacensība ka vīrieši. Varēju dzirdēt, ka dažas ska|i izteica savu velēšanos, lai kuģi tomēr sacenstos ātrumā. Bija izgaisušas visas domas par risku un bailes no šādas sacensības sekām. Esmu pārliecināts: ja jautājumu par piedalīšanos sacensības izšķirtu ar balsošanu, pret to neatrastos vairāk ka trīs balsis. Atzistos, ka ari es pats balsotu par sacensību, ari mani bija pārņēmis visparejais noskaņojums, ari es vairs nedomāju ne par «snagiem», ne «zāģētājiem», ne ari par tvaika katla eksploziju.

Līdz ar «Magnolijas» tuvošanos satraukums auga auguma. Bija skaidri redzams, ka jau pec dažām minūtēm «Magnolija» bus mums blakus un tad paies garām. 5ī doma daudziem pasažieriem k|uva nepanesama, visapkārt skanēja īgnas, dusmīgas balsis, brīžam pat nikna lama- šanās.. Un visu, kas gāzās par nabaga kapteiņa galvu, viņam vajadzēja klusējot panest, jo visi zināja, ka pārejie apkalpes locekļi noskaņoti par labu kuģa ātruma pār- baudei. Vienīgi kapteinis izrādījās nobijies zaķapastala.

«Magnolija» jau atradas pavisam tuvu pie mūsu kuģa pakaļgala, jau pagriezusi savu ķīli mazliet uz vienu pusi. Acīmredzot ta gatavojas paiet mums garam.

Visa «Magnolijas» apkalpe rosījās pa klāju. Abi stūrmaņi bija redzami augšā kabīne. Visi kurinātāji locījās ap tvaika katlu, kurtuves durvis gailēja nokaitētas līdz sarkankvēlei, un virs garajiem dūmvadiem ceļas spoža liesma vairaku pedu augstuma. Varēja pat domāt, ka uz kuģa izcēlies ugunsgrēks.

— Viņi dedzina šķiņķus! — kads iesaucas.

Pie velna! Tiešam! — iebrēcās otrs. — Skat, kurtuves priekša sakrauta vesela kaudze!

Ari es paskatījos uz to pusi. Taisnība. Uz klāja krāsns mutes priekša atradas piramidāla kaut kadu tumšbrūnu kluču kaudze. Lieluma, krasas un veida ziņa tie atgādi- naja žāvētus cūkas šķiņķus, un tie ari tiešām bija šķiņķi. Varēja redzēt, kā kurinātāji ņem tos no kaudzes un vienu pec otra met kurtuves liesmojošajā rīkle.

«Magnolija» ātri panāca mūs un sāka apdzīt. Tas priekšgals jau atradās blakus mūsu kuģa stūrmaņa kabīnei. Troksnis, kliedzieni un satraukums uz mūsu tvaikoņa pieauga ar katru mirkli. Dzēlīgās piezīmes, kas atskanēja no «Magnolijas» pasažieriem, lēja e||u mūsu uztraukuma liesmās. Visi atkal sāka pieprasīt un lugt, lai kapteinis pieņem uzaicinājumu un sacenšas. Daži vīrieši pat piedraudēja lietot spēku.

«Magnolija» nerimtīgi virzījās uz priekšu. Abi kuģi jau gāja blakus, to priekšgali atradās līdzās. Aizritēja vēl viena minūte — dziļā klusuma iegrimusi minūte—, kuģu apkalpes un pasažieri mēmā, saspringta klusumā vēroja abu kuģu gaitu. Vēl viena minūte, un «Magnolija» bija izravusies uz priekšu!

Uzvaras gaviles pāršalca pār tās klaju, sajaukdamās ar zobgalīgiem saucieniem un apvainojošam piezīmēm.

— Pasviediet mums virvi, mēs vilksim jūs tauva! — kāds uzsauca.

- Un šis vecais šķirsts skriesies ar mums? — brēca kads cits.

Urrā! Lai dzīvo «Magnolija» un trīskārtējs Vai! Vai! Vai! «Rietumu skaistulei»! — vispārēju kliedzienu un ņirdzīgu smieklu pavadīts, auroja trešais. — Sveiks, vecais grausts!

Es nespeju aprakstīt, cik pazemoti jutās tie, kas atradās uz «Rietumu skaistules» klāja. Ne tikai virsnieki un apkalpe. To pārdzīvoja ari visi kuģa pasažieri. Arī es jutos pazemots vairāk, neka pats agrak būtu noticējis šādai iespējai.

Nevienam nepatīk būt uzvarēto pusē, kaut ari viņš tur butu iek|uvis nejauši. Bez tam cilvēku pat neviļus aizrauj acumirkļa vispārējais noskaņojums. Tevi pēkšņi pārņem tās pašas izjūtas ka pārējos ap tevi esošos cilvēkus, un kādas dīvainas likumības de| tu nespej šīm jūtām pretoties; pat tādā gadījumā, ja tu apzinies, ka vispārējas sajūsmas iemesls ir gaužām niecigs vai pat pilnīgi absurds, tu ļaujies kopējai izjūtu straumei un sajūsmas pārdzīvojumam. Atceros, ka reiz es ļāvos šadai aizrautībai un gavilēju līdzi puļa rēcieniem, kas apsveica garāmbraucošu karaļa kortežu. Un, kad tas bija garam, mans satraukums atdzisa, un es jutos nokaunējies par savu nespēku, pakļautību un negodīgumu.

Liekas, komanda un pasažieri domāja, ka mūsu kapteinis ir pārsteidzīgs savā piesardzībā. Vispārējo troksni

parspēja kliedzieni: «Kauns! Kauns!», kas atskanēja no visā.m maļam.

Nabaga kapteinis! Es visu laiku vēroju viņu, un man bija cienījama vira no sirds žēl. Dai|a kreoliete un es laikam bijām vienigie pasažieri uz kuģa, kas zināja viņa noslēpumu. Un es apbrīnoju kapteiņa spēku un bruņnie- ciskumu, ar kādu viņš glabaja šo noslēpumu pie sevis.

Es redzēju, kā kaisa viņa seja un dusmās iekvēlojās acis; klusībā priecājos, jo jutu: ja kapteinim būtu pirmītējais solījums jādod šinī brīdī, viņš to nedarītu pat tad, ja viņam piesolītu turpmāk visas pa Misisipi nosūtamas kravas pārvadāšanas tiesības.

Tieši tajā brīdī kapteinis, it kā gribēdams atkratīties no uzmācīgajiem pasažieriem, devās uz kuģa pakaļgalu un izgaja caur dāmu salonu. Bet arī tur viņu tūlīt pamanīja, un viņam uzbruka daiļās pasažieres, kas savu lūgumu izteica ne mazāk skaļi kā vīrieši. Dažas pat smiedamās piedraudēja, ka turpmāk vairs nebraukšot ar viņa kuģi, citas žēlojās, ka drosmīgais kapteinis vairs neprotot parādīt dāmām uzmanību. Kā lai atspēko, ko lai atbild uz šadu zobošanos? Es visu laiku uzmanīgi vēroju kapteini, juzdams, ka tuvojas šīs saspriugtības kulminācija un viņš izšķirsies vienādi vai otrādi. Atrisinājums pienaca pavisam drīz.

Ievirzīdamies daiļo uzbrucēju pulka vidu, kapteinis viņas uzrunāja:

Lēdijas! Nekas man nesagādātu lielāku prieku kā iespeja apmierināt jūsu vēlēšanos, bet pirms aizbraukšanas no Ņūorleānas es apsolīju — patiesība devu savu godavārdu kādai dāmai . . .

Sajā brīdī kapteiņa laipno uzrunu partrauca kāda jauna sieviete, kura, atsteigusies no kuģa otra gala, iesaucās: Ak, kapteini! Dārgais kapteini! Nepieļaujiet, ka šis nekrietnais kuģis aiziet mums priekšā! Paātriniet gaitu, panāciet, ludzu, «Magnoliju»!

—   Kā, mademoiselle? — kapteinis pārsteigts iesaucās.

Tieši jums es apsolīju nepiedalīties sacensībās. Un

jūs . . .

—   Ak vai! — iesaucas Eiženija Bezansone, jo ta bija viņa. — Taisnība! Es to pavisam aizmirsu. Ak, kapteini, dārgais, es atbrīvoju jūs no šī solījuma. Vai dieniņ! Ceru, ka vēl nav par vēlu. Dieva dēļ, mēģiniet panākt «Magnoliju» 1111 paiet tai garam! Dzirdiet, ka viņi par mums ņirgājās!

Kapteiņa seja uz mirkli noskaidrojās, bet tUlīt atkal apmācās.

Kundze, esmu jums |oti pateicīgs, bet par nožēlošanu man jasaka, pašreizejā situācijā es vairs nevaru ceret sekmīgi sacensties ar «Magnoliju». Mes neesam vienādos apstākļos. Viņi dedzina žāvētus šķiņķus, un to viņiem sagatavots liels krājums. Ari es biju tos sagādājis, bet, kad apsolīju jums sacīkstes nepiedalīties, es, protams, šķiņķus uz kuģa neuzlādēju. Ta ka mūsu rīciba ir tikai parastas malkas kluči, butu bezmerķīgi uzsākt sacīkstes . . . kaut gan mūsu «Skaistule» varbūt tiešam ir daudz ātrāka par «Magnoliju», bet mēs to vēl nezinām, jo neesam ta isti viņas ātrumu pārbaudījuši.

Saja mirkli kapteinis tiešām atradas dilemmas priekšā. Dažas damas apveltīja Eiženiju Bezansoni ar naidīgiem skatieniem.

—   Zaveti šķiņķi! viņa pēkšņi iesaucās. — Jūs teicat, šķiņķi, dārgo kapteini? Cik daudz jums vajadzētu? Vai ar diviem simtiem pietiktu?

—   Ak, tas ir vairak, nekā vajadzīgs!

—   Antuān, Antuan! Panac šurp! — turpināja Eiženija, saukdama savu veco pārvaldnieku. — Cik šķiņķu ir mūsu krava?

—   Desmit mucas, kundze! — cienīgi palocīdamies, atbildēja pārvaldnieks.

Desmit mucas! Ceru, ka pietiks? Tās ir jūsu rīcība, dārgais kapteini!

—   Es jums par tam samaksašu, cienīta kundze, — teica kapteinis, prieka starodams.

—   Ne! Ne! Izdevumi mani! Es taču jūs aizkavēju. Mēs nopirkām šķiņķus maniem strādniekiem plantācijā, bet pa- gaidam viņi var iztikt. Es aizsūtīšu pēc jauniem krājumiem. Ejiet, Antuān! Ejiet pie kurinātājiem. Atveriet mucas! Dariet ar tām visu, kas vajadzīgs, bet tikai neļaujiet šai riebīgajai «Magnolijai» mūs uzvarēt. Paklausieties, ka viņi gavilē! Ha! Nu, gan mēs vel pagusim tikt viņiem garām!

To sacīdama, dedzīga kreoliete sajūsminātā pu|a pavadība metas pie kuģa margām.

Kapteiņa stingais īgnums bija acumirkli izgaisis, viņš saka rīkoties. Ziņa par žāvētajiem šķiņķiem aplidoja visu kuģi. Pasažieru un apkalpes sajūsma arvien pieņemas. Trīskārtējs ska(š «Urra!» apsveica jauno kreolieti. Šis sau

ciens, liekas, samulsināja un radīja neizpratni «Magnolijas» |audīs, kuri jau krietnu laika sprīdi pardzivoja uzvaras prieku un bija izravušies labu gabalu uz priekšu.

Katrs steidzās likt savu roku pie darba — izvēla muciņas, atlauza to galus, izbēra šķiņķus uz klaja, un kurinātāji meta tos liesmojošās kurtuves mutē. Krāsns dzelzs sienas nokaita sarkanas, tvaika spiediens ceļas, kuģis nodrebeja no pieaugoša dzinēju speķa, nemitīgi skanēja mašīnu sig- nālzvani, dzenriteņi griezās aizvien straujak un straujāk, un visi drīz juta — palielinās arī kuģa ātrums.

Cerība uzvarēt bija apklusinājusi kņadu, iestājās gandrīz pilnīgs klusums. Atskanēja tikai daži teikumi; kads ieteicas par abu kuģu atruma iespejam, tika atkal piedāvātās un noslēgtas deribas, un reizēm vēl šur tur apsprieda negaidīto šķiņķu parādīšanos uz klāja.

Brīdi pa brīžam visu skatieni pievērsās ūdens klajam, satraukti vērojot atstatumu starp abiem tvaikoņiem.

XI nodaļa TVAIKOŅU SACENSĪBA UZ MISISIPI

Pa to laiku bija jau gandrīz pilnigi satumsis. Pie debesīm nebija mēness, nespīguļoja neviena zvaigzne. Skaidras nakts debesis Misisipi lejteces apvidos ir liels retums. No purviem kāpjošās miglas dūmaka tas aizsedz.

Tomēr sacīkstēm gaismas bija diezgan. Atdalīdamies no tumšo krastu fona, dzeltenais ūdens gaiši vizēja un bija viegli un skaidri pārredzams. Kuģu ce|š uz upes bija plašs, abu tvaikoņu stūrmaņi, veci «upju vilki», lieliski parzinaja katru caurteci un katru smilšu sēkli upē.

Abi tvaikoņi varēja viens otru labi pārredzēt. Nebija vajadzības izkārt lukturus, kaut gan kuģu priekšgala un mastā dega krāsainās signalugunis. Abu tvaikoņu kabīņu logi bija spoži apgaismoti, un krāsnīs degošie šķiņķi meta par ūdeni platu, spilgtu sarkanas gaismas atspīduma svītru.

Abu kuģu pasažierus varēja redzet, vai nu pa kajītes logiem skatoties, vai ari uz klaja, kur tie, par margām pārliekušies, ar interesi vēroja sacīkšu gaitu.

Tajā laika, kad «Skaistule» saka pacelt tvaiku, «Magno- lija» atradas jau veselu jūdzi priekša. Šis attālums

izrādītos niecīgs, ja musu kuģis butu ātrāks par savu sāncensi, bet tas ir grūti pārvārāms, ja abi tvaikoņi ātruma ziņā ir līdzvērtīgi. Tapec pagāja krietni ilgs laiks, pirms «Skaistules» ļaudīm radās pārliecībā, ka viņi sāk panākt savu sāncensi; bez tam grūti par to spriest ari tādē], ka abi kuģi gāja viens aiz otra. Pasažieri izjautāja kuģa komandas virus, sākās atkal dažadu varbūtību minējumi un strīdēšanās, katram savas intereses aizstavot.

Beidzot kapteinis apgalvoja, ka «Skaistule» jau piebraukusi otram kuģim tuvāk par vairakiem simtiem jardu. Sis paziņojums izraisīja prieku, gan ne vispārēju, jo uz «Skaistules» klāja atradas arī tadi, kas izrādījās «Magnolijas» «patrioti», un šie atkritēji bija noslēguši derības par krietnu summu.

Aizritēja vēl viena stunda, un visiem kļuva skaidrs, ka mūsu kuģis sāk ātri tuvoties savam sāncensim, kas pašreiz atradās mums priekša ne tālāk par ceturtdaļjudzi. Ceturtdaļjūdze uz raina ūdens līmeņa nav nekāds lielais attālums, un abu tvaikoņu pasažieri jau varēja viegli savā starpā sarunāties. So izdevību tagad izmantoja «Skaistules» ļaudis, lai atmaksātu savam pretiniekam iepriekšējo ņirgāšanos. Tagad zobgalīgi izteicieni graizīja magnoliešu ausis un dzēlīgās piezīmes tika atsviestas tiem atpakaļ ar uzviju.

—   Kam ir Sentluisa kāds nokartojams uzdevums? Mes drīz būsim tur un esam gatavi jums labprat pakalpot, — sauca kads no «Skaistules» pasažieriem.

—   Urrā! Lai dzīvo atrkuģis «Skaistule»! — bļāva citi.

Ka ar jusu šķiņķu krājumiem? Vai pietiks? — jautāja trešais. — Mes varam dažus aizdot, ja jums sāk pietrūkt.

—   Ko atbildēt, ja mums prasis, kur jūs palikāt? — kliedza ceturtais. — Varbūt Bruņurupuču līča osta?

Visus šos jautājumus pavadīja skaļi smiekli, sevišķu jautrību izraisīja pēdējais joks netiešais mājiens uz visiem jūrniekiem zināmo līci upe. Jau tuvojās pusnakts, bet uz abiem kuģiem par miegu neviens nedomāja. Interesantā sacīkste bija aizdzinusi jebkuru domu par došanos nakts atpūta, un visi — gan vīrieši, gan sievietes — bija iznākuši no kajītēm vai arī bridi pa brīdim izskrēja āra un vēroja sacikšu gaitu. Satraukuma un sasprindzinātas uzmanības dēļ daudzi saka meklēt stiprāku dzeriena malku. Es pamanīju jau vairākus stipri iereibušus pasažierus. No vīriem neatpalika un bravurīgi skaļi izturējās arī komandas locek|i, un pat kapteinis vairs neizskatijas pilnīgi skaidrs. Bet neviens viņam to nepārmeta, un piesardzības domas bija pagaisušas.

*  *

Tuvojas pusnakts. Tvaika katli šņāc un dun, un tvaikoņi strauji virzās uz priekšu. Par upes straumi noklājusies dziļa tumsa, bet tas nevienu nemulsina un nekavē. Kurtuves kvēlo ugunīgi sarkanas, un virs garajiem dūmvadiem plīvo tumši sārtas liesmas. No dzelzs caurulēm dunēdami gāžas tvaika mutuļi; milzīgo riteņu airu lāpstas kuļ putojošo ūdeni. Kuģa korpuss čīkst un dreb zem spēcīgā spiediena, bet tvaikoņi joņo uz priekšu!

Tulit, tūlit būs pusnakts stunda! Abus kuģus vienu no otra šķir vairs tikai divi simti jardu atstatums, un «Rietumu skaistule» jau šķeļ «Magnolijas» saceltos viļņus. Vel tikai minūtes desmit, un «Skaistules» priekšgals jau būs sasniedzis «Magnoliju». Vel minUtes divdesmit, un uzvārētāju gaviles atbalsosies no krasta uz krastu!

Es stāvēju netālu no mūsu kuģa kapteiņa un norupejies vēroju viņu. Nebija patīkami redzet, ka viņš pārak bieži aizsoļoja uz kuģa bāru un atgriežas, arvien vairāk ieskurbis.

Pašreiz viņš atkal bija tikko atgriezies no bara, nostājies savā vieta pie stūrmaņa kabines un stingi skatījās uz priekšu. Upes labaja krastā, kadu jūdzi talak mirgoja vairākas ugunis. Šīs ugunis ieraudzījis, kapteinis it kā satraukuma nodrebēja un skaļi iekliedzas:

—   Pie velna! Ta taču Brindžersa!

—       Ja-a! — viņam pie pleca novilka stūrmanis. — Man šķiet, mēs būsim tur ļoti drīz.

—   Ak dievs! Esrnu zaudējis sacensības!

—        Kadeļ? — stūrmanis nesaprata. — Kāds tam sakars ar sacensībām?

—       Man tur jāpiestāj. Man . .. man … tur … dāma, kas deva mums šķiņķus . . . tur viņa izkāps.

Ak tā? flegmātiski novilka stūrmanis. — Velns pārāvis! Zel gan, — viņš vel piebilda. — Bet, ja jāpiestāj, tad jāpiestāj. Nolādēts! Vel ceturtdaļstunda, un mēs būtu tiem garam, vai ne, kapteini?

Neko darīt, — atrūca kapteinis. — No sacīkstes jāatsakas. Griez kuģi uz krastu!

Pateicis šo norīkojumu, kapteinis steigšus devas lejā. Redzedams ši vira ārkārtīgo satraukumu, es sekoju viņam.

Uz augšējā klaja iepretim stūrmaņa kabīnei pie borta margam stavēja pulciņš damu un sarunājās. Jauna kreoliete atradas viņu vidu.

Mademoiselle, teica kapteinis, pieversdamies kreolietei, — mums sacensības tomēr jāzaudē.

Kāde|? — viņa pārsteigtā iejautajās. — Vai tad šķiņķu nepietika? Antuān, vai jus visus izsniedzāt?

—        Ne, mademoiselle, kapteinis iesaucas, — es pateicos par jūsu augstsirdību, bet šķiņķi nav zaudējuma iemesls. Vai jūs redzat tas ugunis?

—   Ja, redzu. Un kas par to?

—   Ta ir Brindžersa.

—   O! Vai tiešām?

—   Ja. Un jums tur jāizkāpj.

—   Un tādēļ jums jāzaudē sacensībās?

—   Jā, tā iznāk.

—        Tādā gadījumā es tur neizkāpšu. Ko man nozīmē viena diena? Neesmu vēl tik veca, lai žēlotos par vienas dienas zaudējumu. Ha-ha-ha! Jūs nedrīkstat manis deļ zaudēt sacensības un sava brīnišķīgā kuģa labo slavu! Ne, nē! Šeit mēs nepiestāsim krasta, dargais kapteini! Aizvediet mani uz Batonrūžu, un majas es atgriezīšos rīt!

Klātesošie uzņēma dzirdēto ar skaļām gavilēm, un kapteinis aizdrāzas pie stūrmaņa, lai atsauktu tikko doto pavēli.

* * *

«Rietumu skaistule» atkal skrien pa «Magnolijas» sašķelto straumes plusmu, un atkal starp abiem kuģiem ir tik tikko divi simti jardu plats udeņu klājs. Mašīnu dunoņa, tvaika mutuļa šņākšana, dzinējriteņu airu putas sakultā straume, kuģa korpusa dēļu brikšķēšana un uz klaja stāvošo pasažieru kliedzieni — viss sajaucas mežonīgā, ap dullinošu skaņu jūkli.

Bet «Skaistule» steidzas uz priekšu! Uz priekšu! Uz priekšu, vienalga, cik ļoti cenšas ari «Magnolija». Uz priekšu, arvien tuvāk un tuvāk, tā panāk savu sāncensi, iās priekšgals jau rēgojas tai blakus, un tad jau blakus «Magnolijas» stūrmaņa kabīnei, un, lūk, jau blakus priekšējam klajam! Signalugunis krustojas un viena taisne met atspulgu uz ūdens. Abi kuģi peld blakus!

Vel mirk|a izrāviens uz priekšu, kapteinis vicina cepuri, un upi paršalc uzvaras gaviles.

* * *

Bet uzvaras gaviļu sauciens neizskaneja līdz beigām. Tik tikko tas paršķela apkartējo krastu pusnakts klusumu, kad to pārtrauca apdullinošs sprādziens, it ka eksplodētu vesela pulvera noliktava; likās, salīgojas un sagrūst viss: gaiss, zeme un ūdens. Brīkšķēdami lūza un gaisa lidoja kuģa korpusa dēļi, cilvēku ķermeņi, visur cēlās un vēlās dūmu un tvaika mutuļi; mežonīgs, simtiem balsu izkliegts nāves izbaiļu brēciens paršķela biezo nakts klusumu.

XII nodaļa.

GLĀBSANAS JOSTA

Nedzirdēti spēcīgais satricinājums likās drausmīgas katastrofas zīme. Es acumirkli instinktīvi nojautu, ka eksplodējuši tvaika katli, un tas tiešam bija noticis.

Taja bridi es atrados uz klāja savas kajītes aizmugurē. Stāvēju, pieķēries pie borta margām, citādi trieciens un kuģa pēkšņā sazvelšanās mani būtu pārsvieduši par bortu.

Tikko, apzinadamies, ko daru, es iestreipuļoju sava kajīte un pa tas otram durvīm izkļuvu kopējā salonā.

Te es apstājos un paskatījos apkārt. Viss kuģa priekšgals bija ietīts dūmu un tvaika mutu|os, un daļa ugunīgi karsto garaiņu jau plavoja salonā.

Baidīdamies applaucēties, es metos atpakaļ. Laimīgā kārtā, kuģim sasveroties, tā pakaļgals bija pagriezies pret vēju, un viegla vēsma dzina projām bīstamos tvaika mutuļus.

Mašīnas klusēja, milzīgie riteņi negriezās, tvaiku novad- caurules vairs svilpojot neizpūta tvaiku, bet dzinēju tagad apklusušās dunoņas vieta manas ausīs ieskanējās citu briesmīgu skaņu jūklis. Vīriešu kliedzieni, vaimanas un mežonīgi šaušalīgi lāsti sajaucas ar spalgiem sieviešu brēcieniem, ievainoto vaidiem uz apakšēja klaja; izmisīgi palīgā saucieni skanēja no slīkstošajiem, upe iegrūstajiem — viss kopā viens vienīgs drausmīgs agonijas kliedziensK

Tas vairs nekādi nelīdzinājās tam gavilēm, ko pirms dažiem mirkļiem sauca šo pašu cilvēku lūpas.

Ar dūmiem sajauktos tvaiku mutuļus drīz vien daļēji aizpūta vējš, un es varēju saskatīt kuģa priekšgalu. Manām acīm paveras pilnīga haosa aina. Smēķētāju salons, bāra bufete ar visu tās saturu, priekšklaja tente un stūrmaņa kabīnes laba puse bija pilnīgi noslaucīta, it kā to vidu butu eksplodējusi mīna. Milzīgie saplākšņu dzelzs skursteņi gulēja, nokrituši uz priekšejā klāja. Acumirklī es aptveru, — kapteinis, stūrmaņi un visi citi, kas bija atradušies šajā vietā uz kuģa, ir gājuši boja.

Si zibenigā doma tikai mirkli pazibēja manā apziņa, bet nākošaja acumirkli es par to vairs nedomāju. Es sajutu, ka pats esmu neskarts un vesels, un, gluži dabiski, ka mana pirmā doma bija glābt savu dzīvību. Biju pietiekoši apķērīgs un sapratu, ka otra sprādzienā briesmas vairs nedraud, bet sapratu arī, ka kuģis ir smagi bojāts un lēnam sveras uz vieniem sāniem. Cik ilgi tas vel noturesies virs ūdens?

Es nepaguvu pats sev atbildēt, bet atbildi deva izmisīgs kliedziens līdzās:

— Ak dievs! Mes grimstam! Mes grimstam!

Gandrīz vienlaicīgi šim kliedzienam pievienojās otrs:

— Deg! Deg!

Un tai paša mirkli uz priekšu izlauzās uguns mele, kuras liesmas uzskrēja augšā līdz pat «vētru klājam». Vai nu mēs sadegsim, vai nogrimsim, bet skaidrs bija viens: šis kuģa vraks var but musu patvērums vel tikai īsu brīdi.

Dzīvu palikušo domas tagad pieversas «Magnolijai». Arī es raudzījos uz šī tvaikoņa pusi. Sapratu, ka viņi ieslēguši atpakaļgajienu un dara visu iespējamo, lai apgrieztos un steigtos šurp, bet viņi atradās vēl dažus simtus jardu attālumā. Kopš tā laika, kad «Skaistule», tuvojoties Brindžersas piestātnei, pagriežas sānis, abi tvaikoņi vairs negāja pa vienu un to pašu ce|u; un, kaut ari tie eksplozijas brīdi atradas līdztekus, starp abiem pletās plaša ūdens straume. Pašreiz «Magnolija» atradās apmēram ce- turtda|jūdzes attaluinā, un acīmredzot aizritēs krietns laika sprīdis, līdz tā paspēs nok|ūt mums blakus. Vai «Skaistules» vraks tik ilgi varēs noturēties virs ūdens?

Viens salauztajam kuģim uzmests skatiens mani parlie- cinaja, ka tas nenoturēsies. Tas jūtami iegrima collu pa collai. Liesmas jau apdraudēja kuģa pakaļgalu, un uguns mēles laizīja greznā salona vieglo koka apdari, it kā ta būtu salmu pinums. Ne mirkli vairs nedrīkstēja kaveties: mums atlika vai nu labprātīgi mesties ūdeni, vai noiet dibenā līdz ar grimstošo kuģi, vai ari sadegt ugunīs. Citas izejas, liekas, nebija.

Jūs droši vien domājat, ka es šim momentā pārdzīvoju ārkārtīgas izbailes. Nē, jūs maldāties. Ta nebija. Par savas dzīvības drošību nejutu ne vismazāko baiļu: ne tādēļ, ka būtu apveltīts ar sevišķu varonību, bet vienkārši tade|, ka uzticējos saviem speķiem. Lai gan pēc sava rakstura esmu diezgan vieglprātīgs, nekad neesmu bijis fatālists. Ne vienreiz vien man ir izdevies izglābt savu dzīvību tādēļ, ka esmu bijis aukstasinīgs un atjautīgs un pa|āvies uz savu gribasspēku. Tas mani ir pasargājis no māņticīgām domām par fatālismu un likteņa iepriekšnolemtibu. LJn tādēļ, ja mani nebija pārņēmis kutrums, es vienmēr nodrošinājos pret iespējamām briesmām. Ari šoreiz biju tā rīkojies. Sava ce|asomā es parasti vedu sev līdzi kadu vienkāršu ierici — glābšanas jostu. To vienmēr novietoju tā, lai būtu ātri pie rokas. To apliekot, pagāja tikai mirklis, un pec tam es vairs nebaidījos noslīkt, iemests visplašākajā upē vai pat atklatas jūras straumē. Tātad nevis kāda sevišķa drosme, bet apziņa, ka man ir glabšanas josta, man ne|āva izsamist.

Es skrēju atpakaļ uz savu kajīti, atrāvu vaļa somu, un nakošajā mirklī jau turēju rokas no korķiem pītu jostu. Paris sekundēs es pārmetu tās siksnu pāri pleciem un. savilcis saites, piestiprināju to cieši ap vidukli.

Aplicis glabšanas jostu, es paliku stāvot savā kajīte, nolēmis uzturēties tur tik ilgi, kamēr kuģa grīda pilnīgi paslīdēs zem ūdens. Kuģis grima tik atri, ka es sapratu: ilgi nenāksies gaidīt.

Es aizbultēju kajītes iekšejas durvis, kas veras uz salonu. Ārējas turēju mazliet atvērtas, visu laiku balstīdamies pret tām, ar roku cieši satvēris rokturi.

Ieslēdzos ar zināmu nodomu. Man nebūs jānoskatas, ka ārprātīgu baiļu pārņemtie pasažieri panikā mētājās ka spoki šurp un turp. Pašreiz es vairak baidījos no viņiem neka no udcns. Es zināju, ka, tiklīdz tie ieraudzīs glābšanas jostu, tie acumirkli ielenks mani un tad vairs nebūs nekādu cerību izlauzties no šī pūļa un izglābties. Desmitiem cilvēku metīsies man pakaļ upē un, izmisumā ķerdamies pie manis, noraus mani sev līdzi dzelmē.

To zinādams, es cieša tveriena turējos pie durvīm un klusēdams zagšus skatījos pa nelielu atvērumu.

XIII nodaļa «VIŅŠ IR IEVAINOTS!»

Tā stāvot, nebija pagajušas pat ne dažas sekundes, kad manas kajītes durvju priekšā parādījās cilvēki, un auss uztvēra balsis, kas likās pazīstamas. Uzmanīgi palurejis pa spraugu, es ieraudzīju runātājus. Tie bija jaunā kreoliete un viņas pārvaldnieks.

Tur nerisinājās parasts dialogs, nē, tur skanēja aprauti saucieni panikas pārņemtu cilvēku steidzīgi izmesti, nesakarīgi vardi. Vecais vīrs bija paķēris paris kajītes krēslu un trīcošam rokam mēģināja sasiet tos kopā ar nodomu izveidot kaut ko plostam līdzīgu. Viņam nebija virves, viņš sēja ar kabatlakatiņiem un zīda drebes strēmelēm, kuras viņa saimniece plēsa no sava apģērba. Tas nebūtu nekāds izturīgais plosts, ja arī vecajam vīram izdotos to pagatavot, tas nespētu noturēt pat kaķi. Ta bija slīkstošu cilvēku ķeršanas pie salmiņa. Uzmetis skatienu krēslu plostam, sapratu, — tas nespes pat ne dažas minūtes pagarināt abu nelaimīgo cilvēku dzīvi. Tie bija smagi rožu- koka krēsli un varbūt nogrimtu tūlīt paši sava smaguma deļ.

Redzētais mani savādi iespaidoja; es pat nespēju to aprakstīt. Jutu, ka esmu dīvainā kārtā nok|uvis it kā kritiska punkta, kur jāizšķiras — glābties pašam vai uzupurēties citu laba. Ja manā apziņā šī izšķiršanas pilnīgi izdzēstu paša izglābšanās iespēju, es laikam gan butu paklausījis pašaizsargāšanās instinktam un izšķiries par sevis glābšanu, bet, ka jau teicu, par sevi es nebaidījos; palika tikai jautājums, vai es varu, neriskējot ar savu dzīvību, izglābt ari jauno kreolieti?

Es sāku ātri apsvērt: glabšanas josta ir pārāk šaura, lai tā noturētu mūs abus. Bet ja es to atdotu viņai un pats peldētu blakus? Es varētu reizi pa reizei pie tās pieķerties, un tada veida ilgi notureties virs ūdens. Esmu labs peldetajs. Bet cik tālu ir krasts?

Es paskatījos uz krasta pusi. Degoša kuģa liesmojums meta pār upi plašu gaismas loku. Tumšais krasts bija skaidri saredzams. Krasts atradas ne mazak ka ceturtdaļ- jūdzes attaluma, un, to šķērsojot, japarvar spēcīga pret- straume.

«Šo attalumu es noteikti varu nopeldēt,» es domāju, «un, . . . kas būs, būs: nogrimsim vai izpeldēsim, tomēr mēģināšu viņu glābt.»

Neslēpšu, ka, šo lēmumu pieņemot, man prātā pazibēja ari citas domas. Jaatzīstas, ka cēlajam palīdzības nodomam piejaucās klat ari velme nospēlēt viņas priekša varoni ar galantam franču manierēm. Ja jaunās un skaistas Eiženijas Bezansones vietā būtu veca, vienkārša sieviete, tad — es baidos teikt — tad … es noteikti tos abus ar Antuānu pamestu likteņa varā ar viņu krēslu plostu. Lai nu kā, bet lēmums bija pieņemts, un pārdomām par ta motīviem vairs neatlika laika.

—   Mademoiselle Bezanson, — es uzsaucu, durvis pavēris.

—   Kāds mani sauc! — viņa, strauji pagriezdamās, iekliedzas. — Mans dievs, kas?

—   Cilvēks, kas . . .

—   Peste/' — dusmīgi nomurminaja vecais pārvaldnieks, pavērsis uz mani niknu skatienu. Viņš laikam dornaja, ka es gatavojos atņemt viņa plostu.

—   Peste! — viņš vēlreiz atkārtoja. — Plosts divus nenoturēs, cienītais kungs.

,, ' Noladcl* (ļrunc.).

—   Pat vienu ari ne, — es atbildēju un pievērsos kreolietei.— Šie krēsli jus neizglābs, drīzāk tie novilks jus dzelmē, lūk, ņemiet šo. Tas izglābs jusu dzīvību.

Runādams es norāvu glābšanas jostu un pasniedzu to viņai.

—   Kas tas ir? — viņa steigšus jautāja, un tad, pēkšņi aptvērusi, turpināja:— Nē, nē, ne, cienītais kungs! Glābieties pats! Jus pats!

—   Ticiet man, es sasniegšu krastu ari bez tās. Ņemiet, kundze, ātri, atri! Uzvelciet to, ātrāk! Ne mirkli vairs nedrīkstam zaudēt. Vēl paris minūtes, un kuģis nogrims. Otrs vēl talu, un var pat būt, ka «Magnolija» baidīsies pienākt pavisam klāt degošam kuģim. Paskatieties, kadas liesmas! Tās drīz sasniegs mūs. Ātrāk! Atļaujiet man aplikt jums jostu.

—   Mans dievs! Mans dievs! Augstsirdīgais svešiniek . . .

—   Ne vārda vairak! Nu, ta. Josta kārtībā. Un tagad ūdeni! Nebaidieties! Metieties i,ekšā! Un turieties pēc iespējas tālāk no kuģa. Nebaidieties, es sekošu un vadīšu jūs.

Meitene, pa daļai aiz bailēm, pa da|ai manai neatlaidībai pakļaudamās, ieleca tūlīt ūdenī, un nākošajā acumirklī es ieraudzīju viņu paradāmies peldus uz ūdens, pa kura virsmu plavoja viņas baltais tērps. Taja paša brīdī kads satvēra manu roku. Es strauji pagriezos. Tas bija Antuāns.

—   Piedodiet man, cēlais jaunekli, piedodiet man, viņš teica, un pāri vaigiem tam plūda asaras.

Es nepaguvu neko viņam atbildēt, jo tajā mirkli pamanīju kadu vīrieti, kas metas pie borta margām, pār kurām tikko bija pārlēkusi jaunā kreoliete. Es redzeju, ka puiša plati ieplestas acis seko meitenei. Un sapratu, ka viņš pamanījis glabšanas jostu. Acumirkli es uzminēju viņā nodomu.

Viņš jau bija pakapies uz margām un gatavojas lēcienam, kad es pieskreju, sakampu viņu aiz apkakles un atravu atpakaļ. Pret mani paversas liesmu apstarota seja, un es pazinu šo vīru: tas bija tas pats uzmacigais derību piesolitajs.

—   Nesteidzieties, ser! — es teicu, vēl joprojām nelaizdams viņu vaļa.

Atbildei viņš izgrūda tikai vienu vārdu — tas bija drausmīgs lāsts! — un taja paša mirklī viņa paceltaja roka pazibēja gara medību dunča spožais asmens. Šis ierocis paradijas viņa rokā tik negaidīti, ka es nepaspēju izvairīties no uzbrukuma, un nākošaja mirklī aukstais tērauda asmens jau iedūrās man roka. Dūriens nebija navigs, un, pirms nelietis sarosījās to atkārtot, es, kā teiktu bokseri, ieliku viņam pa zodu tādu «āķi», ka viņš sagrīļojās un visā garumā nogāzās zemē, pārlidojis pāri krēsliem. Duncis izslīdēja viņam no rokas. Es paķēru to, īsu mirkli saminstinajos, vai neatriebties nelietim, bet tad manas izjūtās virsroku guva labais, un es iesviedu nazi upē.

Tajā pašā mirkli arī es pats pārlēcu pari bortam. Vilcināties nebija laika. Liesmas jau bija sasniegušas tuvumā esošo stūrmaņa kabīni un karstums k|uvis neizturams. Pametis vel pedejo skatienu uz degošo kuģi, es redzēju, kā Antuāns krēsla dēļ cīnās ar viru, kas man uzbruka.

Mana signāluguns bija kreolietes gaišais tērps, un es peldeju tai paka|. Straume jau bija aiznesusi meiteni krietnu gabalu no kuģa lejup pa straumi.

Steigšus atbrīvojos no svārkiem un zābakiem, un, tā kā pārējās drebes bija no ļoti viegla auduma, tās mani peldot netraucēja. Paris spēcīgu vēzienu, un es jau viegli virzījos lejup pa straumi, neizlaizdams no acīm balto tērpu, kas vizēja man priekšā.

Reizem pacēlu galvu virs ūdens un paskatījos atpaka|. Es vēl baidījos, vai nelietis neiedomāsies man sekot. Biju apņēmies, ja vajadzēs cīnīties ar viņu ari ūdeni.

Pēc dažām minūtēm atrados jau blakus savai aizstāvamajai. Pateicis dažus uzmundrinošus vārdus, es ar vienu roku aptveru viņas vidukli, ar otru centos airēties uz krasta pusi.

Tāda veidā mēs ieslīpi tuvojāmies krastam, taču upes straume mūs tomēr strauji nesa uz leju. Man likās, mēs peldam jau ilgi ilgi; es jutos noguris. Ja peldešana vēl ieilgtu, es nekad nebūtu sasniedzis krastu.

Beidzot tas vairs nelikās tālu, bet, kad mēs tam tuvojāmies, mani roku vezieni k|uva arvien nespecīgāki un mana kreisā roka drudžaini iekrampējās blakus peldētājas korķa jostā.

Neskaidri atceros, kā mēs beidzot sasniedzam zemi; atceros, ka ar lielu piepūli rāpos augšup krastā un mana ceļabiedre man palīdzēja; atceros, ka, krastā izkāpuši, ieraudzījām tieši pretī lielu māju; atceros, ka dzirdēju vārdus:

— Cik savādi! Tā ir mana māja! Jā, tiešam ta ir mana māja!

Vēl atceros, ka pārstreipu|oju pāri kādam ce|am, ka mani balstīja viegla roka; mēs iegājām pa vārtiem, tur

bija dārzs ar soliem, statujam, saldi smaržojošas puķes. Vēl atceros, ka redzēju kalpotajus, iznākot no majas ar laternām, un to gaismā ieraudzīju savas asinis samirkušās rokas un krekla piedurknes. Dzirdēju vēl izbiedētu sievietes kliedzienu:

— Viņš ir ievainots!

Pēc tam neatceros vairāk neko.

XIV nodaļa KUR ES ATRODOS?

Kad pamodos no nesamaņas, bija pavisam gaišs. Spoža saule leja savu zeltaino gaismu pari istabas grīdai. Pec staru slīpa virziena varēju spriest, ka pašreiz ir vai nu agrs rīts, vai ari tuvojas riets.

Kaut kur ārā skanēja putnu dziesmas. Jābūt ritam es secināju.

Apskatījos, ka guļu uz zemas, elegantas divāngultas bez aizkariem, bet to no visām pusēm apņēma plāns un caurspīdīgs tikls, kas pasargaja mani no moskītiem. Sniegbaltie smalklinu palagi, mirdzošā zīda sega un mīkstais matracis — viss liecināja, ka esmu noguldīts lepnā guļvieta. Bet es šis elegantās ērtības tik tikko ievēroju, jo mani atmodinaja spēcīgu sāpju sajuta.

Drīz vien atmiņa atausa iepriekšeja nakts, un velreiz ātri cits aiz cita pazibēja visi notikumi. Līdz tam brīdim, kad mēs sasniedzām upes krastu un izkāpām no ūdens, es visu atcerejos pietiekoši skaidri. Bet to, kas notika pec tam, es vairs noteikti nevareju atsaukt atmiņa, kura juceklīgi ainojas kada maja, plaši vārti, dārzs, koki, puķes, statujas, laternas un melnādaini kalpotaji.

Šķila, ka visā šai jūklī, ko uztvērusi mana atmiņa, es it kā būtu ieraudzījis kādu neparasti skaistu seju — mīlīgu jaunas meitenes sejiņu. Šajā sejā jautās kaut kas bezgala valdzinošs. Bet, vai es šo meiteni redzeju īstenība, vai ta bija tikai sapni skatīta vīzija, — es nespēju pateikt. Tomēr šis daiļas sejas vaibsti ta iespiedušies atmiņā, un, liekas, es to redzu savā priekšā tik skaidri, ka, ja es būtu mākslinieks, es varētu uzzīmēt viņas portretu. Bet es atceros tikai viņas seju, vairāk neko. Atceros viņu, ka opija smēķētājs atceras savu sapni vai ka cilvēks, kas, velak visu parejo aizmirsis, atceras tikai reibuma brīdī

ieraudzītu skaistu seju. Cik divaini, ka ta man nesaistās ar manas pagajušās nakts ceļabiedres seju: atmiņa saglabātās sejas vaibsti nelīdzinās Eiženijas Bezansones sejai.

Vai tai līdzīga butu kada uz kuģa redzēta pasažiere, ko vēlāk atsauca sapnis? Ne, neviena! Es nespeju atcere- ties nevienu! Tur nebija nevienas sievietes, par kuru — ja neņem verā kreolieti — manī būtu pamodusies kaut īslaicīga interese. Bez tam manas iztēles vai no atmiņas dzīlēm iznirušas sejas vaibsti bija pavisam citādi nekā kreolietei, tada seja var but tikai pilnīgi preteja rakstura sievietei.

Mana iztēle ainojas seja, ko ietvera mirdzoši melnu matu vijums, kas maigās Cirtās slīdēja gar deniņiem un kuplā vi|ņojumā krita uz pleciem. 5ī it kā melnkoka ietvara apņemta vaibstu daile varētu būt slavena skulptora kalta veidojums. Delikāti maiga mute ar sārtu lupu loku; taisns deguns ar smaili veidotam nāsīm; spoži melni uzacu loki; maigi plakstiņi ar garam skropstām. Tas viss ka dzīvs atkal pavīdēja manā atmiņā, bet šais vaibstos nebija neka no Eiženijas Bezansones skaistuma. Pat ne sejas krasa — arī ta pavisam citāda. Tā nebija koši balta ka kreolietei, bet ari tikpat dzidri gaiša un atšķiras tikai ar brūnganu niansi, kas piešķīra vaigu sartumam vel siltāku nokrāsu. Vislabak es iztēlojos vai ari atcerejos acis, daudz skaidrak nekā visu pārējo. Tās bija lielas, tumši bruņas acis ar mazliet neparastu, bet dziļi izteiksmīgu, maigu skatienu. Sis lielas un mirdzošās acis neliesmoja un nedzirkstīja, tās rami spulgoja ka krāšņs, vizmojošs dargakmens. So acu skatiens nededzinaja, bet silti apgaismoja.

Kaut arī jutu roka sāpes, es dažas minūtes gulēju, mierīgi apcerēdams šo miligo seju, un domāju, vai tas ir tikai sapnis vai arī atmiņa par tiešām redzeto. Un peķšņi man prata iešāvās pavisam dīvaina doma. Ja ši brīnišķīgā būtne eksistē tiešamība, — es domāju—, tad viņas dēļ es spētu aizmirst Eiženiju Bezansoni, kaut arī mūsu iepazīšanās notika tik romantiskos apstāk|os.

Beidzot sāpes rokā kļuva tik spēcīgas, ka aizdzina skaisto vīzijas teļu un atgrieza mani realaja dzīve un situācijā. Atsviedis nost segas malu, es pārsteigts aplukoju savu ievainoto roku, kura bija rūpīgi apsaitēta, un to acīmredzot izdarījis ārsts. Tas mani nomierināja, un es pametu skatienu visapkart, lai izpētītu telpu, kura atrados.

Istaba, kura es gulēju, bija maza, un cauri planajam, caurspīdīgajam moskītu tiklam es varēju aplūkot ar gaumi un eleganci iekārtotu telpu. Istabā atradas galvenokart vieglas, no niedrēm pītas mēbeles, gridu sedza daudz- krasains, no smalkām jūraszālēm austs rakstains paklājs. Logi greznojas ar zida damasta un muslina aizkariem, kas krasas ziņa bija saskaņoti ar istabas koka sienam. Istabas vidū stāvēja galds ar bagātigām inkrustācijām, bet pie sienas otrs 'mazāks galdiņš, uz kura atradās rakstāmpiederumi, spalvaskāti un grezna tintnīca. Virs galdiņa un blakus tam pie sienas piestiprināti sarkanā ciedras koka plaukti, kuros sarindotas gramatas. Istaba bija ari kamīns, un uz tā malas stāvēja dārgs pulkstenis. Aiz kamīna restēm redzamas kamīna stangas, kuru apa|ie sudraba rokturi bija smalks, pēc fantastiska parauga veidots kalums. Šinī gadalaikā, protams, kamīna uguns nekurējās. Un būtu grūti paciest pat plana moskīta tikla radīto karstumu, ja istabas vienā puse nebūtu atvērtas platās stikla durvis un otra pusē logs. Viegla caurvēja pūsma plūda cauri arī manas gultas tikla parsegam.

Kopā ar svaigo gaisa strāvu ieplūda ari maigas, reibinošas puķu smaržas. Pa atvērtajām durvīm un aiz loga es varēju redzēt tūkstošiem visdažādāko puķu: sarkanas, baltas un sartas rozes, reti sastopamas šķirnes kamelijas, acalijas un jasmīnus, saldi smaržīgos Ķīnas kokus, bet talak dārzā varēju saskatīt liela Amerikas lauru koka vaskainas lapas un milzu lilijām lidzigos ziedus. Es dzirdēju daudzu dažādu putnu balsis un klusu, vienmuļu šalkoņu — ta laikam čalo strūklaka. Tās bija vienīgās skaņas, ko uztvēra manas ausis.

«Vai esmu šeit viens pats?» es jautajoši paraudzījos visapkārt. Laikam gan. Mans skatiens nemanīja nevienu citu dzīvu būtni.

Savāda telpa, kura atrados, mani radīja izbrīnu. Ta likās nošķirta no pārējām dzīvojamām telpām vai mājas. Vienīgās durvis, kuras varēju te saskatīt, veda tieši dārzā. Tapat uz dārzu pavērās logs, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem. Visapkart šai istabai pletās ziedošu krūmu un puķu pilns dārzs. Vel tikai kamīna skurstenis, pa kuru varēja ieplūst un izplūst gaiss, bet citādi šai telpai, liekas, nebija nekādās saskarsmes ar kādu nq pārejām ēkām.

Sākuma man tas likās savadi, bet, mirkli padomajis, atradu tam izskaidrojumu. Amerikāņu plantatori bieži vien pa- talak no galvenas dzīvojamas majas uzceļ mazus paviljonus vai vasaras mājiņas un iekārto tas |oti ērti, nereti pat ar greznu komfortu. Reizēm šīs mājiņas k|ūst par «viesu istabām». Un es laikam gan atrados šādā mājiņā.

Katrā ziņā es atrados viesmīlīgu ļaužu pajumte un biju nokļuvis labās rokās. Par to nevareja būt ne mazako šaubu. Par to liecināja arī vieta, kur biju noguldīts, un uz galda noliktās brokastis, acīmredzot man domātas. Bet kas bija mans saimnieks? Vai saimniece? Varbūt Eiženija Bezansone? Vai viņa netika runājusi kaut ko par savu māju? Vai, krastā izkāpjot, neiesaucās: «Mana maja?» vai arī man tikai sapņi tā izlikās? Es gulēju un, visu pārdomādams, meklēju atbildi atmiņas saglabāto notikumu jūkli, bet nespeju atminēt, kā viesis es varētu būt. Tomēr visdrīzāk man likās, ka atrodos savas iepriekšējās nakts ceļabiedres mājā.

Es saku uztraukties. Un varbūt arī tādēļ, ka jutos ļoti nespēcīgs, manī radās īgnums, ka mani pametuši vienu. Es pazvanītu, bet zvana nekur neredzēju. Taja brīdi izdzirdu soļus: kāds tuvojās.

Romantiski noskaņotās lasitajas! Jūs droši vien pašreiz iedomājaties, ka šie soļi bija viegli un maigi, ka tuvojās mazas zīda kurpītēs apautas kājas, zem kuru pieskārienā tik tikko pašķīda celiņa šikie, vaļīgie oļi, jums liekas, — šie soļi tuvojās piesardzīgi klusi, lai tikai neuzmodinātu aizmigušo slimnieku; un tad — putnu dziesmām skanot, strūklakas šalku pavadīta un puķu saldās smaržas apņemta, durvīs parādījās daiļa būtne, un es ieraudzīju sirsnīgu, maigu acu pāri, un to biklais skatiens jautājoši veras mani. Ta droši vien jūs izfantazējāt, bet jūsu iztēle šoreiz kļūdījās, un realitate tai nemaz nelīdzinājās.

Soļi, kurus es dzirdēju, bija smagi, un kajas, kas tos spēra, bija ieautas vismaz trīspadsmit collas garos, raupjos aligatoru ādas zābakos, kuri drīz vien parādijas un apstājas uz manas istabas sliekšņa.

Mazliet pacēlis galvu, redzēju kuplās vara krasas lin- audekla bikses ieģērbtas kājas, bet, palūkojies vēl augstāk, ieraudzīju varenas krūtis stripaina kokvilnas kreklā, divas spēcīgas rokas, platus plecus un virs tiem koši melnu neģera galvu ar siksprogainiem matiem un spidīgu seju.

Galvu un tumšādaino seju ieveroju pašu pedejo, bet pie tas mans skatiens pakavējās visilgāk, es to vērīgi nopētīju, atkal un atkal tajā ielūkodamies, līdz beidzot, gandrīz aizmirsis sāpošo roku, vairs nespēju novaldīties un sāku skaļi smieties. Kaut ari man butu jāmirst, es tomēr

laikam nespētu apspiest smieklus. Melna «ciemiņa» seja bija kaut kas tik komisks, tik neatvairāmi jocīgs.

Tas bija garš, spēciga auguma nēģeris, melns ka ogle, ar ziloņkaula baltuma vizošu zobu rindu, un tikpat balti — ja neņem vera varavīksneni un zīlīti — izskatījās viņa acu āboli. Bet ne jau tas uzjautrināja mani un atraisīja iztēli. Smieklus izsauca viņa neparasti dīvainais galvas apveids, milzīgās ausis un to savādā forma. Neģera galva bija apa|a apaļa un apaugusi bieziem, Issprogainiem melniem matiem, kas tik cieši piegūla galvai, ka, likās, galvas āda ieauguši abi matu gali, un galva izskatījās kā uzkārstas vadmalas bumba. Abas puses melnajai lodei atradās milzīgas atkarenas ausis, kas atgadinaja spārnus un piešķīra galvai neparasti komisku izskatu.

Mani sasmīdināja šis savādais izskats, un, kaut ari tas nebija pieklājīgi, es nekādi nespēju savaldīties.

Bet mans apmekletajs, liekas, to neņēma ļaunā. Tieši pretēji, — viņš pēkšņi atvēra savas biezās lūpas, atkladams skaistos zobus, un visa viņa seja savilkās platā, labsirdīgā smaidā, tad viņš iesmējās tikpat skaļi ka es.

Tas bija labsirdīgs nēģeris. Viņa sikspārņa lidplevei līdzīgas ausis nepavisam neliecināja par vampira dabu. Nē, Bezansonu Scipions ta bija iesaukuši manu pašreizējo viesi — ar apaļo, melno seju bija īsts labsirdīgas jautrības un humora iemiesojums.

XV nodaļa VECAIS ZIPS

Scipions ierunājās pirmais:

Paldies dievam, jaunais kungs. Vecais Zips ļoti priecīgs redzēt kungs atkal vesels. ,Jaa, Zips priecīgs.

— Vai tevi sauc Scipions?

Jā, massa.1 Tas pats vecais nēģeris. Ārsts tam lika kopt balto kungu. Jaunā kundzene, jauna missa tad būs priecīga. Baltie ļaudis, melnie ļaudis — visi būs priecīgi. Oh-h!

"'"Massa— ta Amerikas nēģeri — vergi uzrunāja savus saimniekus; tas ir vārda «mister» izkropļojums.

Savu runu viņš nobeidza ar dīvainu «Ūh-h» krūšu skaņu, kas raksturīga Amerikas nēģeriem; šī skaņa līdzinās nīlzirga sprauslāšanai. Sis skaņas izdvesums nozīmēja, ka runātājs savu teikumu pabeidzis un gaida manu atbildi.

Bet kas ir tava jauna missa? — es jautāju.

Žēlīgais dievstēvs! Vai tad jaunais massa to nezina? Nu ta pati jaunā missa, ko kungs izglaba no kuģa, kad to saķēra uguns. Kungs un jauna missa peldeja . . . gandrīz pāri pa visu upi . . . Lūk, kā! Oh-h!

—   Tātad es tagad atrodos viņas māja?

O, nu protams, massa! Ju-us esat vasaras maja. Galvens eks ir dārza otra pusē.

—   Un ka es te nokļuvu?

—   Dievstēvs! Vai ta' jaunais massa to neatceras? Vecais Zips atnesa kungu uz savam rokām. Jaunais massa i jauna missa iznaca krastā tur lejā aiz vārtiem. Missa kliedz, melnie ļaudis skrej ārā, i atrod balto kungu, viņš viss asinīs un nokritis zemē. Mana saimniece pavel atnest balto kungu šite.

—   Un pec tam?

—   Vecais Zips pats sēžas visātrākā zirgā, Baltajā Lapsā, i auļo pēc ārsta. Auļo ka pats velns. Ārsts, protams, nāk līdzi vecam Zipam i apsien baltā kunga roku. Bet, vecais Zips turpināja, pieversis man jautajošu skatienu, — ka massa dabūja tadu lielu i briesmīgu retu? Jā-a, to ari ārsts grib zināt, i jaunā missa neko nezina stāstīt.

Tikai man zināmu iemeslu dēļ es tūlīt nevarēju apmierināt sava tumšādainā kopēja ziņkāri, un pardomādams labu bridi klusēju. Jauna kreoliete, protams, neka nezinaja par manu sadursmi ar nekrietno kuģa pasažieri. Un Antuans . . . Jā, kas ir ar Antuānu? Vai viņš nokļuva krastā? Vai ari . . . Bet Scipions jau pasteidzās atbildēt uz jautājumu, kuru es tikko taisījos izteikt.

Ak, jaunā kundze, missa Ženija šorīt ļoti bēdīga. Lielas bēdas. Visiem ļaudīm lielas bēdas. Massa Tonijs! Nabaga massa Tonijs! . . .

—   Vai tu runā par pārvaldnieku Antuānu? Kas ar viņu? Vai viņš neatgriezās mājās?

—   Nē, massa. Baidos, viņš nekad, nekad vairs nebūs mājās. Visi domā, Tonijs noslicis. Ļaudis bija uz ciemu, i visi ļaudis meklēja pa krastu, uz augšu i uz leju, nekur nav. Tonija nav. Lielas laivas kapteins aizsviests tieši debesis, bet piecdesmit pasažieri upes dibena. Dažus

izglābj otrs kuģis, citi kā jaunais massa, tāpat izpeld krastā. Bet Tonijs nē! Nav massas Tonija.

—   Vai tu nezini, vai viņš prata peldēt? — es jautāju.

—        Nē, massa! Pavisam neprata. Mans zina, ka massa Tonijs reiz iekrita upes lici, i vecais Zips viņu izvelk. Nē, massa Antuans nekad nepeldeja, nekad.

—   Tāda gadijuma viņš laikam gan ir noslicis.

Es atcerejos, ka mūsu kuģis nogrima, pirms «Magnolija» nok|uva pie ta. Atpakaļ atskatījies, es redzēju to pazūdot vi|ņos. Un tie, kas neprata peldēt, bez šaubām, visi aizgāja boja.

—   Ari nabaga Pjers. Mēs pazaudējam ari Pjeru.

—   Pjēru? Kas bija Pjers?

—   Viņš kučieris, massa.

—   Ja, atceros. Tu doma, ka ari viņš noslīcis?

—        Laikam gan, massa. Vecajam Zipam ļoti žēl Pjēra. Labs neģeris Pjērs. Ak, bet massa Tonijs, massa Tonijs . . . Visi žēlo massa Toniju.

—   Vai |audis viņu tā mīlēja?

—        Visi. Melnie |audis i baltie |audis, visi mīlēja. Missa Ženija ari. Visu mužu viņš nodzīvojis pie veca Sansona. Un mans doma, — viņš bija viens no missas Ženijas aizbildņiem, vai kā nu jūs tos sauc. Dievstēvs! Ko jaunā missa tagad'darīs? Nu viņai vairs nav neviena drauga. Un tas vecais, viltīgais lapsa, Gajārs . . . viņš nav labs . . .

Runātājs pēkšņi aprāvās un apklusa, it ka nobijies, ka pārāk brīvi palaidis savu mēli.

Vārds, ko viņš pateica, un izteiksme, ka viņš to pateica, pēkšņi pamudināja manu ziņkāri, un visvairāk neģera nosauktais uzvārds.

«Un ja nu tas būtu tas pats,» es nodomāju. «Un Scipions viņu tik trapigi raksturoja. Vai tiešam tas pats?»

—        Vai tu runā par advokātu Dominiku Gajāru? — es pēc brīža iejautajos.

Scipiona apa|ās baltās acis, kas pauda reize pārsteigumu un bažas, iepletās vel lielākās, un viņš stomīdamies atbildēja:

—       Tāds šī džentlmeņa vārds. Vai jaunais massa viņu pazīst?

—       Tikai mazliet. — Es redzēju, ka šī atbilde nomierina manu sarunu biedru.

Patiesību sakot, es šo kungu personiski tiešām nepazinu, bet, kamēr uzturējos Ņuorleanā, man nejauši gadījās dzirdēt šo uzvārdu. Es piedzīvoju kādu mazu deku, kurā

Figurēja arī šis kungs, turklāt pavisam nepatīkama veidā. Un manī pret šo cilvēku, kurš, ka jau minēju, bija Ņūorleānas advokats, saglabājusies spēcīga antipatija. Un Sci- piona pieminetais vīrs droši vien bija ši pati persona. Uzvārds Gajars ir ļoti reti sastopams, un maz ticams, ka tepat dzīvo vel otrs cilvēks ar tadu pašu vārdu un uzvārdu; bez tam biju dzirdējis, ka šim advokatam piederot plantācija kaut kur Misisipi augšteces krastā, jā,— atceros — Brindžersas tuvumā. Tas tiešām ir viņš! Un, ja ši persona ir Eiženijas Bezansones draugs, tad Scipionam taisnība, kad viņš teica: «Viņai vairs nav neviena drauga!»

Scipiona vārdi bija ne tikai saasinajuši mani interesi, bet radījuši arī dīvainu satraukumu. Vai jasaka vel, ka tagad es izjutu ļoti lielu interesi par jauno kreolieti. Cilvēks, kas izglābis otra cilvēka dzīvību — turklāt skaistas sievietes dzīvību — un vēl tik neparastos apstākļos, nevar būt vienaldzīgs pret izglābtas tālāko likteni.

Vai tiešam mīlestība būtu pamodinājusi interesi, kas radusies mani?

«Nē!» atbildēja mana sirds. Nē! Un es jutos pārsteigts par tadu atbildi. Uz kuģa es iedomājos, ka esmu jauno kreolieti gandrīz iemīlējis, bet tagad, pec musu romantiskā piedzīvojuma, kas tiešām varētu izraisīt kvēlas jutas pret viņu, es gulēju gultā un tik vēsā miera, kas parsteidza mani pašu, pārdomāju visu notikušo. Jutu, ka esmu zaudējis daudz asiņu, vai tiešam tām līdzi no manam vēnām taja pašā laikā būtu aizplūdušas ari tikko pamodušās mīlestības jūtas?

Centos atrast izskaidrojumu šim neparastajam psiholoģiskajam faktam. Bet tajā laika es vel tikko saku mācīties izprast cilvēka jūtu pasauli un milestība man vel bija pilnīgi neatklāta zeme.

Tikai viens apstāklis man likās ļoti dīvains: tiklidz mēģināju atsaukt atmiņā kreolietes teļu, tūlīt iznira sapņu tēls, kas šķita gandrīz taustāmi reāls.

«Cik dīvaini,» es nodomāju, «šī skaista vīzija! Ta taču tikai manas slimīgas fantazijas radita paradiba. Ak, ko gan visu es neatdotu, lai šis skaistais, gaistošais sapņu tēls pārvērstos īstenībā!»

Es vairs nešaubījos. Jutos pārliecināts, ka nemīlu Eiženiju Bezansoni, tomēr pilnigi vienaldzīgs pret viņu arī nebiju. Ta bija draudziba, ko tagad izjutu pret šo sievieti, 1111 es interesējos par viņu ka draugs. Spēcīgās draudzības jūtas viesa manī viņas de| pat nemieru un vēlēšanos uzzināt ko vairāk par'šo sievieti un viņas dzīvi.

Scipionam nepiemita noslēgtība, un nepagāja ne pusstunda, kad viņš jau paspēja izstāstīt visu, ko pats zināja.

Eiženija Bezansone bija plantatora kreola vienīga meita. Viņas tēvs bija miris pirms diviem gadiem. Daži viņu uzskatīja par ļoti bagātu, citi teica, ka viņam bijušas grūtības naudas lietās. Pēc plantatora nāves viņa īpašuma pārvaldīšana pārgājusi Dominika Gajara un pārvaldnieka Antuana rokās, kas abi iecelti par jaunas lēdijas aizbildņiem. Gajārs bijis ari Bezansona advokats, bet Antuans viņa uzticamais sulainis. Vecais muižnieks tik ļoti uzticējies savam pārvaldniekam, ka pēdējos gados Antuans uzskatāms vairāk par veca kunga draugu un kompanjonu neka par Bezansona kalpu.

Pec dažiem mēnešiem jauna mantiniece kļus pilngadīga. Cik liels viņas mantojums, to Scipions nezinaja. Viņš tikai zinaja, ka pēc tēva nāves misters Dominiks, galvenais testamenta izpildītājs, vienmer piešķīris Eiženijai plašus līdzekļus, kad vien viņa to prasījusi. Jauna dāma netikusi nekādā ziņa ierobežota. Viņa esot ļoti devīga un izpalīdzīga, bet ar saviem līdzekļiem rīkojusies ļoti izšķērdīgi. Viņa, kā vecais Scipions izteicās, «bija ļoti izšķērdīga un svaidīja mirdzošos dolārus uz visām pusēm kā zvirgzdu saujas».

Un vecais Zips sīki pastāstīja par lepnam viesībām, kas notikušas plantācijā, un cik dārgi izmaksājusi «jaunas missas» dzīve pilsētā, kur viņa parasti uzturējusies ziemas lielāko daļu. To varēja domāt. Atceroties, kas nolika uz kuģa, un vērojot visus citus apstākļus, man radās iespaids, ka Eiženija Bezansone ir tiešām tāda, kadu viņu raksturoja vecais Scipions. Dedzīgi strauja, impulsīvi atsaucīga, devīga līdz izšķērdībai, cilvēks, kas neskaita naudu un nerēķinās ar saviem līdzekļiem, kas šķiež tos uz visām pusēm, dzīvo acumirkļa noskaņa un nedoma par rītdienu. Tāda mantiniece ir īsts atradums negodīgam aizbildnim viņa nodomu īstenošana.

Es manīju, ka nabaga Scipions juta pret savu saimnieci dziļu godbijību, tomēr ari tik neizglītots un naivs cilvēks ka viņš slepenība nojauta, ka tāda vieglprātīga izšķērdība nevar labi beigties. Par to runādams, viņš brīžam nosodoši papurināja galvu.

— Mans baidās, massa, tas nevar, nevar ilgi ta būt.

Tā jau i pati Plantatoru banka izputētu … ja tik daudz naudas vienmer kaisa pa vējam.

Un, kad Scipions sāka runāt par Gajāru, viņš vel zīmīgāk purināja galvu. Viņš šo cilvēku acīmredzot turēja aizdomās, kaut gan tieši šaja bridi negribeja par to izteikties. Tomēr es jau biju dzirdējis diezgan daudz, lai saprastu, ka Dominiks Gajārs ir tas pats advokāts, kas dzīvoja Ņūorieānā N. ielā. Man par to vairs nebija nekādu šaubu. Pēc profesijas advokats, bet vairak gan biržas spekulants, naudas aizdevējs uz kredīta, faktiski augļotājs. Uz laukiem šis cilvēks bija plantators, kura īpašumi robežojās ar Bezansonu plantācijām uri kuram piederēja vairak neka simt vergu, ar kuriem viņš apgājās ļoti cietsirdīgi. Tas viss pilnīgi atbilda tam, ko es biju dzirdējis par mistera Dominika nodarbošanos un raksturu, tātad viens un tas pats cilvēks.

No Scipiona stasta es uzzināju vēl dažas papildu ziņas par šo personu. Viņš bijis Bezansona kunga juridiskais padomdevējs un kompanjons, bet Scipions teica: «īsts veca saimnieka posts» un apgalvoja, ka viņa saimnieks daudz cietis no šīs sadarbības, jeb, Scipiona vārdiem runājot, «šis massa Gajars piešmauca veco kungu, viņš piekrāpa viņu daudz, daudz reižu, varat ticēt vecajam Zipam».

Un vēl no sava sarunu biedra es uzzināju, ka Gajārs vasaras dzīvo savā plantācijā un ka viņš gandrīz katru dienu ierodas «lielaja mājā» — kur dzīvo «missa Bezan- son», — un tur viņš jutas ka pats savā mājā un rīkojas tā, saka Scipions, «it kā šī vieta piederētu viņam i viņš butu šitas plantācijas boss».

Es nojautu, ka Scipions vēl kaut ko zina par šo cilvēku, ka viņam ir zināms kāds apstāklis, ko viņš neveļas man teikt. Nu, tas bija pilnīgi saprotams, ievērojot mūsu neseno pazīšanos. Es sapratu arī, ka vecais nēģeris jūt pret advokātu Gajāru dziļu nepatiku. Grūti pateikt, vai šī nepatika pamatojās uz kādu noteiktu, viņam zināmu iemeslu vai arī ta bija vienkārši instinktīva nojauta, kas ļoti attīstīta nabaga vergiem, kuriem nav atļauts spriest un izteikties.

Bet vecā Zipa stāstā bija pārāk daudz faktu, lai teiktu, ka viņš runāja, tikai savas instinktīvās nojautas vadīts. Viņš acīmredzot daudz ko zināja, un tās bija konkrētas ziņas. Bet kur viņš ieguvis šīs ziņas?

—   Kas tev to visu stastija, Scipion?

—   Aurora, kungs.

—   Aurora!?

XVI nodala DOMINIKS GAJĀRS

Es pēkšņi izjutu vēlēšanos, faktiski iedegos satraukumā uzzināt, kas ir ši Aurora. Kādē|? Varbūt tadej, ka šis neparasti jaukais vārds man, saksim, skanēja tik nedzirdēti un skaisti? Nē! Varbūt šī vārda dai|skanibas dēļ vai to mistisko asociāciju dēļ, ko tas izsauca mani? Varbūt tadeļ, ka šis vārds atgadināja pirmo ritausmas stundu rožaino starojumu, dzidro Rita zvaigzni vai ziemeļblāzmas vizmojumu? Varbūt visu šo neizsakāmi skaisto mirk|u priekšstati kopa izraisīja mani dedzīgo, neizskaidrojamo interesi par vardu «Aurora».

Bet man neizdevās padomāt par šo vārdu, ne arī izjautāt Scipionu, jo tajā bridi durvīs paradījās divas tumšas ēnas un tad, ne varda nesacīdami, istaba ienāca divi viri.

Tas ir ārsts, massa, — pačukstēja Scipions un at- kapas sānis, it ka at|audams pienākt pie manas gultas kungiem, kuri tuvojas.

Nebija grūti pateikt, kurš no abiem atnācējiem ir ārsts. Šā cilvēka profesiju nek|ūdīgi atklāja viņa seja. No pirmā acu uzmetiena es sapratu, ka garais, balais virs, kas pieversa man verigu skatienu, ir Eskulapija1 māceklis, it kā es redzetu viņa vienā roka diplomu, bet otra — viņa dzīvokļa durvju plāksnīti.

Ārsts bija apmēram četrdesmit gadu vecs. Viņa patīkamo, mierigo seju par skaistu nevarētu saukt, bet tā bija interesanta, un taja jautās labsirdība un atturīga inteliģence. Viņa senči droši vien pirms divām vai trim paaudzēm ieradušies šeit no Vacijas, bet amerikaniskais dzīves veids — pareizāk sakot, šīs zemes politiska iekārta — no paaudzes paaudze izlīdzinājusi viņa cietos, eiropeiskā gadsimtu despotisma veidotos vaibstus un atdevusi viņa sejai tās iedzimto senatnīgo diženumu un cēlumu. Vēlāk, kad es jau labāk biju iepazinis amerikāņus, es tūlīt būtu pateicis, ka tā ir pensilvānieša seja, un ārsts tiešam bija no turienes. Mana priekšā stāvēja ievērojamais Filadelfijas medicīnas skolas absolvents doktors Edvards Reigarts. Viņa uzvārds apstiprināja manu pieņemurnu par vina vācisko izcelsmi.

' Eskulapijs - seno romiešu mitoloģijā dziedināšanas dievs.

Ārsts vispār jau no pirmās satikšanas atstāja uz mani patīkamu iespaidu.

Cik atšķirīgas izjūtas pārņēma mani, paskatoties uz otru atnaceju, — šis virs man tūlīt likās pretīgs, mani modās nepatika, pat naids un riebums pret šo cilvēku. Viņam bija tipiska francūža seja, bet ne tie cēlie vaibsti, kādus redzam Digeklenam, Zanam Baram vai vecajiem hugenotu vīriem, vai tagad manu laikabiedru Rolānu, Igo, Arago vai Pia sejās[15]. Šinī fizionomijā bija tie paši vaibsti, ko redzam simtu cilvēku sejās, kuri sastopas pie biržas vai operas aizkulisēs vai raugās uz mums gar ķiveres malu no tūkstošiem huligānisko ierindas militāristu sejām. Es nespeju labāk aprakstīt šī cilvēka seju, ka sacīdams: tas vaibsti man atgadināja lapsu. Es nebūt nejokoju, es tiešam saskatīju šo līdzību. Šis skatiens sānis, kas skraidīja no priekšmeta uz priekšmetu, skatiens, kas pauda liekulību, patmīlību un nežēlīgu cietsi/dibu.

Ārsta pavadonis mana uztvere bija lapsa cilvēka izskata, ur visam šim viltīgajam dzīvniekam piemītošām raksturīgam īpašībam, kas šinī būtne bija jo spēcīgi attīstītas.

Mana instinktīva nojausma saskanēja ar Scipiona instinktu; un es ne mirkli nešaubījos, ka mana priekšā stāv misters Dominiks Gajārs. Un tas tiešam bija viņš. Viņa skatoties, jūtams, ka šis sīkais, neliela auguma cilvēks ir tomēr |oti stiprs un izturīgs un viņa cieši savienoti plēsoņas sīkstums, viltīga izveicība un paradumi. Gluni- gais skatiens, ka jau minēju, slīdēja gar visu ieslīpi lejup. Acu āboli nebija apaļi, bet gandrīz konusveidigi, kuru virsotne atradās redzokļi. Acu zīlītes un varavīksnenes bija melnas un spīdīgas ka zebiekstei. Viņa acis, liekas, vienmer dzirkstīja ierasta smīna, bet viņa sejā allaž jautās cinisks un liekulīgs smaids. Ja jus apzinatos kādu savu vājību, kļūdišanos vai vainu, jums, paskatoties uz Do- miniku Gajāru, liktos, - arī viņš to zina un smīn par jums. Un, ja viņš tiešām uzzinaja par kādu nelaimīgu gadījumu, viņa smīns kļuva vel ironiskāks un viņa šauras, uz āru izvalbītās acis iekvēlojās ļauna prieka. Šis cilvēks bija sevī iemīlējies egoists, kas neieredzēja citus cilvēkus.

Viņam bija melni mati, mīksti un plāni, tumšas, mazliet ieslīpas, pinkainas uzacis. Viņa gludi skūtajā, līķa balaja seja izceļas tikai milzīgi lielais, līkais papagaiļa deguns. Viņa apģērbs zināmā mērā norādīja uz viņa profesiju: tumši smalkvilnas vadmalas svārki, melna veste no zīda atlasa. Kaklasaites vieta viņš valkaja platu, melnu lentu.

Tads izskatījās šis apmēram piecdesmit gadus vecais advokāts.

Ārsts pataustīja manu pulsu, apjautajas, ka esot gulējis, apskatīja manu mēli, vēlreiz pataustīja pulsu un laipni ieteica man izturēties, «cik mierīgi vien iespējams». Tas esot nepieciešams tādēļ, ka zaudēto asiņu dē| es vel esot nespēcīgs, bet viņš cerot pec dažam dienam zudušie speķi atgriezīšoties. Scipionam viņš pavēlēja rūpēties, lai es ievērotu dietu, lika pasniegt man brokastīs tēju, grauzdētu maizi un ceptu cāli.

Ārsts neiztaujāja mani, kada veida es ieguvu savu ievainojumu. Man tas likās mazliet dīvaini, bet es nodomāju, ka viņš neveļas mani ar to satraukt. Viņš droši vien iedomājas, ka iepriekšējās nakts notikumu atgādinājums varētu mani uztraukt. Bet man tik loti gribējās zināt, kas noticis ar Antuānu, un es nenocietos nepajautājis. Man atbildēja, ka par pārvaldnieku nekas neesot zināms. Viņš acīmredzot aizgājis boja.

Es pastāstīju, kādos apstak[os šķiros no veca kunga, un, protams, neslepu ari savu sadursmi ar nekaunīgo pasažieri, kurš mani ievainoja. Tajā bridi man nepaslīdēja garam neieverota dīvaina izteiksme, kas paradijas Gajara sejā, kamēr es runāju. Viņš viss kļuva pati uzmanība, un, kad es stāstīju par krēslu plostu un izteicu savu pārliecību, ka šis plosts nespetu pat ne dažus mirkļus noturēt pārvaldnieku virs ūdens, man likās, es redzeju, cik priecīgi iezibējās Gajāra acis. Viņš vienkārši nespēja šim brīdī apslēpt savu prieku par to, un bija pretīgi paskatīties viņa [aunaja seja. Varbūt es to ari nebūtu pamanījis vai tikai neizpratne pabrīnījies, ja pirms tam ar mani nebutu runājis Scipions. Tagad es nekļūdīgi sapratu, ko nozīmē šis ļaunais prieks; kaut ari Gajars liekulīgi vairākas reizes noņurdēja «nabaga misters Antuāns», es tomēr redzeju, ka viņš sevi gavilē un cik ļoti viņu iepriecina doma par pārvaldnieka pazušanu Misisipi ūdeņos.

Kad es beidzu savu stāstu, Gajars paveda ārstu sānis, un viņi abi labu brīdi klusam sarunajās/ Daļēji es šo sarunu dzirdēju. Acīmredzot ārsts nemaz nebaidijas, ka es varētu dzirdēt, ko viņš saka, bet Gajars centas runāt ta, lai es neko nedzirdētu. No arsta atbildēm varēju saprast, ka viltīgais advokats vēlas, lai marii aizvestu no šejienes uz citu vietu un novietotu kaut kur ciema viesnīcā. Viņš aizradija, cik neērtā situācija varot nokļūt jaunā dāma — lēdija Bezansone -, paliekot vienatne ar svešinieku, jaunu cilvēku.

Ārsts teica, ka neredzot vajadzību tādēļ mani pārvietot citur. To nevēloties arī pati mājas kundze, viņa pat dzirdēt negribot par to. Domas par šo «neerto situāciju» viņš uzskatot par muļķībām. Labais doktors Reigarts! Viesnīca irukstot ērtibu, bez tam pašreiz tā pārpildīta ar citiem nelaimes gadījumā cietušajiem. Un tad ārsta balss kļuva tik klusa, ka es varēju vairs uztvert tikai dažus atsevišķus vārdus: «ārzemnieks» . . . «nav amerikanis» . . . «visu pazaudējis» . . . «draugi talu» . . . «viesnīcā neuzņems un neturēs cilvēku, kuram nav naudas». Gajārs uz to atbildēja, ka viņš segšot visus izdevumus par viesnīcu.

Šo teikumu viņš ar nodomu teica skali, lai es varētu sadzirdēt. Par šo ceļo piedāvājumu es justos pateicīgs, ja nebūtu nojautis, ka šinī augstsirdībā slēpjas ļauni un slepeni nolūki. Bet ārstam arī pret šo priekšlikumu atradas iebildumi.

Tas nav iespejams, - es dzirdēju viņu sakam, — sāksies drudzis . . . Liels risks . . . Nevaru uzņemties atbildību . . . Smags ievainojums . . . liels asiņu zaudējums . . . Vismaz pašreiz viņam vel japaliek šeit . . . varēs pārvest uz viesnīcu pec paris dienam, kad viņš būs mazliet atguvis speķus.

Solījums par manu pārvietošanu uz viesnīcu acīmredzot apmierināja zebieksti Gajāru, vai arī viņš samierinajas ar to, ka pašreiz tiešam paris dienas ar mani citādi nevar rīkoties, un abu viru pārrunās beidzās.

Gajars pienaca pie gultas, lai atvadītos 110 manis, un es atkal ieraudzīju viņa šaurajās acīs ironisko smīnu, kad viņš liekuļotas frāzēs izteica novēlējumu man drīz izveseļoties. Bet viņš pat nenojauta, ar ko runa. Ja es nosauktu savu vārdu, viņa bālie vaigi varbūt nosarktu un viņš steigšus aizietu. Bet saprātīga piesardzība atturēja mani, un, kad ārsts man jautāja, ar ko viņam gods runāt un kam pakalpot, es izmantoju attaisnojamu viltību, — ko tik bieži darījuši daudzi ceļotāji, vēlēdamies saglabāt savu inkognito, — un nosaucu izdomātu uzvārdu. Es nosaucu savas mātes dzimtas uzvārdu un uzdevos par Edvardu Razerfordu.

Ieteicis man gulēt pec iespejas mierīgi, nemeģināt celties 110 gultas un aizrādījis, ka zāles jādzer noteiktas stundas, ārsts atsveicinājās un sekoja advokatam, kas jau bija izgājis no istabas pirms viņa.

XVII nodala AURORA

Kadu laiku es pal-ikti viens pats, jo Scipions bija aizgājis uz virtuvi pagatavot man spēcinošās brokastis — teju, grauzdētas maizītes un ceptu cāli. Es gulēju, pardomadams tikko notikušo vizīti, bet galvenokart arsta un Gajāra sarunu, no kuras biju uztvēris dažas frāzes, kas mani satrauca. Ārsta dabiska izturēšanas liecināja, ka viņš ir īsts džentlmenis, bet par viņa sarunu biedru man nebija nekādu šaubu, ka šaja cilvēka slēpjas kadi ļauni nolūki.

Kāpēc šis satraucošais nemiers, ši neatlaidīga vēlēšanas pārvietot mani uz viesnīcu? Acīmredzot tam bija kadi spēcīgi motīvi, jo advokats apņēmās pat segt visus izdevumus. Es maz pazinu šo cilvēku, bet to gan zināju, ka augstsirdības jūtas viņam nemaz nepiemita.

«Kads varētu būt iemesls pec iespejas atrak atbrīvoties no manis?» es prātoju.

Aha! Zinu! Lūk izskaidrojums! Nojaušu viņa slepenos nodomus! Vecais lapsa, šis viltīgais advokats, šis aizbildnis laikam gan iemīlējies savā aizbilstamajā. Viņa — jauna, bagāta, daiļa īsta skaistule; viņš - vecs, neglīts, zemisks, pretīgs nekauņa, bet kas par to? Viņš par sevi ta nedoma. Bet viņa? Torripr viņš var ceret, jo… dažreiz piepildījušās vel neprātīgākas cerības. Viņš pazīst pasauli un dzīvi, viņš ir jurists; vismaz par Eiženijas Bezansones dzīvi viņš zina visu. Viņš ir jaunās lēdijas advokats, un viņas dzīve faktiski atrodas ši vira rokas; viņš ir aizbildnis, pilnvarotais, aģents — viss ir pilnīgi viņa pārziņā. Visi priekšnoteikumi, lai varētu cerēt uz panakumiem. Un viņš — vai nu grib jauno sievieti apprecēt, vai ari pilnīgi iznicināt. Nabaga meitene! Man viņas žēl!

Savadi, bet es izjutu tikai žēlumu. Uli pats nespēju saprast, kāpēc mani neparnodas ari citas jutas.

Manas pārdomas partrauca Scipiona ierašanas. Viņu pavadīja jauna meitene, kura nesa šķīvjus un bļodiņas ar

edienu. Ta bija viņa meita Hloja — gadus trīspadsmit veca meitene, bet ne tik melna ka viņas tevs. Viņai bija dzeltena adas krasa un mīlīga sejiņa. Scipions paskaidroja, ka viņa «mazulīte Hlo», kā viņš to sauca, esot mulates meita un «Hlo atsitusies mātē. Ha-ha-ha!»

Scipiona sirsnīgie smiekli parādīja, ka viņš ir sajūsmināts un pat lepojas ar savu jauko, gaišādaino «mazulīti Hlo».

Hloja, ka visas viņas rases meitenes, bija ļoti ziņkārīgā, un viņas baltas acis zibšņodamas grozījās, lurot uz «balto velnu», ārzemnieku, kas izglābis viņas saimnieci, un viņa tik tikko nenosvieda zeme visas tasītes, šķīvjus un bļodas. Ja es nebutu meiteni aizstavejis, tevs par šādu nevīžību iešautu viņai pa ausi pamatīgu pļauku. Mani ieinteresēja tēva un meitas jocīgie izteicieni un žesti, viņu savadas manieres, visas vergu dzīves īpatnības.

Kaut jutos noguris, man bija neparasti laba apetīte. Uz kuģa es netiku edis, jo sacensību satraukumā man, tapat ka daudziem pasažieriem, aizmirsas vakariņas. Vērodams, ka Scipions sakārto manas brokastis, es sajutu, cik ļoti esmu izsalcis, un tad, ar baudu visu notiesādams, paradīju pienācīgo godu Hlojas mātes pavarmakslai, jo viņa — ka Scipions paskaidroja esot «īstais virtuves boss». Teja mani tiešām uzmundrināja, gardais cāļa frikasē ar rīsa piedevām, liekas, pildīja manas vēnas ar svaigam asinīm. Es justos pilnīgi vesels, ja nesāpētu ievainotā roka.

Tēvs un meita aiznesa brokastu traukus, un pec kada laika Scipions atkal atgriežas, jo viņam bija pavēlēts uzturēties mana tuvumā.

Bet tagad, Scipion, — es teicu, tiklīdz mes bijām palikuši divatā, — pastāsti man par Auroru!

Par Roru, kungs?

—   Ja. Kas ir Aurora?

Nabaga verdzene, kungs. Tāda pati ka vecais Zips.

Trauslā interese, kas manī bija pamodusies par Auroru, pēkšņi izdzisa.

—   Verdzene, — es vilies atkartoju, un balsī negribot ieskanējās neapnTierinatiba.

Viņa ir missa Ženijas kalpone, — turpinaja Scipions.

Aurora sakārto kundzes matus, apģērbj viņu, sež un palasa viņai priekšā, dara visu.

Lasa? Verdzene?

Mana interese par Auroru atkal atgriežas.

Ja, kungs. Pora to dara. Zips jums paskaidros. Vecais massa, musu Zansons bija ļoti labs pret melnajiem, iemācīja mums daudziem lasīt grāmatas. Sevišķi labi Rorai. Viņš iemācīja Rorai lasīt, rakstīt, daudz daudz lietu, un jauna missa Ženija maca Roru spēlēt mūziku. Rora ir mācīta meitene, |oti mācīta. Zina daudz lietu. Gandrīz tāpat ka baltie ļaudis. Spēlē klavieres, spēlē ģitāru. Ģitara ir līdzīga bandžo, i vecais Zips to prot spelet. Viņš ari prot. Oh-h!

—        Un tomēr Aurora ir tāda pati verdzene ka jus pārējie, Scipion?

—        Ne! Nē, kungs. Viņa pavisam citada, ne tāda ka visi. Viņa dzīvo pavisam citādu dzīvi ka pārējie vergi. Viņa nestrādā smagu darbu. Viņa maksā |oti dārgi — par viņu dod divus tūkstošus dolāru.

—   Dod divus tukstošus dolāru?

Ja, divus tūkstošus, i ne centa mazak.

—   Ka tu to zini?

Nu, luk, daudzi gribēja Roru pirkt. Massa Mariņjī gri beja Roru un massa Kroza ari, un amerikāņu pulkvedis no upes otra krasta. Viņi visi deva divus tukstošus dolāru, bet vecais saimnieks par to tikai pasmejas. Viņš teica, ka neatdos Roru ne par kādu naudu.

Vai tas notika, kamēr vecais kungs vēl dzīvoja?

—        Ja, ja. Bet pec tam vēl reizi. Tas bija kads tvaikoņa īpašnieks. Viņš teica, ka ņemšot Roru par kalponi damu salonam. Viņš runaja par Roru rupji. Jauna missa k|uva dusmīga un dzina viņu projām. Massa Tonijs ari ļoti dusmīgs un dzina vinu prom. Kuģa kapteinis aizgāja |oti dusmīgs. Ha! Ha!

—   Bet kādēļ Auroru tik augsti vērtē?

—        Obo! Viņa ir ļoti laba meitene. Ļoti, ļoti laba meitene, bet . . ., Scipions, mirkli sarninstinajies, apklusa, — bet . . .

—   Kas?

Man domāt, massa zina. kapec.

Nu, kapec tad?

Man liekas, taisnību sakot, visi, kas grib Roru pirkt, ir slikti |audis.

Scipions izteicās |oti smalkjūtīgi, bet es tomēr sapratu, ko viņš doma.

—        Aurora laikam ir ļoti skaista. Vai ne tā, draugs Scipion?

Par to vecais nēģeris neprot spriest. Laikam gan, baltais kungs. Visi ļaudis, baltie un melnie ļaudis saka, viņa esot visizskatīgākā un jaukaka kvarterone visā Luiziānā.

—   Kvarterone?1

—   Tieši tā, kungs. Ta nu tas ir. Viņa ir krasaino meita. Bet, ja nezinās, neviens to nepateiks. Viņa ir tikpat balta ka viņas kundze. Missa Ženija pati to daudz, daudz reižu teikusi, un es jums teikšu — viņas abas |oti līdzīgas, bet starp viņām liela, liela atšķirība. Viena bagata lēdija, otra — nabaga verdzene, ja, tāda pati ka vecais Zips. Var viņu pārdot, var pirkt. Vienalga, kurš.

Vai vari pastāstīt, kada izskatas Aurora, Scipion?

Ta nebija vienkārša ziņkāre, kas mudināja mani izteikt šo jautājumu. Uz to mani urdīja daudz specigaki motivi. Vel joprojām mani vajāja dīvainais sapņu tels, šie neparasti svešatnigie vaibsti, šīs īpatnējās sejas skaistums, kas īsti neatbilda ne kaukāzietes, ne indiānietes, ne arī mongoļu rases sieviešu raksturīgajai ārienei. Vai tiešam, varbūt . . .

—   Vai vari pastāstīt, kāda izskatās Aurora? — es atkārtoju savu jautājumu.

Es necereju, ka iegūšu spilgtu Auroras aprakstu, bet varbūt tomēr dažas viņa minētas pazīmes atklas šis meitenes līdzību ar manu vīziju teļu. Šis sapņu tels manā atmiņā saglabājies tik skaidri, it ka acu priekša atrastos dzīva seja. Un es tūlīt varēšu pateikt, vai Aurora līdzinās manam sapņu teļam vai ne. Es jau saku domāt, ka šī paradība nav sapnis, bet īstenība.

Labi, massa, pamēģināšu. Daži ļaudis saka, viņa esot lepna, bet vienkāršie neģeri viņu apskauž — tas viss taisnība. Pret veco Zipu viņa nekad nav lepna, to es zinu. Viņa runājas ar veco Zipu, stasta viņam daudzas lietas, . . . viņa palīdz vecajam Zipam iemācīties lasīt; un ari vecajai Hlojai un mazulītei Hlojiņai, un viņa . . .

Es prasīju tev aprakstīt Auroru, Scipion!

—   O! Aprakstīt cilvēku — ja — vai tas nozīme, kada viņa izskatās?

.Ja. Kadi, piemēram, viņai mati? Kādā krasā?

—   Melni, massa. Melni ka zābaki.

—   Gludi?

—   Ne, massa, protams, nē. Viņa taču kvarterone.

Tatad cirtaini?

Ne gluži kā manejie, — un vecais Zips noradīja uz savu sīksprogaino galvu, — viņai tie gari, lielas sprogās, ļaudis saka: viļņaini.

' Kvarīeroni pēcnācēji no balto laulības ar terceroniem — balto un mulatu bērniem.

—   Saprotu. Viņai mati krīt pari pleciem?

Ja, ja, kungs. Krīt pari mugurai un pleciem.

Krāšņi?

—   Ko jus, massa, ar to gribai teikt?

Nu, biezi, kupli?

—   Ak dievs, biezi, biezi; kā veca jenota aste . . .

—   Un acis?

Jaunas kvarterones acu apraksts Scipionam iznāca pavisam juceklīgs. Viņš jutās apmierināts, kad beidzot izdevās atrast labu salīdzinājumu: «. . . viņas acis ir lielas un apa|as un . . . mirdz ka stirnas acis». Ari ar deguna aprakstu veicās pagrūti, bet pec dažiem sīkākiem jautājumiem es sapratu, ka meitenes deguns ir mazs un taisns. Uzacu, zobu, sejas krasas apraksts izdevās diezgan ticams, bet vaigu sārtumam viņš atrada trāpīgu salīdzinājumu: «sārti ka persiks».

Kaut ari meitenes apraksts vecajam Zipam izdevās |oti komisks, man par to smiekli nenaca. Es biju pārak ieintere- sets un saspringta uzmanība uztvēru katru sīkumu, kas man varēja kaut ko izskaidrot.

Beidzot meitenes izskata apraksts bija pabeigts, un mani nostiprinājās pārliecībā, ka Scipiona attēlota meitene ir tas pats sapņu tels, ko ieraudzīju nakti. Kad Scipions apklusa, es gulēju, degdams nepacietīgā velmē redzet skaisto un dārgo kvarteroni.

Taisni taja bridi ieskanējās galvenas inajas zvans.

Veco Zipu gaida tur, massa. Viņam zvana. Es tulit atkal atgriezīšos.

To sacīdams, nēģeris atstāja mani vienu un aizsteidzās uz lielo maju.

Es gulēju un pārdomāju neparastos, mazliet romantiskos apstāk|us, kādos biju iekļuvis. Vel vakar, pat vel tikko aiz- gājušajā naktī es biju ceļotājs bez dolara kabata un nezināju, zem kada jumta turpmāk atradīšu patvērumu; un šodien — viesis jaunas damas mājā, jaunas, bagatas un vientuļas plantatores maja. Kaut ari slims viesis, kam šeit nolemts uzturēties nenoteiktu laiku, bet sirsnīgi kopts un aprūpēts.

Bet šīs pārdomās drīz nomainīja citas; bijušās aizdzina atkal atmiņā atvizošais sapņu tels. Un es pieķeru sevi, ka domas salīdzinu šo teļu ar Scipiona aprakstu par kvarteroni. Jo vairāk es par to domāju, jo vairak mani pārsteidza abu tēlu līdzība. Ka gan sapnis varētu but tik taustāmi tiešs? Gandrīz neticami! Vai tiešam es butu viņu redzejis īstenībā? Un kadeļ tā nevarētu but? Pirms es zaudēju samaņu un mani

atnesa šurp, ap mani bija daudz |aužu. Vai nevar but, ka ieraudzīju viņas seju ļaužu pūli? Bet vai Aurora bija tur? Varbūt tieši te slēpjas visa izskaidrojums. Jāuzzina, vai ari Aurora nakti atradās krastmalā. Pajautāšu Scipionam, kad viņš atgriezīsies.

Ilgā saruna ar viņu bija mani pamatīgi nogurdinājusi, jutos visus speķus zaudējis un pārguris. Spožā saule, kas sūtīja savu staru mirdzumu pāri istabai, netrauceja mani sākt snauduļot. Pēc dažām minittēm ieslīgu spilvenos un cieši aizmigu.

XVIII nodaļa KREOLIETE UN KVARTERONE

Nogulēju varbūt kādu stundu ciešā miega. Tad kaut kas mani pamodināja; es tomēr vēl labu bridi gulēju nekustēdamies un tikai pusapziņa uztvēru arējos iespaidus.

Tie bija ļoti tīkami. Ap mani plūsmoja saldas smaržas, auss uztvēra maigu zīda svārku iešalkšanos, kas liecina- ja, — tuvumā atrodas krāšņās drebes terpusies sieviete.

Viņš mostas, pusčukstus teica kada maiga balss.

Manas acis, plaši atvērušās, paraudzījās uz runātāju. Kādu bridi man likās — sapnis turpinās. Man pretim raudzījās skaistā seja, kuru es noturēju par parādību, par sapni redzetu. Kuplie, melnie mati, mirdzošās acis, gleznie uzaču loki, mazā, maigā mute un iesārtie vaigi.

«Vai tas ir sapnis? Ne, viņa ir dzīva, viņa elpo, kustas . . . runā!»

Skatieties, jaunkundze, viņš raugās uz mums. Viņš ir pamodies.

«Tatad tas nav sapnis. Ta nav paradība. Ta ir viņa . . . Aurora!»

Līdz pat šim brīdim es vel atrados pusapziņas stāvokli. Un manas lupas ieterpa vārdos manas domas, varbūt gan tikai pašus pēdējos vārdus izteicu tik skaļi, ka tos varēja sadzirdēt ari citi. Siem vārdiem sekojošais izsauciens atmodināja mani pilnīgi, un tagad es redzeju, ka cieši pie manas gultas malas stāv divas sievietes. Viņas pārsteigtas raudzi- jas viena uz otru. Viena, bez šaubām, bija Eiženija un otra — Aurora.

- Viņš nosauca tavu vārdu, pārsteigtā iesaucās mana namamāte.

—   Ja, viņš nosauca manu vardu, tikpat pārsteigta atbildēja verdzene.

Bet kā? Kā viņš zina tavu vārdu?

Es nesaprotu, jaunkundze!

—   Vai tu biji šeit jau agrak?

—   Nē, līdz pat šim brīdim te neesmu bijusi.

—   Savadi, ļoti savādi! — teica jaunā lēdija, pievērsusi man jautajošu skatienu.

Es biju pilnīgi pamodies un sapratu, ka pusneapzinīgajā stāvoklī esmu par skaļu ierunājies. Sapratu ari, ka man būtu jāpaskaidro, kā es zinu kvarterones vārdu, bet es tiešam neaptveru, ko sacīt. Pastāstīt, par ko es domāju, kad šis vārds paspruka man par lupām, nozīmētu nostādīt sevi pavisam muļķīgā stāvokli. Bet klusējot es varētu izsaukt aizdomas Eiženijā Bezansone un likt tai mocīties ar visādiem minējumiem. Jāizdomā, ko pateikt, un šai gadījuma nepieciešama maza viltība.

. Ceredams, ka varbūt Eiženija ierunāsies pirmā un netieši ierosinās man, ko sacit, es vēl labu bridi gulēju klusēdams. Izlikdamies, ka atkal sajūtu sāpes ievainotajā roka, es nemierīgi sagrozījos gulta. Bet Eiženija, vel vienmēr pārsteigtā, nepieversa man uzmanību, bet velreiz atkārtoja:

—   Savādi, ļoti savadi, ka viņš zina tavu vārdu.

Mana neapdomīgā izrunāšanās bija atstājusi dziļu iespaidu. Ilgāk klusēt es vairs nedrīkstēju. Pagriezos uz laipnas namamātes pusi un, it ka pirmo reizi pamanīdams viņas klātbūtni, izteicu pateicību par viesmīlību un prieku, ka man atkal lemts viņu ieraudzit.

Pec paris jautajumiem par manu ievainojumu un vispārējo sajutu viņa tomēr nenocietās un iejautajās:

Kā jūs zināt Auroras vardu?

—   Auroras? — es iesaucos. — O! Jums liekas savadi, ka es zinu Auroras vardu? Scipions tik sīki attēloja man viņas izskatu, ka es no pirmā acu uzmetiena sapratu, ka ta ir Aurora.

Lūk, viņa! Un es norādīju uz kvarteroni,'kura, paris soļus atpakaļ atkapusies, stāvēja klusēdama un pārsteigta raudzījās uz mani.

Ak tā? Scipions stastija jums par viņu?

—   Jā, kundze! Mēs šorīt labu laiku interesanti parunājāmies. No Scipiona stāsta es jau daudz ko zinu par jūsu plantaciju. Es pazīstu jau veco krustmāti Hloju, mazo Hloji- ņu un daudzus jūsu kalpotajus. Esmu šeit svešinieks, bet mani interesē visi Luiziānas dzīves apstākļi.

Mesjē, atbildēja lēdija, acīmredzot apmierinata ar manu paskaidrojumu, — es ļoti priecājos, ka jūs jutāties labi. Ārsts man apgalvoja, ka jūs drīz izveseļošoties. Cēlsirdīgais svešinieki Es tikai tagad uzzināju, kādos apstak|os jūs ievainoja. Tas notika manis de|, mani aizstāvot. Ka lai es jums par to atlīdzinu? Kā lai pateicos par manas dzīvības izglābšanu?

—   Nevajag nekādas pateicības, kundze. Es izpildīju tikai savu pienākumu. Es neriskēju daudz, glābdams jus.

—   Neriskejat, cienītais kungs? Jums nāve draudēja no nelieša dunča, no upes viļņiem, un jūs sakāt — neriskēju! Nu, tad ziniet, mans kungs, mana pateicība bus tikpat ceļa un augstsirdīga ka jusu bruņnieciskums. Ta rīkoties man pavēl mana sirds! Ak mana nabaga sirds! Cik pārpilna tā pateicības un ari bēdu!

—   Saprotu, kundze! Jūs skumstat par sava uzticama kalpotāja, sava pārvaldnieka zaudējumu.

Uzticamā kalpotajai Sakiet labāk drauga — tā būs pareizāk. Jā, uzticama tiešām. Pēc mana tēva nāves viņš ir bijis man otrs tēvs. Visas manas rūpes bija ari viņa rūpes. Visa manu plantāciju vadišana bija viņa pārziņa. Es nezināju, kas ir rūpes. Bet tagad, ak vai! — es tiešām nezinu, kas mani sabaida! . . .

Un pēkšņi viņa aprāva sarunu un steidzīgi jautaja:

Kad jūs pedejo reizi redzejat Antuānu? Jus esot teicis, ka redzejis viņu cīnoties ar nelieti, kas jūs ievainoja?

Ja, un no tā brīža es ne vienu, ne otru no viņiem vairs neesmu redzējis.

Tatad nav vairs nekādu cerību! Nekādu! Kuģis nogrima pec dažam minūtēm. Nabaga Antuāns! Nabaga Antuans!

Un Eiženija atkal sāka rūgti raudat; acīmredzot viņa bija raudājusi ari pirms tam. Es nespeju viņu mierināt. Es pat necentos to darīt. Ta bija labak. Asaras atvieglo.

Ari kučieris Pjers gājis bojā. Arī viņš bija viens no maniem uzticamajiem kalpotajiem. Ari viņš pazudis. Viņa man tāpat loti žēl. Bet Antuans bija mana tēva draugs un arī mans. Ak vai, cik smags šis zaudējums! Cik smags! Tagad esmu viena, bez draugiem; un varbūt drīz vien man bus nepieciešams drauga atbalsts. Ak, nabaga Antuāns!

To sacīdama, viņa visu laiku raudāja. Elsoja arī Aurora. Ari es nespeju savaldīties. Manas acis ka bērnība pieplūda asarām, un es ļāvu tam ritēt.

Beidzot šo skumjo ainu partrauca Eiženija pati. Pārvarējusi savas sāpes, viņa pēkšņi pienāca pie manas gultas.

— Mesjē, — viņa teica, — baidos, kadu laiku būšu loti noskumusi namamāte. Nav viegli tik dnz aizmirst labu draugu. Piedodiet, ka tā ļāvos savām bēdām. Pašreiz teikšu jums uz redzēšanos. Es drīz atgriezīšos, lai pārbaudītu, vai par jums labi rūpējas. Novietoju jūs šai mazaja namiņā, lai nekādi trokšņi jūs netraucētu. Un piedodiet, ka jūs pašreiz iztraucēju ar savu ierašanos. Ārsts aizliedza jus apmeklet, bet es… es nespeju atturēties, un man nebija nekur miera, pirms nebiju jūs redzejusi un pateikusies cilvēkam, kas izglāba manu dzīvību. Uz redzēšanos! Uz redzešanos! Nāc, iesim, Aurora!

•

Un atkal es gulēju viens, pardomādams tikko notikušo sarunu. Mana sirds pildījās ar sirsnīgam draudzības jūtam pret Eiženiju Bezansoni. Nē, es izjutu pat vairāk nekā tikai draudzību. Es izjutu lidzjutibu, jo nespeju atvairīt domu, ka viņai kaut kada veidā draud briesmas, ka par šo gaišo, vel vakar tik priecīgo un jautro sievieti savelkas tumši un draudīgi mākoņi.

Ja, es izjutu pret viņu cieņu, draudzību, līdzjūtību, bet neko vairak. Kapec neko vairāk? Kapec es neiemīlēju viņu jauno, bagato, skaisto? Kapec?

Tapec, ka es mīlēju citu es mīlēju Auroru!

XIX n o d a ļa LUIZIĀNAS AINAVA

Kuru varētu interesēt pie gultas saistīta slimnieka dzīves sīkie notikumi? Nevienu, tikai pašu slimnieku. Manas dienas te aizritēja ka sīku, ikdienišķu notikumu vienmuļīgs ritums un tiem sekojošas pārdomas, ko brīžam pārtrauca mīļotās būtnes ierašanās. Šinīs brīžos es vairs nejutu garlaicību un mans gars atbrīvojās no gurdinošās grūtsirdības, bet klusā istaba pārvērtās par elisiju[16].

Bet — ak vai! Šie brīži ilga tikai dažas minūtes, turpretī intervāli starp tiem vilkās stundām ilgi. Divreiz diena mani apmekleja mana laipnā namamate kopā ar savu verdzeni. Nekad ne viena, ne otra nenāca atsevišķi.

Šinīs brīžos es vienmer jutos |oti neērti, reizēm pat līdz izmisumam apjucis. Es runāju ar kreolieti, bet manas domas kavējas pie kvarterones, ar kuru es varēju tikai ar skatieniem apmainīties. Vietējās parašas pavēlēja klusēt manam lupām, bet pat visā pasaule pieņemtie uzvedības normu žņaugi nespēja aizliegt manam acīm runāt sava klusaja, izteiksmīgu skatienu valodā.

Bet ari šinī ziņa es jutos nebrīvs, un tikai zagšus drīkstēju uzmest skatienu mīļotajai meitenei, jo baidījos sevi nodot. Baidījos vispirms jau tade|, ka mīļā kvarterone varētu manu skatienu valodu nesaprast un man neatbildet. Un vēl vairak baidījos, ka, sirsnīgos skatienus uztverot, tos noteikti saprastu kreoliete un tas viņa izraisītu dusmas un pat nicinājumu pret mani. Bet man ne sapņos nenāktu prata, ka tas varētu pamodinat ari greizsirdības jūtas. Eiženija vienmēr izskatījas noskumusi; pret mani viņa izturējās draudzīgi un allaž lika sajust, cik viņa pateicīga par savu izglabšanu. Bet viņas atturīgā izturēšanas un mierīgais balss tonis nedeva ne mazako nojausmu par' mīlestību. Briesmīgais pārdzīvojums un ta traģiskas sekas — smagais zaudējums likās pilnīgi izmainījis viņas raksturu. Kādreiz tik jautra jaunava tagad šķita pilnīgi zaudefusi savu vieglprātīgo bezbēdību un dzīvesprieku, kas pirrns šī notikuma bija viņai tik raksturīgs. Kādreiz priecīgā meitene bija pēkšņi pārvērtusies par nopietnu sievieti. Savu skaistumu viņa nebija zaudējusi, bet šis skaistums man atgadināja vēsas marmora statujas skaistumu. Šis skaistums neatbalsojas mana sirdi, kuru kvēldināja citas būtnes retā un neparasta, silti starojošā daile. Kreoliete nemīlēja rnani, un — savadi — šī atziņa neaizvainoja manu patmīlību, ne, drīzāk pat iepriecināja mani.

Bet pavisam citādās domas kavējās pie kvarterones. Vai viņa iemīlēs mani? Tas bija jautājums, kuram atbildi rast ilgojās mana satrauktā, dedzīgā sirds. Kvarterone vienmēr pavadīja savu saimnieci, kad tā ieradas pie manis. Bet ne vārda es nedrīkstēju ar viņu parnut, kaut sirds ilgot ilgojas izpaust viņai savu noslēpumu. Es pat baidījos, ka mani dedzīgie skatieni nenodod mani. Ja Eiženijas jaunkundze uzzinātu par manu mīlestību, viņa droši vien ienīstu un nicinātu mani. Ka? Iemīlējies verdzenē?! Viņas verdzenē?!

Es varēju saprast Eiženijas jutas — viņa taču dzīvoja zeme, kur vergu, tapat kā cilvēku ar melnu ādas krāsu, uzskatīja par izstumto. Bet kāda man par to da|a? Kada lai manās acīs būtu nozīme viņu paražam un viņu sabiedrības konvencionālām uzvedības normām, ja es, pat mīlestības jūtu neietekmets, no sirds nicinātu šos aizspriedumus? Un vēl jo vairak tagad. Ar Mīlestības acīm raugoties, visas sabiedrības kārtas un šķiras zaudē savu neisto burvīgumu, un par tukšu skaņu pārvēršas visi tituli. Un tikai Skaistums saglabā savu vērtību!

Es nebaidītos atzīties sava mīlestībā pat tad, ja visa pasaule, par to uzzinājusi, saceltos pret mani, ne nieka es nebēdātu par |aužu īgnumu un nievām. Bet šoreiz manu izturēšanos noteica citi apstākli — vispirms jau cieņa pret man parādīto viesmīlību un draudzību, un vel citi, ne tik delikāti, toties nopietnāki motīvi, kurus ievērot skubināja piesardzīgais saprats. Es taču atrados īpatnējos apstak|os. Es sapratu, ka manai mīlestībai, ja ari lai rastos atbalss, japaliek klusam noslēpumam.

Ja man nāktos parādīt uzmanību un atklat mīlestību dižciltīgai, augstas kārtas meitenei, bagatai un lielu īpašumu mantiniecei, kura atrodas nemitīga stingras guvernantes un vesela sargu pulka uzraudzībā, tad pārvarēt visus ap meiteni radītos šķerš|us, lai tuvotos viņai, man liktos vienkārši bērnu spēle. Sacerēt sonetus un pārrāpties pāri mūriem ir gandrīz jautra rota|a, salīdzinot ar grūtībām, ar kadam jāsastopas pārdrošniekam, kas iedomātos pretoties |aužu kais- libam un aizspriedumiem.

Man nebūs viegli tuvoties mīļotajai meitenei un ce|ā nāksies daudz šķēršļu pārvarēt.

Kaut ari manas dienas ritēja pavisam vienmuļi šajas četrās istabas sienas, tomēr atveseļošanās laiks bija patīkams. Mani apgadaja ar visu, kas vien varētu veicināt manu atspirgšanu, ar visu, lai es justos ērti. Vienmer man pasniedza saldējumu, spirdzinošus dzērienus, dārgus augļus, atnesa krāšņas puķes. Par spēcinošiem un garšīgiem edieniem man jāpateicas Scipionam un viņa Hlojas pavarmakslai. Viņi ie- pazīstinaja mani ar visiem kreolu virtuves gardumiem

«gumbo»1 , «varžu frikase», karstām vafelēm, tvaicētiem tomātiem un daudzām citām Luiziānas virtuves delikatesēm. Es neatteicos ari, ja Scipiona rokas pasniedza man gabaliņu cepta oposuma, un reiz pat at|āvos nogaršot ceptu jenotu, bet tikai gan vienu vienīgu reizi, ar to pašu jau pietika. Scipions pats varēja neskurinadamies notiesāt vienā reize gan- driz vai visu šo lapsai līdzīgā radījuma cepeti.

Pamazam es iepazinos ar visiem Luiziānas plantācijas dzīves sīkumiem un paražām. Nemitīgi aprūpēdams mani, vecais Zips vienmer ari kaut ko pastāstīja. Ja viņa runāšana mani nogurdinaja, es ķēros pie gramatam, kuru diezgan daudz atradas uz mazā grāmatu plaukta, galvenokart franču autori. Es atradu šeit ari gandrīz visas grāmatas, kurās siki aprakstīta Luiziāna. Acimredzot šis nelielas bibliotēkas sakartotājs |oti labi orientejās šai jautājuma. No šīm gra- matām es izlasīju ari jauko Satobriāna romānu2 un Dipraca vēsturi'. Lasīdams romānu, es pārliecinājos, ka tajā pietrūkst ta patiesīguma, kas, manuprāt, veido literārā darba patieso estetisko valdzinājumu; to nespēs sniegt neviens mākslās darbs, kuru radījis autors, kas mēģina attēlot notikumus, darbības vidi un paražas, kuras pāts nav tieši novērojis vai izpētījis. Par veco vēsturnieku jasaka — viņa grāmata atradīsim daudz naivu pārspīlējumu, kas raksturīgi visiem la laika rakstniekiem. Sl piezīme bez izņēmuma attiecināma uz visiem vecajiem autoriem, kas aprakstījuši Ameriku, vienalga, vai tie būtu ang|i, spānieši vai francūži. Viņu rakstos «dzīvo» divgalvainas čūskas, divdesmit jardu gari krokodili un milzu čūskas, kas var norit jātnieku ar visu zirgu. Grūti saprast, kā šadu neticamu aprakstu autori ieguva lasitaju uzticību. Bet atceresimies, ka tajos laikos zinātne vēl nebija tik talu attīstījusies, lai pārbaudītu un kritizētu šos sacerejumus.

Visvairak mani ieintereseja Lasala dēkainie piedzīvojumi un skumjais liktenis. Es nespēju vien nobrīnīties, kāpēc Amerikas rakstnieki tik maz darījuši, lai attēlotu ši drosmīga bruņinieka dzīvi, kas, bez šaubām, ir viena no vissaistošākajam epizodēm viņu sākotnēja vēsturē — visi notikumi un tikpat brīnišķīgie dabas apraksti.

' Ko tropu augu okras za|ajām pākstīm varīta zupa. Teiktais attiecas uz franču rakstnieka  G. šatobriana (1768 1848) romānu «Atala» (1801), kura darbība norisinās Amerikas mūžamežos.

'' Dipracs Ledažs (miris 1775 g.) franču ce|otajs pa Ameriku, kurš uzrakstīja aprakstu «Luiziānas vēsture» (1758).

«Cik šeit skaisti! Kāds krāšņums!» es sajūsma iesaucos, kad, pirmo reizi pie loga atsēdies, skatījos ārā uz Luiziānas ainavu.

Istabas logi, ka visās kreolu mājās, ari šeit sniedzas no griestiem līdz grīdai. Ķjid atsēdos zemā šūpuļkrēslā pie plaši atvērta loga un atbīdīju uz abam pusēm logu rāmja režģi ar skaistiem franču aizkariem, mana priekšā pavērās plaša apkartnes ainava.

Kā glezna! Tik neticami dzīvas likās šīs spožas krasas, it kā tās uz audekla būtu uzklājusi gleznotājā ota.

Manas istabas logi veras uz rietumiem. Es varu redzēt, ka varena upe veļ savus dzeltenos udeņus un šikie ņirbu vilnīši spīguļo kā zelta dzirkstis. Otra krasta aizstiepjas plaši lauki, iekopti tirumi. Slaido, zaļo cukurniedru stiebru viļņojums viegli atšķirams no tabakas stādu tumša zaļuma. Situ krastā iepretī vasaras mājiņai netālu atrodas liela, skaista māja, celta itāļu vasarnīcu stilā, ar zaļam logu žalūzijām un plašam verandām. Lepno celtni apņem apelsīnu un citronu koki ar saulē spoži mirdzošiem, dzeltenīgi zaļiem lapu vainagiem. Skatiens nesastop neviena kalna. Luiziana nav kalnu. Bet tumši zaļa ciprešu siena, kas paceļas pret rietumu debesim, atgadina tālas kalnu grēdas aprises.

Šīs puses upes krasts ir viens vienīgs dārzs — faktiski Bezansonu plantācijas iekoptā parka slēgta teritorija. Tuvāk pavērojot un apskatot koku un krūmu pudurus, es varu noteikt to sugas. Lūk, magnolijas ar lieliem, baltiem, it ka no- vaskotiem ziediem, kas atgādina milzīgo Gvajanas nimfu. Daži ziedi jau nobiruši un to vietā paradijušies koraļļsārti sēklu čiekuri, kuri izskatās tikpat dekoratīvi kā ziedi.

Un turpat blakus šai rietumu mežu karalienei, tikpat eksotiski skaists, krāšņumā, smaržīgumā un pat slava ar viņu sacenzdamies, nostājies otrs koks, kas atnacis šurp no austrumu zemēm un jau ilgi šeit jutas ka mājās. Tā garas, plūksnotās, tumši un gaiši zaļās lapas, tā violetie ziedi, kas garos ķekaros nokarajas zaru galos, un( dzeltenie, ķiršiem līdzīgie augļi, no kuriem daži jau nogatavojušies, — viss norāda, kas tas par koku. Vieni to dēve par «medus devēju koku», citi par «indiešu koku» jeb «Ķīnas lepnumu». No daudzajiem nosaukumiem, kādus šis koks ieguvis dažadas zemes, varam secināt, cik augsti to vērtē dažādas tautas. Poētiski noskaņotais persietis to sauc par «Brīnumu brīnumu», un viņa zeme ir šī koka dzimtene, «Paradīzes koks» — stasta spānieši, kuru zemē to atveda ka eksotisku brīnumu. Tadi un vel daudzi citi ir šī koka vardi.

Mans skatiens kavējas pie daudziem kokiem,' kuru dzimtene ir šī zeme vai ari tālas pasaules malas. Ieinteresets es aplukoju katalpas — ar sidrabainu mizu un trompetveidīgiem ziediem, maklūru' ar tumšām, spīdigam lapam un sarkano zidkoku ar biezo, ēnaino lapu vainagu un gariem, tumši sarkaniem pakava radzei līdzīgiem aug|iem. No eksotiskiem kokiem šeit redzami apelsīnu un mazo citronu koki, Vestindijas gvajave un Floridas gvajave ar buksusam līdzīgam lapām, tamarisks a'r slkslku lapu segumu, par kuru izkaisītas bali rožainas ziedu skaras; granatkoks, kuru sauc par «demo kratijas simbolu» karalieni, kura nesa savu vainagu u/. krūtīm; talu slavenais vīģeskoks, koks — neziedetājs, kas šeit neaug, pie mūra atbalstīts, bet lepni slienas augšup, sasniegdams līdz trīsdesmit pedu garumu.

Pie svešzemju augiem nevar skaitīt jukas ar asajam, biezajam lapām, kuras plešas uz visām pusern kā staru kūlis, tāpat dažadas formas kaktusus, kas vairs nav nekādi svešinieki šinī zeme un ko sastop arī apkartejos novados.

Ainava, kuru varu novērot no sava loga, nav nedzīva glezna. Pāri krūmu puduriem es redzu balti krāsotos parka vārtus, no kuriem ceļš ved uz lielo kungu māju, bet tiem garam vijas pa piekrastes dambi iebrauktais ce|š. Kaut ari ceļu daļēji aizsedz koku kuplie vainagi, es redzu, ka bridi pa brīžam garām aiziet vai aizbrauc ļaudis. Kreoli visvairak valka gaiši zilas krasas apģērbus; galvas tiem salmu vai no palmu lapu šķiedrām pītas cepures, kuras sauc par «paI- meto», vai ari dargas Panamas platmales ar platu apmali, lai pasargatu seju 110 svelmainās saules.

Reizēm garam aizauļo kāds nēģeris, aptinis galvu ar raibu lakatu. Šis čalmai vai Madrasas rutainim līdzīgais galvas segums atgadina turku turbānu, tikai tas ir daudz izskatīgāks un vieglāks.

Brīžam garām aizripo vaļējas karietes, un tajas es ieraugu gaisīgos muslīna vasaras tērpos ģērbušās damas, līdz manīm atlido viņu dzidri skanīgie smiekli, un es saprotu, ka viņas brauc uz kādu jautru balli vai viesībām. Garam aiziet ari vergi, kas dodas darba uz cukurniedru laukiem. Viņi bieži vien iet dziedadami. Šad tad pa upi dunēdams aizpeld kads kuģis, bet vairak gan klusi aizslīd barža vai plosts, uz kura rosās plostnieki sarkanos kreklos.

Tas viss aizslīd man garām, apliecinot, ka tepat apkart kusa rosīga dzīve.

Maklura Ziemeļamerikas zīdkoks. ii «nu 81

Bet daudz tuvāk, tepat gar logu, lidinās un rosās spārnotie parka iemītnieki. Visgarākās magnolijas galotne svilpo dzeltenais ķauķis, bet dziesma ar viņu sacenšas tā radinieks, no melijas ogām apreibušais sarkankrūtītis. Apeisi- nu kokos no zara uz zaru leka vālodzes, bet sarkanais kar- dinals, izpletis savus spilgti sārtos spārnus, lidinās pa zemākajiem krūmiem, šur tur es ieraugu uzspurdzot «rubina rīkliti» — mazulīti kolibri, kas iemirdzas ka dargakmens uzšķilta dzirksts. Visbiežāk tas lidinās ap Amerikas kastaņas sarkanajiem bezaromāta ziediem vai plivinās ap bignonijas lielajām ziedu trompetēm.

* * *

Tādas ainavas paveras no manas istabas loga. Man šķiet, vel nekad es nebiju redzējis krāšņāku dabas stūrīti. Varbūt tādēļ, ka nevēroju to ar vienaldzīgu skatienu. Mani sildīja mīlestība, un varbūt tā piešķīra visam maigi rožainu nokrāsu. Raudzīdamies visapkart, es taru pašā laikā domas nemitīgi kavējos pie jaukas meitenes, un liekas, ja pie manis būtu viņa, visa apkārtējā pasaule uzziedētu un atmirdzētu krāšņumā pilnībā.

XX nodaļa MANA DIENASGRĀMATA

Centos piešķirt mazliet dažādības sava slimošanas laika dzives vienmuļībai, rakstīdams dienasgrāmatu.

Slimnieka (kurš nevar iziet no istabas) dienasgramata nevar but notikumu aprakstiem bagāta. Ari manēja ir vairāk pārdomu nekā notikumu un faktu. Pārrakstu šeit dažas lapaspuses no toreizējām piezīmēm, — ne tādēļ, ka tās butu sevišķi interesantas, bet tādēļ, ka šeit skartie sīkie notikumi un manas pārdomās par tiem attiecas tieši uz to laiku, ko pavadīju Bezansonu plantācija.

12. jūlijs. Šodien es varu mazliet pasēdēt krēsla un esmu spējīgs ari rakstīt. Laiks ir ļoti karsts. Tveice būtu nepanesama, ja istabā neieplūstu viegla, saldas, maigas puķu smar-

žas pilna vēsma. Šis vieglais vējš pūš no Meksikas līča un plusmo pari Borņas, Pontšartrēnas un Morēna ezeriem. Lai gan atrodos no Meksikas līča vairak nekā simts jūdzes, ja rēķina no Misisipi deltas augšup pa straumi līdz šejienei — bet šis plašas iekšzemes jūras iespiežas ļoti dziji Misisipi deltā un paisuma uzplūdums sniedzas gandriz lidz Ņū- orleānai un pat vēl tālāk uz ziemeļiem. No Brindžersas var pavisam ātri, dodoties cauri purviem, nok|ūt pie juras ūdeņiem.

Juras brīze ir lieliska veldze Luizianas štata Lejas apgabalu iedzīvotājiem. Bez ši atsvaidzinošā vēsuma vasaras mēnešos Ņūorleāna nebūtu iespejams dzīvot.

13. jūlijs. Scipions stasta, ka ieradies jaunais plantācijas vergu uzraugs. Viņš domā, ka šo vīru darba atsūtījusi «massa Dominika» aģentūra, jo viņš ieradies šeit ar advokata vēstuli. Ļoti iespejams, ka tas taisniba.

Jaunatnācējs manam apkalpotājam Scipionam acīmredzot nepatik, jo viņš par to ļoti nievājoši izteicās: «. . . baltais ubags no ziemeļiem, un pie tam vel jenkijs.»

Esmu novērojis, ka nēģeri neverīgļ izturas un pat nicina tos, kurus viņi deve par «baltajiem ubagiem», ta viņi sauc ļaudis, kuriem nav ne vergu, ne zemes īpašuma. Nicinājums slēpjas jau pašā frāzē «baltie ubagi»; un, ja nēģeris kadu tā nosauc, baltais to uzskata par nepiedodamu apvainojumu, un bieži vien melnais nekauņa tūlīt saņem pamatīgu sitienu ar govsadas pletni vai «vieglu muguras nopulēšanu» ar lazdas nūju.

Neģeru — vergu vidū valda vispārējs uzskats, ka vistirāniskākie uzraugi nak no Jaunanglijas štatu iedzīvotajiem jeb «jenkijiam», ka viņus sauc dienvidos. Vardam «jenkijs», kuru ārzemnieki parasti nievājoši attiecina uz visiem amerikāņiem, Savienotajās Valstis ir mazliet šaurāka nozīme, ta sauc tikai Jaunanglijas štatu iedzīvotājus. Šo vārdu bieži lieto ar humora un patriotisma pieskaņu, un šādā nozīme visi amerikaņi lepni sauc sevi par jenkijiem. Bet dienvidu apvidu neģeriem vārds «jenkijs» ir lamu vārds. Viņu uztvere tas saistās ar ļaunu, nabadzīgu cilvēku, ar zemiska rakstura ļaudīm, ar koka nūju sitieniem, spīdzināšanas siekstām un tamlīdzīgam zvērīgām izdarībam. Dīvaini tas izklausās, bet viņiem šī palama nozīme to pašu ko pātaga, važas un govs-

adas pletne. Un vel divainakais ir tas, ka Jaunanglijas štatu iedzīvotāji ir vistirakie puritāņi. Si zeme pazīstama ar savu lielo reliģiozitāti, kas sludina visstingrāko tikumību un morāli.

Dīvaini un neparasti tas izliekas, bet par pretrunu to var uzskatīt tikai sakuma.

Kads dienvidnieks man reiz paskaidroja sekojošo:

«Taisni no tiem apvidiem, kur parsvara valda puritānismā principi, nāk vairums krāpnieku, šarlatānu, pūšļotāju un sīko biežu, kuri apkauno Amerikas vardu. Bet te nav neka dīvaina un pretrunīga. Tas ir nenovēršamais pseidoreliģijas rezultāts. Patiesās ticības vieta cilvēka apziņu pārslogo tikai ar prasibam par rituālu, sabata svētīšanas un citu ārējo ceremoniju ievērošanu, un tas viss apslapē patieso humānismā izpratni, pienākumu, kas katram cilvēkam jāizjūt pret savu tuvāko. Humānisma pienākums, cilvēka cieņas pienākums aizslīd kaut kur otra plāksne, un to vairs neviens neievēro un neatceras.»

Šis izskaidrojums man likās lielisks.

* * *

14. jūlijs. Šodien divas reizes pie manis iegriezās Eiženijas jaunkundze; kā parasts — Auroras pavadība.

Mūsu sarunas vel joprojām norit mazliet saspīlēti un ir īsas. Eiženija vel vienmēr ir ļoti bēdīga, un viss, ko viņa saka, skan skumji. Sakumā man likās — viņa sēro par Antuāna navi, bet, ja sēras tā ieilgst, liekas, tas nebūs pareizais izskaidrojums. Viņu nomāc kaut kadas citas bēdas. Es jutos ļoti nebrīvs Auroras klātbūtnē, man grūti iekļauties ari pa- rastajas sarunas. Aurora, godbijīgi atkapusies, parasti stāv klusēdama aiz Eiženijas, reizem viņa kavējas pie durvīm un tapat klusēdama seko mūsu sarunai. Kad es paraugos uz viņu, garskropstainie acu plakstiņi noslīd lejup, it ka aizslēgdami manam skatienam saskarsmi ar .viņas dvēseli.

Ak, kaut es spētu likt viņai saprast mani!

15. jūlijs. Scipiona nojausma par jauno uzraugu izrādījās patiesa. Dominējošs palika pirmais iespaids. No diviem, trim sīkiem faktiem, ko dzirdēju par šī kunga rīcību, ari es at- skartu, ka viņš ir slikts labā Antuana vietnieks.

Starp citu — par nabaga Antuānu paklīda baumas, ka viņa līķis izskalots mala kaut kur lejup no plantacijas kopa ar pludināmiem kokiem. Bet baumas izrādījās nepatiesas. Tur atrastais līķis nebija nabaga Antuans. Tas bija kads cits nelaimīgais, kas piedzīvojis līdzīgu likteni. Interesanti, vai nelietis, kas mani ievainoja, palicis dzīvs?

Brindžersā vēl vienmēr atrodas ļoti daudz kuģa avarija cietušo. Daži miruši no saņemtajiem ievainojumiem. No tvaiku applaucejumiem parasti mirst mokpilnā navē. Daudzi, kurus uzskatīja par viegli ievainotiem no apdegumiem, tagad jau pārdzīvo savas pēdējas šīszemes dienas. Ārsts man pastāstīja dažus sīkumus, kurus noklausījos, šausmas nodrebēdams. Kādam kurinātājām gandrīz prlnigi norauts deguns. Nabaga puisis, apzinādamies, ka viņam dzīvei atlicis pavisam īss laiks, pieprasījis, lai viņam atļauj apskati! seju spoguli. Kad viņa velēšanos izpildījuši, nelaimīgais sācis mežonīgi skaļi smieties un izsaucies: «Pie vel la! Kads drausmīga izskata līķis no manis iznāks!»

Tada vieglprātīga vienaldzība pret navi ir raksturīga skarbajiem matrožiem. Maika Finka' cilts vēl nav izmirusi, vel daudzi šī pusmežomga senča pecteči braukā pa Rietumu upēm. '

* * *

20. jūlijs. Šodien jutos ievērojami labak. Ārsts teica, ka pec nedeļas es varēšot atstāt istabu. Tas mani ļoti iepriecina, lai gan nedēļa šķiet bezgalīgi ilgs laiks tadam cilvēkam, kurš nav paradis sēdēt ka buri ietupināts. Tikai gramatas palīdz man aizvadīt šis bezgalīgi gausi ritošās stundas. Lai gods un slava visiem grāmatu rakstītājiem!

* * *

21. jūlijs. Scipions nav mainījis savus uzskatus par jauno uzraugu. Viņu sauc Larkins. Ņēģeris stāsta, ka ciemata viņu

' Maiks Finks (1770 1822)—daudzu leģendāru jūrnieku un deku stāstu varonis. Sis virs braukajis pa Ohaijo un Misisipi upēm, bijis veikls un neuzvarams kautiņu dalībnieks, labs šāvējs, dēkains lielībnieks un nebēdīgs trakulis.

visi saucot par «Bulli-Billu[17] Larkinu». Tas nozīmē: kauslis un huligāns, un ši palama |oti labi raksturojot šo viru. Daži no vergiem tīrumu strādniekiem — žēlojušies Scipionam par uzrauga zvēriskumu, kas jo dienas, jo vairak pastiprinoties. Viņš staigājot starp strādniekiem, vienmēr ar savu govsādas pletni apbruņojies, un jau vairākas reizes loti /.veriski laidis pletni.darba.

Šodien ir svētdiena, un pēc dunoņas un balsu čalas, kas plūst šurp no nēģeru ciematiņa, var pateikt, ka tur priecāšanās iet va|a pilnā sparā. Es redzu dažus melnos pastaigajo- ties ari pa krastmalas dambja celli. Visi uzcirtušies košos, spilgtu krasu tērpos: vīrieši baltās zīda platmales, garos zi los svārkos un kruzuļotos kreklos; sievietes — greznās, kuplas kokvilnas kleitās un dažas tik spīdīgos zida tērpos, ka droši varētu ierasties pat balles zālē. Dažām ir spilgtkrāsaini zīda saulessargi. Spriežot pēc neģeru tērpiem, varētu iedomāties, ka vergu dzīve visa visumā nemaz tik smaga nav.

Bet visas ilūzijas zudis, atceroties Larkina govsadas pletni.

* * *

24. jūlijs. Šodien vairāk neka jebkuru citu reizi es novēroju, ka Eiženiju nospiež kādas slepenas skumjas. Tagad esmu pilnīgi pārliecināts, ka šo bēdu iemesls nav pārvaldnieka Antuana nave; tas meklejams viņas pašreizeja dzīvē. Es atkal reiz pamanīju to dīvaino, neizprotamo man pievērsto skatienu, tikpat noslēpumainu kā pirmo reizi uz kuģa. Bet šis skatiens bija tik acumirklīgs, ka nespeju uztvert ta nozīmi; varbūt ari tādēļ, ka manas acis un sirds tiecās uz citu pusi. Aurora raudzījās uz mani jau drošāk un likās ie- intereseta mūsu saruna, kaul ari la neattiecās uz viņu. Kam es varētu parunaties ar viņu! Varbūt mūsu saruna atvieglotu manu sirdi, kura, liekas, sadegs saspringtaja klusēšana.

* * *

25. jūlijs. Daži no neģeriem — laukstrādniekiem vakar atļāvušies sev parak lielu brīvību. Viņiem bijusi atļauja aiziet uz pilsētu, bet tie atgriezušies veļu nakti. Par šo pārkāpumu Bulli-Bills viņus visu ritu pēris; dažus sasitis tik zvērīgi, ka tie aizvilkušies asiņaini. Jauniesācējs uzrauga darbā, liekas tiešām izturejies parak nežēlīgi. Bet Scipions uzzinājis, ka viņam šai ziņā jau «ilga prakse». Plantācijas saimniece protams, neko nezina par tādu barbarismu!

* * *

26. jūlijs. Ārsts apsolīja at|aut man iziet no istabas pec trim dienam. Es arvien vairāk sāku cienīt šo cilvēku — sevišķi pec ta brīža, kad uzzināju, ka viņš nav Gajara draugs. Reigarts nav ari Gajāra majas ārsts. Ciemā dzīvo vēl otrs ārsts, kura pienākumos ietilpst rūpes par mesje Gajaru un viņa vergiem; ši arsta uzraudzība atrodas ari Bezansonu plantacijas vergi. Bet sagadījas, ka diena pec kuģa avārijas viņš nebija ciematā, un tade| pie manis ataicināja Reigartu. Profesionālās ētikas un daļēji ari manas personiskas vēlēšanas deļ netika izdarīti nekādi pārkārtojumi, un Reigarts tur- pinaja mani arstet arī pēc viņa kolēģa atgriešanās. Esmu redzejis ari otru džentlmeni, jo viņš reiz atnaca līdzi ārstam Reigartam. Man liekas, šis kungs ir vairāk piemērots advo- kata drauga lomai.

Reigarts ir vel nesen Brindžersa ieradies svešinieks, bet atri iemantojis visas apkartnes piantatoru cieņu. Daudziem no viņiem un sevišķi veco aristokrātu ģimenēm ir savi mājas ārsti, kas saņem no plantatoriem ieverojamu atalgojumu. Vergu īpašniekam būtu ļoti neizdevīgi pamest novārtā savu vergu veselību, tāpēc šeit neģerus ārstē pat daudz rūpīgāk nekā daudzus baltos strādniekus Eiropas valstis.

Esmu centies uzzināt no arsta kaut ko par Gajara attiecībām ar Bezansonu ģimeni. Par šo jautājumu gan varēju ie- mineties tikai netieši. Neieguvu nekādu konkrētu informāciju. Ārsts pieder pie ta sauktajiem «noslēgtajiem cilvekiem», un viņš ari saprot, ka katrs lieki pasacīts vārds varetū kaitei viņa profesijas labajai slavai Luiziānā. Un var jau but, ka viņš patiesi ļoti rriaz ko zina vai ari izliekas nezinot. Un tomēr, spriežot pēc dažiem nejauši izmestiem vārdiem, pareizāka laikam bus pēdējā varbūtība.

«Nabaga jaunā lēdija,» viņš reiz teica. «Gluži viena pasaule. Viņai Ņūorleānā laikam ir kada krustmāte vai tamlīdzīga radiniece, bet neviena radinieka vīrieša, kas varētu parupeties par viņas īpašumiem. Liekas, tagad visu savās rokas sagrabis Gajārs.»

No arsta es uzzināju, ka Eiženijas tēvs sava laika uzskatīts par vienu no visbagatakajiem plantatoriem visā pie-

krastē. Viņa maja vienmer bijusi viesmīlīgi atvērta visiem viesiem. Rīkotas lepnas viesības, greznas balles — sevišķi pēdējos gados. Pēc teva nāves Eiženija turpinājusi uzturēt senās viesmīlības tradīcijas un tāpat rīkojusi viesības teva draugiem, viņas majas durvis vienmer esot atvērtas, .ļaunajai plantatorei esot daudz pieludzeju, bet — ka ārsts dzirdējis neviens nevarot lepoties, ka butu ieguvis Eiženijas uzmanību.

Gajārs bijis tuvs Bezansona draugs. Kade|, to neviens nezinot pasacīt, jo raksturā šie cilvēki bijuši tieši pretstati viens otram. Domājot, ka ši draudzība vairak līdzinoties tadai, kas parasti izveidojas starp parādnieku un kreditoru.

Šos ārsta uzskatus apstiprināja arī tas,' ko man nesen pa- stastija Scipions. Un tas vēl savukart apstiprināja arī manas nojautas par jauno kreolieti ka pār viņas galvu savelkas draudoši mākoņi un tie nospiež un apbēdina viņu vairāk nekā nesenas atmiņas par Antuāna zaudējumu.

* * *

28. jūlijs. Šodien šeit bija Gajars tas ir, viņš ieradas galvenaja mājā. Faktiski viņš ierodas tur gandrīz katru dienu. Bet Scipions pastastija kaut ko pavisam dīvainu un nedzirdētu. Izrādās, daži vergi, kurus jaunais uzraugs ne žēlīgi nopēris, žēlojušies par to jaunajai saimniecei; un viņa savukārt runājusi par šo notikumu ar Gajāru. Viņa atbilde bijusi: «Melnie .nelieši saņēma, ko pelnījuši, un vēl pat ne tik daudz.» Pēc tam Gajārs, diezgan asi uzstādamies, at- klati aizstavējis nelietīgo Larkinu, kuru viņš acīmredzot šeit ielicis. Eiženija uzklausījusi viņu klusēdama.

Scipions to visu uzzinājis no Auroras. Visa šai notikumā jūtams kads it ka nelaimi vēstījošs noslēpums.

Nabaga Scipions man uzticēja vel kādu pavisam privātu noslēpumu — savas bēdas. Viņam radušās aizdomas, ka uzraugs pārāk «laipni» uzlūko viņa mazo Hlojiņu. Zvērs! Ja viņš . . . Asinis mani sāk vārīties dusmas, iedomājot tādu nelietību.

* * *

2. augusts. Atkal uzzināju kaut ko par Gajāru. Viņš bijis lielaja māja un šoreiz runājis ar jaunkundzi ilgāk neka pa-

rasti. Ko gan viņi pārsprieduši? Vai Eiženijai varētu būt patīkama ši kunga sabiedrība? Man tas liekas neiespējami. Un tomēr ko nozīmē tik biežas vizītes … tik ilgas sarunas? Ja viņa apprecēsies ar tādu viru, man viņas, nelaimīgās, no sirds žēl. Vai viņa tiešām kritis šim cilvēkam par upuri? Acīmredzot Gajaram ir kada vara pār jauno lēdiju, ja viņš ta izturas. Rīkojas kā īstais plantacijas saimnieks, saka Scipions, ar īpašnieka pašapziņu izrīko visus, pavel visiem. Visi bīstas no viņa un viņa «nēģeru izdzinēja», kā (audis iesaukuši nelietīgo Larkinu. Scipions ļoti baidās no Larkina, sevišķi pēc tam, kad atkal ieverojis, kā uzraugs uzglūn viņa mazajai Hlojiņai. Nabaga tevs! Viņš ir dziļi sarūgtināts. Un nav nekāds brīnums!

Es apsoliju viņam parunāt par šo jautājumu ar Eiženijas jaunkundzi, tomēr, spriežot pec visa, ko nācies dzirdēt, baidos, ka viņa būs tikpat bezpalīdzīga ka pats Scipions.

3. augusts. Šodien pirmo reizi mati atļauts iziet no istabas.

Izstaigāju košumdārzu un ari augļudārzu. Satiku Auroru pie apelsīnu koka, kur viņa lasīja zeltainos augļus; bet kopa ar viņu bija mazā Hlojiņa, kas turēja grozu. Ko visu es neatdotu, latman izdotos satikt Auroru vienatne! Varēju pārrunāt ar viņu tikai pāris vārdu, un viņa aizsteidzās.

Aurora pateica, ka viņai esot liels prieks, redzot mani jau tik tālu atveseļojušos. Viņa izskatījās priecīga, un liekas, ta ari jutas. Nekad vēl Aurora nebija izskatījusies tik skaista. Viņa bija pietvīkusi, purinādama apelsīnus, vaigi vizēja rožaina sārtumā, un lielas, brūnās acis silti staroja. Straujā elpa cilaja viņas krūtis, un vieglais tērps ļava saskatīt viņas slaida stāva gleznas līnijas.

Es vēroju viņu aizejot, un mani sajūsmināja viņas ceļa gaita un mazliet apaļīga, viņas rases sievietēm raksturīgā auguma līganās kustības. Viņai bija sievišķīgs, bet spēcīgs un harmoniski veidots augums, mazas un slaidas rokas, un nelielas kaju pēdas vieglā soli tik tikko pieskaras celiņa oļiem. Apbrīnas sajūsmā tvīkdams, es noraudzījos, ka Aurora aizgaja, un mana sirds dega vēl kvēlāka mīlestība, kad atgriezos sava vientulīgajā pajumtē.

XXI nodala PĀRIEŠANA UZ VIESNĪCU

Es domāju par īso sarunu ar Auroru, ar prieku atcerējos katru viņas pasacito vardu un jutos laimīgs, ceredams, ka šādas satikšanās turpmāk atgadīsies biežāk, jo tagad man atļauts iziet lauka. Manas patīkamās pārdomas un sapņus pēkšņi pārtrauca tumša stāva ēna istabas durvis. Palūkojos uz to pusi un ieraudzīju mistera Dominika Gajara ienīsto seju.

Ta bija pirmā reize kopš manas ierašanās plantācijā, kad viņš apmekleja mani. Kādēļ? Kas viņam no manis vajadzīgs?

Mana neziņa par to nebija ilga, jo mans viesis, pat neat- vainodamies par negaidīto ierašanos un traucējumu,"ātri un bez jebkāda ievada pateica:

—   Cienītais kungs, esmu nokārtojis visu, lai jūs varētu pārcelties uz Brindžersas viesnīcu.

Luk, kā? — es pārtraucu viņu tikpat pēkšņi un skarbi, ka viņš uzrunāja mani. — Un kas, ja drīkstu jautat, ser, pilnvaroja jūs uzņemties šīs pūles?

E . . . nu . . . — viņš sastomījās, mazliet apmulsis no tik skarbas saņemšanas. — Piedodiet, cienītais kungs. Varbūt jūs nezināt, ka esmu šeit pilnvarotais . . . draugs . . . faktiski Bezansona jaunkundzes aizbildnis. Un … un . . .

—i Tātad tā ir Bezansona jaunkundzes vēlēšanās, lai es pārceltos uz Brindžersu?

—   Nu . . . Taisnību sakot … ne tieši viņas vēlēšanas . . . Bet redziet, cienītais kungs, ta ir ļoti delikātā lieta . . . jūsu atrašanās šeit, kad jūs esat jau gandrīz izveseļojies . . . par ko es jūs no sirds apsveicu … un . . . un . . .

Turpiniet, ser!

Jūsu palikšana šeit vel ilgāk . . . šādos apstakļos . . . tas var . . . nu, jūs taču pats saprotat … tas var izsaukt dažādas baumas visa apkartnē . . . izcelsies nepieklājīgās valodas . . .

Pietiek, mister Gajar! Es vairs neesmu tik jauns, lai klausītos jusu sprediķi par pieklājību un etiķeti.

—   Piedodiet, ser! Es nedomāju jus mācīt, bet es . . . saprotiet mani … es ka likumīgs jaunas lēdijas aizbildnis . . .

Pietiek, ser! Es jus pilnīgi saprotu! Personisku iemeslu deļ, lai tie butu kadi būdami, jus nevēlaties, ka es vēl ilgāk palieku šai mājā. Jūsu vēlēšanās tiks izpildīta! Es aiziešu no

šejienes, bet darīšu to, protams, ne tādē|, lai jums izpatiktu! Šovakar manis te vairs nebūs.

Vārdi, kurus es izrunāju ar nodomu uzsvērti, lika gļēvajam sarunu biedram sarauties, it ka elektriskai strāvai pieskaroties. Es redzēju, kā viņš, dzirdēdams manu skarbo atbildi, nobāla, ap acīm savilkās dzijas rievas. Acīmredzot biju pieskāries kadai stigai, kuru viņš uzskatīja par slepeni sevi noglabātu, un mani vārdi nepatīkami griezās viņam au- sis. Tomēr viņš tūlīt savaldījās un, izlikdamies, ka nav sapratis manu netiešo aizrādījumu; atbildēja liekulīgi gaudu- ligā balsi:

—   Cienītais kungs, man loti žel, ka nepieciešams ta rīkoties. Bet jūs saprotat . . . pasaule ir |auna . . . pasaule visur iejaucas . . .

Atbrīvojiet mani no savām pamācībām, ser! Jfis savu esat panākuši, un jūsu uzkavēšanās šeit ilgāk man nav vajadzīga.

—   Hm . . . m! viņš noņurdēja. — Man žēl, ka jūs uztverat visu tada veida … es . . . es tiešām nožēloju . . .

Un viņš aizgāja, vēl dažus nesakarīgus vārdus nomurminājis.

Piegāju pie durvīm, lai paskatītos, uz kuru pusi Gajars dodas. Redzeju — viņš aizgāja tieši uz lielo maju un iegaja tur iekšā.

Šis apmeklējums un apmeklējuma iemesls mani pilnīgi parsteidza, kaut gan es biju nojautis, ka agri vai vēlu tas notiks. Uz to mani jau sagatavoja Gajara saruna ar ārstu, kuru man nacas noklausīties, kaut gan nedomāju, ka aiziešana no šejienes var pienākt tik drīz. Likās, varēšu palikt šeit vēl vienu, varbūt divas nede|as. Pilnīgi atveseļojies, es pats būtu nekavējoties parcelies uz viesnīcu.

Jutos sarūgtināts vairāku iemeslu dēļ. Mani apbēdināja doma, ka šim nelietim šeit pieder tik lielas rīkotāja tiesības, jo es neticēju, ka Bezansona jaunkundze butu velējusies, lai es atstāju viņas maju. Gluži pretēji! Viņa bija iegriezusies pie manis pirms dažam stundām un ne vārda neieminējās par šadu jautājumu. Vai iespējams, ka Eiženija butu par to domājusi 1111 tikai nevelejusies atklāti pasacīt? Nu, nē! Nespēju pie|aut tadu varbutibu. Mūsu sarunas laika es nemanīju nekādu parmaiņu attieksme pret uiani. Tā pati laipnība, la pati interese par manu atveseļošanos, tas pašas rūpes par manām ērtībām, par uzturu un apkalpošanu līdz pat pēdējam viņas apciemojuma brīdim. Viņa acīmredzot nedomāja par tik pēkšņam apstak|u izmaiņām, kādas man ieteica

Gajārs. Visu pārdomājot, es jutos pārliecināts, ka advokats izteicis man savu priekšlikumu, iepriekš nesazinājies ar Eiženiju.

Cik lielai gan jābūt ši cilvēka ietekmei uz jauno lēdiju, ja viņš uzdrošinās pakļaut viņu sev pat tik talu, lai piespiestu pārkāpt viesmīlības likumus. Sāpīgi apzināties, ka ši brīnišķīgā būtne atrodas tada nelieša varā.

Vel vairak mani sāpināja doma par šķiršanos no Auroras. Es, protams, nedomāju, ka ta ir šķiršanas uz mūžu. Ne! Ja pieļautu tādu iespēju, es tik viegli nepadotos. Tad Gajaram nāktos ar varu aizdzīt mani no šīs mājas. Es, protams, nedomāju ari, ka, aizbraukdams uz ciema viesnicu, es nedrikstešu apciemot plantāciju, kad un cik bieži to vēlēšos. Sastopoties ar tādiem noteikumiem, manas šķiršanās pārdomās butu vel satrauktakas un sāpīgākās.

Tagad uzskatīju, ka šī pārmaiņa maz ko nozīmes. Es atgriezīšos te kā viesis un savā ziņa bušu vairāk neatkarīgs nekā pašreiz, es būšu daudz brīvāks, un man būs vairak ie- spēju tuvoties meitenei, ko milu. Varēšu ierasties, cik bieži vien vēlēšos. Satikt Auroru būs tadas pašas iespejas. Es vēlējos tikai vienu — vienu vienīgu bridi satikt Auroru vienatne. Tad es zinātu, kas mani sagaida nākotnē, svētlaimē vai sagrautas cerības.

Jutos noraizejies ari citu apstākļu dēļ. Kā es dzīvošu viesnīca, no ka partikšu? Vai viesnīcas īpašnieks ticēs maniem solījumiem un gaidīs līdz tam laikam, kamēr es saņemšu no dzimtenes naudas sūtijumu? Esmu jau nosūtījis uz majam vēstuli un gaidu atbildi. Seit esmu' apgādats ar piemērotu apģērbu, un tas notika pavisam noslēpumaina kārtā. Kādu ritu atmozdamies, es atradu to noliktu blakus gultai. Es nejautāju, kā tas tur uzradies, nolēmis noskaidrot to velak. Bet kas attiecas uz naudu . . . kur ņemt to? Vai tiešām kļūt par Bezansona jaunkundzes parādnieku ari šai ziņā? Vai griezties pie Gajāra un lūgt viņu aizdot man naudu? Grūts jautajums!

Un tad es nejauši atcerējos ārstu Reigartu. Atmiņa pavizēja viņa mierīga, laipnā seja.

Lūk, izeja! — es iesaucos, pats ar sevi sarunādamies. — Viņš man palīdzes!*

Un, it kā manas domas butu viņu atsaukušas, labais dakteris tajā pašā brīdi ienaca istabā, un es uzticēju viņam savu lūgumu.

Nebiju vīlies domas par viņu. Viņš nolika uz galda savu naudasmaku, lai es aizņemtos tik daudz, cik man pašreiz vajadzīgs.

Ļoti dīvaini, — teica Reigarts, — ka Gajars ta steidzina jusu aizbraukšanu no šejienes Te slēpjas kāds cits iemesls, nevis rūpes par Eiženijas jaunkundzes labo slavu. Kaut kas vairak. Bet kas īsti?

Ārsts to visu pateica, it kā pats ar sevi sarunādamies un meklēdams domās attiecigu atbildi uz saviem jautājumiem.

—   Es ļoti maz pazīstu Bezansona jaunkundzi, — viņš turpināja, — preteja gadījuma uzskatītu par savu pienākumu uzzināt par visiem apstāk|iem kaut ko vairak. Bet Gajārs ir viņas aizbildnis, un, ja viņš veļas, lai jus no šejienes aizbrauktu, būtu prātīgāk ta ari izdarīt. Varbūt mis Eiženija nemaz nav savā māja īsta saimniece un noteicēja. Zel viņas! Baidos teikt, ka visam šim noslēpumam ir tikai viens izskaidrojums: viņa ir parādniece un atrodas aizdeveja vara. Un, ja tā, tad viņa ir vairak verdzene nekā visi viņas plantācijās vergi. Nabaga meitene!

Reigartam bija taisnība. Palikdams šeit, es varētu Eiženijas stāvokli tikai pasliktināt. Tagad biju par to pārliecināts.

—   Es gribētu aizbraukt tūlīt, dakter!

Tada gadījuma mana kariete ir jūsu rīcībā! Ta stāv pie vārtiem. Lūdzu! Aizvedīšu jūs līdz viesnīcai.

—   Es jurris ļoti, |oti pateicos! Tieši to gribēju jums lugt. Ar pateicību pieņemu jūsu uzaicinājumu. Man nav ilgi ja- pošas, un es acumirkli būšu gatavs.

Vai man aiziet uz lielo māju un pateikt jaunkundzei, ka nāksiet atvadīties?

Esiet tik laipni! Man šķiet, tur pašreiz atrodas Gajars?

—   Nē. Satiku šo kungu pie viņa paša plantacijas, acīmredzot atgriežoties no šejienes. Es domāju, ka mis Eiženija tur ir viena pati. Es parunāšu ar viņu un atgriezīšos pec jums.

Ārsts atstaja mani un aizgāja uz lielo māju. Viņš atgriezās pēc dažam minūtēm ar interesantu vesti.

Reigarts vēl joprojām jutas apmulsis par dzirdēto.

Eiženija bija pastastijusi, ka tieši pirms stundas uzzinājusi no Gajara, ķa es izteicis vēlēšanos pariet dzīvot uz viesnīcu. Viņa jutusies ļoti pārsteigtā, jo es nekā neesot par to ie- minējies, kad viņa no rīta iegriezusies dārza mājiņa un ar mani aprunājusies. No sakuma mis Eiženija par manu aizbraukšanu negribējusi neko dzirdēt, bet Gajara minētie

iemesli esot viņu pārliecinājuši par šāda soļa nepieciešamību. Pec tam manā varda to pašu pateicis ari ārsts. Un galu galā viņa — kaut negribot — piekritusi. To visu man pastāstīja ārsts un beidzot pateica: Eiženija gaidot mani.

Scipions ieveda mani viesistabā. Ieraudzīju Eiženiju sēžot uz dīvāna. Man ienākot, viņa pieceļas un, abas rokas uz priekšu pastiepusi, nāca man pretī. Es redzēju asaras viņas acīs.

Vai taisnība, ser, ka jus esot nolēmis mus atstāt?

—  Jā, kundze. Jutos atkal vesels un spēcīgs. Atnācu, lai pateiktos par jūsu sirsnību un viesmīlību un ari lai atvadītos.

—   Viesmīlību! Ak, mans kungs, tagad jus tiešām varat domāt, ka no manas puses ta ir vienkārši vesa viesmīlība, jo es atļauju jums tik atri no mums aiziet. Es ļoti velētos, lai jūs paliekat, bet … — Eiženija samulsusi aprāvās.

Bet . . . jūs nedrīkstat no mums atsvešināties, kaut ari pārejat dzīvot uz viesnīcu. Brindžersā nav talu . . . apsoliet, ka apciemosiet mūs bieži, bieži . . . katru dienu. Vai apsolat?

Vai man jāsaka, cik steidzigi un ar kadu prieku es to apsolīju?

Tagad, — sacīja Eiženija, dzirdot jūsu solījumu, šķiršanās no jums man vairs nebūs tik rūgta. Uz redzēšanos!

Viņa pasniedza roku atvadu sveicienam. Es satvēru un goddevīgi noskūpstīju šo roku. Pamanīju, ka viņas acis atkal sariesās asaras, un Eiženija novērsa skatienu, lai man tas noslēptu.

Biju pārliecināts, ka viņa cenšas savaldīties, lai neatklatu savu saspringtibu, un šķiras no manis pret savu gribu, jo pati uz savu ierosmi nebūtu atļāvusi man aizbraukt. Un bailes no ļaužu valodām ari nebija īstais iemesls, te slēpās kaul kas pavisam cits, kas piespieda viņu ta rīkoties.

Iedams cauri plašajam priekšnamam, es atri pametu skatienu uz visām pusēm. Kur gan viņa ir? Vai patiesi Aurora, man šķiroties no šis mājas, nepateiks ne vārda atvadam?

Taja bridi klusi paveras kadas sāndurvis. Durvīm klusi iečīkstoties, mana sirds sāka pukstēt ka neprātīga: Aurora!

Es neuzdrošinājos skaļi runāt, baidījos, ka mani neizdzird viesistaba.

Skatiens . . . čuksts . . . kluss rokas spiediens, un es steidzos tālāk. Bet par atbildi saņemtais rokas spiediens viegls un glāstošs, tik tikko jūtams, pildīja manu sirdi ar svētlaimes prieku. Lepna uzvarētāja soli es devos uz vārtiem.

XXII nodala

AURORA MĪL MANI

«Aurora mīl mani!»

To gan es varēju sacīt tikai vēlāk, ne jau tajā dienā, kad aizbraucu no plantacijas uz Brindžersu. Ta es izsaucos pec viena mēneša.

Manas dzīves šikie notikumi šai mēnesi var maz interesei lasītāju, kaut gan man pašam katra šī laikposma stunda ar cerībām vai bailēm aizvadīta — vel ir spilgta un dzīvā atmiņa. Kad sirdi pārņem mīlas jutas, katrs sīkums, kam var but tikai netiešs sakars ar šo mīlestību, kļūst nozīmīgs un svarīgs; domas un notikumi, kurus citos apstakļos drīz vien atri aizmirst, šai gadījuma paliek cieša atmiņā un izvirzās pirmajā vietā. Par notikumiem mana dzīve šaja mēnesī es varētu uzrakstīt veselu grāmatu, un katra rinda man pašam liktos svarīga un interesanta, bet ne jau jums, lasitaji. Tāpēc par to neko nerakstīšu, neievietošu šeit ari fragmentus no dienasgrāmatas, kura sev atzīmēju to dienu norisi.

Es turpināju dzīvot Brindžersas viesnīcā — un jutos labak no dienas dienā. Daudz laika pavadīju, klejodams pa laukiem un gar krastmalu, braukāju ari ar laivu pa upi, zvejoju pārpurvotajās attekas un līčos, devos medībās niedrājā un purva ciprešu mežos, reizēm dīki pavadīju laiku, spēlēdams biljardu, jo katra Luiziānas ciemata vai pilsētiņā ir biljarda zāles.

Lielu prieku man sagādāja arsta Reigarta — tagad es saucu viņu par savu draugu — sabiedrība. Mēs pavadljam kopā visu viņa brīvo laiku.

Par maniem draugiem kļuva ari viņa gramatas; no tam es ieguvu savas pirmās zināšanas par botāniku. Es izpētīju ap- kartnes mežu augu valsti un ievingrinājos ar pirmo acu uzmetienu noteikt katru koku un ta sugu: luk, milzīgā ciprese — skumju simbols; tas garais stumbrs paceļas ka piramīda, kuru apņem skumjais, tumšzaļais vainags. Un tur, luk, niša, ši ūdens nimfa ar garām, maigām lapam un olīvām līdzīgiem augļiem; tālāk aug dateļplūme «persimons», Amerikas lotoss ar koši spilgtu zaļu lapotni un sārtiem, plūmēm līdzīgiem augļiem. Krašņa lielziedu magnolija un tās radinieks augstais tulpju koks. Odens gledlčija un tās pašas dzimtas trejdzeloņu gledlčija, kuras vieglās, pluksnotas

lapas gandrīz nemaz nemet ēnu, un sikomora ar gludo stumbru un plašo, sidrabaino zaru vainagu. Ar zeltainām lāsēm norasojušais saldais stiraksa koks. Ārstnieciskais, aromātiskais sasafrass Amerikas lauru koks, turpat sarkanais laurs ar kanēļa smaržu un dažādu sugu ozoli, kuru vidu izceļas krašņais dienvidu mežu lepnums - mūžzaļais Virdžīnijas ozols; Pensilvanijas osis ar nokareniem ķekariem; ēnainais kauleņu koks ar platām sirdsveidīgām lapam un melnām ogam. Un, beidzot, ne mazāk interesantais ūdens mīļotājs koks — purva papele. Tadu koku mežus redzam Luiziānas plašo ieleju palienes un upju vai ezeru krastos. Kaut gan šis bagātais apvidus atrodas uz ziemeļiem no istās palmu dzimtenes robežām, te sastopami vairaki pundurpalmu ģints pārstāvji latanijas un sago palmas, kas izveido pamežu un piešķir Luiziānas mežiem tropisku raksturu.

, Es pētīju ari šīs augu valsts parazitaugus — milzigās Manas, kuru melnie, kamolainie zari sasniedz krietnu koka stumbra resnumu; savvaļas muskatvīnogulājus ar tumšsarkaniem ogu ķekariem; bignonijas ar trompetveidigajiem ziediem; bambusa biezokņus, kuriem nevar cauri izlauzties; smaržīgo sarsaparillu. Ne mazak mani intereseja ari kultur- augi, kas vairo šis zemes labklājību: cukurniedres, riss, kukurūza, tabaka, kokvilnas krūmi un indigo. Visi šie augi man bija sveši un nezināmi, un es ar interesi pētīju to audzēšanu, vēroju to kopšanu.

Kaut ari var likties, ka šis mēnesis aizritēja bezdarbībā, es to nodzīvoju ļoti noderīgi un uzzināju daudz ko nezināmu, īsā, viena meneša laikā es ieguvu daudz vairāk vērtīgu zināšanu neka ilgu gadu studijās klasiskajā koledžā.

Un šini laika noskaidroju vel vienu apstākli, kuru es vērtēju augstak par visu parejo: es pārliecinājos, ka Aurora mii mani!

To man nepateica viņas lupas — to neapliecināja vārdi un tomēr es ticēju, ka ta ir patiesība; tikpat patiess fakts ka mana dzīvība. Visas pasaules zinātņu noslēpumu atklāšana nesagādatu man tadu prieku ka apziņa — Aurora mīl mani.

* * *

«Aurora mīl mani!»

Tā es iesaucos kādā ritā, jādams pa ceļu uz plantāciju. Trīs reizes nedeļa — reizem pat biežāk — es devos turp. Gadījās sastapt ari citus viesus, Eiženijas draugus; reizēm satiku viņu vienu vai kopa ar Auroru. Sastapt Auroru vienatnē man nekad neizdevās. Ak dievs, ka es ilgojos pēc tadas iespējas!

Oficiāli es, protams, skaitījos Eiženijas viesis, un es nedrīkstēju rneklet izdevību, lai satiktos ar viņas verdzeni.

Eiženija vel joprojām izskatījās noskumusi; man vairs neizdevās redzet viņu jautru, reizēm viņa likās pavisam bēdīga; bet priecīga — nekad. Bet, ta ka viņa savas bēdas man neuzticēja, es varēju tikai nojautās meklet to iemeslu. Es nešaubījos, ka vainigais pie visa bija Gajars.

Pēdējā laikā par viņu gandrīz neko nedzirdēju. Reizēm pamanīju viņu kaut kur laukos vai uz ce|a, bet viņš no manis izvairījās; un viņa plantācijas robežas es nekad neiegriežos. Es manīju, ka kaimiņi viņu neciena, un visā apkartne viņš bauda tikai to |aužu uzmanību, kuri klanijas viņam viņa bagatibas de|. Nezināju ari, ka Gajāram veicas ar Eiženijas simpātiju iegušanu. Visa apkarteja sabiedrība viņu savienošanos uzskatīja par savadu, bet pilnīgi iespējamu. Es pret jauno kreolieti nejutu neko vairak kā tikai simpātijās, kas citos apstak|os varbūt pārvērstos dzi|ākās jutās. Tagad visa mana mīlestība piederēja vienīgi Aurorai.

«Ja, Aurora mii mani!» es domas gavilēju, izjadams cauri ciematam un nogriezdamies uz krastmalas ce|a.

Tagad vienmēr devos uz plantaciju jāšus. Labsirdīgais, viesmīlīgais Reigarts nodeva mana rīcība vienu no saviem zirgiem. Tas bija skaists dzīvnieks, kas raitā riksī nesa mani, it ka izjuzdams nepacietīgas sirds ilgas, kura tiecās ātrāk uz priekšu.

Labi iejatais zirgs drīz vien jau pats bez vadīšanas zinaja ce|u, un, palaidis pavadu, es |āvu tam iet savā vaļā, pats nododamies patīkamam pārdomām.

Es mīlēju jauno kvarteroni, mīlēju kaisli un uzticīgi. Un viņa mīlēja mani. To viņa nebija man vārdos pateikusi, bet runāja viņas acis un šad un tad it ka nejauši uzmests skatiens, kads tikko jaušams mājiens, bet šie sīkie atgadījumi mani par to pilnīgi pārliecināja.

Mīlestība iemācīja man pati savu valodu; un nevajadzēja tulka, lai pateiktu to, ko sapratu bez vārdiem.

Šis pārdomas bija patīkamas, daudz vairāk neka tikai patīkamas. Bet tām bieži sekoja citas, kas lika sirdij sāpīgi sažņaugties.

Ko es biju iemilejis? Verdzeni! Taisnība, neparasti skaistu meiteni — un tomēr tikai verdzeni. Par mani smiesies visa pasaule. Smiesies Luiziānas sabiedrība, un ne tikai smie-

sies — ta nicinās un vajās mani. Izteikdams vēlēšanos apprecēt Auroru, es kļušu par zobgalību un izsmiekla objektu. «Kā? Apprecet verdzeni? Tas ir pret mūsu zemes likumiem!» Bet vai es drīkstētu ar viņu apprecēties pat tad, ja viņa butu brīva? Apprecedamies ar kvarteroni, es tiktu izraidīts no šis zemes, mani padzītu vai ari ieslodzītu cietumā!

To visu es zināju, bet ne nieka nebēdāju. Es noliku vienos svaru kausos sagaidāmos sabiedrības zaimus un otros savu mīlestību pret Auroru; pirmais kauss izrādījās spalvas vieglumā.

Taisnība, es dzi|i nožēloju, ka Aurora ir verdzene, bet pavisam citu iemeslu deļ. Ka atbrīvot viņu luk, tas bija jautājums, kas nemitīgi nodarbināja manas domas.

Līdz šim brīdim gan par to vēl biju maz domājis. Pirms nezināju, vai Aurora mani mii, tas viss likās vēl talas nākotnes jautājums. Bet tagad, kad biju pārliecinājies par viņas jutām, visi manas dveseles spēki likās versti uz šo vienu vienīgo domu: «Ka iegūt brīvību Aurorai?» Ja Aurora būtu parasta verdzene, atbilde butu pavisam vienkārša. Kaut ari es nebiju bagāts, tomēr man butu tik daudz līdzekļu, lai varētu viņu nopirkt.

Mana uztverē Auroras vērtība vispār nebija nekada naudā noteicama. Bet kā un cik augsti viņu vērtē jaunā saimniece? Un vai manu iecerēto vispār pārdotu? Ja meitenes vērtību izteiktu nauda, vai Eiženijas jaunkundze piekristu viņu man pārdot? Ka jaunā plantatore uztvertu savādo lugumu pārdot man verdzeni, lai es to varētu apprecēt? Jā, ko par to visu domātu Eiženija Bezansone?

Mani pārņēma bailes, iedomājoties par šo sarunu ar jauno plantatori, un klusībā priecājos, ka vel nav pienācis laiks to sākt.

«Vispirms man jāsatiekas ar Auroru vienatne,» es nodomāju. «Man jādzird no viņas pašas lupām apliecinājums, ka viņa mani mīl, un tad, ja viņa piekritis kļūt mana — mana sieva —, tad varēs sakt kārtot visu pārējo. Es vēl skaidri nesaredzu ceļu, pa kuru došos uz nosprausto mērķi, bet esmu pārliecināts, ka mana mīlestība uzvarēs visus šķēršļus. Un mīlestība iedvesis man speķu, dos drosmi un apņēmību. Es salauzīšu visus šķēršļus. Es satriekšu sabiedrības pretestības aizspriedumus vai pārliecināšu to; es noslaucīšu no ceļa visu, kas stajas starp mani un manu mīļoto! Es steidzos pie tevis, Aurora! Aurora!»

XXIII nodala PĀRSTEIGUMS

Jaukās pārdomās pēkšņi partrauca mana zirga iezvieg- šanās. Paraudzījos uz priekšu, vēlēdamies uzzināt ta iemeslu. Atrados jau gandrīz iepretim Bezansonu plantacijai. Pa vārtiem izripoja kariete un nogriezās uz piekraste^ dambja ce|a. Zirgi skrēja veikla riksi, un drīz vien kariete pazuda zirgu pakavu un riteņu saceltaja ce|a putekļu makom.

Es pazinu šo karieti — tā piedereja Eiženijai Bezansonei. Nevarēju īsti pateikt, kas sedej'a karietē, bet īsajā mirklī, tai pagriežoties, pamanīju tur divas dāmas.

«Droši vien Eiženija un Aurora,» es nodomāju.

Liekas, viņa nepaspēja mani ieraudzīt, jo mani aizsedza augstais žogs, un kariete, izbraukusi caur vārtiem, ļoti strauji pagriezās uz otru pusi.

Jutos sarūgtināts. Mans jājiens šurp izrādījās veltīgs, un es nolēmu doties atpakaļ uz Brindžersu.

Es jau pievilku pavadu, lai pagrieztu zirgu, kad man pēkšņi iešāvās prāta doma, ka vēl varētu panākt karieti un parunaties ar meitenem. Un, ja man izdotos kaut skatienu pārmīt ar kvarteroni, šis straujais rikš'ojums butu tā vērts.

Es iespiedu zirgam sānos piešus un auļoju uz priekšu.

Nokļuvis tieši pretī Bezansonu majai, ieraudzīju Scipionu, kas pašreiz aizvēra vārtus.

«Āl Tagad uzzināšu, kas aizbrauca kariete.»

To iedomājis, pievilku pavadu un apturēju zirgu blakus Scipionam.

—        Ak, dievs! Ka jaunais massa auļo! It ka visu mūžu tikai seglos sēdējis. O-uh!

Neieverodams viņa glaimojošos vārdus, es steigšus jautāju, vai jaunkundze mājās.

—        Nē, massa, viņa nule aizbrauca. Viņa aizbrauca pie massa Mariņji.

—   Viena?

—   Ja, massa.

Un Aurora droši vien aizbrauca viņai līdzi?

—        Ne, massa, jaunkundze aizbrauca viena. Rora palika mājās.

Ja nēģeris būtu bijis labs cilvēku novērotājs, viņš noteikti pamanītu, kādu iespaidu mani izraisija šis viņa paziņojums; tas droši vien bija acīmredzams. Es sajutu, cik strauji acumirklī sak pukstēt sirds un ka vaigos iesitas drudžains sārtums.

«Aurora mājās … un viena!»

Pirmais gadījums, kad būs izdevība satikt viņu vienatne, pirmo reizi visa šinī laika, kamēr cenšos pabūt ar viņu! Sajūsma par šo patīkamo pārsteigumu es gandrīz nodevu sevi.

Par laimi laika apķēros. Pat uzticamais Scipions nedrīkstēja zināt manu noslēpumu.

Ar pūlēm savaldījies, es apturēju zirgu, kas atkal gribēja sakt rikšot. Pievilku pavadu, zirgs pagriezās uz ciema pusi. Scipions domāja, ka es taisos jāt atpakaļ.

Vai massa drusku nea-tputīsies? Pirms jāt atpakaļ. Missa Ženija nav maja, bet Rora ir. Rora pasniegs kungam glāzi sarkanvīna. Vecais Zips iztaisīs vēsu dzerienu. Šodien ļoti, ļoti karsts. Ū-uh!

Taisnība, Scipion, — es atbildēju, izlikdamies, ka piekritu viņa priekšlikumam. — Aizved manu zirgu uz stalli. Es tiešām bridi atpūtīšos.

Nokāpis no zirga, pasniedzu Scipionam iemauktus un iegāju pa vārtiem.

Līdz majai no šejienes bija apmēram simt soļi., ejot pa taisno aleju, kas veda no vārtiem tieši uz galveno ieeju. Bet turp aizveda ari div» sānu celiņi, kas vijas, izlocīdamies starp krūmu un zemo koku lauru, miršu un apelsīnu puduriem. Nācēju, kas tuvojās pa vienu no šīm takām, no mājas puses nevarēja atrak ieraudzīt, pirms tas nokļuva jau pav isam tuvu pie logiem. Pa jebkuru no šiem celiņiem varēja, neejot pa galveno ieeju, sasniegt apakšējo terasi, kur bija ieejas istabās. Logi, kas atveras uz terasi, ka visas kreolu mājās sniedzas līdz gridai, un verandas vidu atradas sabīdāmās divviru stikla durvis; istabu un verandas grīda bija vtena līmeni.

Iziedams cauri vārtiem un negribēdams, lai mani ierauga, es iegriezos viena 110 šiem sānceliņiem un klusēdams tuvojos mājai.

Biju izvēlejies šo mazliet garāko ceļu, lai, lēni ejot, varētu nomierināties un sakārtot savas domas. Es varēju sadzirdēt, cik spēcīgi sitās paša sirds, sajutu tās straujos, satrauktos pukstus, kas bija ātrāki par maniem soļiem, steidzoties uz ilgi gaidīto satikšanos. Liekas, daudz mierīgāks es varētu nostāties pretim ienaidnieka pistoles stobram.

Tik ilgi biju gaidījis šo satikšanos, un pēkšņi tik neparedzēta iespēja; tūlīt, tūlīt bus klat sen karotais laimes mirklis — but divata ar mīļoto meiteni- vai brīnums, ka jutos apmulsis, vai brīnums, ka satrauktas domas jaucas cita caur citu.

Tūlīt, tūlīt es būšu viens kopā ar Auroru, un mūsu satikšanas liecinieks būs tikai pats mīlas dievs. Es varēšu runāt ar Auroru brīvi un nepiespiesti. Dzirdēšu viņas maigo balsi, klausīšos, kā viņa apliecinās man savu mīlestību. Es turēšu viņu rokās, pieglaudīšu sev pie krūtīm. Es redzēšu mīlestību liesmojam viņas glasmainaja skatiena, viņas pietvikušaja sejā, izbaudīšu skūpstā no sārtajam lūpām. Es stāstīšu par mīlestību un klausīšos mi|us vārdus no Auroras lupām. Es degu nepacietība dzirdēt šos brāzmainos vārdus!

Mani gaida bezgalīgās laimes minūtes. Tade| nav brīnums, ka tik satrauktas manas domas, nav brīnums, ka veltīgi cenšos tās nomierināt.

Es sasniedzu māju un uzkāpu paris pakāpienu, kas veda verandā. Si va|eja terase bija izklātā ar juraszaļu paklaju. Kājas man bija viegli zabaki, un mani soļi bija klusi, viegli un gandrīz nedzirdami istabas, gar kuru logiem pagaju garam.

Tuvojos viesistabai, kuras platie divviru logi, ka jau minēju, sniedzas līdz grīdai, un taja pašā laika tie bija ari ieejas durvis. Es pienācu pie viena 110 šiem durvju logiem un nākošajā mirkli jau būtu iegājis istabā, kad pēkšņi izdzirdu balsi, kas lika man sastingt uz vietas. Balss nāca no viesistabas, kuras logi bija plaši atvērti. Es pazinu šo balsi runaja Aurora.

«Viņa ar kādu sarunājas. Bet ar ko? Varbūt ar mazo Hloju? Ar meitenes māti? Ar kadu no kalpotajiem?»

Es stāvēju un klausījos.

«Ak dievs! Tagad runa vīrietis. Kas viņš ir? Scipions? Nē, Scipions vēl nevar būt atgriezies no staļļiem. Tas nav vecais nēģeris. Kads cits no plantacijas ļaudīm? Malkas cirtējs Zils? Vai izsūtāmais zēns Batists? Ne, tā nav nēģera balss. Noteikti ne. Runa baltais cilvēks. Varbūt jaunais uzraugs?»

Kad man tas iešāvās prātā, sirdī taja pašā mirkli iedūrās asa sape. Ne greizsirdība, bet kaut kas līdzīgs. Es izjutu vairak dusmu pret runātāju vīrieti nekā greizsirdību meitenes deļ. Līdz šim dzirdētais vēl nevarēja izraisīt greizsirdību. Kāda vīrieša atrašanas kopa ar Auroru un viņas saruna ar šo cilvēku vel nevar būt greizsirdības iemesls.

«Ak ta, ņipra «neģeru pataga», tava aizraušanas ar mazo Hloju jau beigusies? Nu, par to es nemaz nebrīnos. Kas te-' res laiku, lai tīksminātos par zvaigznēm, ja pie debesim spulgo spožs mēness? Nelietis tu esi, bet akls ne. Redzu, tu proti izmantot gadījumu un zini, kurā bridi ielavīties viesistaba.»

Nu, — tss-s!

Es saku klausīties. Sākuma biju apstajies tikai pieklājības de|. Negribēju negaiditiparādīties atvērtajās durvis, lai gan tad ar vienu skatienu varētu parredzet visu viesistabu. Apstājoties mans nolūks bija ar vieglu ieklepošānos, kaju pašvikošanu uz grīdas vai kadu citu troksni likt manīt savu klātbūtni. Bet tagad kadi spēcīgāki motīvi mainīja manu izturēšanos. Tagad es ar nodomu klausījos, kas notiek viesistaba. Es nespeju citādi rīkoties.

Aurora runaja.

Es pieliecos tuvāk logam, jo Auroras balss skanēja it ka no liela tāluma, vai ari viņa runāja pārāk klusu, lai es varētu skaidri sadzirdēt. Es saklausīju tikai viņas sidrabaino balsi, bet atsevišķus vārdus nespeju saprast.

«Droši vien viņa atrodas istabas otra gala,» es nodomāju.

Beidzot Aurora apklusa. Es gaidīju, ko teiks viņas sarunu biedrs. Varbūt no viņa atbildes uzzināšu, par ko Aurora runaja. Virieša balss ir pietiekami stipra, lai . . .

Nu, klusu! Ss-s-s!

Es klausījos. Es uztvēru tikai balss tembru, bet vārdus ne. Tikai balsi, bet ar to pietika, lai es sarautos ka no indīgās odzes dzēliena. Tar bija Dominika Gajāra balss!

XXIV noda|a SĀNCENSIS

Es nespēju aprakstīt, ka mani ietekmēja šis atklajums. Tas bija gandrīz paralizējošs trieciens. Labu bridi stāvēju kā grīdai pienaglots, nespedams pakusteties, zaudējis uztveres spējas un nejūtīgs pret visu ka nedzīva statuja. Pat ja Gajāra teiktie vārdi būtu pietiekoši skaļi, tomēr es tos nespetu sadzirdēt. Negaidītais pārsteigums uz bridi bija padarījis mani kurlu un mēmu.

Nepatīkamās jūtas, ko izraisīja doma, ka runātājs varētu būt nelietis Larkins, bija gauži niecīgs satraukums, salīdzinot ar to, kas pārņēma mani pašreiz. Larkins varētu būt jauks un patīkams puisis — lai gan, spriežot pēc Scipiona stāstītā, tā nevarētu domāt,— un, ja nu tomēr, — tak no šī sāncenša man nebutu jabaidās. Es biju pārliecināts, ka Auroras sirds pieder man, un zināju arī, ka darbu uzraugam par meiteni nebija nekādās varas. Viņš uzraudzīja lauk strādniekus un citus plantācijas vergus, tie bija padoti viņa

patvaļai un pātagai, bet par Auroru viņam nebija nekādas noteikšanas. Nezināmu iemeslu dēļ, kurus es ari nekādi nespeju izdibināt, kvarterone atradas un vienmer bija atradusies izņēmuma stāvokli. Pret viņu izturējās citādi neka pret pārējām verdzenem. Un šis izņēmuma stāvoklis nebija izveidojies ne gaišās sejas krāsas, nedz ari viņas neparasta skaistuma dēļ. Ir taisnība, ka daiļa seja reizem atvieglo sievietes-verdzenes stāvokli, bet reizēm ir iemesls vēl ne- žēlīgākam liktenim. Bet pret Auroru izturējās labi un laipni pavisam citu iemeslu dēļ, kurus es nespeju ne nojaust, ne atminēt. Viņa bija audzinata kopā ar savu jauno kundzi, ieguvusi gandrīz tadu pašu izglītību ka Eiženija, un patiesība pret viņu izturējās drīzāk ka pret Eiženijas masu, nevis verdzeni. Pavēlēt viņai drīkstēja tikai pati Eiženija, un neģeru patagotajam pār viņu nebija nekādas varas, tādēļ no šīs puses es nekādās briesmas negaidīju.

Bet, kad es izdzirdu un pazinu Gajara balsi, mani pārņēma pavisam baigas aizdomas. Šī vira rokās bija vara ne tikai par verdzeni, bet ari par šīs majas kundzi. Kaut gan Gajārs, kā man šķita, bija Eiženijas jaunkundzes pielūdzējs, tomēr viņš taču nebija akls, lai neredzetu Auroras neparasto skaistumu. Lai gan es uzskatīju viņu par vispretīgāko nelieti, arī tada varēja pamosties mīlestība. Pat zemisks nelietis var iemīlēties daiļā meitene. Skaistums spej savaldzināt zvēru.

Ari stunda, ko Gajars izvēlejies savam apmeklējumam, likās ļoti aizdomiga: tikko Eiženija aizbraukusi! Vai varētu būt, ka viņš ieradies pirms jaunās kundzes aizbraukšanas un viņa to lugusi palikt, pagaidīt viņu? Nē, neticami! Ari Sci pions acīmredzot nezinaja, ka Gajars ir šeit, citādi viņš butu man to pateicis. Neģeris zinaja, ka es neciešu šo kungu un izvairos ar viņu sastapties. Scipions noteikti butu mani brīdinājis.

«Nav šaubu,» es nodomāju, «Gajāra ierašanās ir slepena. Advokats atnācis pa sānceļu no savas plantacijas, nogaidījis dārzā aiz majas, kamēr Eiženijas kariete aizbrauc, un tad iezadzies istabā, lai satiktu kvarteroni vienu.»

Visas šīs domas vienā acumirkli pazibēja mana galvā, un es vairs nešaubījos, ka Gajāra atrašanas viesistabā nav nejaušs gadījums, bet apzinatas, nodomātās rīcības rezultāts. Viņš atnācis sastapt Auroru! Tas man tagad vairak nekā skaidrs.

Kad es mazliet attapos no negaidīta pārsteiguma trieciena, mani atmodās atkal visas sajūtas, domas darbojas zibenīgi ātri. Es piesardzīgi piegāju pēc iespējas tuvu atvērtajam logam un sāku klausīties. Saprotu, ka rīkojos negodīgi, bet, sastopoties ar tadu nelieti ka Gajārs, es pats vairs labi neapzinājos, kas ir godīgi un kas negodīgi. Ši acumirkļa neparastie apstākļi bija mani izsituši no sliedem, un es kļuvu par «slepeno ausi», par noklausītāju; bet, ta ka šo negodīgo rīcību atļavas greizsirdības pārņemts mīlētājs, es lūdzu: esiet augstsirdīgi un netiesājiet mani pārāk bargi.

Es klausījos, pūlēdamies apspiest satrauktās sirds drudžainos pukstus. Es klausījos.

Un no šī brīža dzirdēju katru tur runāto vardu. Balsis bija kļuvušas skaļakas vai varbūt runātāji pievirzījušies man tuvāk. Viņi atradas paris soļu atstatumā no loga. Runāja Gajārs:

—   Un šis jaunais puika uzdrošinās sākt lakstoties ap tavu saimnieci?

Es nezinu, mesjē Dominik. Ka lai es to zinātu? Neka tada neesmu manījusi. Sis jaunais kungs ir ļoti kautrs, tā saka ari jaunkundze. Es nekad neesmu dzirdējusi, ka viņš teiktu kadu vardu, kas liktu nojaust mīlestību.

Man likās, es dzirdu, ka, to sakot, Aurora nopūtās.

—   Nu, lai tik viņš uzdrošinās, — Gajārs attrauca bravurīgā tonī, — lai tik viņš uzdrošinās ar savu mīlestību uzbāzties Eiženijas jaunkundzei. Un ari tev, Aurora! Lai tik mēģina, tad es likšu zemei degt zem viņa kājām, parādīšu, kur viņa īstā vieta. Tad nožēlojamais avantūrists šo māju vairs nekad neapmeklēs. Par to es galvoju!

Ak, mesje Gajar! Esmu pārliecināta, ka jaunkundze par to ļoti bēdātos. Atcerieties, šis kungs taču izglāba viņas dzīvību. Par to viņa ir ļoti pateicīga. Vienmēr par to runa un būtu ļoti sarūgtināta, ja misters Edvards vairs nenāktu šurp. Es zinu, ka tas viņu ļoti sarugtinātu.

Aurora runaja ļoti nopietni, pa pusei lūdzoši, un es ar prieku klausījos viņas balsi. Man likās, ka ari viņa pati justos sarūgtināta, ja «misters Edvards vairs nenāktu šurp».

Liekas, kaut ko līdzīgu iedomājās ari Gajārs, tomēr viņam tas prieku nesagadaja, bet izraisīja gluži pretejas jutas. Un, kad viņš atbildēja Aurorai ar jautajumu, viņa balsi skanēja reizē dusmas un izsmiekls.

Varbūt, ka tas sarūgtinātu arī vēl kādu citu? Varbūt tevi? Nu, tiešam! Vai ne ta? Tu mīli viņu?.Nola … cl . . .!

Gandrīz aizsmacis viņš izgrūda pedejo vardu. Aizsmacis dusmās un sarūgtinājumā — greizsirdības sarūgtinājumā.

Ak, mesjē! iesaucās kvarterone. — Ka jūs tā varat teikt! Es nulu! Es . . . nabaga verdzene! Ak, vai!

Man īsti nepatika ne šo vārdu nozīme, ne ari balss noskaņa, kādā viņa to pateica. Es tikai cerēju, ka tā varbūt ir maza stratēģiska viltība, un viltību mīlestības de|, lai slēptu patiesās jutas, labprāt attaisnoju.

Auroras vardi Gajāram laikam |oti patika, jo viņa balss tonis izmainījās, viņš runaja jautrāk, sirsnīgāk.

—   Tu verdzene, brīnišķīga Aurora! Manās acīs tu esi karaliene. Verdzene? Tu pati esi vainīga, ka paliec verdzībā! Tu zini, kam ir vara tevi atbrīvot un kas to ari vēlas … jā, vēlas . . . vēlas dot tev brīvību, Aurora!

Es jus ludzu, nerunājiet tā, mesjē Dominik! Es jau agrak jums teicu, ka nevaru tādus vārdus klausīties. Un es vēlreiz atkārtoju: es nevaru un negribu!

Stingrā noteiktība, kas skanēja Auroras balsī, pildīja manu sirdi ar prieku.

Nu, kapec ta, brīnišķīgā Aurora! — Gajārs pārtrauca viņu. — Nedusmojies uz mani! Es nevaru citādi! Es nespeju nedomāt par tavu labklājību. Tu būsi brīva. Tu vairs nebūsi kaprīzās Eiženijas verdzene! . . .

Mesjē Gajar! iesaucās kvarterone, pārtraukdama Gajāra vārdu plūsmu. — Nerunājiet tā par Eiženijas jaunkundzi! Jūs esat netaisns pret viņu. Viņa nav kaprīza. Ja viņa to dzirdētu . . .

Peste! kliedza Gajārs, atkal savukārt pārtraukdams Auroru, un bravurīgi turpināja:

Lai dzird! Kāda man daļa par viņu! Tu doma, es par to sakšu galvu lauzīt? Visi, visa pasaule doma, ka es skrienu viņai pakaļ! Ha! Ha! Ha! Nu, lai domā! Muļķi tadi! Ha! Ha! Driz viņi uzzinās, ka nav nepavisam tā! Ha! Ha! Viņi doma, ka es ierodos šeit viņas dēļ! Ha! Ha! Ne, Aurora, darga Aurorā! Es nenāku šurp jaunkundzes dēļ, es nāku, lai . edzētu tevi! . . . Tevi, Aurora, kuru es mīlu . . . mīlu no . . .

—   Mesjē Gajār, es jums jau teicu . . .

—   Dārgā Aurora! Saki, tu iemīlēsi mani! Saki man tikai vienu vienīgu vardu! Saki, un tu vairs nebūsi verdzene! Tu būsi tikpat brīva kā tava kundze! Un tev būs viss, ko tu vēlēsies: dārgi tērpi, dārgakmeņi, mana māja piederēs tev, tu varēsi rīkoties tur kā saimniece, it ka tu būtu mana sieva . . .

Pietiek, mesje! Pietiek! Jus mani apvainojat. Es nekā vairak negribu dzirdēt!

Viņas balss bija stingra un pauda sašutumu.

Urra! — es gandrīz iekliedzos.

Nu, kāpēc ta, dārga Aurora! . . . Neaizej! Uzklausi

mani!

—   Es neka negribu dzirdēt, ser. Es visu izstāstīšu Eiženijas jaunkundzei …

Vienu vārdu! Pasaki man kaut vienu mīļu vardu! Vienu skūpstu, Aurora! Uz ceļiem tava priekšā es lūdzu . . .

Es dzirdēju, ka advokāta ceļgali atsitas pret grīdu, tam sekoja it kā cīņas troksnis un skaļš Auroras kliedziens.

Nolēmu, ka tagad pienākusi mana kārta rīkoties. Ar pāris lēcieniem es atrados istaba pāris soļus no dedzīgā kavaliera. Nelietis tiešām stāvēja uz ceļiem un, satvēris meiteni aiz rokas, centās to pievilkt sev klat. Aurora visiem spēkiem pūlējās izrauties. Pielūdzējs neatlaidas, un, ta ka Aurora bija diezgan spēcīga, tad manā priekšā norisinājās komiska aina: jaunā sieviete, raudamas projām, vilka sev līdzi uz ceļiem stāvošo kavalieri.

Advokāts atradās pret mani ar muguru, un par manu klat būtni vispirms viņam pavēstīja mani skaļie smiekli, kurus nekādi nespēju apvaldīt. Es turpināju smieties vel ari tad, kad Gajars bija palaidis vaļā savu gūstekni un pieceļas. Es smējos tik skaļi, ka pat īsti nesadzirdēju atriebības draudus, ko viņš man veltīja.

—   Kas jums te meklējams, ser? — bija pirmais sakarīgais Gajāra jautājums.

- Es jums nejautāšu to pašu, mesjē Dominik Gajār. Ko jūs te meklejat, man tāpat skaidrs. Ha-ha!

Es prasu jums velreiz, ser, — viņš atkārtoja augošās dusmās, — kas jums te darāms?

Es neatnācu šurp darījumu deļ, — es turpināju sava vieglas ironijas toni. — Es neatnācu šeit darījumu dēļ, gluži tāpat kā jūs.

Tas, ka es uzsveru beidzamos vārdus, advokātu saniknoja līdz neprātam.

Tad, jo ātrāk jūs no šejienes pazudisiet, jo labāk! viņš kliedza, nikni saraucis uzacis.

—   Kam labak? — es vaicāju.

—  Jums pašam, ser! — viņš atreca.

Arī es jau sāku zaudēt pašsavaldīšanos, kaut centos sevi kontrolēt.

—   Mesjē! — es teicu, pieiedams viņam cieši klat un skati damies tieši acīs. Līdz šim es vēl nezināju, ka Bezansona jaunkundzes maja ir Dominika Gajāra īpašums. Ja būtu to zinājis, es sajustu mazaku cieņu pret šī nama svētumu. Bet jūs, mans kungs, neprotat cienīt šo namu. Jūs izturējāties ka nelietis pret šo jauno meiteni, — es gribēju teikt, pret jauno lēdiju — jo viņa šo nosaukumu pelni tāpat ka jeb

kura jūsu zemes aristokrāte. Es biju jusu zemiskas izturēšanās liecinieks, dzirdēju jūsu nekrietnos priekšlikumus.

Gajārs sarāvās, bet neteica ne vārda. Es turpināju:

—   Jūs neesat džentlmenis, ser. Tādēļ neesat cienīgs divkaujā stāties pretim manas pistoles stobram. Šīs mājas saimnieces acumirkli nav mājās. Un jūs šeit pašreiz esat tads pats viesis ka es. Un klausieties, ja jus pēc pāris sekun- dēm no šejienes neaiziesiet, mana pataga lēkās pa jūsu muguru.

Pateicu to visu rnierigā savaldībā, gluži vēsa, noteikta toni. Gajars saprata, ka es nejokoju un vārdiem var sekot darbi.

Jus man par to dārgi samaksāsiet, — viņš nošņaca.

Jus redzēsiet, ka šinī zemē spiegiem nav vietas.

—   Ejiet, ser!

—   Un tu, skaistais kvarteroniešu tikumības paraugs, viņš vel piebilda, uzmezdams Aurorai ļaunu skatienu, atceries, drīz pienāks diena, kad tu kļūsi piekapigaka. Tad tev vairs nebūs tik galanta aizstavja.

—   Vel vienu vardu, un es . .

Es paceļu savu jātniekā pātagu. Tā būtu nošvikstējusi viņam par plecu, bet viņš negaidīja sitienu un, steidzīgi izslīdēdams pa durvīm, aizskrēja caur verandu.

Es sekoju viņam uz terases, lai pārliecinātos, vai viņš tiešām aizgajis, un noliecos pār margām. Putnu satraukta uz- spurgšana un iečivināšanās norādīja, ka gar krumu puduriem kāds aiziet pa ceļu.

Es pagaidīju, līdz redzeju atveramies parka vārtus. Tad aiz žoga pazibēja galva — tur pa ceļu aizgāja sarūgtinātais pieludzejs.

Atpakaļ viesistaba atgriezies, es aizmirsu, ka tāds nekrietns radījums vispār eksiste.

XXV nodaļa LAIMES STUNDA

Saņemt pateicību ir vienmēr patīkami, bet daudz patīkamāk to redzet, atmirdzot mīļota cilvēka acis, vai dzirdēt, ka to pasaka mīļas lūpas.

Ar priecīga satraukumā pukstošu sirdi iegāju atpakaļ viesistabā. Aurora metās man pretī, aizkustinošos vārdos izteikdama dedzīgu pateicību. Un, pirms es paguvu iebilst

kaut vārdu un izstiept roku, lai viņu atturētu, skaistā meitene jau bija pārskrējusi pari istabai un nokritusi ce|os man pie kajam. No visas sirds viņa pauda savu pateicibu.

—   Piecelieties, dārgā Aurora! —es iesaucos un, satvēris viņas rokas, aizvedu un apsēdināju viņu uz dīvāna. — Tas, ko es darīju, nepelni tādu pateicību. Ta mana vieta būtu rīkojies ikviens.

—   Nē, mans kungs! Ikviens? Jūs maldāties. Ļoti daudzi tā nedarītu. Jus nepazīstat šo zemi. Te maz tādu, kas aiz- stavetu vergu. Balto goda un aizsardzības likumi neattiecas uz mums, kuru dzīslas rit nolādēto asinis. Ak, krietnais sve- šiniek, jūs pat neaptverat, cik daudz laba jus man izdarījāt un cik ļoti, |oti esmu jums pateicīga.

Jus nosaucāt mani par svešinieku, Aurora. Taisnība, mums līdz šim reti izdevies pārmīt kadu vārdu 1111 nekad nav gadījies parunat vienatnē, tomēr mēs jau esam tik labi pazīstami, ka jums vairs nevajadzētu uzskatīt mani par svešinieku. Es vēlētos, lai jūs runātu ar mani ka ar tuvinieku.

Ka ar tuvinieku? Es jūs nesaprotu, mans kungs!

Auroras lielās, brūnās acis, mema izbrīnā jautādamas, vērās manī.

Ja, ka tuvinieku, Aurora! — es atkārtoju. — Es vēlētos, lai jūs no manis vairs nevairītos, . . . lai jūs man uzticētos . . . lai jus uzskatītu mani par savu draugu, par . . . par brāli.

Nu, ko jus runājat, cienītais kungs! Uzskatīt jūs par brāli? Jus? Balto? Jūs, augstdzimušu un izglītotu džentlmeni? Bet es . . . es, ak dievs! Kas esmu es? Verdzene, kuru katrs gatavs iznicināt. Ari mīlot iznīcināt. Ak dievs, ak dievs, kapec tu devi man tik grūtu likteni? Un viņa aizklāja seju ar plaukstām.

Aurora! — es iesaucos. Viņas izmisums deva man cerību. — Uzklausiet mani, Aurora! Uzklausiet mani . . . jūsu draugu . . . jusu . . .

Viņa atņēma rokas no sejas un, galvu pacēlusi, paskatījās manī. Viņas asarās mirdzošās acis atkal ka izbrīnā jau- tādamas vērās mani.

Un acumirkli man pazibēja doma, kas, vārdos izteikta, varbūt skanētu ta: «Cik ilgi mēs būsim te divi vien? Jebkura mirkli mūs var iztraucēt, un tik drīz varbūt vairs neradīsies tik izdevīgs brīdis parunat ar Auroru, tade| nedrīkst šo bridi zaudēt tukšās sarunas. Man tūlīt japasaka, kādēļ esmu šeit ieradies.»

—   Aurora! — es iesaku. — Si ir pirmā reize, kad mums izdevies satikties vienatnē. Hs ļoti, ļoti ilgojos pēc šī tikšanas brīža. Man vajadzēja pateikt pāris vārdu, kas domāti tikai jums vienai vienigai.

—   Man vienai? Ko, mans kungs?

—   Aurora, es jus mīlu!

Mani? Mīlat? Bet, mans kungs, tas taču neiespējami!

Ne, vairak neka iespejami; ta ir patiesība! Klausieties, Aurora! Es iemīlēju jus pirmajā mirklī, kad ieraudzīju. Pat vēl agrāk, jo mana sirds jau bija ietvērusi jus sevī, pirms es apzinājos un,sapratu, ka esmu jūs redzējis … No tā mirkļa manī pret jums kvēloja skaidras, gaišas un godigaš milesti bas jutas, — ne tā zemiskā kaisle, kuru jūs pirms dažiem mirkļiem atraidījāt. Es varu godīgi atzīties: arī mana mīlestība ir kvēla, jota valdonīgi pārņēmusi manu sirdi, apklusi nādama visas citas jūtas. Dienām un naktīm es domāju tikai par jums, Aurora! Jus esat manos sapņos, un nomodā jūsu tels visur pavada mani. Neuzskatiet manu mīlestību tikai par sapņu iluziju, tāpēc ka es tik mierīgi jums stāstu par savām jūtām. Visādu apstākļu deļ man jābūt savaldīgam. Es ierados pie jums ar noteiktu apņemšanos esmu ilgi, ilgi to visu pārdomājis un varbūt tadeļ tagad tik nosvērti un mierigi atklaju jums savu mīlestību. Es jau teicu, Aurora, ka mīlu jus. Un es velreiz atkārtoju: es mīlu jūs ar visu sirdi un dvēseli.

—   Jūs milat mani? Ak, nabadzīte!

Pēdējos vardup Aurora pateica tik dīvaina noskaņa, ka es pārsteigts uz mirkli apklusu, nezinādams ko atbildēt. Likās, ar skumju noputu izdvestais vārds neattiecas uz viņu pašu, bet ir sacīts par kādu citu personu.

Aurora, — es turpināju pēc īsa klusuma brīža, es … es pateicu jums visu. Godīgi un vaļsirdīgi. Un lu- dzu jus but tikpat atklatai. Sakiet, vai jus mīlat mani?

Es nespetu tik mierīgi jautāt, ja nebūtu jau iepriekš pārliecināts par viņas atbildi.

Mes sēdējām cieši blakus uz dīvāna. Un, pirms es beidzu runāt, jutu, ka Auroras maigie pirksti pieskaras manai rokai 1111 mīļi to paspieda. Kad es apklusu, Auroras galva noslīga man pie krūtīm, un viņa klusi čukstēja:

Ari es . . . no pirmā, pirmā mirkļa, kad jus ieraudzīju.

Manas rokas strauji apskāva miļoto meiteni, un labu brīdi mes abi klusējam, nespēdami izteikt ne varda. Patiesas mīlestības uzliesmojums visdziļāk izjūtams klusējot. Nav vajadzīgi vardi, lai pateiktu, ko nozīmē reibinoši skūpsti.

dziļi sirsnīgi skatieni, rokas spiediens un apkampieni. Labu bridi mūsu lūpas pavērās tikai īsiem, aprautiem, priecīgiem izsaucieniem. Mes nespejam runāt, jo jutāmies pārāk laimīgi. Svētlaimes bridi lupas klusēja.

* * *

Bet pašreiz šeit nebija ne vieta, ne laiks, acis aizverot, baudīt mīlestības svētlaimi, un saprats mani atkal atsauca īstenībā. Vēl daudz kas norunājams un apspriežams, pirms droši varēsim ļauties laimei, ko dāvās mūsu sirdis pamodusies mīlestība. Mes abi zinājām, kads dziļš bezdibenis guļ starp mums. Mes sapratām, ka bus jāiet pa ērkšķainu pārbaudījumu ceļu, pirms sasniegsim savu laimes salu. Pretim pašreiz pārdzīvotam svētlaimes brīdim nostājās tumšā un bistama rītdiena, un domas par to aizdzina mirklīgo laimes sapni.

Aurora vairu nešaubījās par manu mīlestību. Viņa ticēja man. Ticēja, ka es vēlos iegūt viņu par savu sievu. Mīlestība un pateicība nepieļāva pat ne mazāko šaubu ēnu, un mes runājām par visu tāda savstarpēja uzticība, kadu cilvēki dažreiz iegūst tikai pec ilgiem draudzības gadiem. Mēs runājām steigšus. Mēs nezinājām, kura brīdī mūsu saruna var pārtrūkt, kādam citam ierodoties. Mēs nezinājām, kad mums atkal izdosies satikties vienatnē. Mēs nedrīkstējām zaudēt laiku.

Es paskaidroju Aurorai, kadi mani pašreizejie apstākļi un ka pec dažam dienam ceru saņemt lielāku naudas summu, ar kuru, jādomā, pietiks, lai īstenotu savu nodomu. Kadu nodomu? Izpirkt savu līgavu!

Un tad, — es teicu, — tad mēs apprecēsimies.

—   Zel, nopūtas Aurora, — pat tad, ja es būšu brīva, šeit mēs nevarēsim appreceties. Vai nav savadi, ka cietsirdīgie likumi mūs vajā ari tad, kad šķietami atdod mums brīvību?

Es piekrītoši pamāju ar galvu.

—   Mēs drīkstētu preceties, — viņa skumji turpināja,

tikai tādā gadījumā, ja jūs varētu apzvērēt, ka jūsu dzīslās rit afrikāņu asinis.

Grūti ticēt, bet tāds cietsirdīgs likums valda šinī kristigo zeme Luiziana.

Neuztraucies un nedoma par to, Aurora! — es jautri ierunājos, cenzdamies viņu nomierināt. — To apzvērēt nebūs grūti. Es izņemšu no taviem matiem zelta adatiņu, ieduršu tavas ml[ās rociņas zilajā vēnā, izsūkšu pilienu tavu asiņu un tad došu šo viņiem vajadzīgo zvērestu.

Kvarterone pasmaidīja, bet pec mirkļa skumju ena atkal pavīdēja viņas sejā.

Neskumsti vairs, mīļotā! Aizdzen šis drūmās domas! Kadeļ mums jāsalaulājas tieši šeit? Aizbrauksim kaut kur citur. Ir daudz tikpat skaistu zemju ka Luiziāna un baznīcu, ne mazāk krāšņu ka svētā Gabriela doms. Mēs brauksim uz ziemeļiem, uz Angliju . . . Franciju . . . vienalga, kur. Tikai neskumsti vairs.

—   Ak, ne jau par to esmu noskumusi.

—   Bet kadeļ tad?

—   Ak, es baidos . . . baidos . . .

—   Saki, par ko tu baidies?

Baidos, ka jums neizdosies . . .

—   Nesaprotu. Kas neizdosies?

—   Kļūt par manu saimnieku . . . nopirkt mani . . .

Un it kā nokaunējusies par to, ko pateica, nabaga meitene nokara galvu. Viņas acis iemirdzējās asaras.

—   Kapec tadas domas?

—    Jau daudzi mēģinājuši mani nopirkt. Piesolījuši lielu naudu, pat lielāku summu, neka jūs minējāt, bet veltīgi. No ta nekas neiznāca: mani nepardeva. Ak, cik pateicīga es par to biju Eiženijas jaunkundzei! Tas bija mans vienīgais glābiņš. Viņa negribēja no manis šķirties. Toreiz es jutos laimīga. Bet tagad . . . tagad viss ir savādak . . . Tieši preteji.

—    Nu, es piesolīšu vel vairak. Visu, kas man pieder. Varbūt ar to pietiks. Tiem, kas gribēja tevi nopirkt, bija tādi paši zemiski nodomi kā misteram Gajāram. Jaunkundze to zinaja un tapec nepiekrita. Viņa ir parak labsirdīga, lai pieņemtu šādus priekšlikumus.

—   Taisnība. Bet es baidos, ka viņa noraidīs ari jūs.

—    Nē, es Eiženijas jaunkundzei visu paskaidrošu. Teikšu viņai, ka man ir visgodīgākie nodomi. Es lūgtin izlūgšos viņas piekrišanu. Ticu, ka viņa man neatteiks. Ja viņa jūt pret mani pateicību . . .

Ak, mans kungs, — Aurora iesaucās, māņi pārtraukdama. — Viņa ir jums pateicīga, ļoti pateicīga. Un tomēr viņa nekad nepiekritīs, nekad! Jūs vel nezināt visu. Ak, vai! Ak, vai!

Auroras acis atkal pieplūda ar asarām. Viņa noliecās uz dīvāna, kuplie mati parslidēja viņai pār seju, apslēpdami to maniem skatieniem.

Auroras vārdi samulsināja mani, un man jau vērās lūpas prasīt viņai paskaidrojumu, kad ausis ieskanejas piebraucošās karietes riteņu troksnis. Es pielecu kajas, pieskreju pie atvērtā loga un paraudzījos pari apelsīnu koku pudura galotnēm. Ieraudzīju starp kokiem pazibam cilvēka galvu. Tas bija Eiženijas kučieris. Kariete tuvojās vārtiem.

Tada jutu satraukumā es neuzdrošinājos satikties ar lēdiju un tādē[, steigšus atvadījies no Auroras, es izmetos no istabas.

Izkļuvis arā, sapratu, ka, aizejot pa galvenajiem vārtiem, es riskēju tiešam satikt Eiženiju. Zināju mazus darza vārtiņus, pa kuriem varēja nokļūt uz staļļiem, un no turienes ceļš aizvijās tieši uz mežu. Ari pa šo apkartceļu varēja aizjāt uz Brindžersu. Noskrējis pa terases kāpnēm, devos caur darza vārtiņiem tieši uz staļļiem saimniecības pagalmā.

XXVI nodaļa NĒĢERU CIEMATS

Drīz vien nokļuvu stallī, kur stāvēja mans zirgs un, skaļi zviegdams, apsveica mani. Scipiona nekur neredzeja.

«Viņš droši vien aizgajis savos darbos,» es nodomāju. «Varbūt sagaida atbraukušo karieti. Nekas. Nesaukšu viņu. Zirgs ir apseglots, un iemauktus uzlikt varu pats. Tikai nabaga Scipions šoreiz pazaudēs ceturtdaļdolāru — parasto pakalpojuma maksu.»

Sakārtojis zirga iemauktus un laužņus, es izvedu to no staļļa, ielēcu seglos un aizjāju.

Ceļš, pa kuru es šoreiz pagriezos, veda gar «melno ciematu» un tad pāri laukiem aizvijās uz tumšu ciprešu un milzīgo nisas koku mežu tālumā. No šī lauku ceļa nogriezās šauraka taka, pa kuru varēju atkal nokļūt uz galvena piekrastes ceļa. Biju vairākkārt jājis pa šo ceļu un to labi pazinu.

Nēģeru ciemats atradās kādus divi simti jardus no plantācijās galvenas majas. Ciemata bija piecdesmit vai sešdesmit mazas būdiņas, glīti celtas un izvietotas divās rindās gar plata ce|a abām pusēm. Visas būdiņas bija pilnīgi vienādās, 1111 katras priekšā auga magnolija vai krāšņais Ķīnas koks. Ap kokiem plūsmoja salds ziedu aromāts, bet kuplās, zaļas lapotnes ena varēja allaž redzet mazos neģerenus, kas visu dienu vaļajas smiltīs. Visada vecuma un auguma puišeli — sākot ar sīkiem knīpām, kas vel rāpoja, līdz drukniem, jau ņipri skraidošiem berņukiem. Ari adas krasa tiem bija visdažādākās melnīgsnējo un tumšādaino niansēs; gaiš- adainie kvarteroni jaucās ar melnajiem bambariem, uz kuru ādas, ka zobojas amerikaņi, «melna ogle atstatu gaišu plankumu». Tikai nomazgājot biezo putekļu kārtu, nebūtu grnli pateikt, kada tiem sejas krāsa. Viņu mazie, apaļīgie augumi bija pilnīgi kaili no sprogainas galvas līdz pat garajam izvērstajām pēdām. Tā šie mazie melnie un dzeltenie zeņķi cauru dienu draiskuļojās un rotaļājās ar cukurniedru stublājiem, melones miza's gabaliem vai kukuruzas vālītēm, jautri un laimīgi, tāpat ka mazie lordi, kas savās greznajas, ar tepiķiem izklātajās bērijistabās spēlējās ar dārgām 110 Vaczemes tirgiem atvestam rotaļlietam.

Ieejot nēģeru ciematā, jūs tūlīt ievērosiet būdiņu priekšā zeme iedzītus garus meloņkoka mietus vai cukurniedru stublājus, uz kuriem uzsprausti lieli dzelteni ķirbji ar sānos izurbtu caurumu. Tie ir sartas čurkstes — skaistakās Amerikas bezdelīgas — būrīši. Čurkste ir šejienes nēģeru visvai- rak iemīļotais putns, ko senatne ļoti mīlēja ari te kādreiz dzīvojošie sarkanādainie iezemieši. Jusu uzmanību saistīs ari pie būdiņu sienām pakartas sarkano un zaļo piparu pākstu virtenes un šur tur piekarinats izžāvētu ārstniecības zālīšu sainis, kas pieder neģeru «aptieķniecei». Visu šo dziedniecības bagātību īpašniece ir kāda «krustmāte Feba» vai «krustmāte Kleopatra», vai «vecmāmiņa Fillisa». Jebkura no šīm krustmamiņam prot no zaļajam un sarkanajam piparu pākstīm dažu, aiz būdiņas mazā darza «pleķītī» izaudzētu garš- /.ališu piedevu palīdzību pagatavot tik garšīgu piparsautc- jumu, ka ikvienam gardēdim saskries siekalas mutē.

Varbūt pie biīdiņu sienām jums izdosies pamanīt arī kaut ko no dzīvnieku pasaules atribūtiem: kadu truša, jeriota, oposuma vai pelekās lapsas ādu; reizem redzami ari bizam- žurkas vai pat purva mežakaķa — lūša «kažoki». Tas būdiņas īpašnieks, pie kura sienas karājas lušada, skaitās tā laika Nimrods1 , jo lūsis ir visretākais un dargakais medījums Misisipi mežu faunā. Neģeru ciematos nekad neredze- siet žāvējoties panteras vai stirnas adu; lai gan abi šie dzīvnieki skraida apkārtējos mežos, tie nav pieejami medniekam- nēģerim, kuram aizliegts lietot šaujamos ieročus. Mazākos, sīkākos dzīvniekus, kurus pieminēju, var sagūstīt bez lodes, un pie būdiņām pakarinātie dzīvnieku «kažociņi» ir kada Ce-

Nintrods labakais mednieks.

zara, Scipiona, Hanibāla vai Pompeja daudzu medību nakšu ieguvums. Spriežot pēc mednieku vārdiem, jums var likties, ka atrodaties nevis neģeru ciematā, bet kaut kur senajā Roma vai Kartāga.

Tada ir neģeru ciemata sīka ekonomika.

Ieejot mazaja ciemata — ta tiešām var nosaukt lielo plan laciju nēģeru dzīves vietu, — jus tūlīt ievērosiet visas ši.n sīkās īpatnības. Tās ir ļoti raksturīgas ciemata kopīgajā ainavā.

Tūlīt jus ieraudzīsiet arī uzrauga māju, kura stāv mazliet atstatu no būdām vai arī — ka tas ir tieši Bezansonu plantācijā — abu nēģeru būdu rindu galā, ciemata ce|a mala ar galveno fasadi pret piebraucamo ce|u. Šī maja, protams, ir daudz greznākā divstāvu celtne, ta var lepoties ar logu žalūzijām un verandu. Uzrauga maju apņem žogs, lai pasargātu to no neģerenu uzbrukuma, lai gan mazo bailes no pītās adas siksnas šo piesardzību padara nevajadzīgu.

Kad es tuvojos Bezansonu plantacijas neģeru «kvartālam», man vispirms acis duras visraksturīgākā šīs vietas vispārējās ainavas ipatmba: uzrauga lielā māja slējās pari visām zemajam, pieticīgajām nēģeru būdiņām, it ka tas sar- gadama un pieskatīdama. Man ta atgadinaja peretaju vistu ar cāļu bariņu. Asus lokus mezdamas, lidinājās lielās, sārtas "urkstes vai, uz izplestiem spārniem pie savas ķirbju mājiņas plivinādamās, sauca savu priecīgo: «tvit-tvīt-tvlt!» Visu ciematu apņēma saldais Ķīnas koka un magnolijas ziedu aro- inats, kas plusmoja pretim jau krietna attālumā no ciemata.

Piejājis vēl tuvāk, es izdzirdu cilvēku balsu čalu. Afrikāņu valodām raksturīgā intonācija skanēja vīriešu, sieviešu un bērnu balsīs. Es tūlīt iztēlojos ne reizi vien redzetu cilvēku pulciņu parastos ikdienas dzīves apstakļos: vīrieši un sievietes strādā dažadus majas darbus, citi sēž koku ena savas būdiņas priekša un atpūšas, — jo pašreiz darbs tīrumos beidzies, — vai, pulciņos sastājušies, dzīvi sarunajas; vel citi, pie durvīm sēdēdami, lapa zvejas tīklus vai kārto āķus un cilpas, ar kuriem doma noķert lielo mežakaķi lusi vai lielo milzu zivi klusajā līcī; pie kopīgas «ugunspagaļu» grēdas notiek žagaru skaldīšana, un mazie, garkājainie zeperi stiepj sīko kurināmo būdiņas pavardam, lai «krustmātes» varētu pagatavot vakariņas.

Sada patriarhāla rakstura sadzīves aina uzvedināja mani uz pārdomām par kaut kādam ciemata «vienvaldības» priekšrocībām. Un šī «vienvaldība» varētu parādīties varbūt ne gluži vergtura persona, bet kādā 110 tām formām, ko ieteicis Raps1 un viņa «sociālekonomisti».

«Lūk, šādā patriarhala iekārtā var iztikt bez smagā valsts pārvaldes aparāta,» es nodomāju. «Cik vienkārši un patīkami! Un mērķis tiek pilnīgi sasniegts.»

Protams, bet es biju aizmirsis vienu apstakli — cilvēku dabas nepilnību, kuras dЈ| pastāv iespeja — nē, gandrīz vai neizbegama likumsakarība, ka patriarhs pārvērtīsies par tirānu.

Bet kas tas? Pārāk skaļa cilvēka balss . . . Nē, kliedziens!

Vai prieka kliedziens? Ne, taisni otrādi, tā kliedz sāpes. Nāves moku kliedziens! Ari parejo balsu murdoņa, kas ar īsiem intervāliem atskanēja līdz manām ausim, vēstīja kaut ko |aunu, tas nebija parasts balsu troksnis. Kaut kas bija noticis.

Un atkal atskanēja moku kliedziens, šoreiz vēl ska|aks un ilgāks neka pirmoreiz-. Kliedziens skanēja no nēģeru ciemata. Ko gan tas nozīmēja?

Piespiedis zirgam piešus, es sāku auļot mazo būdiņu virzienā.

XXVII nodaļa «VELNA DUŠA»

Pec dažām sekundēm es jau rikšoju pa plato ciemata ceļu, kas atrodas starp mazo budēļu rindām, tad, pievilcis pavadu, apturēju zirgu un paskatījos visapkart.

Skats, ko ieraudzīju, acumirkli izgaisināja visus manus sapņus par neģeru patriarhālo dzīvi. Manā priekša pavērās traģiskās vergu dzīves īstenības aina.

Ciemata otrā gala blakam uzrauga majai atradās plašs iežogots laukums. Aiz sētas bija redzama cukura darītava liela eka paša laukuma malā. Turpat atradās milzīgs, apmēram desmit pēdu augsts sūknis, kas*gandrīz pašā augs gala izšļaca ūdeni. No ši sūkņa pa garu notekas sili, kas kalpoja par akveduktu, uzsuknēto ūdeni novadīja uz cukura va- ntavu. Blakus sūknim bija uzcelts paaugstinajums, uz kura pakāpās suknetajs, lai varētu aizsniegt sūkņa rokturi.

Si vieta tagad piesaistīja manu uzmanību, jo es ieraudzīju ap sūkni sapulcējušos ciemata nēģerus viriešus, bet sievietes un bērni raudzījās turp, pieplakuši pie žoga.

Visi, kas tur bija sapulcinati, — viri, sievietes un bērni izskatījās drūmi un nospiesti, viņu sejas bija redzamas šausmas un izbailes. Neskaidrā balsu murdoņā, īsos iekliedzienos un šņukstos izskanēja līdzcietība kadam cietējam. Es redzeju ari it ka draudošu atriebības domu savilktās uzacis. Bet tadu puli bija niecīgs skaits, vairums seju pauda tikai šausmas un padevību.

Nebija grūti nojaust, ka moku kliedzieni naca no tas vietas, kur atradas sūknis, un, ciešāk paraugoties turp, es sapratu, kas tur notiek. Tur sodīja kādu vergu.

Man šo nelaimīgo aizsedza ap viņu stāvošo nēģeru pulciņš, bet pāri viņu galvam es varēju redzet vergu Gabriēlu, kas bija līdz pusei kails un visiem speķiem sūknēja ūdeni.

Gabriēls bija milzīga auguma un ļoti spēcīgs bambaru nēģeris. Uz abiem viņa pleciem bija iededzināta karaliskas lilijas zīme1 . Tas bija mežonīga izskata virs un, kā dzirdēju, neželigs un brutāls savā rakstura; no viņa baidījās ne vien neģeri, bet arī baltie, kam bija gadījies ar viņu saskarties. Bet tas nebija viņš, kas tika sodīts. Viņš bija tikai spīdzināšanas soda izpildītājs, dzivais spīdzināšanas rīks.

Ja, šis sods bija nežēlīga spīdzināšana. Es zināju, ko tas nozīmē.

Odens novadsile bija no sūkņa atvienota un upuris novietots tieši zem ūdens strūklas. Viņš bija stipri piesaitets dzelzs riņķim, kas aptvēra kaklu ta, ka nelaimīgais it nemaz nevarej. _.. ui pakustināt, un nepārtraukta ūdens strūkla gāzās viņam liesi uz pakauša.

«Un ta ir spīdzināšana?» jus droši vien neticīgi iesauksieties. Jums liekas, ka tas nepavisam nav mocoši. Vienkārši maza papeldešanas zem aukstas dušas un vairāk nekas.

Taisnība. Pirmaja mirklī jūs sajustu tikai nepatīkamu aukstā ūdens šalti, bet pēc tam . . . Ticiet man, uz galvas uzlieta izkausēta svina strūkla vai ari nerimtīgi sitieni pa galvu nesagādātu tik sāpīgas mokas ka šī auksta Ūdens strūkla. Sī nepanesamā spīdzināšana rada neaprakstamas mokas. Ne jau velti to nosaukuši par «velna dušu».

Atkal no sūkņa puses atskanēja tik drausmīgs kliedziens, ka man gandrīz asinis sastinga dzīslās.

Ka jau teicu, sākumā es nelaimīgo sodāmo nevarēju redzēt. Starp viņu un mani atradas cilvēku bars. Bet neģeri, redzedami mani piejājam, tūlīt pašķirās un atkāpās kadu soli atpakaļ, it ka gribētu, lai es būtu te notiekošā liecinieks.

Kad pūlis manā priekšā pašķiras, briesmīgās spīdzināšanas aina pilnīgi pavērās manam acīm, un es šausmas nodrebēju. Spīdzinātais upuris bija vīrietis — koši melns neģe- ris. Blakus viņam staveja spēcīga auguma mulate un meitene ar tadu pašu sejas krasu. Abas sievietes — māte un meita stāvēja apskavušas un rūgti raudāja. Pat vairāku desmitu jardu attālumā cauri listoša ūdens šļakstiem varēja

' Pec Luiziānas vecajiem franču likumiem lilijas zinies iededzināšana bija viens no vergu sodīšanas paņemieniem. Vergus ar šo zīmi varēja sastapt planlatoru vergu vidū ari taja laika, par kuru stasta autors.

dzirdot viņu ska|os šņukstus un elsas. Es viņas pazinu no pirmā acu uzmetiena — tās bija maza Hloja un viņas māte. Zibenīgi atri mans skatiens pārsviedās uz nelaimīgo ciete- ju. Ūdens, plūzdams pari galvai, apņēma to kā stikla kupols un apslēpa viņa seju, bet, ieraudzījis atkarenās, zivs spurām līdzīgas ausis, es sapratu, kas ir šis upuris. Tas bija Scipions!

Atkal man ausis iegriezās ilgs un sāpīgs moku kliedziens, kas, likās, naca no cieteja sirds dziļumiem.

Es nenogaidīju, kamēr kliedziens apklust. Mani no mocekļa šķira sešu garenisku dēļu žogs. Bet kas par to? Ne mirkli nepratodams, es pagriezu zirgu tā, lai tas var ieskrieties, iecirtu sānos piešus, un mēs pārlidojām pari žogam. Es neapstājos, neizkāpu no segliem, bet, strauji pie- auļojis pie paaugstinājuma, pacēlu pātagu un no visa speķa, cik vien mana roka spēja, cirtu pa bambara kailajiem pleciem. Pārsteigtais mežonis atlaida sūkņa rokturi, it kā tas pēkšņi butu parverties par nokaitētu dzelzi, nolēca no paaugstinājuma un skaļi kaukdams aizskrēja uz savu budiņu.

Ncgeru pūlī atskanēja skaļa murmināšana un atzinīgi saucieni. Bet mans zirgs, negaidīta Ieciena un patagas švīkstoņas satracinats, sprauslādams rāvās uz priekšu, un pagāja labs bridis, pirms es paguvu to nomierināt. Kamēr savaldīju zirgu, es pamanīju, ka neģeru atzinības saucieni pēkšņi apravas, apklusa ari pateicības vardi un iestājās nāves klusums, kas vēstīja atkal jaunu briesmu draudus. Dzirdēju, ka tuvāk stāvošie nēģeri čukstus brīdināja mani būt piesardzīgam, un tālāk atskanēja saucieni:

— Uzraugs! Uzraugs! Larkins! Skat, massa, viņš nāk šurp!

Tajā pašā mirklī es izdzirdu aizmugurē briesmīgus, skaļā balsī izkliegtus lāstus. Atskatījos uz to pusi, no kurienes šie lāsti atskanēja, un ieraudzīju uzraugu.

Uzraugs pašreiz izdrazas pa savas mājas sētas puses durvīm. Visu laiku viņš bija stāvējis mājā pie loga, vērodams Scipiona mocišanu.

Līdz šim man ar šo viru nebija nācies sastapties. Tagad redzēju, ka man tuvojās rupja, zvēriska izskata cilvēks, mazliet uzkrītoši ģerbies, vicinadams roka garo karavānu dzinēja pātagu. Es redzeju viņa niknuma izvalbītās acis, zili melno seju un sapratu — viņš taisās man uzbrukt. Man nebija nekāda ieroča, tikai jātnieka pātaga, un es gatavojos aizstāvēties ar to pašu.

Uzraugs skrēja šurp, visu laiku velnišķīgi ladēdamies.

Pieskrējis gandrīz pie mana zirga galvas, viņš apstājas un norēca:

Ko tu, velis tevi rāvis, jaucies manās darīšanās? Kas tu, noladetais . . .

Pēkšņi rēciens apravās, un viņš pārsteigts blenza mani. Ari es biju pārsteigts, jo brutālaja uzrauga saskatīju nelieti, kas uzbruka man uz kuģa. Mans garā medniekdunča varonis! Taja pašā mirkli ari viņš bija mani pazinis.

Savstarpējā pārsteiguma radītais klusums ilga tikai pāris rnirk|us.

— Velis un elle! — nelietis atkal iebrēcās, šoreiz paceldams balsi vēl draudošākā toni. — Tas esi tu? Nost pātagu! Man priekš tevis kas labaks!

To sacīdams, viņš izrava no svārku kabatas pistoli un, steigšus uzvilcis gaili, mērķēja pret manam krūtīm.

Es vel vienmēr sēdēju seglos, mans zirgs nemitīgi nemierīgi mīņājās, tāpēc viņš nevareja tūlīt nomērķēt un izšaut. Ieraudzījis spīdošo pistoli, zirgs saslējās uz paka|kājām, un tagad viņa ķermenis atradas starp mani un pistoles stobra galu un faktiski aizsedza mani.

Kā jau minēju, man nebija cita ieroča, tikai pataga. Par laimi ta bija spēcīga jātnieku pātaga ar stingru svina rokturi. Es ātri satvēru pātagu aiz tievga|a, un tam mirkli, kad zirga priekškāju pakavi atkal atsitās pret zemi. es iecirtu piešus tik spēcīgi zirga sānos, ka tas ar milzu Iecienu ravas uz priekšu. Šis leciens aiznesa mani tieši tur, kur vajadzēja, — blakus manam uzbrucējam, kurš, ši negaidītā izrāvienā samulsinats, aizkavējas vērst pistoli pret mani uz to pusi, kur tagad atrados. Tādēļ, pirms viņš paguva nospiest pistoles gaili, es paguvu iesist ar patagas kāta smago galu viņam pa galvu un nogāzu viņu zeme. Kritiena mirklī atskanēja arī šāviens, lode ieurbās zeme tieši pie zirga kajam. Laimīgā karta, ievainots netika neviens. Ierocis izkrita no nelieša rokam un novēlas blakus viņam smiltīs.

Tas bija tikai nejaušs laimes gadījums, ka paguvu laika piecirst piešus un zirgs palēcas uz priekšu. Un, ja es nebutu trāpījis ar pirmo sitienu, izdevīgais mirklis otrreiz neatkārtotos. Uzraugam bija divstobru pistole un, ka vēlāk noskaidrojās, viņam Ildzi bija vel otrs, mazāka kalibra ierocis.

Nelietis gulēja izstiepies un nekustejas, it ka miris, un es jau sāku bažīties, vai neesmu viņu nogalinājis. Tad nu mani sagaidītu briesmīgas nepatikšanas. Kaut gan apzinājos, ka mana rīcība attaisnojama, jo es aizstāvējos, bet neuzbrukti, kā to pierādīt? Visu man apkārtstāvošo aculiecinieku neģeru vienprātīgs apliecinājums neatsvertu viena balta cilvēka apgalvojumu un pašreizejos apstāk|os nenozīmētu absolūti neko. Un, apsverot visus blakusapstak|us, kas tiešām šim reizē izraisīja šo sadursmi, viņu liecība Varētu man vairak kaitēt neka palīdzēt. Biju nok|uvis visai sarežģīta situācijā.

Es nokāpu no zirga un piegāju pie zemē guloša Larkina, ap kuru drūzmējās neģeri. Man pienākot, viņi atkal pašķirās, dodami ce|u.

Nometies uz ce|gala, es pieliecos un saku apskatīt Larkina galvu. Ievainojums asiņoja, bet galvaskauss bija vesels.

To redzedams, es sāku nomierināties. Larkinu apslacīja ar aukstu ūdens šalti. Pirms paguvu piecelties, pamanīju, ka ari uzraugs sāk atgūt samaņu, un tas mani vēl vairak nomierināja. Ieraudzīju, ka no Larkina svārku krusu kabatas izspiedies otras pistoles gals. Izvilku to un kopa ar iepriekš nomesto ieroci paņemu pie sevis.

Kad viņš atgūs samaņu, es teicu nēģeriem, pasakiet viņam, ka, ja viņš man velreiz uzbruks, arī man bus ierocis.

Pavēlējis aiznest Larkinu uz viņa maju, es piegāju pie izmocītā upura. Nabaga Scipions! Viņš bija tā samocīts, ka ilgi nevarēja atžilbt un izstāstīt, par ko saņēmis tik nežēlīgu sodu.

Kad beidzot visu uzzināju, man sašutumā atkal saka vārīties asinis. Scipions bija pārsteidzis uzraugu pie kada šķūņa aiz nēģeru ciemata. Viņš bija sagrābis mazo Hloju; meitene raudādama pulējusies izrauties no viņa rokam. Tēvs meties meitu atbrīvot un sašutuma un satraukuma iesitis uzraugam. Par tadu pārkāpumu pec vietējiem likumiem ne- ģerim varētu nocirst roku. Bet nelietīgais Larkins negribejis nodot lietu tiesai, jo neuzdrošinājies atklāt iemeslus, kas izsauca Scipiona noziegumu, un nolēmis aizstat likumīgo sodii ar pašmājas spīdzināšanu zem sūkņa.

Noklausījies šo bēdīgo stāstu, es vispirms gribēju doties pie Bezansona jaunkundzes, izstāstīt viņai visu un lūgt padzīt šo mežonīgo uzraugu, par katru cenu atbrīvoties no tāda nelieša.

Mazliet apdomajies, tomēr mainīju savu straujo apņemšanos. Biju taču nolēmis turp doties rīt, lai nokārtotu ko daudz nozīmīgāku manis paša labā. Rit gribēju lugt par Auroru.

«Rit es izstāstīšu ari par Scipionu,» es nodomāju, «varbūt tas bus labs ievads turpmakajam, grūtākajam lūgumam.»

Apsolījis vecajam nēģerim, kas mani tik rūpīgi kopa slimošanas laika, neaizmirst viņu, es sēdos seglos un aizjāju.

Mani pavadīja nēģeru pateicības saucieni un svētības novēlējumi. Kamēr jāju pa ceļu cauri nēģeru ciematam, no būdiņām izsteidzās sievietes un pusaudzes meitenes, skrēja man klāt un, pie seglu kāpšļiem pieķērušās, skūpstīja manas ka- jas.

Uz mirkli aizmirsās kvēlās laimes jūtas, kas pirms visiem pedejiem notikumiem sildīja manu sirdi. To vieta dvesele pildījās ar klusas, mierīgas laimes sajūtu, ko dava apziņa, ja tu esi izdarījis labu darbu.

XXVIII nodaļa GAJĀRS UN BULLI-BILLS

Izjādams no nēģeru ciemata, atteicos no iepriekšnodomāta apkartceļa. Eiženija par manu ciemošanos lielajā maja noteikti uzzinās, un tadeļ vairs nav nekādās nozīmes, vai no turienes mani redz vai ne. Jutos ļoti satraukts, ari mans zirgs bija tramīgs. Mums abiem nekādas grūtības neradīja neviens no ceļa sastaptajiem šķēršļiem. Pagriezu zirgu atpakaļ, pārlēcu diviem žogiem, tad, šķērsojot kokvilnas lauku, atkal nokļuvu uz piekrastes ceļa.

Pec kada brīža, kad mans zirgs bija daudzmaz nomierinājies, es sāku jāt lēnam, vēlreiz pārdomadams tikko notikušo.

Bija skaidrs, ka šis nelietis iekļuvis plantacija ar Gajāra ieteikumu un kaut kādu slepenu nolūku dēļ. Grūti spriest, vai viņš ar advokatu bija senāki paziņas, bet viņiem lldzigi nelieši instinktīvi saož un saprot viens otru; varbūt Gajars šo klaidoni bija atradis un pievācis pec kuģa bojāejās nakts. Uz kuģa man par šo puisi radas iespaids, ka viņš ir vienkārši blēdīgs karšu spēlmanis un azartists, jo tik nekaunīgi uzbāzās man ar savu derību piedāvājumu; var but, ka pēdējā laika viņš tieši ar to nodarbojas. Redzams, ari «nēģeru dzinēja» amats viņam nav svešs, vismaz iesacejs šai ziņā viņš nav.

Savādi, ka viņš, visu šo laiku strādādams plantācijā, nekā nezināja par mani. Bet to viegli izskaidrot. Kamēr es uzturējos širu maja, viņam nekad neiznāca ar mani satikties. Biv. tam viņš droši vien nezināja, ka Eiženijas jaunkundze ir ta pati lēdija, kurai viņš gribēja atņemt glābšanas jostu. Šim pieņēmumā nebija neka apšaubāma, jo uz kuģa atradas vairākas dāmas, kas glabās, izmantodamas korķu jostas vai sedekļus, mebeļti dēļus. Droši vien viņš pirmo reizi ieraudzi-

jis Eiženiju tikai tad, kad viņa lēca pari margām, un tāpēc ari, ļoti iespejams, tagad nepazina viņu.

Par manu ievainojumu un slimošanu pēc tam zinaja vienī- gi Eiženija, Aurora un Scipions, bet tam bija stingri piekodināts neģeru ciemata par to nestāstīt. Tatad jaunajam neģeru uzraugam, kas plantacijā atradās tikai neilgu laiku, varbūt pat nemaz neiznāca satikties ar Eiženiju, jo viņš saņēma visus norīkojumus no Gajāra. Un bez tam šis rupjais, neaptēstais puisis izskatījās diezgan pastulbs subjekts.

Ļoti iespejams, ka līdz mūsu pēdējam saskriešanās brīdim viņam nebija ne jausmas, ka es esmu viņa agrākais, uz kuģa satiktais pretinieks un Eiženija tā pati dāma, kurai viņš toreiz dzinās paka|. Varbūt viņš kādreiz ari kaut ko bija dzirdējis par manu uzturēšanos plantācijā un nodomājis, ka esmu viens no tiem, kas izglābās kuģa avārijā, smagi ievainots, varbūt apdedzis vai applaucējies, un tādu toreiz krast- malapacēla ne vienu vien, un gandrīz katra maja deva pajumti nelaimē cietušajam vai tik tikko nenoslikušam cilvēkam. Acīmredzot šis puisis bija ļoti aizņemts ar saviem vai, pareizāk sakot, Gajara dotajiem uzdevumiem: es nešaubījos, ka šos abus saista kadi slepeni darījumi, kuros šis puisis spēlē noteiktu lomu. Un viņa pastulbo aprobežotību Gajars varbūt uzskata par svarīgaku īpašību nekā gudrību. Bez tam šim nelietim piemita tieši tas,- kā pašam Gajaram pietrūka, — rupjš spēks un bravūrīga bezkaunība. Tieši tads zellis Gajaram izdevīgs, citādi viņš nebūtu to pieņemis.

Tagad Larkins zināja, ka esmu šeit, un droši vien mūsu satikšanos tik vienkārši neaizmirsīs. Vai meklēs iespeju man atriebties? Par to laikam gan nav jāšaubās, bet viņš, protams, izmēģinās kādus slepenus, zemiskus līdzekļus. Es nebaidījos, ka viņš mēģinātu vēlreiz man uzbrukt atklati, vismaz pats to nedarīs. Es jutu, ka ar savu drosmīgo pretošanos viņa uzbrukumam esmu viņu iebaidījis un viņš jutas uzvarēts. Man ir gadījies ari agrāk satikties ar šada tipa ļaudīm, un es zinu, ka viņi kadu laiku aizvelkas ar ierautu asti, bet nespēj pārdzīvot sakavi. Tāda ir nekaunīgo bravūrīga drosme!

Tatad nav jābaidās no atklata uzbrukuma, bet man draud vai nu slepena atriebība, vai arī likumos paredzētais sods.

Varbūt jūs brīnīsieties, kāpēc man pēkšņi iešāvās prata domas par likumu. Ta bija, un ne bez pamata.

Gajara slepeno plānu uzzinašana, viņa pret Auroru vērsto neķītro nolūku atklašana, mana nejauša sadursme ar Larkinu - viss līdz kritiskam stāvoklim saasināja radušos ap- stakļus. Mani sagraba nemiers, un es nolēmu, ka pēc iespejas atrak jasatiekas ar Eiženijas jaunkundzi un jāizrunājas par to, kas visvairāk satrauca manu sirdi, par kvarterones izpirkšanu. Tagad, kad mēs ar Auroru, atzīdamies mīlestība, bijām noskaidrojuši mūsu attieksmi vienam pret otru un jutāmies saderināti, nebija iemesla vairs ilgāk kavēties un zaudēt laiku.

Man pat-iešāvās prata, vai nejāt tūlit atpakaļ, un es jau pagriezu zirgu uz lielas majas pusi. Bet tad sāku svārstīties. Pārdomāju, pagriezu zirgu atpakaļ un turpināju jat uz Brindžersas pusi, stingri apņemies doties uz plantāciju naka- maja rīta, cik vien agri iespejams.

Iejājis ciemata, devos tieši uz viesnīcu. Uz galda es atradu vēstuli un čeku divi simti mārciņu sterliņu saņemšanai Brindžersas bankā. 5o paziņojumu man bija pārsūtījuši no Ņūorleānas bankas, kas naudas pārvedumu saņēmusi no Anglijas. Vēstule bez tam informēja mani, ka tuvākajās dienas es saņemšot vēl pieci simti mārciņu. Par šo naudu jutos ļoti iepriecināts, jo tagad varēju atlīdzināt no arsta Reigarta saņemto naudas aizdevumu, un tūlīt ari steidzos pie labsirdīga arsta.

Nakti pavadīju ļoti nemierīgi, gandrīz nemaz neaizmigu. Un vai kads brīnums: rit izšķīrās mans liktenis. Ko atnesis man rītdiena — laimi vai izmisumu? Tūkstoš veidos domās iztēlojās manas un Eiženijas sarunas rezultāti. Patiesībā šo sarunu es gaidīju ar lielāku satraukumu un bažām nekā neseno satikšanos ar Auroru. Varbūt tādēļ, ka šaubījos par sev labvēlīgu iznākumu.

No rīta, cik agri vien atļava pieklājībās likumi, es biju seglos un devos uz plantācijas pusi.

Izjājis no Brindžersas, pamanīju, ka ļaudis mani uzlūko ar neparastu interesi.

«Liekas, visi jau zina par manu sadursmi ar uzraugu,» es nodomāju. «Neģeri, bez šaubām, par to pastāstījuši. Tādas ziņas atri izplātās.»

Mani nepatīkami satrauca nelaipnā izteiksme ļaužu sejās. Vai tiešām, aizsargādamies no nelieša, būtu izdarījis ko ļaunu? Parasti tādā bruņnieciskā zemē, kāda bija Luiziana, sabiedrības simpātijas iegūst tas, kas uzvar savu pretinieku.

Kapec gan cilvēki lnkojas mani, īgni pieres saraukuši? Ar ko biju izpelnījies tādus pārmetumus? Biju ar patagu iegāzis pa galvu rupjam nelietim, kuru |audis paši sauca par Bulli- Billu, — tas nozīme bandītu. Biju sitis aizstāvēdamies. Ta- dai rīcībai saskaņa ar šis zemes morāles principiem vajadzēja pelnīt atzinību.

Varbūt pret mani tā izturas pavisam citu, pat mazliet smieklīgu iemeslu dē|? Biju dzirdējis, ka apkart klīst valodas par manam labajām attiecībām ar Eiženiju Bezansoni: esot pat iespējams, ka kada jaukā dienā šis svešais dēkainis kļūst par plantācijas īpašnieces vīru. Nav pasaulē vietas, kur līdzīgos apstakļos nebūtu skauģu, un Savienotās Valstis šai ziņa nav nekāds izņēmums. Zināju, ka šo baumu dēļ uz mani pavisam naidīgi raudzījās daži jaunie plantatori un tirgotāji- dendiji, kuri klīda pa Brindžersas ielām.

Es jāju tālāk, nepievērsdams uzmanību glūnošajiem īgņu skatieniem, un drīz vien vairs par tiem nedomāju. Biju pārāk norūpējies par gaidāmo satikšanos un sarunu, lai atļautos bažīties par šķietamiem niekiem.

Tagad ari Eiženija jau noteikti būs dzirdējusi par vakardienas notikumiem. Ka to uztvers viņa? Es biju pārliecināts, ka Gajars viņai uzspiedis šo nelieti par darbu uzraugu. Bet simpātisks viņai šis vīrs nevarēja būt. Jautājums tikai, vai viņai pietiks drosmes, — ne, vai viņai bus tik daudz varas, lai padzītu šo nelieti. Pat tad, ja uzzinās, kas viņš īsti ir? Maz ticams.

Izjutu pret šo nabaga meiteni dziļas simpātijas. Zināju, ka viņa Gajaram parādā lielāku naudas summu un tādēļ atrodas ši vira vara. Sapratu to ari no Gajāra sarunas -ar Auroru. Ari līdz Reigartam bija atklīdušas baumas, ka Gajārs nesen iesniedzis Ņūorleānas tiesa prasību par parāda piedzīšanu un tiesa to apstiprinājusi. Tagad Gajaram neesot vairs nekādu šķēršļu un viņš varot jebkurā bridi prasīt sprieduma izpildīšanu un atņemt Eiženijai viņas īpašumu vai vismaz tā daļu atbilstoši parada lielumam. To visu man Reigar.ts pastāstīja iepriekšeja vakarā, ši ziņa,ļoti satrauca mani un vel vairāk steidzināja kārtot Auroras izpirkšanu.

Iecirtu zirgam piešus sānos Un saku auļot. Driz vien nokļuvu pie plantācijas. Pie vārtiem piejājis, nokāpu no zirga. Tur neviens neparādījās, kam varētu nodot zirgu, bet Amerika tam nepiegriež sevišķu vērību. Tur katrs vārtu stabs vai koka zars var izpildīt zirgu puiša vietu.

To atcerējies, uzmetu pavadu uz sētas mieta un devos uz kungu māju.

XXIX nodaļa

«VIŅA TEVI MĪL»

Pilnīgi saprotams, ka man ienāca prata ari vakarējais uzbrucējs. Varbūt sastapšu viņu šeit? Maz ticams. Iepazīšanas ar manu patagas katu bus droši vien viņam sagada- jusi tadas galvassāpes, kas vairaka's dienas neatļaus iziet no mājas. Tomēr tagad uz negaidītu satikšanos es biju sagatavojies. Zem vestes man bija pabāztas abas viņa divstobre- nes, kuras uzbrukuma gadījuma nolēmu laist darba. Pirmo reizi apbruņojos ar «slepenu ieroci», bet tāda bija ši laika un šis zemes paraža — deviņpadsmit no divdesmit iela sastaptiem cilvēkiem nēsāja klāt noslēptu šaujamo. Ta darīja visi plantatori, tirgotā ii, advokāti, ārsti un pat garīdznieki. Ta apbruņojies, arī es iebaidijos sastapties ar Bulli-Billu. Sirds gan man pašreiz : as strauji, un soļi bija nemierīgi, , bet tam iemesls bija gaidāmā salikšanas ar plantācijas saimnieci.

Savaldījis, cik vien spēju, savu uztraukumu un izlikdamies mierīgs, iegāju mājā.

Majas kundzi ieraudzīju viesistaba. Viņa sagaidīja mani mierīgi, bez jebkāda apmulsuma. Biju pārsteigts un ari iepriecināts, ka viņa izskatījās jautrāka neka parasti. Es pat ievēroju daudznozīmīgu smaidu un iedomājos, ka viņa ir apmierināta ar to, kas noticis, jo nešaubījos, ka viņa visu zina. Tas man likās gluži saprotami.

Auroras viesistabā nebija. Es par to nopriecājos un cereju, ka vismaz kādu brīdi viņa te neienāks. Jutos apmulsis un īsti nezināju, ka iesākt man tik nozīmīgo sarunu, ka atklāt Eiženijai savas sirds lielāko noslēpumu. Pateikuši dažas parastās frāzes, mēs pieversamies vakardienas notikumiem. Izstāstīju viņai visu, noklusēju vienīgi notikumu ar Auroru.

Bridi šaubījos, vai pateikt Eiženijai, kas ir viņas jaunais darbu uzraugs. Biju pārliecināts, ka, uzzinājusi, ka tas ir tas pats cilvēks, kurš uz kuģa mani ievainoja, un, ja es nebūtu iejaucies, šis vīrs būtu atņēmis viņai iespēju izglābties, jaunā plāntatore katra ziņa gribētu 110 ta atbrīvoties.

īsu bridi apsvēru, kādas tadai rīcībai varētu būt sekas. «Bet, kamēr šis nelietis atradīsies šeit,» es nodomāju, «Eiženija nekur nejutīsies drošība. Labāk nekavējoties atbrīvoties no ši tipa.» Un es sadūšojos un nolēmu viņai visu izstāstīt.

Eiženija jutās bezgala pārsteigtā un, rokas saņēmusi, labu brīdi sēdēja klusēdama, tad saka vaimanāt:

—        Gajars . . . Gajars . . . To visu viņš . . . visu, visu! Ak, mans dievs! Mans dievs! Kur mans tēvs? Kur Antuans? Dievs, apželojies par mani!

Dzi|a sāpju izteiksme viņas seja apbēdināja ari manu sirdi. Sava izmisumā viņa līdzinājās skumju eņģelim noskumusi, bet skaista.

Saku mierināt viņu ar vārdiem, ko parasti šadā reizē saka. Kaut gan es tikai nojautu viņas izmisuma cēloni, viņa klausījās mani pacietīgi, un es jutu — mani vārdi bija viņai patīkami. Tas mani iedrošināja, un es at|āvos lugt, lai viņa pastasta tuvāk par savu bēdu iemesliem.

Mis Eiženija, — es teicu, — piedodiet manu pārdrošo atklātību, bet es jau labu laiku vēroju vai, labāk sakot, nojaušu, ka jus nomāc kādas slepenas bēdas 1111 jus jūtaties nelaimīga . . .

Viņa klusēja un izbrīnā raudzījās uz mani. Es mirkli apklusu, šī dīvainā skatiena samulsināts, tad turpināju:

Piedodiet, mis Eiženija, ka atļaujos but tik pārdroši at- klats, bet motīvi, kas . . .

Runājiet, mans kungs! — viņa teica mierīga, bet skumja balsi.

—        Es runāju par to tādēļ, ka, pirmo reizi jus satikdams, redzēju jus pavisam citādu, faktiski jus esat pilnīgi izmainījusies . . .

Klusa nopūta un skumjš smaids bija vienīgā atbilde. Ari es atkal uz mirkli apklusu, tad tomēr turpināju:

—        Kad pirmoreiz ievēroju šo pārmaiņu, es attiecināju to uz bēdām par jūsu uzticamā kalpotāja un drauga zaudējumu.

Atkal pavīdēja tas pats noskumušais smaids.

Pagaja ilgāks laiks, un bēdām, ko izsauca šis skumjais notikums, vajadzēja mazināties, bet …

—   …jus ievērojāt, ka esmu vēl tikpat noskumusi.

—   Ja, kundze!

—   Taisnība. Ta tiešam ir.

Un tapec es vairs nemeklēju jūsu skumju iemeslu Antuana zaudējumā, bet sāku pētīt citu . . .

Viņa puspārsteigti, pusjautajoši paskatījās uz mani, un es atkal uz īsu mirkli apklusu, bet tad turpināju, nolēmis pateikt visu, ko domāju.

—        Piedodiet, mis Eiženij, ka varbūt iejaucos jūsu personiskajā dzīve, bet vai man nav taisnība, ja teikšu, ka misters Gajārs ir jūsu bedu iemesls?

Mans jautājums Eiženiju ta samulsināja, ka viņa sarāvās uu nobāla. Bet pēc brīža, atkal savaldījusies un raudzīdamās manī ar savu dīvaino un zīmīgo skatienu, viņa mierīgi atbildēja:

Ja, mans kungs! Jūsu nojauta ir daļēji pareiza. Ak, vai! Dievs, palīdzi man, viņa atkal pēkšņā izmisumā iesaucas. Un tad, it ka ar spēcīgu gribu savaldījusi uztraukumu, mierīgāk noteica:

—   Esiet tik laipns, mesjē, mainīsim mūsu sarunas temu. Esmu jūsu paradniece pateicībā par savu dzīvību. Kaut es zinātu, ka atmaksāt jusu augstsirdību un bruņniecisko rīcību . . . jūsu . . . jusu draudzību pret mani. Varbūt pienāks diena, kad jūs visu uzzināsiet. Es pastastitu jums visu jau tagad, bet . . . bet tur ir … es nevaru . . .

Mis Eiženij! Es jūs ltidzu, neuztraucieties. Ticiet man. es nejautāju tukšas ziņkārības dēļ. Man bija pavisam labdabīgi nodomi . ..

Zinu, mesjē! Zinu. Bet, lūdzu, pašreiz par to ne varda vairāk. Es jus lūdzu, runāsim par kaut ko citu.

Par citu! Man nevajadzēja gudrot citu tematu mūsu sarunai. Par ko gan lai runātu, ja ne par to, kas man visdarga- kais! Vārdi paši lauzās pāri lūpām, un es steigšus stāstīju par savu mīlestību pret Auroru.

Es visos sīkumos iztēloju, ka dzima šīs jūtas, no it ka sapni redzētās vīzijas līdz mirklim, kad mes solījāmies viens otram.

Eiženija sēdēja man pretī uz zema turku dīvāna, bet stasti- dams es kautrējos viņu uzlūkot un visu laiku raudzījos sānis. Viņa klausījās, māni nepārtraukdama, un šo klusumu es uzskatīju par labvēlīgu zīmi.

Beidzot es apklusu un ar drebošu sirdi gaidīju viņas atbildi. Pēkšņi atskanēja dziļa nopūta un it kā kritiena troksnis. Es strauji pagriezos. Eiženija bija nokritusi uz grīdas.

Uzmetis viņai skatienu, sapratu, ka viņa zaudējusi samaņu. Es pacēlu viņu rokās un aiznesu uz dīvānu.

Gatavojos steigties pec palīdzības, bet šinī brīdī atvērās durvis un istabā ienāca Aurora.

—   Mans dievs! — viņa iekliedzās. — Tu nogalināji viņu! Viņa tevi mīl! Viņa tevi mīl!

XXX nodala

PĀRDOMAS

Nakts pagāja, ne mirkli acis neaizverot. Visu laiku domāju: kas tagad notiek ar Eiženiju? Kas ar Auroru?

Pārdomās savijās prieks ar skumjām. Prieks par kvarterones mīlestību sildīja mani, bet, domājot par kreolieti, mani pārņēma dziļas skumjas. Tagad es vairs nešaubījos, ka viņa tiešām mani mii, tomēr šī pārliecība neiepriecināja, bet izraisīja mani skumju nožēlu. Nolādētā iedomība, kas var priecāties par tādu uzvaru! Ļauna ir sirds, kas lepojas ar mīlu, kurai nevar sniegt pretmilu. Manu sirdi šai ziņā nevar vainot. Ta asiņoja sāpīgā žēlumā.

Pūlējos atsaukt atmiņa visas tās īsās stundas, kuras biju pavadījis Eiženijas Bezansones sabiedrībā. Vaicāju savai sirdsapziņai, tirdīju pats sevi ar jautajumiem: vai tiešām neesmu vainīgs? Vai ar skatienu, kādu vārdu vai žestu butu devis iemeslu rasties šai mīlestībai? Vai viņas jutīga sirds kaut ko nav uztvērusi ka pirmo, delikāto mājienu, ka dzirksti, kas vēlāk pārvēršas gaišā liesmā? Varbūt uz kuģa pirmais viņai veltītais jūsmīgais skatiens? Vai vēlāk? Atcere- jos, jau pašu pirmo reizi, viņu ieraugot, es skatījos uz šo sievieti, to apbrīnodams. Atcerējos ari. ka viņas skatiena ievēroju dīvainu ieinteresētības izteiksmi, ko es toreiz uzskatīju par ziņkāri vai kaut ko tam līdzīgu, pats īsti nezinu, par ko. Bet iedomība, kas man, bez šaubām, piemīt, savlaicīgi nepārtrauca šo maigo skatienu valodu, pat nepačukstēja, brīdinot, ka sācis plaukt mīlas zieds, kas driz nobriedīs par augli. Vai es pats neveicināju ši jūtu zieda attīstību? Vai tiešām neesmu vainīgs, ka izplaucis šis liktenīgais zieds?

Es pakāpeniski atcerējos, un pārdomāju visu, kas noticis starp mums. Pārdomāju, kas notika uz kuģa līdz traģiskajai avārijai. Tomēr nespeju atminēties ne vārda, ne skatiena, ne žesta, ko varētu sev pārmest. Es jautaju savai sirdsapziņai, un tā, stingri pārbaudot, atzina mani par nevainīgu.

Vēlāk — pēc tās šausmu nakts—, kad satraukto pratu sapņu vīzijā man parādījās Auroras kvēlas acis un svešat- nīgi skaista seja, es vairs nespēju domāt par kaut ko citu. Vēlāk, manas atveseļošanas dienas, visu laiku, kamēr uzturējos plantācijā, mana attieksme pret Eiženiju Bezansoni nebija ne mirkļa, uz kuru vajadzētu atskatīties ar nožēlu vai sev ko pārmest. Es izturējos pret Eiženiju ar dziļu cieņu, bet ne vairak. Klusībā sajutu pret viņu draudzību un simpātijas.

sevišķi pēc tam, kad pamanīju straujas izmaiņas viņas uzvedībā un nojautu, ka par viņas galvu savelkas draudīgi mākoņi. Ak, nabaga Eiženija! Es nenojautu, kas tas par mākoni. Es nenojautu, cik tas tumšs.

Kaut arī atzinu, ka neesmu notikušaja vainojams, man tomēr bija sāpīgi. Ja Eiženija būtu parasta sieviete, es uz visu notikušo raudzītos daudz vienkāršāk. Bet kā un cik dziļi nelaimīgu mīlestību pārdzīvo tik jutiga, tik cēla un dedzīga sirds? Sekām vajadzēja būt briesmīgam, un vēl jo vairāk tādēļ, ka sāncense — pašas verdzene!

Savādu uzticības personu es biju izvēlējies savam noslēpumam. Lūk, kādā ausī es biju iečukstējis savas mīlestības stāstu. Kādēļ es visu stāstīju — un tieši viņai? Kādas bries- migas ciešanas es sagādāju šai jaunajai, nelaimīgajai sievietei!

Šīs sāpīgās pārdomās neatstāja mani visu nakti, un tam pievienojās vēl rūgtākas, kuru smagumu radīja citi iemesli. Kādas bus manas atzīšanās sekas? Kā tās ietekmēs mūsu likteni — manu un Auroras nākotni? Kā Eiženija izturēsies? Pret mani? Pret savu verdzeni Auroru?

Uz savu atzīšanos atbildi es nesaņēmu. Viņas mēmas lūpas neteica ne vārda, nepavērās atvadu sveicienam. Es tikai īsu brīdi raudzījos uz apziņu zaudējušo ķermeni, kas gulēja manā priekšā. Tad Aurora pamaja ar roku, noradīdama, lai es eju projām. Es izgāju no istabas tik apmulsis un satraukts, ka pat vēl tagad īsti neatceros, ka izkļuvu ārā.

Un kas būs tagad? Man bail par to domāt. Kas mūs sagaida — dusmas, naids, atriebība?

Bet vai šini skaidrajā, cēlajā dvēselē varētu mājot tādas jūtas?

«Nē!» teica manas domas. «Eiženija Bezansone ir pārak maiga, pārāk sievišķīga, lai ļautu vaļu tādam jūtām. Vai varu ceret, ka viņa žēlos mani ka tagad es viņu? Jā — un nē? Viņa ir kreoliete un mantojusi savas rases kaislo temperamentu. Vai karstajas asinis neiedegsies greizsirdība un atriebības alkas, kas iznīcinās viņā visu pateicību un pārvērtis mīlestību ienaida? Viņas pašas verdzene!»

Jā, — viņas verdzene! Es ļoti labi saprotu šī vārda un tajā slēpto attiecību nozīmi, kaut nespeju to jums īsti izskaidrot. Jūs varat pārprast mani un drausmīgo situāciju. Paklausieties, ko runā par «pazemojošām» laulibam, kad aristokrātisks lords apprecējis sava vasaļa — zemnieka meitu vai augstdzimusi lēdija izvēlējusies sev par vīru plebejiskas izcelsmes zirgu puisi, — paklausieties, kādu sašutumu, kādas neprātīgās dusmas tas izraisa sabiedrībā! Bet šis sašutums un dusmas būs maiga vēsmiņa, salīdzinot ar to šausmīgo vētru, kas sacelsies pret balto, kas apprec verdzeni. Lai cik balta butu viņas ada, lai cik daiļa būtu šī meitene — jauka un skaista kā mana Aurora, — tas, kas viņu apprecēs, lai pēc iespējas ātrāk aizved savu sievu projām no viņas dzimtās puses, projām no vietas, kur visi viņu pazīst. Iegūt viņu par mīļāko . . . ak! Ta pavisam cita lieta. Sabiedrībai nav nekādu iebildumu pret verdzeni-miļāko, bet verdzene-sieva … to dienvidu štatu sabiedrība uzskata par nepiedodamu rīcību.

Zināju, ka Eiženija gudra un izglītota sieviete — stāv pāri savas sabiedrības aizspriedumiem, bet cerēt, ka viņa paceļas pāri ari aizspriedumiem pret baltā cilvēka apprecēšanos ar verdzeni, tas laikam gan nozīmētu cerēt pārāk daudz. Cik bezgalīgi cēlam un spēcīgam jābūt cilvēkam, lai viņš varētu nokratīt važas, kuras to iekalusi audzināšana, paražas, savas kartas dzīves paraugs, visa sociālā iekārta. Kaut ari Eiženija bija izglītota un izturējās pret Auroru ļoti draudzīgi, tomēr uz pārāk lielu celsirdibu es neva- rēju cerēt. Aurora bija viņas kalpone un draudzene, un tomēr ari — viņas verdzene.

Un tādēļ mani baidīja domas par nākotni. Es baidījos no nākošās satikšanas ar Eiženiju. Tumšu un draudošu es redzeju nākotni. Man bija tikai viens prieks un viena cerība — Auroras mīlestiba.

Es piecēlos no dīvāna, kur bija aizritējusi bezmiega nakts. Automātiski apģērbos, pabrokastoju. Pec tam sāku domāt, ko darīt. Nesapratu, ka rīkoties. Vai doties uz plantāciju un izlūgties velreiz satikšanos ar Eiženiju? Nē, ne pašreiz. Man nepietika drosmes. Daudz labak, — es nodomāju, — ja pirms došanās turp aizritēs diena vai paris dienas. Varbūt Eiženija pati atsūtīs man ziņu, aicinādama ierasties. Varbūt . . . katra ziņa bus labak dažas dienas nogaidit. Cik garas man vilksies šīs dienas!

Es negribeju satikt nevienu cilvēku. Neielaidos sarunās, kaut gan jau iepriekšējā dienā manīju, ka mani vero pētījoši skatieni un esmu vispārēju pārrunu objekts dīkdieņiem pie bāra letes un maniem biljarda istabas paziņām. Lai izvairītos no viņiem, es paliku savā istabā un centos pavadīt šo laiku, lasīdams prāmalas.

Beidzot ši noslēgtība man apnika, un trešās dienas rītā es paķeru bisi un aizgāju uz mežu.

Klejoju pa milzīgo piramidveidigo ciprešu mežu, kuru biezie, galotnēs kopā sapinušies zari aizsedza gan debesis, gan sauli. Mani apņēma ēnaina pustumsa, kas harmonēja ar manu noskaņojumu. Domas nogrimis, es gāju pa mežu bez noteikta mērķa un nolūka.

Es nemeklēju medījumu. Nedomāju par medībām. Bise dīki gulēja pleca pakārta. Jenoti, kas klajakos mežos klejo vairāk naktis, šinī tumšaja biezokni paradijas ari dienā. Redzēju, kā šie zvēri paslēpj savu laupījumu purvainā līča attekas ūdeni un aizslīd gar ciprešu stumbriem. Redzēju opo- sumu aizlienot gar kritušiem kokiem un sarkano vāveri, kura šaudījās kā ugunsliesma pa augsto tulpju koku, noberzdama ta mizu. Redzēju lielo purva zaķi lēkājot gar biezā meldrāja malu. Pamanīju vel vilinošāku medījumu — veiklo, dzelten- brūno dambriedi, kas divas reizes iztraucēts, piecēlās no migas zem ēnaino meloņkoku zariem. Manu taku šķērsoja ari meža tītars, mirdzēdams visā savu metāliskā vizmojuma spalvu rotā. Iedams gar pārpurvoto upes attekas krastu, vairākkārt redzēju zilo gārni vai balto dzēsi, un manas bises lode viegli varētu sasniegt ne vienu vien pili, grozgalvi vai ibisu, pat stalto dzērvi; vairākkārt šāviena attaluma pamanīju ari spārnotās saimes karali — baltgalvaino ērgli, kura niknais skarbais kliedziens noskanēja par augsto purva ciprešu galotnēm.

Bet divstobrene neskarta palika karājoties uz mana pleca; ne reizi es to nepacēlu, lai notēmētu. Neviena medījuma vilinājums nebija tik spēcīgs, lai partrauktu mariu domu plūsmu, kas kavējas pie vissaistošākā manā pasaule pie kvarterones Auroras.

XXXI noda|a SAPŅI

Domas nogrimis un par mi|oto sapņodams, es klīdu pa mežu, pats nezinādams, kur un cik ilgi, jo es neievēroju ne atstatumu, ne virzienu, kurp gāju.

Pēkšņi ieraudzīdams savā priekšā gaišu, saulainu klajumu, es it ka pamodos no saviem sapņiem un drīz vien iznācu no krēslainā meža. Tumšā meža taka izveda mani jauka izcirtumā, kuru silti apstaroja saule un kur zeme bija nosēta

raibam puķēm. Biju iekļuvis maza savva|as puķudārza, kur ar visspilgtākiem ziediem lepojās košās bigonijas un koraļsārtās mežrozes. Apkārtējais mežs, kas apņēma šo brīnumjauko dabas stūrīti, bija ziedošu koku dārzs. Tur auga visdažadako dzimtu magnolijas. Vietām to lilijām līdzīgos ziedus jau bija nomainījuši ne mazāk krāšņie, mirdzošie sārtie sēklu čiekuri, kuru spēcīga, tīkama smarža plusmoja visapkārt. Blakus skaistajām magnolijārn auga citi ziedu koki, sajaukdami savu aromātu ar viņu smaržīgo elpu. Ne mazāk interesantas izskatījās trejdzeloņu gledīčijas ar savām skaistajām, plūksnotajam lapam un garajām, tumšsarkanajām pākstīm. Tur auga arī lotosa koks ar iegarenām dzinta- raini dzeltenām ogām un savādais «stopu» koks (no kura gatavo šaujamstopus) ar lielām, apelsīniem līdzīgām sēk- lotnēm, kādas ir daudziem tropu augiem.

Rudens tikko bija sācis greznot mežu ar savām brīnišķīgajām nokrāsām, un no viņa kvēlojošās otas pieskārieniem jau bija aizdegušās sasalrasu, surnahu1 , date|plūmju — «persimonu», nimfu koka — nisas un citu Amerikas mežu krāšņo koku lapotnes, kas parada sevi lieliskā krāšņumā, pirms šķiras no saviem kuplajiem vainagiem. Visapkārt visdažādākās niansēs vizēja dzeltenu, oranžu, tumši sārtu un violeti purpurotu lapu krāšņums. Un visas šīs nokrāsas, žilbinošās pusdienas saules staru apmirdzētas, radīja neaprakstāmi košu krāsu gleznu. Ta atgādināja drīzāk spilgtu teātra dekorāciju riekā dzīvu meža ainavu.

Kā apburts es stāvēju, labu brīdi apbrīnodams šo dabas skaistumu. Bet tad apkārtnes krāšņums vēl spēcīgākās ie- kveldināja ilgas pēc mi|otas, un manas domas atkal pievērsās Aurorai. Ja viņa būtu šeit, ja viņa kopa ar mani priecātos par lielisko ainavu, ja mēs roku roka ietu par šo puķēm nosēto laukumu, ja viņa sēdētu man līdzās ēna zem magnolijas vai lauru koka, es justos bezgaligi laimīgs. Visa pasaulē nav skaistākas vietas par šo zemes stūrīti, kas man liekas īstā paspārne mīlestībai.

Un to tiešam par savu mītni bija izraudzījušies mīlētāji. Divas brīnumjaukas dūjas—liegās, maigās mīlas simbols — sēdēja uz tulpju koka zara, un putnu spožās bronzas krāsas pakaklītes ievizējās saule, kad tie dūdodami glaudās viens pie otra.

Ak, kā es apskaudu šos mazos, mīlīgos putniņus! Kā velējos būt viņu vieta! Būt laimīgā divvientulībā šo saldi smar-

' Etiķa koks.

žojošo spilgtziedu puķu vidū, pavadīt šeit dienas, pavadīt visu dzīvi kopā ar mīļoto!

Putnu pārim likās, ka esmu nelūgts viesis, kas ielauzies viņu valstībā. Man tuvojoties, nošvīkstēja spārni, un tie aizspurdza no zara. Varbūt tie baidījās no manas spīdošās bises. Ak, muļķīši! Velti baidāties, es nedomāju darīt jums pari! Sirds neatļautu postit jusu svētlaimi.

Nē, viņi nebaidījās no manis, jo citādi būtu daudz talak aizlidojuši. Viņi tikai aizspurdza uz blakus koku, lai turpinātu savu maigo mīlas dialogu. Aizrāvušies tie drīz vien pilnīgi aizmirsa manu klātbūtni.

Es piegāju tuvāk un ilgi vēroju šos brīnišķīgos, maigos radījumus — uzticīgās mīlestības iemiesojumu. Nogulos zālē un klausījos viņu dudošanā, skatījos, cik maigi tie skūpsta viens otru. Es apskaudu viņu laimi.

Vairakas dienas biju pavadījis neparastā saspringtiba, un tagad iestājās dabiska reakcija pēkšņi jutos bezgala noguris. Saules sasildītais un puķu smaržu piesātinātais gaiss iedarbojās ka nomierinoša narkotika, es sajutu saldu gurdenumu un iesnaudos.

* * *

Es gulēju ne vairāk kā stundu, bet redzēju vairakus sapņus. Gar snaudā aizvērtām acīm aizslīdēja vairakas sapņu tēlu grupas, pavīdēja un atkal izgaisa, bet katra ziņā izceļas divi man tuvāk pazīstami teli — asāks un skaidrāks izdalijas to veidols un vaibsti. Tie bija Eiženija un Aurora.

Sapnī parādījās arī Gajārs un nelietīgais uzraugs, Scipions un sirsnīgā Reigarta seja, un, liekas, uz mani paskatījās arī labais Antuāns. Paradijas pat kuģa kapteinis un kuģis «Magnolija», un pilnīgi skaidri velreiz redzēju un sāpīgi pārdzīvoju kuģa bojāejās ainu.

Bet ne visas sapņu ainas bija nomācošas un smagas. Es pārdzīvoju arī prieku. Kopā ar Auroru es sapnī klejoju pa ziedošu pļavu, un mēs teicām viens otram mīļus vārdus. Sis pats klajums, kur es gulēju, atainojās arī sapni.

Un dīvaini — man likās, ari Eiženija ir pie mums, un viņa izskatījās ļoti laimīga. Viņa bija piekritusi manām laulībām ar Auroru un pat palīdzēja mums iegūt šo laimi.

Bet Gajars šinī sapnī parādījās kā ļaunais gars — viņš centās atraut Auroru no manis. Mēs sākām cīnīties, bet tad pēkšņi sapnis pārtrūka.

Un atkal parādījās jauna sapņu aina. Šoreiz ļauna dēmona lomu spēlēja Eiženija. Viņa noraidīja manu lūgumu, atteicās man pārdot Auroru. Es redzēju greizsirdīgu, ļaunu, atriebību alkstošu Eiženiju. Viņa nolādēja mani un piedraudēja manai saderinatajai. Aurora raudāja. Tas bija mocošs sapnis.

* * *

Un vēlreiz izmainījās sapņu aina. Mēs ar Auroru abi esam laimigi. Viņa ir brīva, mes esam apprecējušies. Aurora ir mana sieva. Bet pēkšņi mūsu laimi aptumšo, bēdu mākonis: Eiženija ir mirusi.

Ja, mirusi. Es sapņoju, ka noliecos pār viņu un saņemu viņas roku. Un pēkšņi tas aukstie pirksti apskauj manu roku un tur to cieša tvērienā. Šis pieskāriens man ir ļoti nepatīkams. Es cenšos atvilkt.savu roku, atbrīvoties no krampjainā spiediena. Bet es nespeju, kaut mēģinu visiem spēkiem. Pēkšņi sajūtu — roka kaut kas ieduras, mirušās ledaini aukstie pirksti atlaižas un atbrīvo mani.

Dūriena sajūta uzmodināja mani. Instinktīvi paskatījos uz roku, kurā sajutu sāpes. Rokas locītavā bija skaidri saredzama dūriena brūce, un tā asiņoja.

Mani sagraba šausmas, asinis, liekas, sastinga vēnās, kad izdzirdu tuvu pie auss klaburčūskas šņācienu «sker-r-rr» un, paskatījies sānis, ieraudzīju blakus ši rāpuļa mirdzošo ķermeni, kas, visa garumā zālē izstiepies, ātri slīdēja projām.

XXXII nodaļa ČŪSKAS KODIENS

Tātad es vairs nesapņoju. Sāpes rokas locītavā un asinis uz tās bija īstenība. Mani sakodusi klaburčūska.

Šausmu pārņemts, pietrukos kajas. Vēl īsti neapzina- damies, parvilku ar plaukstu pār brūci, noslauciju asinis. Brūce bija niecīga, ka ieskrambājums ar lancetes asmeni, un no tās lēni sūcas dažas asins lāses.

Tik niecīgs ievainojums ārēja izskata dēļ nebaidītu pat bērnu, bet es — vīrietis — jutos šausmīgi pārbijies, jo zināju,

ka šis dūriens izdarīts ar briesmīgu instrumentu to iecirtis klaburčuskas indes zobs un jau apmēram pec stundas var iestāties nāve.

Pirmajā mirkli gribēju mesties čūskai pakaļ un to nogalināt; bet, pirms es to paguvu, rāpulis jau bija pazudis. Netālu zeme gulēja milzīga tulpju koka stumbrs ar izpuvušu un izdrupušu serdi. Čūska droši vien ielīdusi taja. Un tiešām — kamēr pieskreju pie stumbra, redzeju vairs tikai garo, glumo ar rombveida plankumiem klāto ķermeni ieslīdot tumšajā dobuma. Rāpulim pazūdot, vēlreiz man ausīs ietarkšķejas šņācošais «sker-r-rr», kas man likās kā, mani spīdzinot, vēlreiz izgrūsts uzvaras gaviļu svilpiens.

Rāpulis bija pazudis; bet viņa iznīcināšana man vairs nebūtu devusi nekādu labumu. Rāpuļa nāve neatņemtu manas vēnās iepludināto indi. To es ļoti labi apzinājos. Un tomēr — es nogaiinatu šo čūsku, ja vien tas būtu manos speķos. Es drebēju atriebes alku dusmas.

Bet tads bija tikai pirmais iespaids. Pēkšņi mani atkal sa- graba šausmas. Čūskas asaja skatiena pavīdēja kaut kas tik sataniski noslēpumains, viņas uzbrukuma un steidzīgajā bēgšanā jautās kaut kas tik savads, ka, viņai pazūdot, mani pārņēma pārdabiskas, it ka māņticīgas bailes, un man iešāvās prata savada doma, — šim radījumam piemīt kads velnišķīgs saprats.

Šo izjutu iespaida stāvēju labu brīdi ka sastindzis.

No brūces izsukušās asinis un sāpju sajuta ievainotaja roka lika man atkal atjēgties un kaut ko darīt, lai cik iespējams ātri sadabūtu pretindi. Bet kādu?

Ko es no tādām lietam zināju? Es taču biju ieguvis klasiskas koledžas izglītību. Taisnība, pedeja laika es mazliet nodevos botānikas studijām, bet manas zināšanas aprobežojās tikai ar prasmi atšķirt dažadus kokus mežā, un nevienam no tiem, kurus pazinu, nepiemita ārstnieciskas īpašības. Un par dažadam zālītēm, tropu augiem, vai krūmiem, kuru saknes vai lapas izdala dziednieciskas sulas, man nebija nekādas jēgas. Mežs varbūt ir pārpilns ar augiem, kuros atrodama pretinde čūsku indei, bet es neziņā nomiršu to vidu. Varbūt es gulēšu pakritis uz senegas1 cera un briesmīgas konvulsijās izdvesīšu savu pēdējo elpas vilcienu, pat nenojaušot, ka vienkāršā, mana ķermeņa svara salauzītā auga saknenis dažās

' Senega (Polygala senega) sulīgs tropu augs, kura sakneni seneku ciits indiāņi lietoja ka pretindi čūsku kodienu ārstēšanai.

stundās var iznīcināt manās asinis ieplūdušo indi un atdot man dzīvību un veselību.

Bet es nezaudēju laiku, prātodams par šādām glābšanas iespējam. Man toreiz bija tikai viena doma — pēc iespējas ātrāk sasniegt Brindžersu. Visas ceribas saistījās ar ārsta Reigarta palīdzību.

Steidzīgi paķēris bisi, es atkal ieniru meža ena, kas valdīja zem cipresēm, un steigšus metos uz priekšu. Es skrēju, ko kājas nesa, bet pārdzīvoto baiļu trieciens likās atņēmis man spēkus. Kājas ļodzijās ceļgalos.

Parvaredams nespeku, es lauzos uz priekšu, un mani nesa vienīgā doma — ātrāk, ātrāk nokļūt pie arsta Reigarta. Pāri kritušiem kokiem, cauri biezam meldru briksnājam, cauri pundurpalmu puduriem es lauzu sev ceļu, šķirdams zarus, kas katrā soli plosija un skrapeja manas rokas un seju. Es bridu pa gļotām klāto atteku ūdeņiem, pa staigno purva muklāju, cauri glumajām ezerseklem, kurās ņudzēja pretigi tritoni un milzu vardes kurkuļi, un katrā solī man kā ļaunu vēstītājā zīme skanēja viņu skaļā kurkstēšana.

Uz priekšu! Uz priekšu! Ātrāk uz priekšu!

Nu, bet kurp es eju? Kur ir taka? Kur manu pirmītējo soļu pēdu nospiedumi? Ne tur, ne te! Žēlīgais dievs! Esmu pazaudējis ceļu. Apmaldījies! Apmaldījies!

šīs domas uzplaiksnīja zibens ātruma. Es saku nemierīgi raudzities visapkārt. Pētīju zemi uz visām pusēm. Lai skati- jos, kur skatīdamies, — ne ceļa, ne takas, nekādu pēdu, vienīgi tās, kuras tikko biju ieminis. Nekādu pāzīmju, kas atgādinātu, ka te es būtu gājis. Tatad — esmu pazaudējis ceļu! Apmaldījies! Pazudis!

Mani pārņēma briesmīgs izmisums. Asinis sastinga dzīslās, iedomājoties, ka man draud neizbegama bojāeja.

Un nekāds brīnums tas nebūtu. Ja esmu pazaudējis ceļu, apmaldījies, tad tiešam esmu pazudis. Tikai viena stunda! Ar to pietiks, lai inde padarītu savu darbu. Un meža mani atradis tikai plēsigi vilki un lijas. Ak dievs … —

Pārliecību par man draudošo drausmīgo nāvi vēl pastiprināja dzirdētie nostāsti, kas tieši tajā brīdi atausa atmiņā, ka čūskas kodiens sevišķi bīstame šim gada laika, karstaja rudenī, un inde iedarbojas ļoti īsā laika. Ir bijuši gadījumi, kad nāve iestājusies stundas laikā pēc čūskas kodiena.

«Žēlīgais dievs!» es domāju. «Pēc stundas es vairs nebūšu dzivs!»

Ska|š vaids izlauzas man no krūtīm. Bet briesmas atkal iedvesa drosmi. Es pagriezos atpaka| pa tikko iemītam pēdām. Tas likās vispareizākais, ko varēju darīt, jo tumšajā mežā visapkart nekur nemanīja ne mazāko gaismas strēli, kas norādītu, ka tuvojos plantāciju līdzenumam. Pat debesis nevarēju saredzēt, kas liecinātu, ka tuvuma ir meža mala, klajums vai izcirtums. Milzīgo koku zari kā tumšs aizkars aizsedza debesis, un, kad es ka dievlūdzējs vēros augšup, mans skatiens sastapa tikai biezo, melni za|o ciprešu zaru pinumu, no kura nokarajas skumjās spāņu sūnas bārkstis.

Atlika vienīgi iet atpakaļ un censties atrast pazaudēto taku vai klīst, paļaujoties uz laimīgu gadījumu.

Nolēmu iet atpakaļ. Un atkal es lauzos cauri niedru briksnājam un zemo palmu puduriem, atkal bridu pari gļotaina ūdens līčiem, bridu pa pārpurvotiem ezeriņiem un ūdens peļķēm.

Nebiju nogājis atpakaļ pat ne simts jardu, kad atkal sāku šaubīties. Es iznācu mazliet augstaka un sausākā vietā, bet savu pēdu tur vairs nemanīju un nesapratu, uz kuru pusi griezties. Pagajos dažādos virzienos, bet, nevarēdams atrast pēdas, arvien vairāk uztraucos un beidzot jutos pilnīgā neziņā. Biju atkal nomaldījies!

Nomaldīties mežā parastos apstakļos nebūtu tik briesmīgi — paklejotu kādu stundu uz vienu otru pusi, varbūt, ja nepieciešams, pavadītu pat nakti kāda koka ēnā; izsalkums butu visai siks traucēklis. Bet pašreiz atrados pavisam citāda situācijā, un ne mirkli nemitējās satraukums par to, kas notiks. Drīz vien inde izplūdis pa visu organismu. Man likās, ka es jau jutu, kā tā plūst pa vēnām.

Ir jācīnās, jacenšas izkļūt ārā no meža. Jāatrod klajums!

Es atkal metos uz priekšu, šoreiz uz labu laimi. Pūlējos iet taisna līnijā, bet tas bija neiespējami. Bieži manu ceļu aizkrustoja milzīgie piramidveidigie skuju koku stumbri, man vajadzēja tos apiet, un tā es atkal pazaudēju nosprausto virzienu.

Ar pūlēm gurdi vilkos uz priekšu, klupdams krizdams bridu pa strautiem un purva dangām, rāpos pari nokritušiem kokiem. Pa ceļam iztraucēju tūkstošiem drēgnā meža biezokņu iemītnieku, kuri pavadīja mani skaļiem kliedzieniem. Nesavaldīgi spalgi kliedza gārnis, ūvināja purva pūce, milzu varde laida vaļa savu skaļo, kurkstošo trompeti. Riebīgais aligators, briesmīgi rēkdams, atvēra savu šauro, garo rīkli un nikni šņākdams aizrāpās no mana ceļa, gatavs kuru katru brīdi apgriezties un man uzbrukt.

«ā! Es redzu gaismu! Redzu debesis!»

Virs manis tiešām bija pavēries mazs, zils debesu plankumiņš, ne lielāks par šķīvi. Bet jums grūti iedomāties, ar kādu prieku es apsveicu šo gaismas strēli! Man ta bija tas pats, kas bākas ugunis jūra virzienu pazaudējušam kuģim.

Priekšā jābūt meža malai vai izcirtumam! Cauri koku zariem lauzās saules stari, un, jo talak uz priekšu es gāju, jo retāks kļuva mežs. Es vairs nešaubījos, ka tuvojos plantācijai. Drīz vien jau ieraudzīšu tīrumus, drīz nokļušu pilsētā. Es izglābšos! Ārsts Reigarts noteikti zinās, ka atbrīvot mani no indes, vai ari iedos man pretindi.

Sirdij mežonigā satraukuma dauzoties un saspringto skatienu no priekšā redzamā gaišuma nenovērsdams, es gāju uz priekšu.

Virs galvas redzamas debesis pletās plašākas, mežs kļuva retāks, un man likās — es tuvojos tā malai.

Ar katru soli stingrāks un sausāks kļuva pamats zem kājām, platas cipreses nomainīja tievāki koki, un iešana kļuva arvien vieglāka. Es pagāju garam tulpju kokiem, kizilam un magnolijām. Zarota lapotne vairs nemeta tik biezu enu, koki auga vairāk atstatu viens no otra. Izlauzos cauri pēdējam pameža briksnājam un iznācu saulaina klajumā.

Skaļš izmisuma kliedziens izlauzas man par lūpām. Es biju iznācis atkal taja paša klajuma, no kura saku meklēt izeju no meža.

Es nespeju vairs paspert ne soli tālāk. Nogurums, vilšanas un bēdas uz mirkli atņēma pēdējos speķus un paralizēja manus locekļus. Es pastreipuļoju uz priekšu un nokritu uz zemē guloša koka stumbra. Tas bija tas pats, kura ielīda ļaunais rāpulis. Es nespēju vairs neko domāt.

Acīmredzot man lemts nomirt šaja vientuļaja klajuma meža vidū uz saules apmirdzētas krāšņo ziedu pļaviņas starp brīnišķīgajām puķēm, kuras vel nesen apbrīnoju; jānomirst šai brīnumainajā dabas nostūrī, kur saņēmu liktenīgo durienu rokā.

XXXIII nodaļa IZBĒGUŠAIS

Cilvēks reti šķiras no savas dzīvības, necenzdamies to visiem speķiem saglabāt. Izmisums ir ļoti spēcīgas jūtas, bet ir cilvēki, kas nepadodas izmisumam, kamēr vien nav iz-

sīkuši visi viņu garīgie spēki. Vēlākas dzīves laika arī es, nokļuvis līdzīgos apstākļos, nebūtu ļāvies izmisumam, bet toreiz es vēl biju joti jauns un man bija maz pieredzes, ka izturēties briesmās.

Tomēr domu sastingums neturpinājās ilgi. Es drīz vien atkal atjēdzos un sāku domāt, kā izglābt savu dzīvību.

Protams, es nespēju iedomāties neko citu kā tikai mēģināt izkļūt no meža un purva labirintiem, kuros biju apmaldījies, un sasniegt Brindžersu. Man likās, es tagad varētu uzzināt virzienu, kura tā atradās, ja noteiktu vietu, kur pirmo reizi iznācu no meža šai klajuma. Bet īsti drošs par to nejutos. Tas varēja but tikai pieņēmums. Es atnācu šurp, nevērodams, kurp un kā eju. Varbūt es pat apgāju gar malu visap- kart šim laukumam, pirms iznācu te un atgulos zāle. Es taču visu rīta cēlienu klejoju pa mežu dažādos virzienos.

To pārdomājot, mani atkal pārņēma izmisums, un es gandrīz bezpalīdzīgi paļāvos tam, kad pēkšņi iešāvās prātā, ka esmu kādreiz dzirdējis, ka tabakai piemīt spēcīgas pretindes īpašības pret čūsku kodieniem. Savādi, ka to neatcerejos jau agrak. Bet laikam gan tadeļ, ka līdz šim brīdim domāju tikai par to, kā ātrāk nokļūt pie ārsta Brindžersā.

Biju domājis, ka man palīdzēt var vienīgi ārsts. Un tikai tad, kad aptveru, ka pie viņa laika nespēju nokļūt, es saku pārdomāt, ko pats varētu sava labā darīt. Tā ari atcerējos par tabaku.

Steigšus izvilku no kabatas cigāru etviju. Priecīgs ieraudzīju, ka tur vel saglabājies viens cigārs. Izņēmu to un saku sakoš|āt, jo atcerejos — tada veidā tabaka jāuzliek uz čūskas koduma brūces. Mute man bija izkaltusi, bet rūgtais cigārs drīz vien sariesa uz mēles siekalas, un dažos mirkļos sausās tabakas lapas pārvērtās miksta, kaut pretīga masa, ku ra bija spēcīgi piesūcinātā ar nikotīnu.

Uzklāju šo mīksto tabakas masu uz sakostas locītavas un saku spēcīgi ierivēt brūci. Tagad ieraudzīju, ka roka līdz pat elkonim manāmi uztūkuši, sāpes bija jūtamas visā tās garumā līdz pat plecam. Ak, dievs! Acimredzot inde jau izplatās un droši vien strauji! Man jau likās, ka varu sajust, kā tā plūst uz priekšu pa visam vēnām kā ugunīga straume.

Kaut gan uzliku slimajai rokai tabakas apliekamo, es maz ticēju tas dziedinošajai ietekmei, jo biju dzirdējis tikai it ka starp citu, ka tabaka šādā reizē palīdzējusi. Varbūt es nodomāju tas ir viens no tiem tūkstošiem tautā lietotu «brīnumlīdzekļu», un arī es tikai izmisumā ķēros pie tā ka pie vienīga, kas pašreiz atradās manā rīcība.

Es piesēju tabakas masu pie locītavas ar kreklam noplēsto piedurkni. Pēc tam pieceļos, lai atkal sāktu meklēt pazudušo taku.

Es nepaguvu paspert ne tris so|us, kad pēkšņi kā sastindzis apstājos. Klajuma mala pie meža tieši sev pretī ieraudzīju cilvēku.

Viņš acīmredzot bija nule iznācis no pameža krūmiem, kuros es tikko gatavojos ienirt, un, mani pamanījis, arī pēkšņi apstajies pārsteigumā, ka sastapis šai mežonīgajā vietā otru cilvēku.

Es apsveicu viņa parādīšanos ar prieka kliedzienu.

«Lūk, man glābējs!» es nodomāju. «Viņš izvedīs mani no šejienes!»

Bet — kads pārsteigums . . . Vilšanās . . . dusmas! Cilvēks, ko ieraudzīju, pēkšņi pagrieza man muguru, metās atpakaļ un pazuda krūmu biezoknī.

Mani ārkārtīgi pārsteidza viņa dīvaina uzvešanās. Pirms viņš pagriezās, es tikko paguvu uzmest skatienu viņa sejai. Es redzēju, ka tas ir nēģeris, un man likās — sejā tam pavīdēja izbailes. Vai viņš būtu no manis nobijies?

Es kliedzu, lai viņš apstājas … lai atgriežas. Es saucu lūdzēja balsī, tad kliedzu pavēlēdams, tad jau draudēdams. Veltīgi. Viņš vairs nerādījās, neapstājās. Es dzirdēju, kā lūstot brīkšķ zari, viņam brāžoties cauri biezoknim. Ar katru mirkli troksnis attālinājās.

Šis cilvēks būtu vienīgais, kas varētu mani izglābt. Es nedrīkstu viņu pazaudēt. Un, sasprindzinājis atkal visus savus spēkus, es metos skriešus viņam pakaļ.

Ja man ir kādas fiziskas spējas, uz kurām es varu pajauties, tad tās ir manas ātrās kājas. Tajos gados man neizbēgtu pat labākais ātrskrējējs indiānis, nemaz nerunājot par smagnēju, tūļīgu nēģeri ar platām pēdām. Es zināju — ja man izdosies nēģeri vēlreiz ieraudzit, es drīz vien to panākšu. Bet tieši te slēpās grūtības. Kamēr vilcinājos, viņš bija krietnu gabalu izrāvies uz priekšu un pazudis meža biezokni.

Bet vēl bija dzirdams, ka viņš gandriz kā meža kuilis lauzās uz priekšu pa krūmiem, un es nolēmu sekot viņam, vadoties no lūstošo zaru brikšķēšanas.

Biju jau nomocījies no iepriekšejās piepūles, bet apziņa, ka mana dzīvība ir atkarīga no tā, vai es nēģeri panākšu vai ne, deva man jaunu enerģiju, un es drāzos uz priekšu kā kurts. Diemžēl mani panakumi nebija atkarīgi tikai no manu kaju veikluma, jo tad es ātri vien būtu sasniedzis mērķi. Galvenās grūtības radīja izlaušanās cauri krūmiem, izlocīšanās starp milzu koku stumbriem, kas aizšķērsoja ce|u. Nācās mest ne vienu vien līkloču gājienu, cīnoties cauri brikšņiem, pirms atkal ieraudzīju cilvēku, kuram džinos paka].

Beidzot man izdevās viņu panākt. Bieza pameža josla izbeidzas. Es atkal izk|uvu staignaja un mitrajā milzīgo, kroplīgo ciprešu meža un tālu priekšā starp tumšajam ciprešu rindām ieraudzīju nēģeri, kurš vēl vienmer skrēja, cik jaudāja. Par laimi, viņam bija gaišas drebes, citādi ēnā zem tumšajiem kokiem viņu nevarētu pamanīt. Mans skatiens tik tikko uztvēra viņu pazibot jau krietna attālumā.

Bet mežs šeit bija retāks, un pameža brikšņi vairs neaizkavēja mani. Es varēju skriet brīvi. Tagad viss atkarīgs no ātruma, un nepagāja ne piecas minūtes, kad es jau biju nēģerim uz papēžiem un kliedzu, lai viņš apstājas.

Apstājies! — es saucu.— Dieva de|, apstājies!

Viņš neieveroja manu saucienu. Pat nepagrieza galvu, tikai turpināja skriet, stigdams dubļos.

—   Stāvi! — es vēlreiz iekliedzos, cik stipri vien spēju. — Apstājies! Kāpēc tu bēdz no manis? Es tev nedarīšu neka ļauna.

Arī šiem vārdiem viņš nepieversa nekādu uzmanību. Nereaģēja uz tiem. Man pat litfas — viņš sāka skriet vel ātrāk. Vai varbūt viņš, ticis pari slīksnāja joslai un sasniedzis cietāku pamatu zem kājām, varēja arī tikt ātrāk uz priekšu, kamēr es vēl mīcījos pa muklāju.

Man likās — atstatums starp mums atkal paplašinās. Baidījos, ka nēģeris var atkal pazust manam acīm. Es sapratu, ka mana dzīvība tagad ir atkarīga tikai no viņa. Ja viņš mani neizvedīs no meža, es nomiršu šeit nožēlojamā nāve. Viņam jāparāda man ceļš, vai viņš to gribēs vai negribēs! Es piespiedīšu viņu ar speķu.

—   Apstājies! — es atkal iesaucos. — Apstājies, vai arī es šaušu!

Es jau biju pacēlis bisi. Abi stobri bija pielādēti. Es draudēju, apņemies šos draudus ari izpildīt. Es tiešām butu šāvis, ne lai nogalinatu viņu, bet lai aizturētu. Mans šāviens, bez šaubām, varētu viņu ari ievainot, bet man nebija citas izejas, nekādu citu līdzekļu, lai izglābtu savu dzīvību.

Es vēlreiz atkārtoju baismīgos draudus:

—   Apstājies, vai arī es šaušu!

Šoreiz laikam mans kliedziens izskanēja tik draudoši nopietns, ka nevareja šaubīties, ka es tiešām tā rīkošos. Ka redzams, ari nēģeris to saprata. Viņš apstājās un strauji pagriezās pret mani.

— Šauj, noladetais! — viņš iebrecas. Bet sargies, baltais zvērs, aizšaut garam. Ja netrāpīsi, atvadies no dzivibas, kaut velns tevi rāvis! Redzi šo dunci? Šauj, noladetais!

To teikdams, viņš izslējās visā augumā man preti un iz- riesa krūtis, it kā gatavodamies varonīgi saņemt manu lodi. Viņa paceltajā roka iezibējās dunča spožais asmens.

Paspēris dažus soļus uz priekšu, es ieraudzīju, ka manā priekšā stāv neģeris Gabriēls, mežonīgi niknais bambars.

XXXIV nodaļa GABRIĒLS NO BAMBARU CILTS

Neģera milzīgais, melnais stāvs, viņa izaicinoši draudoša staja, asiņu piepludušo acu drūmais skatiens, kas pauda izmisuma pilnu apņemšanos, balto, spīdīgo zobu rinda — viss piešķīra viņam zvēriski niknu izskatu. Citos apstākļos es baidītos sastapties ar tik atbaidoša izskata pretinieku, jo es tiešam viņu par tādu uzskatīju. Atcerejos, ka biju sitis viņu ar patagu, un nešaubījos, ka ari viņš to nav aizmirsis. Viņa raugoties, rrian pat iešāvās prātā, ka viņš tieši meklē izdevību man atriebties, daļēji pat aizvainojuma dēļ, bet varbūt ari sava gļēvā uzrauga pamudinats. Varbūt viņš ka suns dzinis manas pēdas pa mežu, sekojis man visu dienu, gaidīdams izdevīgu brīdi atriebībai.

Bet kāpēc viņš skrēja projām, mani ieraugot? Vai tādēļ, ka baidījās uzbrukt atklāti? Droši vien tā, varbūt arī baidījās no manas divstobrenes.

Bet — es taču kādu laiciņu biju aizmidzis. Viņš varēja tad pielavīties man klāt . . . Varēja . . . Hā!?

Šis kliedziens man neviļus paspruka pār lupām, un prātā ka zibens uzplaiksnīja dīvaina doma. Kādreiz ir nejauši dzirdēts teiciens «bambars — čūsku dīdītājs», tatad viņš varēja pakļaut savai gribai pat visindīgāko čūsku, varēja to vadīt un pavēlēt tai. Vai tikai viņš, kamēr es gulēju, neuzsūtīja man čūsku? Nelika tai mani sadzelt?

Savadi, bet tieši šis aizdomas taja mirkli sagraba mani, un tas likās tik iespējami. Nē, es pat ticēju, ka ta ir patiesība. Atcerējos, kā mani pārsteidza rāpuļa savādā izturēšanās, neparasti viltīgais, velnišķīgais skatiens, ko čūska man uzmeta aizbēgot; un visdivainakais taču tas, ka viņa iedzela man neskarta, bez redzama iemesla, kas ir pavisam neparasta paradība klaburčūsku paražās.

Tas viss man momentā uzplaiksnīja domās, un ar to pietika, lai es justos pilnīgi pārliecināts, ka liktenīga brūce rokas locitavā nav nejaušība, bet tur vainigs čūsku dīdītājs Gabriēls.

Šīs domas bija tik zibenīgi ātras, un tas neprasīja ne desmito, pat ne simto da|u no laika, kas pagāja, par šīs pārliecības rašanos pastāstot. Doma ir ātrāka par vardu, un pārliecība, ka pie visa vainīgs Gabriēls, radās zibenīgi atri un vel jo ātrāk tādēļ, ka uz šadu secinājumu vadīja ari visi nesenie apstākji, kas vēl nedziestoši svaigi glabajas atmiņā. Un šim pārdomu mirklī melnais nebija izmainījis savu draudīgo stāju, un arī es nebiju izkustejies no sastinguma, kas radas mirklī, kad pazinu, kas atrodas manā priekšā, un kamēr zibenīgās domas izskrēja caur galvu.

Bet šīs aizdomas izklīda tikpat negaidīti atri kā radušās. Jau nakošajā minūtē es aptvēru, ka spriežu nepareizi un nepatiesi apvainoju sava priekšā stāvošo cilvēku.

Pēkšņi nēģeris izmainīja savu stāju. Pacelta roka noslīdēja gar sāniem, sejā izzuda draudošā niknuma izteiksme, un tik maigi, cik pieļāva viņa balss skarbais tembrs, viņš ierunājās:

—   Ā-ā! Tas jūs, massa! Melno draugs. Pie velna! Un es domāju — kads gūstītājs, kāds nolādētais jeņķis.

—   Un tapec tu aizskrēji, begi no manis?

—   Nu jā, massa. Tikai tapec.

—   Tātad tu . . .?

—   Jā, massa, es bēglis. Jā … jā izbēdzis. Jums to var teikt. Gabriēls jums tic. Gabriēls zina, kungs nēģeru draugs. Paskat…

Un, pēdējos vārdus murminādams, viņš novilka savu novalkāto dzelteno kreklu, kas, skrandās saplēsts, nokarājās par pleciem, un pagrieza pret mani muguru.

Manam acim paveras drausmīgs skats. Blakus iededzinātajai lilijas zīmei un citām aizdzijušām rētām redzeju pavisam svaigas brūces. Garas svītras, tumši sarkanas 1111 uztukušas šķērsoja tumšbrūno ādu visos virzienos. Vietām stiepās sarecejušas, tumšas asins kreveles, vietām asā, sapītās adas pataga bija izrāvusi dziļas rievas. Ari uz vecā krekla bija redzami samelnējuši plankumi, ko atstājušas soda laika asiņojošās brūces, šausmās nodrebedams, es neviļus izdvesu:

—   Nabadziņš!

Šis līdzjūtīgais vārds acīmredzot aizkustinaja skarba bambara sirdi.

—        Ak, massa, — viņš turpināja, — ari jūs iesitāt man ar pātagu, bet tas nekas. Vecais Gabs par to nav dusmīgs. Viņš pumpēja ūdeni vecam Zipam uz galvas. Pret savu gribu pumpēja un priecājās, kad jaunais kungs aizdzina viņu no pumpja.

—   Ha! Tatad tevi piespieda to darīt?

—        Jā, massa, noladetais jeņķis . . . uzraugs piespieda Gabu. Mēģināja likt to velreiz darīt. Gabs atteicās otrreiz apliet ar ūdeni veco Zipu. Un" redziet, kāda Gabam tagad mugura. Nolādēts!

—   Un tevi patagoja par to, ka tu atteicies mocīt Scipionu?

—   Nu jā, massa Edvard. Ta bija. Kā redzat. Bet . . .

Nēģeris mazliet saminstinajās un apklusa. Viņa seja atkal

savilkās draudīgā niknumā.

… bet, — viņš turpināja. — Gabs atrieba tam jeņķim, nolādēts!

Ka? . . . atrieba? Ko tu viņam izdarīji?

Ak, neko daudz, kungs. Nogāzu viņu zemē. Viņš nokrita kā vērsis zem cirvja. Tada bija nabaga nēģera atriebība. Un tagad Gabs ir izbēgušais, un tā arī ir atriebība. Ha! Ha! Viņi pazaudēja labu neģeri . . . labu strādnieku kokvilnas laukā . . . labu strādnieku cukurniedru plantācijā. Ha! Ha!

Nēģera skarbie smiekli, kas pauda izbēguša prieku par atriebību saviem mocītajiem, savādi atbalsojās manas ausīs.

Un tu aizbēgi no plantacijas?

—   Ja, massa Edvard! Un nekad tur neatgriezišos. Nekad!

Un pēc mirk|a viņš vēlreiz, vēl uzsvērtak, atkārtoja:

—   Nekad tur dzīvs vairs neatgriezišos.

To teikdams, viņš pacēla roku un piespieda to kā zvērestā pie savam platajām krūtīm, un viss viņa stāvs pauda nesalaužamu apņēmību.

Es sapratu, ka esmu maldījies spriedumā par šī cilvēka raksturu. Par viņu man bija stāstījuši viņa ienaidnieki, baltie ļaudis, kuri baidijās no viņa. Aiz mežonīga skarbumā savilktajiem, drūmajiem vaibstiem tumšajā seja ši cilvēka sirdī jautās kaut kas labaks. Viņu bija situši tādēļ, ka viņš bija atteicies mocīt savu biedru. Aizvainojumā par netaisno sodu viņš bija notriecis zeme brutālo, cietsirdīgo uzraugu. Darījis to, riskēdams saņemt vēl bargāku sodu . . . zaudēt pat dzīvību.

Lai to izdaritu, vajadzīga liela drosme. Un tikai brīvības alkas var iedvest cilvēkā tādu drosmi — jā, tās pašas brīvī

bas alkas, kas kādreiz iedrošināja šveiciešu patriotu Vilhelmu Tellu notriekt zeme Geslera cepuri.

Nēģeris stāvēja, piespiedis savu spēcīgo plaukstu ar izplestiem pirkstiem pie platajām, brūnajām krūtīm, izslējies taisni un mazliet atpakaļ atmetis galvu, un viņa skatiens pauda nelokāmu apņēmību; lepnā stāja un viss pārējais radīja manī spēcīgu iespaidu un apliecināja, ka šim, ar trūcīga kokvilnas apģērba skrandam segtajā melnaja ķermenī atrodama dvēsele, kurā mājo brīvību alkstošs gars.

XXXV nodala ZĀLES PRET ČŪSKAS INDI

Dažus mirkļus es apbrīnodams vēroju šo drosmīgo melnādaino cilvēku, šo varonīgo vergu. Varbūt es būtu vēl ilgāk skatījies uz viņu, bet sāpes rokā atgādināja par bīstamo stāvokli, kādā pats atrados.

—   Vai tu pavadīsi mani uz Brindžersu? — es steigšus iejautājos.

—   Nedrīkstu, massa.

—   Nedrīksti? Kāpēc?

—   Kungs aizmirst, ka esmu izbēgušais. Baltie |audis saķers Gabu un nocirtis viņam roku.

—   Ko? Nocirtis tev roku?

—   Jā, massa. Tads ir Luiziānas likums. Baltais sit nēģeri, visi smejas un kliedz: «Sit nolādēto neģeri! Sit viņu!» Nēģeris iesit baltajam — nēģerim nocērt roku. Gabs |oti, ļoti grib palīdzēt Edvarda kungam, bet nedrlksi ārpus meža. Baltie jau divas dienas medī Gabriēlu. Asinssuņi un nēģera ķērāji meklē Gaba pēdas. Un Gabs domāja, ari massa ir viens no medniekiem. Jaunais kungs ari ir balts, tāpēc skrēju prom no viņa.

Ja tu mani neizvedisi no meža, man jāmirst.

—   Jāmirst? . . . Jāmirst! Kāpēc massa tā runā?

—   Esmu apmaldījies. Nevaru atrast ceļu ārā no meža. Un man nav vairs nekādu cerību dzīvot, ja es pēc minūtēm divdesmit nenokļūstu pie ārsta. Ak dievs!

Ārstu? Vai massa Edvards slims? Kas viņam kaiš? Pastastiet vecajam Gabam! Ja tā, viņš izvedis melno cilvēku draugu no meža un nebaidīsies riskēt ar dzīvību. Kas sap jaunam kungam?

—   Skaties, mani sakoda klaburčūska.

Es atsedzu satūkušo roku un parādīju čūskas kodiena brūci.

—     Ho! Tiešam! Ja, massa saka taisnību. Tas klaburčūs- kas kodiens. Ārsts te nepalīdz. Tabaka ari ne. Vecais Gabs — istais dakteris. Nāc līdzi, jaunais kungs!

—   Ko? Tu tomēr pavadīsi mani?

—   Gabs ārstēs tevi, massa!

—   Tu?

—    Ja, massa! Teicu, ārsts te neder. Viņš neka nezina. Viņš liks mirt jaunam kungam. Tici vecam Gabam, viņš izārstēs kungu. Nac! Nac! Nekavē laiku!

Taja brīdī — kaut vel pirms mirkļa par to domāju —es biju aizmirsis, ka veco Gabrielu ļaudis sauca par čūsku dresētāju un par dakteri, kas prot izārstēt 110 čūsku kodiena. Klausoties Gabriēla vārdos, atkal to atcerejos un šoreiz ar pavisam citādu attieksmi.

«Varbūt viņš tiešām zina, kas šinī gadījuma nepieciešams,» es nodomāju. «Viņš zina pretindi un to ka to lietot. Viņš tiešām būs īstais palīgs. Ārsts, ka saka Gabriēls, var nezināt, ka man palīdzēt.»

Ari es pats jau vairs īsti neticēju, ka Reigarts varēs man palīdzēt, bet es steidzos pie viņa, ķerdamies ka slīcējs pie salmiņa, jo man nebija citas iespejas.

«Kada laime, ka satiku šo čūsku dīdītāju Gabrielu! īsto palīgu!»

īsu mirkli vilcinādamies un visu tikko teikto pārdomājis, es uzsaucu nēģerim:

—   Ved mani! Es iešu tev līdzi!

Kurp viņš domā mani vest? Ko viņš nolēmis darīt? Kur viņš atradis pretindi? Kā ārstēs mani?

Uz visiem šiem steidzīgajiem jautājumiem es nesaņēmu nekādas tuvākas atbildes.

Naci līdzi, massa Edvard, un tici vecajam Gabam, bija vienīgie vārdi, ko nēģeris izgrūda, soļodams uz priekšu starp kokiem.

Man neatlika nekas cits, kā viņam sekot.

Pagājies viņam līdzi dažus simtus jardu pa milzu cipre- sēm apaugušu purvu, es ieraudzīju priekšā starp galotnēm pavizot debesu zilgmi. Tas noradīja, ka tuvojamies kadam klajumam meža, un neģeris veda mani tieši turp. Sasniedzot klajumu, es nemaz nejutos pārsteigts, atkal ieraudzīdams jau pazīstamo pļaviņu, to pašu liktenīgo pļaviņu.

Bet cik savāda tā man pašreiz izskatījās! Acis vairs necieta žilbinoši spožo saules gaismu, kas staroja par klajumu,

puķu spilgtas krasas sāpīgi griezās acīs, un viņu smarža šķebināja.

Varbūt man tajā brīdī tikai tā likās, jo biju slims. Čūskas inde jaucās ar manam asinīm. Tā iedarbojās, un es jutos kā uguni. Mani mocīja slapējoša sāpju sajūta, krūtīs sajutu krampjainu spiedienu, elpot kļuva arvien grutak, sāku smakt — tie ir visi simptomi, kas liecina par saindēšanos ar čūsku indi.

Iespejams, ka liela nozīme bija ari iedomām. Es zināju, ka mani sakodusi indīga čūska, un ši apziņa sakapinaja manu satraukumu līdz augstakajai robežai. Vai es tiešam sajutu visas šīs saindēšanās pazīmes vai ne, man likās — tas pilnīgi pārņēmušās manu ķermeni. Un mana iztēle pārvērta iedomāto par īstenību.

Mans pavadonis pavēlēja man atsēsties. Kusteties, viņš teica, neesot labi. Viņš piekodināja man but mierīgam, pacietīgam un velreiz atgādināja «uzticēties vecajam Gabam».

Es nolēmu paklausīt un iztureties mierīgi, bet pacietīgs nespēju būt. Mokas bija pārāk lielas.

Tornēr paklausīju Gabriēlam un apsēdos. Es apsēdos uz tā paša tulpju koka bluķa, kas gulēja kuplā kizila ena, un centos piespiest sevi sēdēt mierīgi un gaidīt sava «daktera» pavēlēs. Negeris bija oagājis mazliet tālāk un klejoja pa laukumu, uzmanīgi kaut ko mekledams zalē.

«Droši vien viņš mekle kadu šeit augošu zālīti,» es nodomāju.

Vai man jāsaka, ar kādu saspringtu uzmanību, nepacietība degdams, vēroju viņa kustības? Zināju, ka 110 viņa meklējumu rezultātā atkarīga mana dzīvība. Viņa veiksme nozīmēja man dzīvību, neveiksme — bojāeju.

Kā pukstēja mana sirds, redzot viņu paliecamies, tad no- tupstamies zemē un it kā kaut ko ar rokām satveram. Prieka kliedziens, kas atskanēja no viņa lupām, izlauza vēl ska- ļaku atbalsi no manām krūtīm, un, aizmirsis Gabriela aizliegumu kusteties, es pietrukos kajas un metos uz viņa pusi.

Kad es pieskreju, nēģeris, nometies uz ceļgaliem, rušināja ar nazi zemi ap kadu augu, lai izraktu to ar visu sakni. Tas bija mazs augs ar taisnu stublāju, smailām, asam, iegarenam lapam un gluži neuzkrītošu, baltu, varpstveidigi sakartotu ziedu ķekaru stiebra galā. Toreiz es vel nezināju, ka ta ir slavena čūsku sakne.

Gabriēls steigšus atrausa zemi visapkart augam un, izvilcis to ar visu sakni, nopurināja smiltis. Sakneņa stumbru apņēma sīku saknīšu mudžeklis, tas bija nedaudz resnākas par kazenāja sakņu pinumu. Cietās, līkumotas saknes klāja melna miza, un tās bija pilnīgi bez smaržas. Bet šo sakņu šūnās ritēja pretinde čūsku indei, ši auga sula bija manas dzīvības glābēja!

Gabriels, ne mirkli nezaudēdams, sagatavoja zāles. Šī tautas arsta receptēs neeksistēja hieroglifi vai latīniski nosaukumi. Visu izteica frāze: — Sakošļājiet to! — Un, attīrījis gabaliņu saknes no melnās mizas, viņš ielika to man roka. Es rīkojos, kā viņš noradīja, un drīz vien sajutu mute mīkstā putrā sakošļātās saknes sulu un noriju to.

Sākumā sulas saldena garša mazliet šķebināja, bet, ilgāk sukājot, ta saka asi dedzināt un it ka durstīja muti un rīkli.

Neģeris pa to laiku aizskrēja līdz tuvākajam strautiņam, iesmēla ūdeni vienā no saviem zābakiem un atgriezies nomazgāja no manas rokas tabakas lapu sulu un iztīrīja brūci. Tad viņš pats sakošļaja dažas čūsku auga lapas, uzlika uz sakostās locitavas un atkal pārsēja ievainojumu.

Tagad bija izdarīts viss iespejamais, un man atlika tikai

pacietīgi un bez bailēm gaidīt rezultātus.

* * *

Pec īsa laika es sajutu, ka esmu viscaur nosvīdis, un varēju jau vieglāk elpot. Visu laiku es jutos ļoti nelabi, un droši vien būtu vēmis, ja būtu norijis vairāk šīs senegas sulas, jo, lielās devās lietota, tā izsauc vemšanu.

Bet no visām sajūtām un domām patīkamākā šobrīd bija viena — es sāku atveseļoties!

Un šī atziņa pārauga par nešaubīgu pārliecību: es ticēju sava «brinumārsta» dziednieka mākslai.

XXXVI NODAĻA KLABURČŪSKAS APBURŠANA

Man bija lemts kļūt par aculiecinieku vēl citiem notikumiem, kas apliecināja mana jauniegutā paziņas brīnumainās spējas.

Es izjutu to dabisko prieku, kas pārņem katru cilvēku, apzinoties, ka viņa dzivība izglābta no nāves un pie tam pavisam brīnumainā kārtā. Tadu prieku pārdzīvo izglābts

slicējs vai karavīrs, kas, nāves neskarts, pārdzīvojis asiņainu kauju un palicis neievainots. Prieks ir dabiskā reakcija pēc nāves tuvuma pārdzīvojuma. Un es izjutu dziļu pateicību pret savu glābēju un biju gatavs apkampt savu melnādaino biedru, apkampt ka brāli šo melno, nikno nēģeri.

Apsēdušies blakus uz kritušā koka stumbra, jautri pļāpājām. Jautri? —jā, tik jautri, cik tas mūsu situācijā bija iespējams: mēs abi bijām cilvēki, kurus sagaidīja tumša un nenoteikta nākotne. Mana dzīve bija/satumsusi tieši pēdējas dienas, bet viņam . . . kas sagaidīja šo nabaga vergu?

Bet bieži vien pat visdrūmākajos rūpju brižos cilvēka sirdi iedegas prieks. Daba nepieļauj, lai bēdas nerimtīgi turpinātos, un laiku pa laikam priekam jāuzvar skumjas. Un pašreiz es pārdzivoju šādu prieka brīdi. Mana sirds sita priekā un pateiciba. Es jutu, ka man tuvs kļuvis šis melnais vergs, šis izbēgušais vergs, un šini bridi es jutos laimīgs, ka biju kopā ar viņu.

Dabiski, ka musu saruna risinājās par čūskām un «čūsku sakni» senegu, un Gabriēls man pastāstīja daudz interesantu faktu par šo rāpuļu dzivi. Ne viens vien herpetologs1 butu mani apskaudis par šo stundu, ko es pavadīju nēģera Gabriela sabiedrībā.

Interesanto pārrunu laika mans sarunu biedrs pēkšņi iejautājās, vai es esot nositis čūsku, kas mani sakoda.

—   Nē, — es atbildēju. — Tā aizbēga.

—   Aizbēga? Kur ta aizbēga, massa?

—   Paslēpas koka dobuma. Šini pašā, uz kura mēs sēžam.

Nēģera acis prieka iezibejās.

—   Velns parāvis! — viņš iesaucās un pietrūkās kājās. — Massa saka, čūska šeit, šinī bluķi? Velns! Ja rāpulis ir šeit, šini bluķi, — viņš vēlreiz atkārtoja, — Gabs viņu tūlīt izvilks ārā.

—   Kā tu to izdarīsi? Tev taču nav cirvja!

—   Priekš'tā nēģerim cirvis nav vajadzīgs.

Bet kā tad tu dabūsi čūsku āra? Doma aizdedzinat bluķi?

—   Nē! Uguns nav laba. Šis bluķis degs veselu mēnesi. Uguns nav laba: baltie cilvēki ieraudzīs dūmus . . . sapratis te bēglis, palaidīs savus asinssuņus. Neģeris nedrīkst uguni kurt.

—   Bet ko tad tu iesāksi?

' Zinātnieks-zoologs, kas peti rāpuļus.

Pagaidiet, massa Edvard! Pagaidiet, tad redzēsiet! Neģeris pasauks čūsku, un tā pati iznāks. Tikai, lūdzu, massa! Sēdiet klusi un nerunājiet. Vecā viltniece dzird katru vardu.

Nēģeris tagad pats runāja čukstot un zaglīgiem soliem slīdēja koka bluķim apkārt. Es sēdēju pavisam klusu un uzmanigi vēroju katru sava dīvainā sarunu biedra kustību.

Netālu no mums auga daži bambusi. Gabriēls nogrieza ar savu nazi dažas jauno bambusu rīkstes, noasināja to galus un iesprauda zeme netālu no kritušā stumbra gala. Viņš izkārtoja bambusa rīkstes citu citai cieši blakus, tuvāk neka arfas stigas. Tad viņš sameklēja krūmos jaunu kociņu, notīrīja mizu un izdrāza taisnu stibu ar divzari galā. Paņēmis vienā roka šo divzaru rīksti, bet otrā niedres nūjiņu ar iešķeltu galu, viņš izstiepās visā garumā uz kritušā koka stumbra ta, ka viņa seja atradas tieši virs iedobuma. Tada stāvokli viņš varēja aizsniegt arī zeme iedzītās bambusa rīkstes. Visi priekšdarbi bija paveikti, un «buršana» varēja sākties.

Nolicis sev blakus divzaru rīksti, neģeris sāka ar iešķelto niedres galu vilkt pa bambusa rīkstēm uz priekšu un atpakaļ. Tas izraisīja skaņu, kas joti līdzīga klaburčūskas šņācienam «sker-rr-r». Atdarinājums iznāca tik līdzīgs, ka cilvēks, kas nezinātu, kur šis skaņas rodas, malditos un nešaubīgi domātu, ka tuvuma atrodas klaburčūska. Neģeris zinaja — ar šīm skaņam var apmānīt arī pašu rāpuli. Bet, lai dabūtu ārā nelaimīgo upuri, Gabriēls ne- pa|avas tikai uz šo izvilinātāju saucienu. Ar instrumentu, ko viņš bija uz ātru roku pagatavojis no šķepveidīgam niedru lapām, viņš taja pašā laika imitēja sarkana kar- dinala spalgo brēcienu, kādu šis putns izkliedz, cīnīdamies vai nu ar kādu rāpuli, oposumu, vai kadu citu no saviem parastajiem ienaidniekiem. Šis kliedziens pilnīgi līdzinājās tam izmisīgajam brēcienam, ko bieži dzird Amerikas mežu dzi|umos, kad briesmīga klaburčūska iztukšo Virdžinijas lakstīgalu ligzdas.

Viltīgais karagajiens lieliski izdevās. Pēc dažiem mirkļiem koka dobumā parādījās rāpuļa rombveidīga galva. Čūska ar īsiem intervāliem šaudīja savu šķelto meli, un viņas mazas, melnas acis niknuma spīdēja. Atskanēja ari viņas klarkstošais sauciens, paziņodams rapu|a vēlēšanos piedalīties kautiņā, kurš — kā čūska acīmredzot domāja — notika ārpus viņas alas.

Gandrīz puse no čūskas gara ķermeņa jau bija izslīdējusi no dobuma, kad ta, acīmredzot atklajusi maldinašanu, pagriežas, lai ielīstu atpakaļ. Bet klaburčūska ir viena no tūļīgākajam čūskām, un, pirms tā paguva apgriezties, lai iebēgtu atpakaļ koka dobumā, neģeris jau bija uzspiedis savu divzaru rīksti uz rāpuļa kakla un piedūris to pie zemes.

Viss garais čūskas ķermenis locījās pa zaļi līkumu likumos. Tagad briesmīgais rāpulis bija redzams visā garumā. Tā bija neparasti liela savas sugas pārstāve, gandrīz astoņas pēdas gara un tikpat resna ka bambara dūre. Pat neģeris bija pārsteigts par tas izmēriem un apgalvoja — pirmo reizi redzot tadu milzeni.

Es cerēju, ka neģeris tūlīt izbeigs cīņu ar čūsku un no- galinas to. Piesolījos palīdzēt ar bisi.

Nē, massa! viņš iekliedzas lūdzēja balsi. Nešaujiet, dieva deļ, nešaujiet! Kungs aizmirst, ka nabaga nēģeris ir bēglis.

Es viņu sapratu un nolaidu bisi.

—   Bez tam, — Gabriēls turpināja, — es vēl gribu baltajam kungam ko paradīt. Vai massa mīl interesantas lietas? Vai viņš grib redzēt čūskas jokus?

Es piekrītoši pamāju ar galvu.

—   Labi, tad, ludzu, massa, paturiet šo nūju. Man drusku jāpaietas un jāatnes kads ļoti jocīgs augs. Gabs to redz starp niedrēm. Ļoti interesants augs. Turiet stipri čūsku, kamēr es aizskriešu.

Es paņēmu rokā koku, vel ciešāk piespiedu čūsku pie zemes un ne bez bailēm raudzījos, kā pretīgais rāpulis lokās man pie kajam. Bailēm gan nebija vairs nekāda iemesla. Divzaru dakšas žāklis aptvēra čūskas kaklu un turēja tas galvu cieši piespiestu pie zemes. Čūska nevarēja pacelt galvu, lai man iedzeltu. Lai gan klaburčūska ir ļoti liela, bīstami ir tikai viņas indeszobi. Tieši ar to klaburčūska atšķiras no žņaudzējčūskām, ka tas ķermenis ir nespēcīgs, un, ja tā apvītos man un mēģinātu žņaugt, ta nepadarītu nekā ļauna.

Gabriēls bija nozudis krūmos, bet pēc dažām minūtēm es redzēju viņu atgriežoties. Rokās viņš nesa kadu augu, kuru atkal bija izracis ar visam saknēm. Šis augs izskatījās pavisam citāds nekā senega Tam bija sirdsveidīgas lapas ar asiem galiem, līkumains stiebrs un tumšsarkani ziedi.

Kad Gabriēls panācās tuvāk, es ieraudzīju, ka viņš jau sācis koš|at dažas auga lapas un saknes. Ko viņš nodomājis darīt? Bet es jau tūlīt to redzēju. Pienācis klat, nēģeris pieliecās un uzspļāva sakošļāto masu uz čūskas galvas. Tad, izņēmis man no rokas zaroto nūju, izrāva to no zemes un aizsvieda.

Nobijies ieraudzīju, ka čūska tagad ir briva, strauji palēcos atpakaļ un uzlēcu uz koka stumbra.

Bet nēģeris izturējās pavisam mierigi; velreiz noliecies, viņš bez bailēm pacēla milzīgo rāpuli un aptina sev ap kaklu tik aukstasinīgi, it kā tas būtu virves gabals!

Čūska nemēģināja viņam iedzelt; tā neizradija ne mazāko tieksmi atbrīvoties no viņa rokam. Tā izskatījās ka noburta un zaudējusi spēkus pretoties pārestībai.

Kādu bridi ar to paspēlējies, bambara nosvieda to atkal zemē. Bet ari tagad čūska netaisījās bēgt.

Tagad burvis pagriezās pret mani un svinīgi paziņoja:

—   Un tagad, massa Edvard, jūs tiksat atriebts. Paskatieties!

To sacīdams, nēģeris uzspieda īkšķi uz čūskas kakla rikles galā, un rāpuļa mute plaši atvēras. Es pilnīgi skaidri varēju redzēt čūskas briesmīgos zobus un indes dziedzerus. Tad, paceldams čūskas galvu sev pavisam tuvu pie lūpām, Gabriēls iespļāva tās rīklē ar siekalām sajaukto melno auga masu un velreiz nosvieda milzeni zemē. Līdz šim rrfirklitn nēģeris izrīkojās ar čūsku pavisam mierīgi, nebija ' mēģinājis sist vai nogalināt šo rāpuli, kam tik sīksta dzīvība, un es visu laiku paredzēju, ka tā mums izbēgs. Bet čūska pat nedoinaja begt. Nekustēdamās tā gulēja, izstiepusies visa garumā, tikai pa brīžam pār tas ķermeni parskrēja vieglas trīsas. Bet pēc dažam minūtēm izbeidzās arī šīs trīsas, un čūska likās beigta.

—   Viņa ari ir beigta, — atbildēja nēģeris uz manu netiešo jautajumu. — Pavisam beigta.

—   Un kas tas par augu, Gabriēl?

—   Ā, tā laba zālīte, massa. Svarīgs, bet rets, ļoti rets augs. Apēdiet gabaliņu no šī auga, un neviena čūska jūs neaiztiks. Nekodis, jūs tak redzējāt. Tas ir čūsku dīdītāju augs.

Talak mana melnā biedra botāniskās zināšanas par šo augu nesniedzās. Vēlāk, pēc daudziem gadiem, es uzzināju, ka šo brinumzālīti sauc aristolochia serpentaria — tas ir

augs, kuru savos darbos izslavējuši Mutiss un Hum- bolts1 .

Mans pavadonis gribēja, lai ari es pasūkātu kādu šis zālītes saknīti, jo, kaut bija pilnigi pārliecināts, ka man palidzēs senegas sula, viņš domāja, ka divkārša uzmanība par |aunu nenāks. Viņš cildināja tikko atnestās zālītes īpašības un teica, ka būtu to jau pašā sākuma devis man senegas saknes vietā, bet baidījies, vai tik ātri to varēs uzmeklēt, jo šis brīnumaugs šinī apvidū esot daudz retāk sastopams.

Es ar prieku izpildīju viņa lūgumu un steigšus noriju dažus pilienus šī auga sulas. Tapat kā senegas saknei, tam bija asa, kodīga garša, mazliet līdzīga kampara spirtam. Tikai senegai nebija nekādas smaržas, bet šī zālīte guaco — izplatīja spēcīgu aromātu, kas atgādinaja baldriānu.

Es jau jutos daudz labāk, bet šī sula iedarbojās gandrīz acumirklī. Rokas pietukums ļoti ātri pilnīgi izzuda, un, ja ap locītavu nebūtu apsēja, es jau butu aizmirsis, ka tā ievainota.

XXXVII NODAĻA PĒDU IZDZĒŠANA

No tā brīža, kad mes iznācārn meža klajumā, bija pagājusi varbūt vairāk neka stunda, bet šis laiks man vairs nelikās šausmīgs. Puķes atkal šķita atguvušas gaišo krāsainību, un viņu smarža likās patīkama. Ar nomierinošu baudu es atkal klausījos putnu vlterošana un kukaiņu pasaules sīkšana. Lūk, turpat vēl sēdēja jaukais dūju pāris un ar sirsnīgu «duu-u-u» stāstīja viens otram par savu mīlestību.

Es varētu vel ilgi tīksminādamies uzkavēties šai jaukajā dabas nostūri un baudīt meža klajuma skaistumu, bet dvēselei bija japak|aujas miesas prasibam. Jutu izsalkumu, un mani sāka mocīt bada sajūta.

'Mutiss Hozē Selestino (1732—1808) botāniķis, Dienvidamerikas floras pētnieks.

Huīnbolts Aleksandrs Fridrihs Vilhelms (1769 1859) pazīstams vācu ceļotājs un dabaszinātnieks, kurš no 1799. lidz 1804. gadam studiju nolūkos apceļoja Dienvidameriku.

Kā apmierinat izsalkumu? Kur atrast kaut kurnošu maizes? Nedrīkstēju taču pieprasīt, lai mans pavadonis, riskēdams ar savu dzīvību, aizvestu mani uz plantāciju. Tagad sapratu, ko viņam tāds risks varētu nozīmēt. Ta tiešam bija, ka viņš man teica — ja viņu saķertu, viņš zaudētu roku vai pat dzīvību. Maz ceribu, ka viņu kāds aizstavētu, un vel jo mazak tādēļ, ka šim nēģerim nebija iespaidīga saimnieka, kura rokās butu kāda vara un kurš būtu ieinteresēts, lai viņu nepadara par kropli.

Parādīdamies plantacijas tuvumā vai pat tikai meža malā, nēģeris riskētu ne tikai ar to, ka viņu var ieraudzīt ķērāji, bet vel vairāk, ka viņa pēdas uzostu suņi. Izbēgušo meklē- šana ar suņiem bija joti parasts paņemiens, un zemiski vīri no balto vidus bija pat to izvelejušies par savu profesiju. Ari to man pastāstīja nēģeris Gabriēls. Un vēlāk es pats pārliecinājos, ka tas tiešām taisnība.

Sajutu lielu izsalkumu, bet — ko darīt? Viens pats no meža izkļūt es nespeju. Es atkal nomalditos un naktos nakti pavadīt purva. Bet ka tagad vislabāk izlīdzēties?

Es griezos pie sava pavadoņa. Kādu bridi viņš klusēja, acimredzot kaut ko pārdomādams. Ari viņš bija norūpējies par to pašu, ko es, drosmīgais virs nebija mani aizmirsis.

Ja, neģeris nule par visu domāja, viņš pec brīža teica. — Labi, massa, kad norietēs saule, es jūs pavadīšu. Tad nav bīstami. Gabriēls izvedīs kungu tieši pie krastmalas ceļa. Bet ir jāgaida, lidz norietes saule.

—   Bet . . .

—   Jā? Massa izsalcis? — viņš pārtrauca mani.

Es apstiprinoši pamāju ar galvu.

Nu, ka tā! Bet te nav nekā ēdama, tikai čūska. Massa čūsku negribēs est. Nēģeris to ēd. Naktī izvara un ēd. Varis naktī, kad ugunskura dumi nav redzami pari mežam. Vecajam Gabam ir vieta, kur vārīt. Gabs to baltam kungam paradis. Gabs tic rnassa Edvardam. Aizvedīs massa Ed- vardu uz bēgļa migu.

Runādams Gabriēls jau bija nocirtis rapuļa galvu un ar asu stibu saspraudis kopā galvas galu ar asti. Tad, pacēlis zvīļojošo čūskas ķermeni un pārmetis to par plecu, viņš stavēja man pretim, sagatavojies doties projām 110 šejienes.

—   Nāciet, rnassa! Nāciet lidzi! Vecais Gabs atradīs jums ko ēdamu.

To sacīdams, Gabriēls devās iekša pameža krūmos. Es paņemu šauteni un sekoju viņam. Neko citu jau nevarēju darīt. Mēģināt vēlreiz atrast ceļu no šī laukuma nozīmētu atkal apmaldīties, kā jau divas reizes tas notika. Un atgriezties Brindžersā tagad es ari vairs sevišķi nesteidzos. Nolēmu, ka tikpat labi varu turp atgriezties arī nakti, un varbūt tā pat prātīgāk, jo tad mazāk pamanīs un ievēros manu ar dub|iem un asinīm notriepto apģērbu. Un tieši no nevajadzīgas uzmanības es gribēju izvairīties. Un tāpēc apmierināts sekoju izbēgušajam vergam, lai pabūtu ar viņu kopā līdz saules rietam viņa begla midzeni.

Kādus simt jardus neģeris so|oja pa priekšu klusēdams. Tikai viņa acis, it kā ko meklēdamas, šaudīja skatienus uz visām pusēm mežā. Viņš neraudzījās uz zemi sev priekšā, bet augšup uz koku galotnēm — tātad taku viņš nemekleja.

Pēkšņi viņš klusi iesaucās, pagriežas un saka iet tieši uz pretejo pusi, nekā mēs visu laiku gājām. Es steidzīgi sekoju un redzeju, ka viņš apstājas pie liela koka un kaut ko meklc tā zaros. Ta bija vīraka priede jeb balzamkoks. Tik daudz jau es zināju no botanikas, ka varēju to atšķirt pēc lielajiem, asajiem čiekuriem un gaišzaļajām skujām. Kāpēc viņš apstajās pie šī koka?

— Massa Edvards to tūlīt redzēs, — viņš deva netiešu atbildi uz manu jautājumu. — Paturiet mazliet čūsku, bet tikai neļaujiet tai saskarties ar zemi. Noladetie suņi var saost tās smaku.

Es paņemu no nēģera viņa nastu un, turot to, ka pavēlēts, augstu no zemes, klusēdams vēroju, ko viņš darīs.

Vīraka priede aug ļoti taisni, apmēram 50 pedu garumā, stumbrs tai gandrīz kails, bez zariem un nobeidzas ar pira- midveidigu galotni. Šoreiz mes bijām apstājušies pie koka, kuram daži zari atdalījas no stumbra apmēram divdesmit pēdu no zemes. Uz tiem atradās lieli, zaļi, apmēram piecas collas gari čiekuri'. Izrādījās, ka mans pavadonis vēlas iegūt tieši šos čiekurus. Bet kādam nolūkam? Alan nebija ne jausmas.

Pec brīža Gabriēls bija sadabūjis garu kārti un ar tās palīdzību notrieca zeme dažus čiekurus kopā ar zaru galiņiem, pie kuriem tie auga.

Kad Gabriēlam likās, ka savacis pietiekoši daudz čiekuru, viņš aizmeta karti.

Ieinteresēts vēroju, ko viņš darīs tālāk.

Neģeris savāca visus čiekurus kopā ar zariņiem un sakrāva kaudzīte, bet tad norava čiekurus no zariem un aizsvieda. Tāda rīcība mani ļoti parsteidza. Tātad viņam vajadzēja nevis čiekurus, bet jauno dzinumu, kas auga zaru galos. Tie bija sarkanbrūnā krasa un pārklāti ar biezu.

smaržīgu sveķu kārtu, jo Pinus taeda ir vissveķainākā no visām šīs sugas priedem. Tās sveķiem ir spēciga vīraka smarža, un no ta cēlies ari šis priedes tautā lietotais nosaukums.

Salasījis pilnu sauju jauno dzinumu, mans pavadonis nosēdās zemē un ierīveja ar sveķainajiem zariņiem savu zābaku zoles un ari virspusi. Tad viņš pienāca pie manis, noliecās un tāpat apstrādāja arī manus zābakus.

— Tagad, massa, viss kārtībā. Nolādētie suņi vairs nesaodis vecā Gaba pēdas. Gabs pēdas iznicināja. Iesim tālāk, massa!

To pateicis, nēģeris atkal uzmeta uz pleca čūsku un devās uz priekšu. Es sekoju viņam.

XXXVIII nodaļa PIROGA

Drīz vien mēs nok|uvām lielā ciprešu mežā. Šeit pilnīgi nebija pameža. Melnās purva cipreses auga ļoti tuvu viena pie otras, to biezās, čemurainās galotnes savijās kopa un bija klātas ar veciem epifītiem, kuru vijas nokarājās lejup ka drapērijas un aizsedza sauli, kas tādēļ nespēja apspīdēt un sildīt bagātīgo augsni, kur varētu zelt krašņa zālāju veģetācija. Bet mes jau bijām iekļuvuši vietā, līdz kurai sniedzās gadskartējo plūdu ūdeņu apskalojuma robeža, un tāpēc šeit varēja attīstīties tikai daži augi.

Pēc brīža es redzēju, ka rnēs tuvojamies stāvošām ūdenim. Lai gan zemes ieplakums bija gandrīz nemanāms, mitrais gaiss, purva drēgnā smaka, varžu kurkstēšana un brīdi pa brīžam atskanošie bridējputnu kliedzieni vai aligatoru gaudas vēstīja kāda stāvoša ūdens mežezera vai dīķa tuvumu.

Drīz mes sasniedzam plaša ūdens klaja malu. Tas bija liels purva ezers, kaut arī no krasta varēja pārredzēt tikai mazu daļu. Cik vien tālu varēja saskatīt, visur no ūdens pacēlās milzīgas, gandrīz kopā saaugušas cipreses. Vietām virs ūdens rēgojas melnu sakņu čemuri, un iztēle pārvērta tos par briesmīgiem purva dēmoniem un piešķīra visai šai ainavai pārdabisku raksturu. Tumšo ciprešu apēnotais ūdens izskatījās pilnīgi melns, gaiss bija smags un nospiedošs. Tada ainava varēja Dantem iedvest domas par «Elli».

Piegājis tuvāk pie drūmā ezerdīķa malas, mans pavadonis apstājās. Kāds milzīgs koks nolūzdams bija kritis uz ūdens pusi, un tā galotne iesniedzās tālu ezerā. Zari vēl nebija no stumbra atlūzuši, un pie tiem vel karājās parazītu vīteņaugu biezie kumšķi, un koka galotne izskatījās ka viegli samesta vai pairusi siena guba. Da|a no tas mirka ūdeni, bet virs ūdens pacēlās tās lielākā da|a — augsta un sausa. Mans pavadonis apstājās pie nolūzušā koka saknēm un gaidīja mani pienākot.

Tikko es sasniedzu šo vietu, nēģeris uzrāpās uz kritušā koka stumbra un, pamājis man, lai sekoju, gaja pa stumbru uz galotnes pusi. Ari es uzrāpos uz stumbra un, puledamies noturēties līdzsvarā, sekoju viņam.

Sasnieguši koka kuplo galotni, mes nok|uvām biezo zaru mudžekli un, līzdami tam cauri, virzījāmies vēl uz priekšu. Domāju, ka būsim sasnieguši bēgļa «midzeni», kurp nēģeris teicās vest.

Beidzot Gabriēls apstājās, un es pārsteigts ieraudzīju ūdeni blakus kokam nelielu pirogu, kas bija tā apslēpta zem sūnainajiem zariem, ka to varēja pamanīt, tikai nonākot tajā vieta, kur mēs pašreiz stāvējām.

«Tad, lūk, kādēļ mēs rāpāmies pa šo koku!» es nodomāju.

Ieraudzīdams laiviņu, sapratu, ka mūsu ceļš vel nav beidzies. Neģeris atraisīja laiviņu no tās romantiskas pietauvošanas vietas un pamāja, lai es kāpju tajā.

Iekāpu vieglaja «kuģīti» un atsēdos. Gabriēls sekoja man un, pieturēdamies pie zariem, virzīja laiviņu uz priekšu, līdz iekļuvām atklāta ūdens klajumā. Tad, satvēris airus, viņš sāka cītīgi irties, un laiviņa klusi slīdēja pa tumšā ūdens virsmu.

Sākuma pirmos divus vai trīs simtus jardu mes virzījāmies uz priekšu ļoti leni. Visur priekšā rēgojās ciprešu resnās saknes un zaru kamoli, tāpat traucēja tuvu augošie koki, un vajadzēja ieverot vislielāko uzmanību, lai izsprauktos ar laiviņu tiem cauri vai garam. Bet es redzēju, ka mans pavadonis lieliski prata stūrēt savu kuģīti un irās tik viegli un veikli kā īsts čīpevu cilts indiānis. Gabriēls bija pazīstams ka izcils jenotu mednieks uri nepārspējams zvejnieks purvaino ezeru līčos un attekas. Un tāpēc nav brīnums, ka viņš bija izcirtis sev laiviņu un prata tik veikli rīkoties ar to.

Pirmo reizi man atgadījās tik vienreizēji neparasts ceļojums. Piroga peldēja pa tumšo ūdeni, kas drīzāk līdzinājās tintei. Neviens saules stars neapgaismoja mūsu ceļu. Vis- apkart valdīja dziļa krēsla. Mēs līkumojām pa šauriem ūdens gaiteņiem starp tumšām koku stumbru rindām. Tie izslējās no ūdens ka kolonnas, par kuram pārklāts no bieziem zariem pīts baldahīns. No šī zaļa jumta kā seru vītolu līganie zari nokarājās bromēlijas vītnes, kas vietām sniedzas līdz pat ūdens virsmai un skrapēja musu sejas un plecus, kad spraucāmies tām cauri.

Tomēr mēs nebijām šeit vienīgās dzīvās būtnes. Pat šai šausmīgajai vietai bija savi iemītnieki. Šeit sev drošu patvērumu bija atraduši aligatori, kuri ņudzēja visap- kart. Mēs redzējām šos pretīgos radījumus rāpjamies pa kadu krituša koka stumbru vai izslējušos pie ciprešu ka- molainiem sakņu izciļņiem, vai lēni un zaglīgi iramies pa melno ūdeni. Pamamjam ari milzu ūdensčuskas, kas slīdēja no koka uz koku, un viņu ceļu uz ūdens iezīmēja sīkie ņirbu vilnīši. Redzējām šos rāpuļus guļot saritinājušos uz sakņu kamoliem, kas pacēlušies virs ūdens. Ar klusiem spārnu vēzieniem aizslīdēja purva pūce, un lieli, brūni sikspārņi devās kukaiņu medības. Reizem tie pielidoja pavisam tuvu un plivinājās mūsu acu priekša ta, ka varējam pat sajust viņu pretigo smaku, dzirdēt viņu kaulaino žokļu klaboņu, kas atgādinaja kastaņešu skan- dinašanu.

Šīs īpatnējās ainavas bija man kaut kas neparedzeti jauns un ļoti ieinteresēja, kaut arī iedvesa dīvainas, bijīgas bailes. Neviļus atmiņa pavīdēja klasiskās literatūras teli. Likās, šeit reālu būtību ieguvuši romiešu dzejnieku fantāzijas raditie augļi. Likās, es braucu pari Stiksas upei un mans pārcēlājs tiešām ir bargais Harons.[21]

Pēkšņi cauri drūmajai tumsai izlauzas gaismas stars. Vel daži airu vilcieni, un piroga ieslideja saules apmirdzētā apvidū. Es atviegloti uzelpoju.

Mūsu priekša pletās ūdens klajums — it kā ieapaļš ezers. Faktiski šeit tiešām sākās ezers, bet tie ūdeņi, kurus mēs pārbraucam, bija tikai plūdu attekas, kas zināmos gadalaikos pārplūdināja mežu un reizēm pilnigi izžuva. Šim klajumā ūdens atradas pastāvīgi un bija diezgan dziļš, tā ka šeit neauga pat purva cipreses.

Ezers nebija diez cik liels, varbūt tas aizstiepās kādu pusjūdzi. No visam pusēm to ietvēra sūnām apauguši koki, kas apņēma ta krastu ka pelēka siena. Ezera vidu bija redzams tādu pašu koku puduris, kas no tāluma izskatījās kā sala.

Šis vientuļais mežezers nemaz nebija kluss un pamests. Te valdīja drudžaina dzīvība. Tā likās iemīļota satikšanas vieta daudziem dažado sugu spārnotajiem radījumiem, kas mitinās lielajos Luiziānas purvos. Te lidinājās baltie gārņi, baltie un sarkanie ibisi, dažādu sugu dzērvēs, sārtie fla- mingo. Te mita arī reti sastopamais pleznainis anhinga, kurš peld, ķermeni pilnīgi ūdenī iegremdējis, un virs ūdens rēgojas tikai viņa čūskai līdzīgā šaurā galva. Te stāvēja arī šo ūdeņu valdnieks smagnējais baltais pelikāns un vēroja savu medījumu. Visa ezera virsma ņirbēja no ūdens putniem. Te bija visdažādākās spārnoto peldetaju sugas gulbji, zosis, piles. Gaisa lidinājās kaijas, kuitalas; ar spēcīgiem, svelpjošiem spārnu vēzieniem gaisu šķēla meža piles.

5o kluso, nomaļo ezeru par savu iemīļotu uzturēšanas un dzīves vietu izvēlējušies ne tikai ūdensputni. Augstu gaisa, lokus metot, redzams zivju ērglis, kas brīžiem ka bulta krīt lejup, lai uzkluptu nelaimīgai, tuvāk ūdens virsmai uzpeldējušai zivtiņai, kuru tam tūlīt atņemt drāžas daudz specigakais tiraniskais jūras ērglis.

Tādus daždažadako dzimtu putnus es ieraudzīju, kad mūsu piroga iepeldeja klusajā meža ezerā.

Ar lielu interesi vēroju šo mežezera dzīves rosību. Si dzīvīgā dabas ainava tam brīdī atstaja uz mani dziļu iespaidu. Par savu pavadoni to nevaru teikt: viņam tas viss bija parasts un pazīstams, un viņš uz to raudzījās pavisam citādām acim. Viņš šo putnu valsti pat nelikās redzam, bet, veikli ciladams airus, vadīja laiviņu salas virzienā.

Ar dažiem spēcīgiem airu vilcieniem mūsu viegla piroga atkal ieslīdēja koku ēnā. Bet liels bija mans pārsteigums: tur nebija nekādas salas. Tas, ko es noturēju par salu ar koku puduri, izrādījās viena vienīga uz sēkļa uzaugusi ciprese. 5i milzīgā koka zari, uz visam pusēm izpletušies, bija apauguši ar sirmi pelekiem parazītaugiem, kas nokarājās iidz pat ūdens virsmai un aizēnoja apmēram pusakru lielu laukumu. Koka stumbrs pie saknēm bija milzīgi resns, un to balstīja daudzi punveidīgi sakņu atzarojumi, kuru viens gals iegrima ūdeni, bet otrs, balstīdamies pret stumbru, slējās augšup vairāku jardu augstuma. Vietā, ko aizņēma viss šis sakņu sazarojums, varētu uzbūvēt parastu,

vidēja lieluma maju. Starp sakņu kamoliem veidojās līčiem līdzīgi iedobumi, un, kad rnēs piebraucam tuvāk un ieslīdējām zem nokareno zaru un staipekņaugu veidotā aizkara, es ieraudzīju tumšu dobumu, kas noradīja, ka ši milzu koka vidus ir tukšs.

Nēģeris ievadīja laivu vienā no iedobumiem starp saknēm, un tā apstājās, atsizdamās pret koku. Vienā sakņu kamolā es ieraudzīju dažus iecirstus pakāpienus, kas veda uz augšējo caurumu cipreses stumbrā. Gabriēls norādīja man uz šiem pakapieniem un kaut ko teica. Iztraucēto putnu ķērcošās klaigāšanas dē| neko nevarēju sadzirdēt, bet sapratu, ka viņš man liek doties augšup. Steigšus izlēcu no laivas un, Gabriela mājienam sekodams, rāpos pa slīpajiem kāpieniem augšup.

Iedobumā veda pietiekoši augsta un plata ieeja, lai cilvēks tajā varētu ieiet nesallcis. Iespraucies pa šo caurumu, es nokļuvu liela dobuma koka izdrupušajā vidū. Mēs bijām sasnieguši savu mērķi. Es atrados izbēguša verga mājoklī.

XXXIX nodaļa ALA KOKA DOBUMĀ

Iekšā bija tumšs, un pagaja dažas minūtes, pirms es varēju kaut ko atšķirt. Pamazām acis pierada pie pustumsas, un tad es varēju sakt apskatīt šo neparasto alas mītni.

Mani vispirms pārsteidza tās lielums. Te viegli varētu novietoties kads ducis viru, un visiem divpadsmit būtu iespējams ērti sedet vai stāvēt. Patiesība viss šis piramīd- veidigais koks nebija nekas vairāk ka milzīga čaula ar ļoti plānām sienam, jo koka serde, viss tā vidus, bija izpuvis. Alas grīda, kas bija izveidojusies no nobirušajiem izkurtējuša koka prauliem, pacēlās virs ezera līmeņa un bija sausa. Alas virsū redzēju pelnus un apdegušas pagales. Viena malā pie sienas atradas sakrautas sausas spāņu sūnas, uz kurām bija uzmesta veca sega, kas liecināja, ka tur ierīkota guļvieta.

Te neredzēju nekādu mebeļu. Neaptēsts cipreses klucis acīmredzot noderēja par krēslu, bet galda vispār nebija. Cilvēks, kas šo dīvaino dobumu bija iekārtojis sev par mītni, macēja iztikt bez ērtībām. Visnepieciešamāko, protams, viņš bija sagādājis. Kad manas acis pilnīgi aprada

ar apkārtējo tumsu, es varēju saskatīt vairākus priekšmetus, kurus sakumā nebiju pamanījis: māla pods ēdiena gatavošanai, liels ķirbis ūdens glabāšanai, skarda krūzīte, vecs cirvis, daži zvejas piederumi un kādi veci, noskran- duši apģērba gabali. Bet visvairāk mani ieinteresēja tas, ko ieraudzīju ēšanai noderīgu. Te redzēju prāvu gabalu žāvētas cūkga|as, lielu kukurūzas plāceni, dažas vārītas kukurūzas vālītes un gandrīz veselu ceptas vistas gabalu. Tas viss atradās sakārtots no tulpju koka kluča rupji iz- grebta lielā koka b|odā. Tādas b|odas man bija bieži gadījies redzēt pie būdiņām nēģeru ciematā. Blakus tulpju koka bļodai atradās milzīgi, iegareni, tumšza|i augļu bumbuļi un daži mazliet mazāki un dzeltenīga zaļumā. Tie bija arbūzi un melones — tātad paredzams arī saldais ēdiens.

Šī iepazīšanās ar dobuma mitekli notika tikmēr, kamēr mans pavadonis pieseja savu pirogu pie koka saknēm. Kad viņš ienāca, es biju apskati beidzis.

—   Nu, massa, — viņš teica. - Ta ir vecā Gaba ligzda. Nolādētie cilvēku mednieki to vel nav atraduši.

—   Tev jau te ista māja, Gabriēl. Kā tev izdevās atrast šo vietu?

—   Gabs to jau sen zina. Gabs nav pirmais neģeris, kas slēpjas šinī vecajā cipresē. Un arī ne pirmo reizi . . . Viņš aizbēga jau agrāk . . . Tas bija tad, kad dzīvoja pie Hika kunga, pirms viņu nopirka vecais Bezansona kungs. Bet no Sansonu plantacijas Gabs nekad nebega . . . Kungs bija labs pret melno tautu, labs bija ari massa Antuāns, labs . . . Bet tagad nabaga neģeris ilgāk nevarēja paciest. Jaunais uzraugs nežēlīgi sit. Viņš sit līdz asinīm. Viņš spīdzina. Liek zem velna dušas, sit ar pīto pātagu. Sit ar vēršu dzenamo patagu. Visādi moka. Nolādēts … es nekad, nekad neiešu atpakaļ . . . Nekad!

—   Bet kā tu domā izdzīvot? Vienmēr taču tu nevarēsi te palikt. Kur ņemsi maizi?

—   Es nebaidos, massa Edvard. Gabam vienmēr būs kas ēdams. Par to nebaidos. Nabaga bēglim plantācijā draugi. Un drusku viņš pats arī var sagādāt, pazagt, lai nenomirtu bada . . . Ha-ha!

—   Oho!

—   Tagad Gabam nav jāzog. Viņam ir kukurūza, cepta gaļa . . . aug|i. Skatieties, ko viņam atnesa Zips! Zips atnāca pagājušā nakti līdz meža malai un atstiepa to visu līdzi. Vai, piedodiet, massa! Aizmirsu — massa izsalcis. Ēdiet.

cukgaļu vai cāli. Hloja tos izcepa. Tie labi. Ļoti garda vista. Ēdiet!

To sacīdams, viņš nolika man priekšā koka trauku ar visu ta saturu. Saruna partruka, mēs abi ar skubu ķerā- mies pie ēdama, sevišķi pie ga|as.

Aug|i nodereja par ļoti garšīgu desertu, un kādu pusstundu mēs cīnījāmies, lai apmierinātu izsalkumu. Beidzot bada sajuta tika apklusināta, bet nabaga bēgļa pārtikās krājumi bija stipri saplakuši.

Pēc pusdienām mēs labu laiku sēdējām plapādami. Pa- kupinājām ari mierinošo nikotīna saknīti. Manam saimniekam atradās krājuma dažas paciņas sausu, izžāvētu tabakas lapu un par pīpi nodereja izdobta kukurūzas vālīte ar tai pievienotu niedres stiebru, caur kuru varēja iesūkt dumu, un mes ar baudu kūpinājām savas pipes ka visdārgāko, aromatiski smaržojošo Havanas cigāru.

Es pret savu dzīvības glābēju sāku izjust arvien lielāku interesi, un musu saruna galvenokārt risinājās par nabaga izbēguša nēģera nākotni. Viņš bija nodomājis kaut kur aizbēgi brīžiem ienākušas prātā domas mēģināt nokļūt Ka- nada vai Meksikā vai ar kādu kuģi aizbraukt līdz Ņūor- leanai. Nekāda noteikta plāna jau viņam nebija, domājis ša un tā.

Man pēkšņi kaut kas iešāvās prata, bet es baidijos to viņam teikt, jo varbūt nekad nespešu to īstenot. Es tomēr ludzu viņu pagaidām neatstāt šo mitekli, pirms mēs vēlreiz nesatiekamies, un apsolīju, ka darīšu visu iespejarno, lai atrastu viņam labu saimnieku.

Gabriēls labprat piekrita manam priekšlikumam, un, ta kā saule jau tuvojās rietam, mes gatavojāmies braukt atpakaļ pāri ezeram. Norunājām noteiktu signālu, ko došu viņam, kad gribēšu atkal apmeklēt viņa alu, un viņš tad brauks man pretī: tad sēdamies atkal laiviņā un devāmies ceļā.

Mes atri pārbraucām pāri ezeram un, noslēpuši laivu drošā vietā pie kritušā koka, devāmies meža. Gabriēla vadībā taku atradām pavisam viegli; ik pa brīdim viņš pievērsa manu uzmanību dažām koka iegrieztām zīmēm un citam pazīmēm, kas man jāievero.

Pec nepilnas stundas mes izkļuvam meža mala, kur šķīrāmies. Gabriēls devas uz norunātu satikšanos, bet es steidzos uz ciematu. Ceļš vijās starp diviem žogiem, un, pa to ejot, es varēju nemaldīdamies nokļūt Brindžersā.

XL nodaļa VIESNĪCAS TENKAS

Bija vēl diezgan agra pievakare, kad nokļuvu ciematā. Zagligi slīdēju pa ielām, cenzdamies nokļūt viesnīcā neredzēts. Bet, lai nokļutu savā istaba, man vajadzēja iet cauri viesnīcas bufetes telpai. Bija tieši pirmsvakariņu laiks, un viesi, pulciņos sastajušies, atradās ēdamzālē un veranda.

Nevareju nepamanīts paiet viņiem garām sava skrandās saplosītajā, vietām ar asinīm notraipītajā un ar dubļiem nošķiestaja apģērba. Protams, mani tūlīt pamanīja. Visi pagriezās un skatījās uz mani. Dfkdienlgie dendiji blenza neslēptā izbrīnā. Daži veranda stāvošie vai bārā sēdošie sveicināja mani un jautāja, kur es esot bijis. Viens pat smiedamies iesaucās:

Ha-ha-ha, hellou, mister, vai jūs ar meža kaķiem kā- vāties?

Es neatbildēju, uzskrēju pa kāpnēm un paslēpos sava istaba.

Cauri krumajam lauzdamies, es tiešām biju saplosījis savu apģērbu un saskrāpējies. Aizsūtīju ziņu ārstam Rei- gartam un lūdzu viņu atnākt. Laimīga kārtā mans sūtnis atrada ārstu mājās, un pec dažām minūtēm viņš ieradās pie manis. Reigarts ienāca mana istabā un, pārsteigts par manu izskatu, bridi stāvēja un raudzijās mani.

Mīļais Edvard! Kur jUs bijāt? — viņš beidzot iesaucas.

—   Purvos.

—       Bet … šie ievainojumi? Saplēstās . . . asiņainās drēbes?

—   Dzelkšņaino krūmu ērkšķu pēdas, nekas vairāk.

—   Bet kur tad, beigu beigas, jūs bijāt?

—   Purva.

—   Purvā? Bet šis ievainojums?

—   Mani sakoda klaburčūska.

—   Ka? Klaburčuska? Jūs jokojat?

—        Nē, runāju pavisam nopietni. Bet es iedzēru pretindi. Jūtos labi.

Pretindi? Jūtaties labi? Un pretinde? Kas jums to iedeva?

—   Kads draugs, kuru sastapu purvā.

Draugu? Purva? — iesaucās Reigarts arvien pieaugošā pārsteiguma.

Es gandriz aizmirsu, ka šis noslēpums nav jaizpauž. Laikā apķēros, ka esmu pārsteidzīgi izrunājies. Pa durvīm lureja ziņkārīgas acis. Un ziņkārīgas ausis tvēra katru vārdu.

Lai gan Misisipi krastu iemītniekiem nepiemīt liela ziņkāre — neievērojot, ko par viņiem spriež p|apigie tūristi, — tomēr mana atgriešanās mājās tik neparastā izskatā un nevēlēšanās to paskaidrot, izraisīja ziņkāri pat visvienal- dzīgakajos |audis. Pēc manas atgriešanās viesnīcas gaitenī pie manas istabas durvīm bija sapulcējies krietns pulciņš viesu un satrauktā ziņkāre jautāja viens otram, kas ar mani noticis. Viņi, paši to neaptverot, sarunājās |oti ska|i, un es varēju visu dzirdēt . . .

—   Viņš laikam kāvies ar panteru, — teica viens.

—   Ar panteru? Varbūt ar lāci, — atbildēja otrs.

—   Ar kādu meža zvēru noteikti. Un tas pamatīgi sa- villajis šī vīra ādu.

—   Vai tas ir tas pats puisis, kas nogāza un piekava Bulli-Billu?

—   Tas pats!

—   Anglis, vai ne?

Nezinu. Liekas, viņš ir no Lielbritānijas. Anglis . . . īrs . . . vai skots — vienalga, bet sarauties ar viņu ir bīstami. Velns pārāvis! Tie nav joki: nogaza Bulli-Billu ka nieku ar vienu pātagas sitienu. Tā sacīt — kailam rokam un atņēma viņam pistoli. Ha-ha-ha!

—   Nu, vai zini! Vareni!

—   Ar vienu pātagas sitienu tas puisis spējīgs izsisties cauri veselam meža kaķu baram. Man šķiet, tagad viņš cīnījies ar lusi.

—   Jā, droši vien.

Es biju iedomājies, ka mana sadursme ar Bulli-Billu sagādās man daudz ienaidnieku viņam līdzīgu cilvēku vidū. Bet, spriežot pēc šīs sarunas noskaņas, kāda pārrunāja notikumu, es biju maldījies. Kaut arī šie viri jutās drusku neapmierināti, ka svešzemnieks — un pie tam vēl jauneklis, kāds es toreiz biju, — varējis pieveikt vienu no viņu trakākajiem kauš|iem, tomēr šie tālo mežaino apvidu iemītnieki nav tik saliedēti, un tads Bulli-Bills nemaz nav tik iecienīts viņu vidū. Ja es būtu izpēris šo puisi kāda cita iemesla dēļ, es butu ieguvis vispārēju popularitāti. Bet es to biju izdarījis, aizstāvot vergu, un bez tam es biju ārzemnieks — brits, un ar to viņi nespēja samierināties. Tas manu slavu mazināja, un tāpēc šī apvidus sabiedrībā mani uzskatīja par aizdomīgu cilvēku.

Dzirdētā saruna mani izklaidēja, un es, gaidīdams ārstu Reigartu, klausījos šo vīru pļāpāšanā un uzjautrinājos, nepievērsdams runātājiem nekādu lielo uzmanību. Bet pēkšņi kāds teikums lika man vērīgāk ieklausīties.

—   Runā, ka viņš lakstojoties ar mis Bezansoni.

Tas mani ieinteresēja. Piegāju pie durvīm un sāku uzmanīgi klausīties, pieliekdamies tuvāk atslēgas caurumam.

Varbūt šim puisim vairāk patīk viņas plantācija, — kāds cits atbildēja, un šo piezīmi pavadija zīmigi, ņirdzīgi smiekli.

—        Nu, un tad? Tādā gadījumā viņš kāro to, ko nevar dabūt, — ļoti nopietni deklarēja kāds trešais.

Kā? Kā tā? — reizē iejautājas vairākas balsis.

—        Nu, šo-4ēdiju viņš var — un varbūt arī dabūs, — atkal ierunājās nopietnā balss, — bet ne viņas plantāciju.

Ko jūs gribat ar to sacīt, mister Mokslej? — atkal vienlaicīgi vaicāja vairāki viri.

—       Tieši to, ko es jums, džentlmeņi, pateicu, — runātājs, atkal gari stiepdams vārdus, vēlreiz atkārtoja iepriekš sacito, — meiteni viņš var dabūt, bet viņas plantāciju nē.

—       Oho! Tatad šīs baumas ir pamatotas? :—jautāja kada līdz šim klusējusi balss. — Viņa nav spējīga parādu samaksāt. Ja? Nu, vecais Gajārs . . .

—    … Drīz iegūs viņas plantāciju.

—   Un melnie?

—       Visi ka viens piederēs viņam. Jau rit šerifs apķīlās visu lēdijas Bezansones mantu.

Man ausīs ieskanējās klusu, pārsteigtu balsu jūklis, kurā pārmetoši izteicieni sajaucās ar līdzjūtības vārdiem.

—   Nabaga meitene! 2ēl viņas!

—        Nu, nav jau nekāds brīnums. Pēc'tēva nāves viņa mētājas ar naudu uz visam pusēm.

—        Stāsta, vecais plantators nekādu lielo mantojumu savai meitai neesot atstājis. Lielākā muižas da|a jau agrāk bijusi ieķīlāta.

Tajā brīdi ārsta ierašanās pārtrauca valodas gaitenī un atbrīvoja mani no mocošās sajūtas, to dzirdot.

—   Jūs teicāt: kāds draugs purvos? Reigarts vēlreiz iejautājās.

Es vilcinājos ar atbildi, jo zināju — aiz durvīm, ausis spicēdami, stāv ziņkārīgie. Un tad es klusinātā balsi sacīju ārstam:

—   Labais draugs! Mežā man gadijas neparasts piedzīvojums, un, kā redzat, esmu smagi saskrāpēts. Parsieniet ievainojumus, lūdzu, bet neprasiet, lai stāstu ko tuvāk! Man ir savi zināmi iemesli to noklusēt. Kādu dienu es jums visu izstāstīšu, bet ne pašreiz. Tāde| . . .

—   Labi, labi, ārsts pārtrauca mani, — neuztraucieties! Ļaujiet, lai apskatu jūsu skrambajurnus.

Labsirdīgais ārsts vairak neko nejautāja un klusēdams parseja manas brūces.

Citos apstakļos viņa darbošanās ap ievainojumiem man liktos ļoti nepatīkama, jo brūces stipri sapēja, bet pašreiz es it ka neko nejutu. Tas, ko es biju tikko dzirdējis, it ka apslāpēja fiziskas sāpju sajūtas. Dedzinošas dvēseles mokas parspēja ievainojuma sāpes.

Degu nepacietība izvaicāt ārstu par notikumiem plantācijā, par Eiženiju un Auroru; bet neuzdrošinājos — mes te nebijām vieni. Istaba bija ienācis arī viesnīcas īpašnieks un kads viņa kalpotājs nēģeris. Un viņu klātbūtne nedrīkstēju ne varda bilst par šo man tik svarīgo jautajumu. Bija jāpaciešas un jagaida, kamēr visi ievainojumi pārsieti un saimnieks ar neģeri aizgajis.

Tagad, dakter, pastāstiet, kas jauns Bezansonu plan- tacija!

—   Vai tad jus neko nezināt?

—   Tikai to, ko nejauši noklausījos, ko p|āpas melsa aiz durvīm.

Un es pastāstīju, kadas valodas no gaiteņa bija atskanējušas līdz manam ausīm.

—   Bet es tiešām domāju, ka jums zināmi visi šis lietas sīkumi. Man likās, tieši tādēļ jūs visu dienu esat prom no viesnīcas, lai gan nevarēju saprast, kāds jums varētu but sakars ar visu šo bēdīgo notikumu.

—   Es tiešām nezinu nekā vairāk par to, ko nejauši dzirdēju no šiem pļāpām, es velreiz atkartoju. — Dieva dēļ, stāstiet man visu! Vai tas tiesa?

—   Diemžel tas tiesa.

—   Nabaga Eiženija!

Jā, muižas lielākā da|a bija ieķīlāta Gajāram. Es jau sen to nojautu un baidījos, ka ši lieta nav īsti tīra. Tagad Gajārs atņēmis tiesības izpirkt ķilu zīmes notecejušu termiņu dēļ, un runā, ka muižas īpašnieks jau faktiski esot viņš. Tagad viss pieder viņam.

—   Viss?

—   Viss, kas atrodas plantācija.

—   Un vergi?

Protams, ari vergi.

—   Visi . . . visi . . . un . . . Aurora?

Es leni izteicu šo jautājumu, baidīdamies nosaukt Auroras vārdu. Bet Reigarts par manu pieķeršanos Aurorai nekā nezināja.

—   Jus domājat, ta kvarteronu meitene? Protams, ari viņa. Tapat kā visi citi. Arī viņa ir verdzene. Šo meiteni pārdos tapat ka pārējos vergus.

«Verdzene. Pārdos tāpat kā pārējos!» es domās atkartoju.

Nespēju aprakstīt, ko izjutu, dzirdēdams ārsta stāstu. Asinis sāka vārīties manas vēnās, un es tik tikko spēju savaldīties, lai neļautu vaļu vētrainam sašutumam. Visiem spēkiem pulējos apslēpt, kas norisinājās manī, bet tas laikam neizdevās. Pamanīju, ka ārsts, pārsteigts par manu dīvaino satraukumu, sirsnīgi raugās mani un viņa parasti vēsajā skatiena šoreiz bija manāma līdzjūtība. Bet, ja viņš manu noslēpumu nojauta, tad izturējās augstsirdīgi un neko nejautāja.

—   Tatad visus vergus pārdos? — es, balsij trīcot, dabūju par lupām.

Bez šaubām. Pārdos visu. To līdzīgos gadijumos paredz likums. Iespējams, ka visu nopirks Gajars, jo muiža atrodas blakus viņa plantacijai.

—   Nelietis Gajārs! Ak, dievs! Kas tagad notiks ar Bezansones jaunkundzi? Vai viņai ir kadi draugi?

—   Esmu dzirdējis, ka viņai kaut kur esot krustmāte, kurai piederot neliels īpašums. Viņa dzīvo pilsēta. Iespejams, ka mis Eiženija turpmāk dzīvos pie viņas. Liekas, ka šai krustmātei nav bērnu un Eiženija būs viņas mantiniece. Galvot par to es, protams, nevaru. Esmu tikai tadas valodas dzirdējis.

Šos pēdējos vārdus Reigarts izteica mazliet piesardzīgi un rezervēti, un viņa balsi es manīju kaut" kadu dīvainu noskaņu. Sapratu viņa piesardzības iemeslus: ārsts kļūdījās domās par manam attiecībām pret Eiženiju.

Es, protams, necentos atvērt viņam acis.

«Nabaga Eiženija!» es nodomāju. «Tagad viņas bēdas dubultojušās. Nav brīnums, ka viņa tā pārmainījās, kaut es par vēlu to ievēroju. Nav brīnums, ka viņa vienmer bija tik noskumusi.»

Šīs klusās domas es neizpaudu vārdos.

—   Dakter, — es atkal skaļāk ierunājos, — man jādodas uz plantāciju.

—   Taču ne tagad, nakti?

—   Tūlīt! Nakti!

—   Mans mīļais mister Edvard! Jūs nedrīkstat.

—   Kādēļ ne?

Tas nav iespejams. Es nevaru to pieļaut. Jums sāksies drudzis, tas var maksāt jums dzīvību.

—   Bet . . .

—   Es nevaru un negribu jūs uzklausīt. Ticiet man, jums var sākties drudzis. Jums japaliek istabā . . . Vismaz līdz rītdienai. Varbūt rit jus neriskējot būsiet spējīgs jāt uz turieni. Bet pašreiz tas ir pilnīgi izslēgts.

Biju spiests piekāpties, lai gan nebiju īsti pārliecināts, vai tieši mana «drudža» dēļ nebūtu bijis labāk, ja es rīkotos, ka pats velējos. Mani pašā slēpās spēcīgāks iemesls saslimšanai ar drudzi nekā nakts gaisa mitrums, no kā baidījās ārsts. Kā neprātīga manās krūtis dauzījās sirds, dzī- dama pa venam kvēlas asinis un dedzinādama domas un pratu.

«Aurora — Gajāra verdzene! Ha-ha-ha! Viņa verdzene! Gajārs . . . Aurora . . . Ha-ha-ha! Tas ir viņš, ko esmu satvēris pie rikles! Ha! JMē! Tā ir čūska . . . Palīgā — pa- ligā — palīgā! Ūdeni! Ūdeni! Es slāpstu! Smoku! Nē, tas ir Gajārs! Es turu viņu! Atkal čūska! Ak, dievs, čūska saritinās man ap kaklu. Tā žņaudz mani. Palīgā! Aurora! Mīļā Aurora! Nepadodies viņam!»

«Es drīzāk miršu, bet nepadošos!»

«Ta jau es domāju. Tu, ceļa meitene! Es nāku tevi atbrīvot! Kā viņa cīnās nelieša rokās! Velns! Prom . . .Prom! Prom, velns! Tu esi brīva, Aurora! Brīva! Debesu eņģeļi!»

* * *

Tadi bija mani sapņi tajā naktī. Satraukto domu drudžainie murgi.

XLI n o d aĻa VĒSTULE

Naktī vairākkārt pamodos, tad atkal iekritu pusnema- ņas murgos, mocijos sapņos.

No rīta pamodies, nejutos atpūties pēc nakts miega. Kadu laiku gulēju vaļējam acīm, vēlreiz atcerēdamies visus iepriekšējās dienas notikumus un prātodams, kas man būtu jāuzsāk.

Tad nolēmu doties tieši uz plantāciju un pats uzzināt visu, kas tur notiek.

Ar tādu apņemšanos pieceļos no gultas un sāku ģērbties. Pēkšņi uz galda ieraudziju vēstuli. Vēstule bija bez markas, un adrese uz aploksnes rakstita ar sievietes roku. Es tūlīt nojautu, no kurienes ta nākusi.

Atrāvu zīmogu, atvēru aploksni un izlasiju:

«Cienītais kungs!

Šodien pec Luiziānas likumiem es kļuvu pilngadīga, bet visā pasaulē nebūs nelaimīgākas sievietes par mani. Ta pati saule, kas apmirdz manas pilngadības dienu, apgaismo arī manu izpostīto nakamību.

Es gribēju darīt Jūs laimīgu, pierādīt Jums, ka protu but pateicīga. Ak, vai, tagad tas vairs nav marios speķos! Es neesmu vairs Bezansonu plantācijas īpašniece, neesmu vairs Auroras saimniece. Man ir atņemts viss, un Eiženija Bezansone tagad ir ubadze. Ak, cik tas viss bēdīgi, un es nezinu, kā viss vēl beigsies.

Nu, bet ir nelaimes, kas vēl daudz smagākas par mantas zaudējumu. Mantu ar laiku var atgūt, bet sirds par neatbildētu mīlestību — spēcīgu, bezgala skaistu un skaidru mīlestību, kādu es izjutu, — skums un sāpēs vel ilgi, ilgi, varbūt visu mūžu.

Bet, cienītais kungs, Jums jāzina, ka taja biķerī, ko man lemts izdzert, nav ne piliena greizsirdības vai pārmetumu. Par savu nelaimīgo likteni esmu vainojama tikai vienigi es pati.

Ardievu, cienītais kungs! Ardievu, un esiet laimīgs! Bus labak, ja mēs vairs nekad nesatiksimies. Esiet laimīgs! Neviens manas nelaimīgās dvēseles vaids, kaut arī ar pāri slīdošu un gaistošu enu, neaptumšos Jūsu laimes gaišumu. No šī brīža vienīgi Sacrd Coeur klostera sienas bus liecinieces dziļajām bedam, ko cieš nelaimīgā, bet pateicīga „.»

Eiženija.»

Uz vēstules bija rakstīts iepriekšējās dienas datums. Zināju, ka ši diena ir vēstules rakstitajas dzimšanas diena, šini dienā Eiženija kļuva pilngadīga.

«Nabaga Eiženija,» es nodomāju. «Līdz ar skaisto meitenes gadu aiziešanu zudusi ari viņas laime. Nabaga Eiženija!»

Kad beidzu lasīt vēstuli, man pār vaigiem noritēja asaras. Steigšus noslaucīju tās, piezvanīju un pavēlēju apseglot manu zirgu. Steigšus apģērbos un sakartojos. Zirgs jau bija pievests pie durvīm, es ielēcu seglos un aiī|oju uz plantāciju.

Izjājis no ciemata, es sastapu uz ceļa divus vīrus un pa- jaju tiem garam. Viņi devās taja paša virziena ka es, bet jāja lēnām. Vīrieši bija ģērbušies parastos plaritatoru tērpos, un, pavirši aplūkojot, viņus par tādiem arī varētu noturēt. Bet kaut kas viņu ārienē lika man domāt, ka viņi nav plantatori, nav tirgotāji, nedz ari viri, kuru nodarbošanās saistās ar kādu šeit vajadzīgo profesiju. Ne viņu apģērbā es saskatīju šo atšķirību, bet viņu sejas izteiksmē. Man grūti aprakstīt šīs sejas, bet esmu ievērojis, ka tāda izteiksme sejas ir cilvēkiem, kuri izpilda sevišķus, ar likuma pantiem saistītus uzdevumus. Pat Amerikā, kur nav speciālu ierēdņu formas tērpu, nav sevišķu nozīmju, es jutos pārsteigts par to savdabīgo īpatnību, kas redzama šo cilvēku sejās, un tagad man šķiet — es nekļūdīgi atšķiršu un pazīšu pārējo vidū šādu ierēdni vai pat detektīvu, kaut ari visparastākās drebes ģērbušos.

Šiem diviem cilvēkiem, kas jaja pa to pašu ceļu, kur es, bija šie zīmīgie sejas vaibsti. Tie bija tipiski likuma sargi. Es ne mirkli nešaubījos, ka tie ir konstebli[22] vai šerifa aģenti. Uzmezdams viņiem, garam jājot, paviršu skatienu, es nebūtu apgrūtinājis sevi ar šiem prātojumiem, ja neatgadi- tos citi apstākļi. Jājot garām, es pat nepasveicināju šos svešos vīrus, bet pamanīju, ka mana pēkšņa paradīšanas uz šī ceļa piesaistīja viņu uzmanību. Pametis skatienu atpakaļ, es redzēju, ka viņi tagad jāj cieši blakām, kaut ko dedzīgi pārspriež, un no viņu žestiem sapratu, ka laikam runā par mani.

Drīz vien biju aizsteidzies šiem kungiem jau tālu priekšā un vairs par viņiem nedomāju.

Manai steigai, jājot uz plantāciju, nebija tieša sakara ar kadu nodomātu rīcību. Darbojos vairāk, acumirkļa impulsu vadīts, un vēlējos tikai ātrāk nokļūt plantācijā, lai pats varētu pārliecināties, kas tur notiek, lai uzzinātu par visu vai nu no Eiženijas, vai Auroras.

Tā, vel īsti nezinadams, kā rīkošos, biju jau sasniedzis plantācijas robežu.

Saku jāt Ienāk, lai pirms ierašanas tur iegūtu mazliet laika, lai sakartotu pats savas domas. Es pat īsu brīdi apturēju zirgu. Šeit upes krasts meta mazu likumu, un ceļš, to šķērsodams, ka stiga savienoja loka galus, atgriežot gabalu zemes, kas nebija apstrādāts un nožogots. Tapec es nogriezos no ceļa un vadīju zirgu uz pašu upes krastu. Te apturēju zirgu, palikdams tomēr sēžot seglos.

Centos apdomat, kā tagad rīkoties. Ko teikšu Eiženijai? Ko Aurorai? Vai Eiženija pēc savas vēstulēs gribēs mani vēl sastapt? Sava vēstulē viņa pateica man «ardievu», bet pašreiz nebija laika ievērot visus etiķetes sīkumus. Un, ja nesastapšu Eiženiju, vai man izdosies parunāties ar Auroru? Man jāredz viņa, katrā ziņā jāredz! Kas var man to liegt? Man tik daudz, ko viņai sacīt. īstenībā tikai satikšanas un saruna ar manu saderināto var mani atvieglot.

Tomēr, nepieņemis nekādu konkrētu lēmumu, es pagriezu zirgu un, piešus piecirtis, auļoju tālāk.

Nokļuvis pie plantacijas dārza vārtiem, jutos mazliet pārsteigts, ieraudzīdams tur stāvot divus apseglotus zirgus. Es tūlīt pazinu, ka tie ir tie paši zirgi, kuriem uz ceļa pajaju garam. Kamēr es biju iegriezies un apstajies krasta likuma, abi vīri bija aizsteigušies man priekša un atjājuši šurp pirmie. Jātniekus pašus nekur neredzēju, .tie bija iegājuši maja.

Abus zirgus turēja neģeris. Tas bija mans vecais draugs Zips!

Es piegāju tuvāk un, no segliem neizkapdams, jautaju Scipionam, kas ir šie vīri un kur tie iegājuši.

Viņa atbilde mani vairs nepārsteidza. Mana nojauta apstiprinājās. Tie bija likuma sargi, tiesas lēmuma izpildītāji— vieteja šerifa pilnvarotais un viņa palīgs.

Vairāk neko nevajadzeja jautat. Kadeļ viņi šeit ieradušies, pats sapratu.

Gribēju no Scipiona uzzināt tikai dažus sīkumus un šo to vel pajautāju.

Scipiona atbildes bija īsas, es jau daudz ko no viņa stāstītā zināju, bet klausījos, viņu nepārtraucot. Atsūtītajam šerifa pilnvarotajam uzdots pārņemt sava pārziņā māju un visu, kas tur atrodas. Nēģeru kvartālu pagaidam vēl pārvaldot Larkins, bet visus vergus nolemts driz pārdot. Gajārs bieži te atjajot, bet «missa Eiženija aizbrauca».

—   Aizbrauca?! Uz kurieni?

—   Nezinu, massa. Jādomā, uz pilsētu. Viņa aizbrauca jau nakti.

' — Un . . .

Es mirkli vilcinājos, lai balss netrīcētu līdzi neprātīgi pukstošajai sirdij.

—   . . . Aurora? — es ar pūlēm dabūju pār lūpām.

—   Ari Rora aizbrauca . . . Viņa aizbrauca reizē ar mis Eiženiju.

—   Aurora aizbrauca?

—   Jā, massa Edvard. Es saku patiesibu.

šī ziņa mani pārsteidza tāpat kā Eiženijas noslēpumaina aizbraukšana. Aizbraukusi naktī! Un Aurora arī! Ko tas nozīmēja? Kurp viņas devušās?

Lai kā es izprašņāju nēģeri, viņš nekā nezināja pateikt, nezinaja neka cita kā tikai to, kas attiecas uz neģeru ciematu. Scipions bija dzirdējis, ka viņu pašu, viņa sievu 1111 viņa meitu — mazo Hlojiņu — reizē ar visiem citiem vergiem vedīšot uz pilsētu un tur pārdošot tirgū izsole. Aizbraukšana jau noteikta uz nākošo dienu. Sludinājums par viņu pārdošanu jau ielikts avīzē. Tas bija viss, ko viņš ziuaja. Nē, ne gluži viss. Vēl maza informācija, kas rnani interesēja: drošas ziņas, jo par to runājuši «baltie ļaudis»: Larkins, Gajārs un viens nēģeru tirgotājs, kas tagad nodarbojas ar šo tirdzniecību. Tas attiecās uz kvarteroni. Arī viņu pārdošot reizē ar pārējiem vergiem!

Manī atkal sāka vārīties asinis, dzirdot šo pēdējo ziņu. Un ta tiešām bija patiesība. Scipions sīki, visās detaļās izstastija dzirdēto sarunu. Bija jātic, ka viņš runa patiesību, un es vairs nešaubījos, ka tas tiešām notiks.

Bezansonu muižā mani vairs nekas nesaistīja. Arī Brindžersā man vairs nebija ko darīt. Visas manas domas traucās uz Ņūorleānu — tagad tur būs mans darbības lauks.

Draudzīgi atvadījies no vecā Scipiona, es pagriezu zirgu un auļoju projām. Gudrais dzīvnieks sajuta manu satraukumu, un mēs lidojām pa ceļu pilnos auļos. Zirga mundrie soļi saskanēja ar maniem satrauktajiem nerviem un strauji pukstošo sirdi.

Pec dažam minūtēm nodevu zirgu staļļa puisim, uzskrēju savā istabā un sāku gatavoties aizbraukšanai.

XLII nodaja

PELDOŠA PIESTĀTNE

Tagad es gaidiju tikai kadu kuģi, kas aizvestu mani uz Ņūorleānu. Zināju, jāgaida nebūs ilgi. Bistamais gadskārtējais epidēmijas laiks tuvojās beigām, pilsētā atsākās parastā rosīgā darba dzive un ari izpriecu sezona. Pa visām pietekām, saplūstot kopa Misisipi varenajā straume, lejup no zieme|iem peldēja kuģi, vezdami milzīgas kravas ar bezgalīgi plašo, dāsno ieleju bagatīgajiem ražojumiem, ko dienvidos uzņēma amerikaņu tirdzniecības centru plašās preču noliktavas. Jebkurā diena es varēju sagaidīt kādu lejup braucošu kuģi, varbūt pat kurā katrā stunda.

Nolēmu braukt ar pirmo kuģi, kas piestās šim vieta.

Brindžersas viesnīca, kurā es uzturējos, tāpat kā pats ciemats, atradās diezgan patalu no kuģu piestātnes. Ciematu ar gudru ziņu piesardzības de| bija uzcēluši patālāk no upes. Misisipi krasti šini vietā un kādas tūkstoš jūdzes augšup un lejup gar krastmalu ir pacelti tikai dažas pēdas virs ūdens līmeņa, un ūdens plūsma krastu diendienā izskalo un nereti atšķeļ lielus zemes slāņus un aiznes prom, sarkanajā, mutuļojošajā straumē ierautus. Varētu likties, ka ar laiku tāda nerimtīga ūdens darbība izpletis upes gultni neaptverami plašu. Bet ta nenotiek. Straumes virpuļa iedarbības rezultātā atrautais zemes atlauzums, kas veido viena krastā jaunu ielīci, nogulsnējas pretejā krastā, un tādejādi upe saglabā savu sākotnējo platumu. So ievērojamo dabas parādību — krasta izskalojumus un to nogulsnējumu atjaunošanās veidošanos — var novērot, sākot no Ohaio upes ietekas Misisipi līdz pašas Misisipi grīvai, lai gan dažās vietas izgrauzumi krastā un veidojumi, kas tos neitralizē, viens otru pilnīgi nekompensē. Vietām krasta izskalošana notiek tik strauji, ka dažu dienu laikā var pazust vesels ciemats vai plantācija. Nereti ari lielo pavasara plūdu nevaidama straume atskalda no upes krasta veselu, plašu līkumā atrodošos teritoriju, un dažu stundu laika izveidojas jauna gultne, pa kuru sāk plūst upes straume. Varbūt šādā upes līkuma teritorijā ir izvietojusies vesela plantācija, varbūt pat trīs, četras plantācijas, un plantators, kurš, vakarā devies gulēt pilnīga pārliecībā, ka uzcēlis savu māju uz kontinenta, otrā rītā pamostas kā salas iemītnieks. Ar šausmām vaiga viņš veras plašaja sarkanbrūno viļņu klajā, kas veļas starp viņu un cietzemi.

Viņam vairs nav iespejams nok|ūt uz kaimiņu ciematu bez pramja, kura izbūve krietni ķer kabatā. Uz tirgu, vienkārši ratos iekraujot, vairs nevar nogādāt milzigas kokvilnas ķīpas vai lielas vātes ar cukuru un tabaku. Un nedrošības sajūta, ka varbūt nakošais mežonīgas straumes uzplūdums aiznesīs sev līdzi viņu pašu, viņa māju un vairākus simtus puskailo nēģeru-vergu, piespiež plantatoru begt no savas saimniecības, un viņš dodas uz kādu citu vietu upes krasta, kura varbūt ir pasargāta no tada bīstama straumes uzbrukuma.

Šo upes ekscentrisko untumu de| ļoti grūti atrast drošu un piemērotu dzīves vietu Misisipi lejtecē. Apmēram pieci simti judžu garumā augšup no grīvas Misisipi krastā atrodamas tikai nedaudzas vietas, kur dabiskais krastu veidojums dod iespeju augstienē novietoties ciemiem un plantācijām. Cilvēku pašu izveidotais Misisipi krastmalas uzbēruma dambis zināmā mera kalpo par aizsargvalni un piešķir pilsētām un plantācijām daļēji nodrošinātus dzives apstākjus.

Ka jau minēju, mana viesnīca atradās diezgan patalu no piestātnes. Tādēļ kuģi varēja piestāties pie krasta un atkal aiziet, pirms man par to pagutu paziņot. Lejup pa upi ejošs kuģis, kas bieži vien vairs nav ieinteresēts papildināt kravu, šeit uz ilgāku laiku neapstāsies. Bet pa|auties uz Alisisipi piestātņu tavernu vai krodziņu viesnīcu kalpotājiem ir ļoti riskanti — tie nav izdarīgie Londonas krodziņu puiši. Varbūt no simt gadījumiem vienu reizi nēģerpuika jūs uzmodinās laikā, jo viņa miegs ir krietni dziļāks par jūsējo.

Šai ziņā man jau ilga pieredze, un arī šoreiz, baidīdamies palaist kuģi garām, ja paliktu viesnīcā, es nolēmu savākt savas mantas un pārbraukt uz piestātni.

Gluži bez pajumtes tur nebūšu. Kaut gan krastmalā nebija nevienas majas, tomēr tur atradas vecs kuģis, kas jau sen vairs braukšanai nedereja un tagad, lēnai nāvei nolemts, gulēja piestātne. Vecais milzīgais vraks, ar stingrām tauvām nostiprināts pie krasta, veidoja lielisku peldošu kuģu piestātni. Tā plašos klajus, kajītes un salonus izmantoja par dažādu preču noliktavām. Tātad kuģis kalpoja par piestātni un noliktavu, un to sauca par «peldošo kuģu piestātni».

Bija jau vēls — tuvojās pusnakts — kad es uzkāpu uz šis «peldošās piestātnes». Bija izklīduši jau visi vietejie Brindžersas iedzīvotāji, kas parasti te ieradas, lai kārtotu dažadas veikallietas; aizgājis ari ši kuģa noliktavas īpašnieks. Samiegojies neģeris — saimnieka locum te- nens1 — bija vienīga dzivā būtne, ko šeit ieraudzīju. Atradu viņu uz apakšējā klāja. Viņš sedeja, sakņupis aiz letes, kas norobežoja vienu telpas kaktu. Uz letes atradās svari ar pāris atsvariem un liels resnu auklu kamols, garš virtuves nazis un citi tirgotajam nepieciešamie priekšmeti, kādus parasti var redzēt ikviena maza lauku bodīte.Plauktos pie sienas bija sarindotas krāsainas dzerienu pudeles, glāzes, cieto biskvītu kastes, dažādi firmas «Western reserue» sieri; turpat aiz letes stāvēja ari muciņas ar sasmakušu sviestu, zelējamās tabakas pakas un lētie, viete- jie cigāri — vardu sakot, visvisāds sīkpreču tirgotavas asortiments. Pareja šīs plašās telpas daļa bija piekrauta ar visada veida precem visdažādākajā iesaiņojuma: kastēs, mucās, saiņos, ķīpās un maisos. Tur bija no talam zemeni caur Ņūorleānu saņemtas preces, kas janosuta uz upes augšteces apvidiem; bet citas galvenokārt vietejas, ba- gatas zemes ražojumi — sakārtotas nosūtīšanai tūkstošiem jūdžu tālumā pari plašajam Atlantijas okeānam.

Ar šim dažadi iesaiņotajām pakam bija aizņemta visa grīda, un es velti centos ieraudzīt kādu brīvāku stūrīti, kur varētu izstiepties un nosnausties. Ja būtu gaišāks, es droši vien atrastu brīvu vietu, bet mazais, pudeles kakla iebāztais sveces galiņš, kas tecināja savus taukus gar tukšās šampanieša pudeles sānu, gauži vaji apgaismoja šeit valdošo haosu. Tomēr ar šo gaismu pielika, lai es kaut kādā veidā nok|ūtu pie vienīga šīs vietas iemītnieka. Plīvojošās sveces liesmiņa apgaismoja neģera melno seju.

Vai snauduļojāt, krusttēv? — es iejautājos, piegājis viņam pavisam tuvu klāt.

Amerikas neģeri tiešām |oti reti atļaujas rupji atbildēt, ja jūs viņiem kaut ko pieklajigi jautāsiet. Mans draudzīgais tonis, šo nēģeri uzrunājot, aizskāra kadu jūtu stīgu melnadainā cilvēka dvēsele, un man vispirms atbildēja draudzīgā smaidā spīdošā seja. Viņš, protams, nebija aizmidzis. Bet mans jautājums par snauduļošanu bija domāts tikai tālākas sarunas ievadīšanai.

— Ak, dievs! Tas taču massa Edvards! Krusttēvs Serns pazīst jus, pazīst! Jūs esat labs pret melnajiem … Ko krusttēvs Sems var darīt massa Edvarda labā?

' ' Locum ienens aizstājējs, aizvietotājs.

—   Es gribu braukt uz pilsētu, uz Ņūorleānu, un ierados šeit, lai sagaidītu kuģi. Vai iespējams, ka te šonakt piestās kāds kuģis?

—   Protams, massa Edvard, protams. Naktī noteikti te būs kuģis. Mans saimnieks tieši šonakt gaida kuģi no Redri- veras. «Houma» vai «Čoktuma»1 būs šonakt.

~t Labi, krusttēv Sem. Un tagad, ja palīdzēsiet man atrast sešas pēdas garu dēli, kur nolaisties slīpi, un apsolīsiet pamodināt mani, kad kuģis tuvosies, nežēlošu par to pusdolāru.

Ieraugot spožo sudraba monētu, krusttēva Sema acu zilites iepletās un labsirdīgā, plata smaidā spīdēja visa seja. Nekavēdamies viņš paķēra šampanieša pudeli ar tās kaklā iesprausto sveci un, izlocīdamies starp kastēm un ķīpām, aizvadīja mani līdz kāpnēm, kas veda uz kuģa otro jeb kajīšu klāju. Mes uzkāpām augša un iegājām salona.

—   Luk, cik te daudz vietas, massa Edvard! Krusttēvam Semam žel, bet gultu te vairs nav. Bet, ja massa grib atgulties uz kafijas maisiem, Sems būs priecīgs, ļoti priecīgs. Atstāšu baltam kungam sveci. Man lejā vēl otra. Ar labu nakti, massa Edvard, ar labu nakti! Nebaidieties … es pamodināšu jūs . . . nebaidieties par to.

To sacīdams, labsirdīgais nēģeris nolika pudeles svečturi uz grīdas un nokāpa atkal lejā. Es paliku viens ar savām domām.

Izmantodams trūcīgo gaismiņu, ko deva degošā svece, es apskatīju savu iegūto «guļamistabu». Te tiešām — kā teica krusttēvs Sems — bija daudz telpas. Es atrados vecā tvaikoņa salonā, un, tā kā kādreizējās atbīdāmās durvis un šķērssienas bija izlauztas un aizvāktas projām, tagad šeit savienojās kopējais pasažieru salons, dāmu salons un vēl kuģa priekšgala smēķējamā telpa, un izveidojas milzīga, vairāk nekā simt pedu gara zāle. Es pašreiz stāvēju šīs garās zāles vidu, un abi tās gali pazuda tumsā. Abās pusēs kādreizejam salonam atradas pasažieru kajītes, tās bija palikušas neskartas, pat durvis ar zaļajām žalūzijām nebija izņemtas. Dažas durvis bija aizvērtas, citas pusviru vai pilnīgi vaļā. Pie zāles griestiem un sienām vēl šur tur

'«Houma» un «Coktuma» ir divi tajā laikā pa Redriveru kursejošie tirdzniecības kuģi. Tie nosaukti divu toreiz vēl eksistējošu Luiziānas apvidu indiāņu cilšu vārdos.

redzami zeltītie ornamenti, laika gaitā nomelnējuši, ap- drupuši. Virs galvena salona ieejas velves vēl varēja saredzēt uzrakstu «Suliana», kura joprojām spoži mirdzošie zelīītie burti man pavēstīja, ka es atrodos uz viena no kādreiz visslavenākajiem tvaikoņiem, kas šķēla Misisipi ūdeņus.

Kamēr es stāvēju un aplūkoju šo milzigo, izpostīto salonu, mani pārņēma dīvainas domas. Tik savādi kluss un tukšs šeit viss k|uvis, šķiet, pamestāks un tukšāks nekā vientuļš klajums mūža meža vidū. Nav vairs neka no kādreiz te kūsājošās dzīves. Ausis nesaklausa vairs tik pierastos, šeit iederīgos trokšņus: apklususi strādājošo mašīnu dunoņa . . . tvaika katla izvadcauruļu dobja šņākšana; cilvēku balsis . . . rosīgu sarunu dūkoņa vai dzidru smieklu šaltis . . . skatiens nesastop vairs pierasto ainu: nav te vairs mirdzošo kroņlukturu . . . garo galdu, uz kuriem dzirkstī kristāla trauki. Nav . . . nekā no reiz bijušā vairs nav . . . Ir tikai šī telpa, kur kādreiz viss skanēja, dunēja, dūca, ko skatiens glāstīja … un kas tagad ir tik neaprakstāmi pamesta un vientuļa. Es jutos kā ceļinieks, kas iegājis sena klostera drupās vai iegriezies kapsēta un apstājies kapu kopiņu vidū. Šo skumjo pamestību neatdzīvināja ari neviens cilvēka dzīvei vajadzīgs priekšmets. Vienīgi pa grīdu mētājās rupjie džutas maisi, uz kuriem krusttēvs Serns novēlēja man iekārtoties un atpūsties.

Apskatījis savu dīvaino pajumti un bridi ļāvies tikpat dīvainām pārdomām, es sāku domāt par iekartošanos šeit, lai liktos gulēt. Vēl nejutos īsti atspirdzis pēc slimošanas. Tīrie kafijas maisi likās vilinošas cisas. Savilku un sakrāvu kopā kādu pusduci maisu un, apgulies uz tiem, apsedzos ar savu apmetni. Kafijas pupiņas zem mana ķermeņa svara pašķirās uz visām pusēm tā, ka es jutos ļoti ērti šai neparastajā guļvietā, un nepagāja ne piecas minūtes, kad jau gulēju dziļa miegā.

XLIII nodaļa ŽURKAS

Biju nogulējis kadu stundu, varbūt ari mazliet vairak. Apguļoties nepaskatījos pulksteni un ari pamozdamies par to neiedomājos. Bet pēc tā, cik daudz nodegusi svece, spriedu, ka esmu nogulējis vismaz stundu.

Tā bija smaga, mokošos, briesmīgos sapņos aizvadīta stunda, pat neatceros kadu citu tai lidzīgu. Nē, nav tiesa. Tas nebija sapnis, kaut reizem likās, — es gu|u un sapņoju.

Nu, paklausieties!

Ka jau teicu, es apgūlos uz muguras, izstiepies visa garuma, un apsedzos ar savu plato apmetni, uzvilcis to no potītēm līdz zodam. Neapsegtas palika tikai kāju pēdas un seja. Galvgali biju izkārtojis ka spilvenu vienu no maisiem, tadē| galva atradās mazliet pacelta stāvokli un es guļot varēju pārredzēt visu savu ķermeni. Sveci es novietoju mazliet iesanis pie kājām, bet gaisma krita man acis. Varēju parredzet ari grīdu dažu jardu platumā ap sevi. Teicu jau, ka aizmigu pec minūtēm piecām. Man likās — un pat tagad līdz šim brīdim es vel ta domāju , ka biju aizmidzis, kaut gulēju vaļējām acīm un skaidri saskatīju sava priekša degošo sveci un tās apgaismoto grīdas laukumu. Atceros — es pulējos aizvērt acis, bet nevarēju. Nevareju ari pagriezties un izmainīt savu stāvokli un gulēju, raudzīdamies svecē un tās apgaismotaja loka uz grīdas. Un pēkšņi ieraudzīju kaut ko savādu: pamanīju daudz sīku spožu punktiņu, kas, dzirkstīdami ņirbēja tumsā aiz sveces gaismas loka. Sakuma noturēju tos par jāņtārpiņiem, bet, kaut gan to šeit visā apkārtnē ir ļoti daudz, tomēr redzēt tos slēgtas telpās likās pārāk neparasti. Un bez tam tie kustējās tieši uz salona grīdas, bet ne gaisā, un tas man likās pavisam savadi.

Spīguļojošo punktu skaits arvien pieauga. To man apkārt salasījās vairāki duči, un visdivainakais likās tas, ka viņi kustējās pa pāriem. Tie nebija jāņtārpiņi.

Mani parņema instinktīvas bailes. Sajutu, ka šinīs ugunīgajos punktiņos slēpjas kas bīstams. Nu jau to zibēja simtiem. Kas gan tie varētu but?

Tikko biju pats sev to pajautajis, kad radu arī atbildi, kas mani nekādā ziņā nenomierinaja, kaut ari saku aptvert, kas man tuvojas. Briesmīgā patiesība ka zibens uzliesmoja manas domas: katrs zibošo punktu paris ir acu paris.

Man nekļuva vieglāk, kad atklajās, ka tās ir žurku acis. Varbūt jus smaidat par manām izbailēm, bet es jums nopietni saku — es nebutu ta pārbijies, ja pamodies ieraudzītu tuvojoties panteru, kas gatavojas Iecienām, lai man uzbruktu. Biju dzirdējis tik daudz nostāstu par šīm brūnajam norvēģu žurkām un arī pašam gadijaS būt par aculiecinieku šo mežonīgi nikno, asinskaro radījumu uzbrUkumiem Ņūorleanā, kur taja laika šie briesmoņi bija briesmīgi savairojušies un ņudzēja baros, ka, tos ieraugot vien, mani parņēma pretīgums un šausmas. Bet visbriesmīgākais bija tas, ka es redzēju viņas tuvojamies — ar katru mirkli tās virzijās man tuvāk un tuvāk, un es nespēju nekur aizbēgt.

Ja, es nespeju pat pakusteties. Manas rokas un kajas likās smagas ka akmens stabi, un es nespeju pakustinat nevienu muskuli. Un man likās, ka es sapņoju.

«Jā,» es nodomāju, jo domas man vēl darbojās, «tas taču tikai sapnis . . . tikai sapnis, lai gan briesmīgs sapnis . . . briesmīgs . . . Kaut varētu pats sevi pamodinat . . . atmosties no šiem murgiem.» Zināju … ja es spētu tikai mazliet pakustēties . . . pakustinat rokas vai kājas pirkstus . . .

Šis domas viena pēc otras šaudījās manas smadzenes. Arī agrak es reizēm mocījos tādos murgos, bet tad nebaidījos ši lietuvēna, jo zināju, kā to pieveikt: vajadzēja tikai pakustēties un atmosties, un murgi izgaisa. Bet šoreiz es to nespēju. Es gulēju ka miris, tikai manas acis bija atvērtas, un man likās — es sapņoju.

Bet vai nu es biju nomoda, vai tiešām, gulēju, es biju sastindzis aiz šausmām. Un, kamēr manas acis stingi raudzījās uz žurku pusi, es jutu, ka to skaits pieaug ar katru sekundi. Redzēju žurku brūni spalvotos ķermeņus, jo tās bija pienākušas jau pavisam tuvu svecei, un ta meta pāri briesmoņiem savu gaismu. Uz gridas ap sveci jau mugura berzās gar muguru. Likās, visa grīda ņudzēja, kustējās ka dzīva, varijas ka upes Ūdens vētrā. Drausmīgs skats!

Žurkas virzījās arvien tuvāk un tuvāk. Varēju jau saskatīt to asos zobus, smailos purnus un garās, pelekas ūsas, redzēju, kā niknuma zvēro mazās, uz āru izspiestās acis.

Jau pavisam klat! Tas kāpj augšup pa kafijas maisiem, rāpjas gar manām kajam un sāniem, dzenādamas viena otru pār mana apmetņa krokām, grauž manus zābakus. Šausmas! Ak, šausmas! Vai tās aprīs mani?

Tukstošu tūkstošiem tas ņudz visapkart! Es nespeju paskatīties ne uz vienu, ne otru pusi, bet es zinu tas ir visur. Varu dzirdēt to griezīgos pīkstienus, gaiss jau pilns to ķermeņu pretigas smakas. Man liekas, es driz vien nosmakšu. Šausmas, šausmas! Ak, žēlīgais dievs! Atmodini mani no šī sapņa!

Tādas domas mocīja mani, tadas izjūtas parņema tajā brīdī. Es skaidri apzinājos, kas notiek, un tikpat noteikti apzinajos un ticēju, ka tas ir sapnis.

Es visādi pūlējos atmosties, mēģināju pakustinat roku vai kaju. Veltīgi! Es nespeju pakustinat nevienu muskuli. Katrs mans ķermeņa nervs bija iemidzis, asinis sastingušas dzislās!

Ilgu, ilgu laiku, man liekas — veselu mūžību — es gulēju, ciezdams šis šausmīgās mokas. Gulēju sastindzis bailēs, ka nezvēri noskrubinās mani pa gabaliņiem vien.

Pašreiz vel grauza tikai zābakus un apmetni, bet manas bailes bija sakāpinātas līdz maksimumam, un es gaidīju, ka tūlīt, tūlīt žurkas ķersies man pie rīkles . . .

Vai viņas vēl atturēja mana sejas izteiksme un šausmās sastingušais skatiens? Manas acis visu laiku bija atvērtas. Vai tas vēl -atbaidīja uzbrucējus? Laikam gan. Žurkas skru- binājas ap manu ķermeni, rāpās pat uz krūtim, bet vairījās skart seju un galvu.

Es nezinu, cik ilgi būtu turpinājies briesmīgais baiļu stāvoklis, kamēr manis paša bailēs sastingušais skatiens arī sargāja mani, ja manas mokas neizbeigtos pavisam pēkšņi.

Svece bija izdegusi, dakts šņākdama noslīdēja leja pa pudeles kaklu un nodzisa. Pēkšņā gaismas izdzišana un tumsas iestāšanas izbaidīja šausmīgos radījumus, un tie, briesmīgus pīkstienus izgrūzdami, pajuka uz visam pusēm. Es dzirdēju, kā, pa grīdas dēļiem skrapstēdami, aizdip to soļi.

Varbūt gaismas burvju spēks iedarbojās uz mani un kā lietuvēns turēja savās dzelžainās sastinguma ķēdēs saistītu. Tajā bridi, kad svece izdzisa, es atkal pēkšņi sajutu savu muskuļu spēku. Kājās pietrūcies, es paķeru savu apmetni un, kliegdams cik speķa, situ ar apmetni uz visam pusēm.

No katras adas poras spraucās auksti baiļu sviedri, un es jutu, ka mati ir sacēlušies gaisā. Vēl joprojām es domāju, ka tas viss notiek sapnī. Un tikai tad, kad, manus kliedzienus izdzirdis, atsteidzas nēģeris ar degošu sveci rokā, es, apskatīdams savu apmetni un zābakus, pārliecinājos, ka mani tiešam apciemojuši brūnspalvainie nezvēri un briesmīgais notikums nav murgi, bet īstenība.

Es vairs ilgāk nepaliku šai salona, bet, apmetni ietinies, izgāju svaigā gaisā

XLIV nodala «HOUMA»

Man nenācās ilgi uzkavēties uz peldošās piestātnes. Driz vien ausis ieskanejas kuģa tvaika izvadcauru|u aizsmakusi elsošana, un pēc īsa brīža ieraudzīju tvaikoņa kurtuves ugunis, kas meta upē sarkanu atspīdumu. Atskanēja arī ūdens šļakstēšana, kad dzenrati šķēla upes bruņos viļņus; zvana šķindas, pavēles, ko kapteinis uzsauca savam palīgam un tas nodeva tālāk matrožiem. Pēc minūtēm piecām «Houma» — Redriveras tvaikonis — apstājās Sānu pie sāna blakus vecajam «Sultanam».

Es noskrēju lejā, uzsviedu savu bagāžu pāri «Houmas» bortam uz klāja, tad uzkāpu augšējā klaja un apsēdos tentē zem saules buras.

Desmit minūšu ilga rosiba un kņada; steidzīgu soļu dipoņa uz kuģa klaja un trapa, pārdesmit pasažieru steidzas izkāpt krasta, apmēram tikpat daudz drūzmējas pre- tejā virzienā. Nodārd kurtuves mute iesviestās malkas kļuči, bridi pa brīžam atskan skaļas komandas, smieklu šalts, kas atbalso parupju joku, mazliet paskumja atvadu sarunu čala. Desmit minūtes valda šo daždažado skaņu jūklis, un tad dzirdam lielā zvana ieskanēšanos, kas pavēsti, ka kuģis dosies tālāk.

Es biju atkritis krēslā, kas stavēja blakus nojumes balsta reliņiem un pavisam tuvu pie margām. No savas vietas varēju parredzet laipas uz kuģa, uzejas kāpnes un blakus stāvošo «peldošo steķi», kuru pats tikko biju pametis.

Vienaldzīgi klusēdams raudzījos, kas notiek leja manā priekšā, neko ar sevišķu interesi nevērodams. Ja es vispār par kaut ko konkrētu domāju, manas domas bija tālu no visa, kas tur norisinājās, un mans skatiens bieži atrāvas 110 steidzīgo ļaužu pulciņiem un, pievērsies kreisajam upes krastam, aizslīdēja gar to. Varbūt uz bridi manas domas apstājās pie šim nejauši ieraudzītām, garām slīdošām ai- nam, bet brīžiem es nedomāju neko, steidzīgo cilvēku silueti man likās kā slīdošas ēnas.

Bet pēkšņi manu apātisko vienaldzību pārtrauca divi cilvēki, kurus es ieraudzīju uz klaja. Mans skatiens pavisam nejauši slīdēja tiem pāri, bet viņu kustības piesaistīja manu uzmanību. Cilvēki stavēja uz «peldošās piestātnes» — uz" «Sultāna» klaja, nevis trapa tuvumā, kur degošā lāpa gaismoja ceļu steidzīgajiem pasažieriem, kas devās uz kuģi.

bet attālāk, paša «Sultāna» klāja gala nojumes ēnā. Krēslainajā rīta gaisma es nevarēju saskatīt ne viņu sejas, nedz ari stāvus, ko apņēma tumšie apmetņi, bet viņu kustibas un tas, ka viņi tur stāvēja, acīmredzot ar nolūku turēdamies atstatu no citiem, slēpdamies kuģa vistumšākajā nostūrī, un par kaut ko nopietni sarunājās, pievērsa tiem manu uzmanību, un man radās nojauta, ka redzu divus mīlētājus. Mana ar maigajām jūtām pārpilnā sirds nemaz nemeklēja citu varbutību.

«Ja, divi viens otru mīloši cilvēki! Laimīgie! Nē — varbūt tie nemaz nav tik laimīgi. Varbūt tiem jāšķiras. Jauneklis droši vien brauc uz pilsētu. . . varbūt jauns ierednis vai tirgotājs, kam ziema japavada pilsētā. Nu, bet kas par to? Pavasari viņš atkal atgriezīsies un atkal sirsnīgi noglaudis un sveicienā paspiedīs maigos pirkstiņus, atkal viņa rokas apvisies ap meitenes šmaugo stāvu, un viņi viens otram teiks mīļus vārdus, kas vēl mi|ak skanēs ausīs pēc ilgās šķiršanas.»

Laimīgais jauneklis! Laimīgā meitene! Jusu šķiršanas sāpes nebūs smagas un ilgas. Cik viegli tās pārciest, cik vieglas tās, salīdzinot ar to šķiršanas sāpju auku, kas plosās mana sirdi! Aurora! Aurora! Kaut tu butu brīva! Kaut tu piederētu pie augstdzimušo sieviešu sabiedrības! Ne tādēļ, ka tad es tevi vairak mīlētu, nē! Bet tad es drīkstētu tevi bildināt un būt pārliecināts, ka uzvarēšu. Tad es varētu ceret! Bet tagad — ak, vai! Šis rūgtās asaras, kas mums būs jānorij. Šis sabiedrisko kārtu bezdibenis, kas mus šķir. Nu, bet tas nešķir mūsu dvēseles. Un mūsu mīlestība ir tilts par šo bezdibeni! Ai!

Hallo, mister! Kas notika? Kads pārvēlās pār bortu?

Es nepieversu uzmanību šim uzbazigajam saucienam, kas tik rupji gribēja traucēt mani. Asas sāpes, kas it kā asmens iedūrās manā sirdī, izvilināja šo saucienu, kas izlauzās man pari lupām un izraisīja tuvuma esošā cilvēka uzrunu.

Abi «mīlētāji» izšķīrās — šķirās ar sirsnīgu rokas spiedienu un skupstu. Jaunais vīrietis steidzās uz kuģa kāpnēm. Es nevēroju viņa seju, ko, pari laipai pārejot, apgaismoja lukturis. Mans skatiens nesekoja viņam, jo dīvainā apmatiba manas acis nespeja novērsties no meitenes stāva. Man pēkšņi interesēja redzēt, ka viņa izturēsies pedeja atvadu bridi.

Ievilka trapu. Atskanēja pēdējais zvana piesitiens, un es manīju, ka mes atraujamies no krasta.

Šini brīdi vēl redzēju, ka jaunā dāma ieslideja luktura gaismas lokā. Viņa panacas tuvāk, it kā vēlēdamās vēl pēdējo skatienu veltīt mīļajam aizbraucējam. Tapec viņa pienāca pašā «peldošās piestātnes» mala, kur karājās lukturis. Sieviete bija atstūmusi atpakaļ kapucei līdzīgo cepuri. Gaismas stars, kas tagad krita viņai pār seju, apmirdzēja arī tumšos, cirtainos matus, kas kupla vilnī apņēma deniņus, iešķīla dzirkstis viņas dzidrajas acis. Ak dievs! Tās taču Auroras acis!

Vai brīnums, ka es skaļi iekliedzos:

—   Tā ir viņa!

—   Ko jūs teicāt? Sieviete? Sieviete aiz borta? Kur? Kur?

Tagad vīrietis jautaja pavisam nopietni. Viņš acīmredzot manu iesaukšanos uzņēma kā atbildi savam iepriekš izteiktajam jautājumam, bet mans satraukums apstiprinaja viņa iedomu, ka pāri bortam tiešam parkritusi sieviete.

Viņa jautājumus un izsaucienus dzirdēja arī citi pasažieri, un tagad tos atkārtoja jau vairaki tuvumā stāvošie. Kā ugunsgrēka trauksmes signāls tie parskaneja par visu kuģi. Pasažieri steidzās ara no kajītēm, drūzmējās pie borta, skrēja uz tenti kuģa priekšgalā, un visur atskanēja steidzīgi, satraukti jautājumi:

—   Kas ir? Kur? Kas noticis?

Kada skaļa balss pārkliedza citus:

—   Kads pārkrita pār bortu! Sieviete! Sieviete par bortu!

Zinādams šī smieklīga satraukuma īsto cēloni, es nepievērsu tam uzmanību. Mani nodarbināja pavisam citas domas. Pēkšņu sāpju triecienā jutos ka apdullināts un nepievērsu nekādu uzmanību tam, kas notika ap mani.

Es tik tikko pamanīju un pazinu sievietes seju, kad kuģis pagriezās pret straumi un kapteiņa kajītes stūris izvirzījās starp mani un sievieti krastā, aizsegdams to manam skatienam. Es metos uz priekšu, uz trapa pusi. Par vēlu. Tagad skatu uz krastu aizsedza stūrmaņa kabine. Es tomēr lauzos uz priekšu, virzīdamies uz augšējo klāju. Satrauktie pasažieri skraidīja gar borta malu. Tie kavēja mani, un pagaja krietns laika sprīdis, pirms man izdevās nokļūt uz stūrmaņa kabīnes slīpa jumta virs kajitem. Ari par vēlu! Mūsu kuģis jau bija vairākus simtus jardu atvirzījies no krasta. Es vēl varēju saskatīt «peldošo piestātni» un gaišās laternas, varēju redzēt pat dažus cilvēkus stāvot uz «Sultāna» klaja, bet to vienu vienīgo stāvu, kuru mekleja mans skatiens, es vairs neredzeju.

Dziļi sarūgtināts uzkāpu «vētru klājā», kas šeit bija gandrīz vai stūrmaņa kabīnes jumta turpinājums. Cerēju, ka tur bušu viens un netraucēts, viens ar savām sarūgtinātām domam.

Ilgi šīs ērtības man neizdevās izbaudīt. Lejā atskanēja kliedzieni, uz klāja dēļiem dunēja smagos zābakos ieautu kāju troksnis, kas sajaucās ar vieglāku sieviešu soļu dipoņu. Pēc brīža mani no visam pusēm ielenca vesels bars pasažieru, vīrieši un sievietes, nākdami gar abam pusēm gar kapteiņa tiltiņu uz «vētru klāja».

—   Lūk, šis džentlmenis! Tas ir viņš, — kads kliedza.

Nakošajā bridi satrauktais pūlis ieslēdza mani ciešā

lokā, un no visam pusēm bira jautājumi:

—   Kas parkrita par bortu? Kas? Kur?

Sapratu, ka šie jautājumi adresēti tieši man. Kaut kas bija jāatbild, lai izbeigtu šo komisko situāciju.

—        Lēdijas un džentlmeņi! — es teicu. — Es nezinu, ka kads butu iekritis ūdenī. Kāpēc jūs man to jautājat?

Hello, mister! — kliedza visas šīs jezgas iesācejs,

—  vai tad jūs nesacījāt man . . .

Es jums nekā nesaciju.

Bet vai es jums nejautaju, vai kāds iekrita ūdenī?

—  Jautājāt!

—   Un jus atbildējāt . . .

—   Es jums nekā neatbildēju!

—        Nu, pie velna! Es taču pats dzirdēju, ka jūs teicāt «Ta ir viņa» vai ari «lūk, viņa», vai kaut ko tamlīdzīgu.

Es pagriezos pret runātāju, pret kuru — es jutu — apkartstavošie jau sak izturēties ar neuzticību.

—   Mister, — es teicu, atdarinādams viņa balss toni,

—  vai jūs nekad neesat dzirdējis par cilvēku, kas kļuva izcili bagats, domādams vienīgi par savām lietām?

Mana piezīme bija ka sitiens naglai uz galvas. Ta izraisīja skaļu smieklu šaltis un galīgi samulsināja manu uzbāzīgo, ziņkārīgo uzbrucēju, kurš, vēl mazliet paklai- gājis un ar uzpūtīgiem žestiem paplātījies, beidzot devās leja, lai pie bufetes ar džina glāzi nomierinātu aizskarto patmīlību. Arī citi viens pec otra aizgāja lejā, izklīzdami pa dažādām kajītēm un saloniem. Beidzot es atkal viens pats stāvēju uz «vētru klāja».

XLVnoda|a GREIZSIRDĪBA

Vai jums kādreiz gadījies iemīlēties vienkārša meitenē, kurai liktenis lēmis piederēt pie zemākas sabiedrības kartas |audim, bet kuras skaistums jusu acīs izlīdzina jebkādu sociālo nevienlīdzību? Veca kā pati pasaule ir patiesiba, ka mīlestība iet pāri visiem kārtu aizspriedumu žogiem. Tā laipnu padara saltu sirdi, iemāca lepnajam pratam nolaisties no saviem augstumiem; tā pace| un cēlu padara bikli pazemīgo. Mīlestība spej par princi pārvērst vienkāršo zemnieku, bet princis par zemnieku nepārvēršas.

Pavērojiet savu mī|oto parastos dzīves apstāk|os, ikdienas darbus darot! Viņa nes no avota ūdens krūzi. Basām kājām viņa nāk pa ierasto taku. Viņas basās, baltās kajas savā kailumā jums šķiet daudz skaistākas par zīda zeķēs un atlasa kurpēs apautām. Vainagi, pēr|u virknes, zelta matadatas, kora||u rotas, greznam vakartērpam pieskaņots matu sakārtojums — viss šķiet bals un kaili nabadzīgs, salīdzinot ar mī|otās brīvi krītošo cirtu mirdzumu. Mala krūze ka zelta diadēma piek|aujas- viņas galvai, un katrs viņas žests, katra kustība ir vērta, lai to mākslās darbā pārvērstu skulptora kalts.- Vienkāršais tērps, kas aptver viņqs augumu, jūsu acīm šķiet daiļāks par visdārgākā samta mantiju. Jus redzat tikai šo sievieti viņas būtībā. Jūs nedomājat par čaulu, jūs domājat par pērli, kas tajā slēpjas.

Un, luk, mīļotā ieiet maja — zemā, vienkāršā būdiņā. Vienkāršā? Jūsu acis tā vairs nav vienkāršā. Mazā vir- luvīte, koka sēdekļi, balti noberztais galds un trauku skapis, plaukti ar kausiem, tasītēm, koka šķīvjiem, ar kaļķiem nobalsinātās sienas, pie kurām karajas Ieta iespieduma litogrāfijas — uz vienas brašs karavīrs sarkana mundieri, uz otras jūrnieks zilā krekla, — bet šis mazais ikdienas dzīves stūrītis, pieticīgā būdiņa, ši trūcīgo ļaužu svētnīca, meitenei taja ienākot, jūsu acīs piepildās ar gaismu un atmirdz daudz košak par bagātnieku zeltītajiem modernajiem saloniem. Vienkāršā būdiņa ar zemajiem griestiem un sausseržu treliņiem parveršas par pili. Mīlestības gaisma pārvērš to par paradīzi, kura jums gribētos ieiet. Bet nereti šai paradīzē jūs nespējat iekļūt ari ar visu savu bagatību un varu, ar savu lielisko izskatu, ar saviem skanīgajiem tituliem, smalkajām drebem un spīdīgajiem lakādas zābakiem.

Un — ak, vai! Kā jūs apskaužat tos, kuri drīkst vērt šīs zemās durvis! Kā jūs apskaužat šo uzposušos meistar- zelli vai linaudekla kreklā ģērbušos lempīgo, bet spēcīgo puisi, kas pliukšķinā savu pātagu un bezbēdīgi svilpo, gluži kā pie arkla stavēdams, it ka šīs majas dievišķīgās būtnes priekšā viņa lūpām nevajadzētu godbijība aizverties. Cik viņš lempīgi neizdarīgs savā uzvedībā, un tomēr jus apskaužat viņu, ka viņš drīkst tur ieiet. Jūs varētu pat nosist viņu tā smaida dēļ, kas tik vilinoši maigs apstaro šo tūļu. Var jau būt, ka šie smaidi ari neko nozīmīgu neizsaka. Varbūt tajos staro tikai labsirdība, vienkārša draudzība vai maza koķeterija. Un tomēr, tos redzot, jūs sagrābj greizsirdība, aizdomas. Bet, ja nu šie smaidi izsaka daudz ko, ja tajos runā mīlestība, ja jums liekas, ka šīs vienkāršās meitenes sirds atradusi savu mājvietu jaunajā meistarzellī vai atsauksies smagnējam zilkrekla saimniekam, — jūs pēkšņi sajutīsiet krūtīs liktenīgo un bezgalīgi sāpīgo greizsirdības dūrienu. Tā nav parastā greizsirdība. Tas ir daudz sāpīgākas jutas. Aizvainota patmīlība ielej indi greizsirdības cirstā brūcē. Cik grūti to panest!

Arī es sajutu tādus apvainotas patmīlības un greizsirdības sāpīgos dūrienus. Labi, ka biju viens un visi pārējie aizgājuši. Sāpes, kas plosīja mani, būtu grūti apslēpt. Mani nodotu satrauktie skatieni un neapvaldītie žesti. Un es kļūtu par izsmiekla un ņirgāšanās objektu. Bet es biju viens. Stūrmanis no savas stikla nojumes nevarēja mani novērot. Viņš stāvēja, pagriezies pret mani ar muguru, un viņa modrais skatiens visu laiku bija pieversts ūdenim, lai pasargatu kuģi no bīstamajiem sēkļiem, «snagiem» un «zāģētājiem». Sis aizņemtais virs nevarēja pieverst uzmanību manam neprātīgajam satraukumam.

Ta bija Aurora! Par to es nemaz nešaubījos. Es nevarēju kļūdīties, jo tādas sejas ka viņai nav nevienai citai visa pasaulē! Tikai viņa vienīgā apbalvota ar tik maigu skaistumu. Ak, vai!

Bet kas bija viņš? Kads jauns frants no pilsētas? Kads vietējo tirgotāju komijs? Jauns plantators? Ja, kas īsti? Varbūt, un līdz ar šo domu greizsirdības dūriens krūtīs iesapejas neciešami asi — kāds no viņas rases cilvēkiem, no nicināto cilts? Kads krasainais . . . mulats . . . kvarte- rons . . . Vergs! Būt par verga sāncensi! Un viņa — ļauna koķete! Kāpēc es pakļāvos viņai, aizravos ar viņas skaistumu? Kādēļ par naivu nevainību uzskatiju tavu viltību? Un melus — par patiesību?

Kas gan varētu but šis puisis? Meklēšu viņu pa visu kuģi, kamēr atradīšu. Žēl, neievēroju nekā īpatnēja, nekādas pazīmes, ne seju, ne apģērbu. Manu skatienu pēc abu izšķiršanas piesaistīja tikai viņa. Pavisam neskaidri es manīju tumsa aizslīdot jaunek|a stāvu, un, kad viņš iegaja laternas gaismas lokā, es uz viņu neskatījos. Tatad viņu meklet butu nejēdzīga iedoma. Ka tagad pazīt viņu raibajā pasažieru pūlī?

Nokāpu lejā, nostaigāju vairakkart gar visām kajītēm, iegriezos tente, nogāju gar borta malu. Mans meklejošais skatiens, ass un pētošs, ieurbās katra pretimnācēja, un viens otrs varbūt uzskatīja mani par nekaunīgu. Katrs jaunais un izskatīgais vīrietis pārvērtās manās acīs par rūpīgas apskates un aizdomīgas greizsirdības objektu. Jaunu un izskatīgu kungu te bija diezgan daudz, un es centos uzzināt, kuri iekapa Brindžersā. Seit bija vairaki tadi, kas šķita uzkāpuši uz kuģa nesen, taču maniem minējumiem nebija droša pamata, un mana sāncenša meklešana izbeidzas nesekmīgi.

Vilies un sarūgtināts es vēlreiz uzkāpu visaugstākajā klaja. Bet, tikko tur ierados, man iešāvās prata cita doma. Atcerējos, ka Bezansonu 'plantacijas vergus bija nolemts nosūtīt uz pilsētu ar pirmo kuģi. Vai tikai viņi nebrauca ar šo pašu kuģi? Pirms kuģa atiešanas biju redzējis «melno» pulciņus - vīriešus, sievietes un bērnus —, kurus steigšus uzdzina uz klaja. Taja bridi nepievērsu lielu uzmanību tik parastam skatam — tādus te varēja redzēt ik dienas, ik stundas. Un es pat neiedomājos, ka tie varētu but Bezansonu plantācijas vergi.

Bet — ja nu šie vergi tiešām atradās uz kuģa, tad man vel palika cerības kaut ko uzzināt! Auroras viņu vidu nebūs, bet kas par to? Kaut arī viņa, tapat ka visi parejie, ir tikai verdzene, viņu droši vien nepiespieda braukt kopa ar visu šo baru. Uz kuģa viņa neuzkāpa. Laipa no piestātnes jau bija ievilkta uz kuģa, kad es ieraudzīju un pazinu viņu uz «peldošas piestātnes». Izjutu nelielu atvieglojumu, iedomādamies, ka Bezansonu vergi varētu braukt ar šo pašu kuģi. Un man radas cerība, ka viss varbūt vēl nokārtosies labi.

Kā tā? — jūs varbūt jautāsiet. Lūk, atbilde pavisam vienkāršā — tagad es iedomājos, ka jauneklis, kurš tik sirsnīgi atvadījās no Auroras, varētu but viņas brālis vai tuvs radinieks. Kaut gan es nezināju, vai Aurorai ir kāds radinieks. Bet kāpēc gan ne? Un mana sirds, kas no abu jauno cilvēku šķiršanās brīža mocījās nepanesamās sāpēs, it kā atvieglota iepukstējās, vēlēdamās, lai šis pieņēmums būtu īstenība.

Tomēr es nespēju ilgāk šaubīties neziņa un, strauji apsviedies uz papēža, steidzos lejā uz pasažieru klāju, tad gar borta malu atkal lejā uz apakšējo klaju, kur atradās kurtuve un tvaika katli. Es lauzu sev ce|u, krizdams klupdams starp kukurūzas maisiem un cukura mucām, noliekdamies izspraucos garām milzīgajai kloķvārpstai, atkal pārrāpos pari lielam kokvilnas ķīpām, līdz nokļuvu kuģa pakaļgala uz apakšēja klāja visnabadzīgāko ceļotāju nodalījuma, kuru parasti aizņēma «klaja pasažieri» — nabaga emigranti no Īrijas un Vācijas, kuri tupēja šeit, saspiedušies kopā jauktā rindā ar Amerikas dienvidu rajonu melnīgsnējiem vergiem.

Izrādās, es nebiju maldījies: tur sēdēja arī viņi. Tūlīt es pazinu viņu melnās, draudzīgās sejas. Te atradās vecais Zips, krustmāte Hloja un maza Hlojiņa; jaunais kučieris Hanibals, Cēzars un Pompejs — visi, visi ceļa uz drausmīgo vergu tirgu.

Es uz bridi apstājos, pirms piegāju pie viņiem. Stāvēju luktura ēnā un varēju viņus visus redzēt, pirms tie pamanīja manu klātbūtni. Visā šinī tumšādaino cilvēku grupā nemānijā ne mazāko prieka jausmu. Es nedzirdēju nevienu iesmejoties, nedzirdeju parasto priecīgo pļāpāšanu, kas tik bieži atskanēja senāk pie viņu būdiņām nēģeru kvar- talā. Viņu sejas jautās dziļas skumjas, likās, visas pasaules grūtsirdība iegūlusi viņu vaibstos un acīs. Pat bērni, kas parasti izturas tik draiskulīgi jautri, jo neapjauš vel, kāda būs to nākotne, šoreiz sēdēja klusi, to pašu jūtu nomākti. Viņi nemetajās apkārt, nekuleņoja, necīkstējas viens ar otru. Viņi nedomāja par rotaļām, bet tupēja kā sastinguši. Pat viņi, mazie vergi, jau saprata, kas tos sagaida, un izjuta bailes no drausma nezināmā, — drebeja bailēs, domājot par vergu tirgu.

Visi sēdēja nomākti un bezgala bēdīgi. Un nav arī brīnums: viņi bija pieraduši, ka ar viņiem apietas laipni. Varbūt tagad tie iegūs bargu saimnieku. Neviens no viņiem nezināja, kur nākošā dienā būs viņa māja, kāds ne- žēligs tirāns varbūt būs viņa īpašnieks. Un ne jau tikai tas nomāca viņus. Nākotne varēja būt daudz ļaunaka. Draugi tiks izšķirti, tuvinieki atrauti viens no otra, izdaliti pa dažā- dārn plantacijām, un varbūt viņiem vairs nekad nebūs lemts satikties. Ar sāpēm sirdi un bezgalīgām skumjām acis viri raudzījās uz sievām, brāļi uz māsām, tēvi uz berniem, un māmuļās glauda pie krūtim mazuļus.

Cik sāpīgi smagi bija raudzīties šai noskumušo cilvēku pulciņa, verot viņu ciešanas un dvēseles sāpes, kas tik skaidri lasāmas visās sejās; cik smagi domāt par briesmīgo netaisnību, kuru viens cilvēks it ka likuma vārdā var uzspiest otram cilvēkam, — par drausmīgo varmacibu, kas iznīcina visus humānisma principus! Cik sāpīgi smagi bija verot šo ainu!

Vienīgais, kas mazliet atviegloja manas sāpes, bija apziņa, ka mana parādīšanās varbūt uz mirkli mazliet gaišāku padarīs viņu skumju tumsu. Kad nēģeri mani ieraudzīja, smaidi aizdzina drūmo skumju ēnas no viņu sejām, un atskanēja viens otrs priecīgs sauciens. Pat tad, ja es izrādītos viņu glābējs, mani neapsveiktu ar lielāku sirsnību.

Priecīgi izsaucieni sajaucās ar sirsnīgiem lūgumiem, lai es nopērku viņus un kļūstu par viņu saimnieku; dzirdēju arī dedzīgus, svinīgus solījumus kalpot man ar sirdi un dvēseli. Ak, vai! Viņi nezināja, ka taja bridi es mocījos ar domām, vai man izdosies izglābt to vienu vie- nīgo no viņu vidus, kuru tik neizsakāmi ļoti es vēlējos nopirkt.

Es centos būt jautrs, centos uzmundrināt viņus ar nomierinošiem vārdiem, kuri šai brīdi man pašam bija tik nepieciešami.

Kamēr es runājos ar vergiem, manas acis šaudījās uz visārn pusēm. Es pētīju visas sejas. Divu eļļas lampu gaisma pietiekoši labi varēju tas visas saredzēt. Šeit atradās vairāki jauni mulati. Tos es aplūkoju ilgāk neka pārējos. Cik spēcīgi pukstēja mana sirds, izdarot apskati! Beidzot tā gandrīz uzgavilēja: šeit nebija nevienas sejas, kuru viņa varētu iemīlēt. Vai šeit būtu visi nosūtāmie?

—   Jā, visi, — apgalvoja Scipions.

Bet Aurora?

—   Bet kur Aurora? — es noprasīju. — Vai tu par viņu kaut ko esi dzirdējis?

—   Nē, massa! Runa, ka Rora aizbrauca uz pilsētu. Aizbrauca pa ceļu, karietē. Ne ar kuģi. Tā ļaudis stāsta.

Man tas likās diezgan savādi. Un, pavedis veco nēģeri mazliet sāņus, es jautāju:

—   Saki, Scipion, vai starp jums Aurorai nav kādi radinieki? Brāļi, masas? Vai brālēns?

—   Ne, massa! Nav, nudien, nav! Rora gandrīz tikpat balta ka missa Ženija. Visi parejie melni vai melnīgsnēji. Rora kvarterone. Un šeit visi melnie, visi mulati. Rorai te nav radu. Nē, nav.

Dzirdētais mani samulsināja un satrauca. Nesenas šaubas atkal uzplijās kā tumšs mākonis. Atkal mani parņema greizsirdība.

Scipions nevareja izkliedēt manas noslēpumainās aizdomas. Viņa atbildes uz maniem jautajumiem nedeva neka ši noslēpuma atrisināšanai. Ar smagu sirdi un neapmierināts es atgriezos augša tikpat nomākts kā agrak.

Tagad vienigais mierinājums šķita doma, ka varbūt esmu kļūdījies. Varbūt tā tiešam nebija Aurora!

XLVI nodaļa

PEC ZINĀTNISKĀM RECEPTĒM GATAVOTS D2ULEPS[23]

Vīrieši bieži vien dzer, lai alkoholā noslīcinātu bēdas un rūpes. Sapratīgi dozēti alkoholiskie dzērieni tiešām uz laiku mazina fiziskās sāpes un dvēseles ciešanas, bet —; tikai uz laiku. Tomēr tik grūti apslāpējamas nav nevienas mokas ka tās, ko sagādā greizsirdība. Un daudz vīna vajadzētu izdzert, lai uz bridi aizskalotu no sirds greizsirdības gruzdošo sāpju sajutu.

Tomēr vīna kausā ir kaut mirkļa aizmirstība, un es meklēju to. Zināju — tas būs tikai uz īsu mirkli, un tad sāpes atkal atgriezīsies. Un kaut ari ta! Kaut vai uz īsu bridi es vēlējos atbrīvoties no nepanesami mokošam domam! Es nepiederu pie tiem, kuri ar vīrišķīgu pacietibu panes sāpes. Ne reizi vien esmu sniedzies pec vīna glāzes, lai nomierinātu smeldzošu zobu. Ta ari šoreiz nolēmu ar vīnu apklusināt mokošo sāpju smeldzi krūtis. Šīs zāles viegli iegūstamas un iedzeramas pec izvēles — visdažadakas markas.

Smēķētāju salona vienā stūri atradās eleganti iekārtota bufete — plauktos skaisti sarindotas karafites un pudeles

ar sidrabotiem korķiem un raibam etiķetēm, glāzes, citroni; turpat stāvēja arī miezeri cukura skaldīšanai un garšvielu saberšanai, karājās aromatisko piparmētru pušķīši un smaržīgi ananasu ķekari; trauki ar stiebru salmiņu saišķiem, caur kuriem suc atspirdzinošos piparmētru degvīna džulepu, heresa kokteili, klaretu[24] vai citus izsmalcinātus degvīna un garšvielu maisījuma dzērienus ar ledu.

Visus šos noslēpumainos baudu kausus pārzināja aiz letes stāvošais bārmenis. Tikai neiedomājieties, ka tas ir kads apsūbējis tips no lielas viesmīļu saimes, ar pelēcīgi bāliem vaigiem un izburbušu seju, kādus redzam to atbaidoši izdēdējušo Londonas viesnīcu oficiantu vidu, kuri ar savu izskatu vien sabojā jums visu apetīti, šis bārmenis izskatās tieši pretejs tiem: iedomājieties elegantu, pēc pēdējās modes prasībam, protams, pec savas zemes un savas kartas — tas ir, Misisipi apvidu sabiedrības modes prasībam — ģērbušos švitu. Kamēr viņš strada — izpilda savus bārmeņa pienākumus - , tikmēr viņš nevalkā ne žaketi, ne vesti, bet ieveribas cienīgu virskreklu. Tas šūts no vissmalkaka iru linaudekla, — kurš ir pārāk smalks, lai to valkat atļautos arī paši tā audēji, — un ar tik elegantu izstrādājumu, kādu būs grūti atrast pat dargajos pirmklasīgajos Londonas Bondstritas importpreču namos.

Piedurkņu manšetes spīguļo zelta aproču pogas, bet uz krūtīm kuplajā žabo dzirksti dimanta podziņas. Zem atlocītās apkakles melna zīda kaklasaite sasieta a la Byron, kaut gan šī mode drīzāk uzskatama par nodevu tropu apgabalu saulei, nevis par dzejnieka — jūrasbraucēja gaumes atdarinājumu. Kreklam pāri stiepjas izšūti zīda bikšturi ar īstām zelta sprādzēm. Ar smaržīgam eļļām iespi- dinātos, kuplos barmeņa matus sedz no dargajam dien- vidjūras salu zalem pīta panamas platmale. Luk, tāds jūsu priekša nostājās Misisipi tvaikoņu bārmenis. Šī vira auguma lejas daļu nav vērts aprakstīt. Tā nav redzama, jo to aizsedz lete. Aiz letes stāv ne glaimīgi izdabājošs, ne ari vīpsnājošs vai verdziski padevigs komijs, bet izveicīgs jauneklis, kurš varbūt pats ir ši lieliska bara īpašnieks. Pec savas atturīgi cienīgas izturēšanas viņu varētu uzskatīt par kadas firmas aģentu vai pat pašu kuģa kapteini.

Kad es tuvojos bufetei, šis džentlmenis nolika uz letes glāzi un iemeta tajā dažus ledus gabaliņus. To visu viņš izdarīja, negaidīdams pasūtījumu, it kārfnan no acīm nolasīdams nepārvaramo vēlēšanos iedzert kaut ko spēcīgu.

—   Kobleru[25]?

—   Nē, piparmētru džulepu.

—   Lieliski! Samaisīšu jums tādu džulepu, ka kajas pašas no prieka dancos.

—   Pateicos! Tieši tas, ko vēlos!

Tagad bārmenis nolika sev priekšā divus traukus — divas lielas glazēs. Viena no tām viņš iebēra vispirms tējkaroti sasmalcinata cukura, tad šķēlīti citrona un tadu pašu apelsīna šķēlīti, iebēra dažus zariņus za|ās piparmētras, tad sauju ledus gabaliņu, pielēja ceturtdajpinti ūdens un beidzot lielu glāzi konjaka. Visu to izdarījis, bārmenis paņēma abas glāzes rokās un vairakas reizes parleja maisījumu no vienas glāzes otra. Viņš to izdarīja tik zibenīgi atri, ka likās — ledus, konjaks, citrons un viss pārējais visu laiku karajas gaisā un šūpojas starp abām glāzēm. Atstatums starp tām ne bridi nekjuva mazāks par divām pēdām. Tādu izveicību un burvju māksliniekā veiklību, kas raksturīga šiern bārmeņiem, var apgūt tikai pec ilgas un pacietīgas trenēšanās, un visi bārmeņi ar šo profesionālo mākslu acīmredzot lepojas.

Beidzot reizes desmit no vienas glazēs otrā pārsviestais maisījums palika viena glazē, kuru bārmenis nolika man priekšā uz letes.

Vel tikai pēdējais papildinājums — bārmenis nogrieza svaigu, plānu ananasa šķēlīti un, satvēris to ar īkšķi un rādītāja pirkstu, parlieca uz pusēm un veikli novilka ar to visapkārt gar glāzes malu.

—   Tā ir jaunākā Orleanas mode, — viņš smaidīdams paziņoja.

Šim mazajam pieskārienam bija divēja nozime. Ananasa šķēlīte ne vien noslaucīja no glāzes apmales kādu tur pieķērušos cukura drusciņu vai piparmētru lapas skripsliti, bet pievienoja džulepam savu smaržīgo sulīgumu, tā padarīdama kokteili vēl aromātiskāku.

Tā ir jaunākā Orleānas mode, — bārmenis vēlreiz atkartoja. — Ta sakot, pēdējais zinātnes ieteikums kokteiju gatavošanā.

Es piekrītoši pamaju ar galvu.

Džuleps bija samaisīts. Bārmenis pastūma glāzi pa marmora leti uz manu pusi.

—   Velaties salmiņu? — sekoja iss jautājums.

—  Jā, lūdzu.

Glāzē tūlit iegrima kviešu stiebra salmiņš, un, paņēmis to lūpās, es saku lieliem malkiem sukt varbūt visaromātiskāko no visiem reibinošajiem dzērieniem —- piparmētru džulepu.

Jau pēc pirmā aromātiskā dzēriena malka sajutu tā iespaidu: pulss sāka sist vienmerigāk, asinis it ka atvēsinājās un sāka Ienāk ritei pa vēnām, un sirds, likās, iegrima Lētas upes' nomierinošajos ūdeņos. Atvieglinājumā sajūta radās gandrīz acumirkli, un es pabrīnījos, ka man jau ātrāk neienāca prātā izmantot šo līdzekli. Kaut gan vel nejutos laimigs, tomēr nojautu, ka turu rokās kausu, kas sniegs laimes sajūtu. Tā, protams, būs ātri gaistoša laime, bet šinī brīdī nomierināja ari doma, ka es kaut uz īsu bridi jutīšos laimīgs. Tā bija sirdij tīkama doma. Es kāri sūcu spirdzinošo, reibinošo dzerienu, dzēru to lieliem malkiem, līdz salmiņš, jaukdams glazēs dibena gulošos ledus gabaliņus, atgadināja, ka esmu izdzēris visu.

—   Lūdzu, vel vienu glāzi!

—   Jums garšoja?

—   O! Lieliski!

—        Es jau teicu! Varu galvot, ārzemniekā kungs, ka mūsu kuģa bārā samaisītais piparmētru džuleps ir tads pats ka Svētā Čārlza vai Verandas restorānos, ja-pat ne mazliet labāks.

—   Vienreizējs malciņš!

Varu pagatavot jums ari heresa kokteili . . . meli var

norit.

—        Par to es nešaubos, bet heress rrian negaršo. Vēlreiz šo pašu, piparmētru, lūdzu!

—       Jums taisnība. Ari man šis garšo. Un ananasu šķēlīte … tā sakot, jauns pieskāriens, veiksmīgs uzlabojums, man šķiet.

—   Veiksmīgs!

—   Ņemiet jaunu salmiņu!

—   Pateicos.

Jaunais bārmenis izturējās neparasti pieklājīgi. Man likās, šī taktiskā laipnība radas tādēļ, ka es palielīju viņa piparmētru džulepu. Tomēr, kā vēlāk uzzināju, biju šai

ziņā maldījies. Luiziānas |audis tik viegli nepakļaujas glaimiem. Es biju ieguvis jaunā bārmeņa cieņu pavisam citu iemeslu deļ — tapec, ka asprātigi biju atkratijies no uzbāzīgā pasažiera. Un, man šķiet, bārmenis bija ari uzzinājis, ka es piekāvu Bulli-Billu Larkinu. Ziņas par līdzīgiem notikumiem atri izplatās Misisipi krastos, kur spēks un veiklība ir augsti vērtētas īpašības. Un tādēļ arī jaunais bārmenis uzskatīja mani par cilvēku, kas pelnījis laipnu apkalpošanu. Un arī es savukart, neskopodamies ar laipniem vārdiem, izdzēru otru kokteiļa glāzi un pasūtīju vēl trešo.

Uz mirkli bija aizmirsusies Aurora, un, ja ta ienaca prata, atmiņas vairs nebija tik rūgtas un sapigas. Uz «peldošās piestātnes» redzētā šķiršanas aina vēl brīžiem uzpeldeja acu priekša, bet sāpīgais nemiers, ko tā izraisīja manas krūtīs, ar katru mirkli kļuva vājāks un vieglāk panesams.

X L V I I nodaļa VISTA PARTIJA

Smēķētāju salona vidu atradās galds, ap kuru sēdēja kadi pieci seši viri. Tikpat daudz stāvēja sēdētāju aizmugurē, raudzīdamies viņiem par plecu. Satrauktie žesti un spraiga uzmanībā savilktas sejas paradīja, ar ko aizņemti šie viri. īpatnējais, čaukstošais piesitiens, spēļu kārtij pret galdu atsitoties, dolāru ieskanešanās un bieži dzirdamie izsaucieni «dūzis», «kalps», «trumpis» visiem apliecinaja, ka tur norit aizrautīga kāršu spele. Tā bija jukra spele.

Man gribējās paskatīties šo Amerika ļoti populāro spēli, un es piegāju, nostājos pie galda un sāku vērot spēlētājus. Viens no tiem bija rrian jau pazīstamais kungs, kas sacēla nevajadzīgo trauksmi, bet es biju nostājies viņam aizmugurē, un labu laiku spēlmanis mani nepamanīja.

Divi, trīs spēlmaņi bija ļoti eleganti ģērbušies kungi. Viņiem bija ļoti smalka vilnas auduma žaketes, kreklu žabo no vissmalkākā batista, un aproču pogās un gredzenos dzirkstīja dimanti. Bet šo cilvēku rokas runāja skaidrak par vārdiem. Tās pastāstīja, ka greznotie pirksti nav pieraduši valkat tik elegantas rotas. Tualetes ziepes nebija spējušas mīkstināt roku raupjo ādu un izdzēst taja iezīdušas tumšās rievas, kas radušas no smaga darba.

Tas nu vel neko sliktu neliecinātu. Sastradātas rokas vēl nenozīmē, ka šie vīri nevarētu but džentlmeņi. Tala- kaja Rietumu pasaule cilvēka izcelšanās nespēlē visno- zīmīgu lomu. Jauns kalpa puisis ar laiku var kļūt par prezidentu.

Bet šo vīru izskata bija nomanāms kaut kas vārdos grūti izskaidrojams, un tādēļ es tūlīt apšaubīju šo cilvēku krietnumu un aristokrātiskumu. Viņu manierēs gan nemanīja muļķīgu uzpūtību vai augstprātīgu dižošanos. Tieši pretēji — visu pārējo vidū, kas atradas smēķējama istaba, viņi izskatījās vispieklājīgākie.

Viņi izturējās ļoti solīdi un mierīgi. Bet varbūt tieši šī nosvērtība — šī vēsā atturība — izsauca manas aizdomas. īstajiem džentlmeņiem, Tenesijas vai Kentukijas aristokrātiem, jaunajiem Misisipi ieleju plantatoriem vai franču izcelsmes kreoliem nav raksturīga šāda izturēšanas. Pasvītroti vēsā, pieklājīgā savaldība runā un rīcībā — ne mazākā satraukuma, paceļot trumpi, aukstasinīgs miers zaudējuma gadījuma pieļava divējādus secinājumus: pirmkārt, — te sež viri, kas pazīst pasauli, un, otrkārt, — viņi nav iesācēji jukra spēlē. Neko vairāk par šiem cilvēkiem es nespētu pasacīt. Viņi varētu būt ārsti, juristi vai «aristokrātiskie dīkdreņi», kurus nereti var sastapt parasto pasažieru vidū uz Amerikas tvaikoņiem.

Tajā laika es vel ļoti maz pazinu talo Rietumu sabiedrību, lai varētu nemaldīgi atšķirt tās dažādos pārstāvjus un grupējumus. Bez tam Amerikas Savienotajās Valstīs un it sevišķi Rietumu štatos jūs nesastapsiet tās apģērba un paražu īpatnības, kas Vecaja pasaulē noder ka profesiju ārējas pazīmes. Šeit jūs varat sastapt garīdznieku, kurš valkā zilu žaketi ar spīdīgām pogām, tiesnesi koši zaļa uzvalkā, ārstu baltā linu apģērbā, bet maiznieku — no galvas līdz papēžiem smalkvadmalas tērpā uzcirtušos.

Zemē, kur ikvienam ir tiesības kļūt par džentlmeni, apzinīgi izvairas no formas terpiem un pazīmēm, kas norādītu uz cilvēka profesiju. Pat skroderis neatšķiras no saviem klientiem. Zeme, kur vēl valka raksturīgus tērpus, atrodas talak uz dienvidvakariem — ta ir Meksika.

Stāvēju labu laiku, vērodams azarta pārņemtos kāršu spēlmaņus. Ja es jau agrāk nebūtu uzzinājis šo to par Rietumu azarta spēļu īpatnībām, man liktos, ka te spēlē uz milzum lielām naudas summām. Katram spēlmanim blakus, labajā pusē uz galda atradas liela kaudze banknošu un dažas sudraba monētas — dolāra, pusdolara un ceturtdaļdolāra vērtībā. Pieradis redzēt pieemārciņu sterliņu banknotes, es varētu nodomāt, ka uz galda atrodas milzu bagatibas, ja nezinātu, ka tur gujošas, iespaidīga apmēra banknotes ar efektīgo gravīru uz papīra ar ūdenszīmēm visā visumā ir tikai «raibi čaukstošie», kuru vērtība kritusies un tagad svārstās no viena dolara līdz sešarpus centiem. Tomēr spēlēs likmes bija diezgan augstas. Nereti viena partija no rokas roka pargaja divdesmit, piecdesmit un pat simt dolāru.

Es jau biju ieverojis, ka veltās trauksmes cēlājs ari atradās spēlmaņu bara. Viņš sēdēja ar muguru pret mani un bija tā iedziļinājies spēlē, ka nekam citam sava tuvumā uzmanību nepievērsa.

Ar savu apģērbu un izskatu šis virs atšķiras no pārējiem. Viņam bija balta zīda platmale un plati, pelēki džinsa svārki ar kuplam piedurknēm. Viņš varēja but turīgs, pat bagāts fermeris no Indiānas štata vai Sinsinati cūku tirgotājs. Bet šī cilvēka izturēšanās liecināja, ka viņš ir pieradis pie braucieniem pa Misisipi un šis nav viņa pirmais ceļojums uz dienvidiem. Iespejams, ka patiesībai par viņa varbūtīgo nodarbošanos atbilda mans otrais minējums un viņš tiešām tirgojās ar ga|u.

Viens no elegantajiem džentlmeņiem, par kuriem stāstīju, sēdēja man tieši pretī. Visiem bija redzams, ka šis kungs vairākkārt zaudē krietnas summas, kuras pievāc fermeris vai cuku tirgotājs. Izrādījās, ka karšu spele ne vienmer laimējas tam, kam labāks apģērbs, un tas pamudinaja ne vienu vien vienkāršāku vīru izmēģināt roku šai laimes spēle.

Es jau saku just līdzi elegantajam džentlmenim. Viņa zaudējums auga augumā. Es apbrīnoju viņa aukstasinīgo pacietību.

Beidzot viņš pacēla galvu un pētīdams parlaida skatienu pār apkārtstavošo sejām. Acīmredzot viņš gatavojas spēli partraukt. Musu skatieni sastapas. Viņš neverigi izmeta: Varbūt jus, arzemniek, velaties izmēģināt roku? Gribat sesties manā vieta? Šonakt man nelaimējas. Neesmu vinnējis nevienu partiju. Es tūlīt beigšu.

Šo uzaicinājumu dzirdēdami, man pieversās arī parejie spēlmaņi, savu seju uz manu pusi pagrieza ari cūkga|as tirgotājs. Sagaidīju, ka viņš dusmas eksplodes, bet šoreiz pievilos. Tieši preteji — atskanēja draudzīgs sveiciens.

—   Hello! Mister! — viņš iesaucās. — Ceru, jūs uz mani nedusmojaties!

—   Nepavisam nē! — es atbildēju.

Nu pareizi! Negribeju jus apvainot. Es tiešām nodomāju: kads pārvēlies pār bortu. Lai velis mani parauj, ja meloju!

—        O! Es nejutos apvainots, nepavisam nē! — es vēlreiz apgalvoju. — Un, lai jums to pieradītu, uzaicinu jus iedzert ar mani.

Izdzertais džuleps un tā izraisītā reakcija bija man pacilājuši garastavokli. Ši kunga atklātā savas pārsteidzības atzīšana mani labvēlīgi ietekmeja. Es piedevu viņam.

—        Piekritu! — ga|as tirgonis bija sajūsma. — Esmu jusu ricībā, ārzemnieki Bet jums jā|auj, ka maksāju es! Ka redzat, man šeit paveicās. Man tiesības uzstāties.

—   Man nav iebildumu.

—        Nu tad — iebaudīsim pa malciņam. Es maksāju par visiem. Ko jus par to sakat, kungi? — viņš pieversās atkal saviem spēles partneriem.

Atsaucīga balsu čalošana izteica piekrišanu.

Labi, turpināja par tirgoni uzskatītais. — Darīts! Hei, bārmeni! Ielej pa kausam visai šai jautrajai kompānijai!

To sacīdams, cilvēks baltajā platmalē un džinsa svārkos pagājās uz bufetes pusi un uzmeta uz letes pāris dolāru. Daži spēlmaņi sekoja viņam un nosauca katrs savu iemīļoto dzērienu:

—   Džinu!

—   Vermuta kokteili!

—   Kobleru!

—   Džulepu!

—   Konjaku!

Vel tika minēti daži interesanti kokteiļu nosaukumi.

Amerika nav parasts dzert kokteili vai vīnu sēžot, bet to dara stāvot. Pareizak sakot, glazē tiek iztukšota staiga- jot, vienalga, vai dzēriens ir karsts vai auksts, kokteilis vai «tīrais», tas tiek izdzerts ar vienu malku, un pēc tam katrs atgriežas un apsēžas savā vietā uzpīpēt cigāru vai paze- let tabaku un gaida jaunu uzaicinājumu: «Nu, iemetīsim pa glāzītei!»

Dažas sekundēs visi bijām izdzēruši pa glāzei, un kāršu spēlmaņi apsēdas savās vietās ap galdu.

Džentlmenis, kas uzaicināja mani ieņemt savu vietu, spēlētāju vidū vairs neatgriezās. Viņam neesot laimes, viņš vēlreiz atkartoja, tāpēc šonakt vairs nespēlēšot.

Kas naks šī kunga vietā par viņa pretspēlētāja partneri? Šo vietu piedavaja ieņemt man.

Es pateicos jaunajiem paziņām, bet pieņemt uzaicinājumu nevarēju, jo jukru nekad nebiju spēlējis. Es nepratu šo spēli, biju, pie kāršu galda stavedams, iegaumējis tikai dažus gājienus.

—   Dumja lieta! — iesaucās gaļas tirgotājs. — Kā nu mes tagad sastādīsim partiju? Hei, mister Čorlej! — man šķiet, tā jūs sauc, viņš pievērsās džentlmenim, kas bija atstājis savu vietu. — Jūs taču mūs ta nepametīsiet? Bez jums partija izjūk!

—   Ja turpināšu spēlēt, es atkal tikai zaudēšu, — par Čorleju uzrunātais atvairijas. — Nē! Es vairak negribu riskēt.

—   Varbūt šis kungs spele vistu? — kāds ieminējās, pievērsdamies man. — Jus esat anglis, vai ne, ser? Nekad man nav gadijies sastapt kādu no jūsu tautiešiem, kas nebūtu lielisks vista spēlētājs.

Taisniba, vistu es spēlēju, — es diezgan vienaldzīgi atbildēju.

—   Lieliski! Nu, ko jus teiktu par vista partiju? — runātājs pievērsās saviem galda biedriem.

Es gan neesmu nekāds vista spēlētājs, — gaļas tirgotājs atklati pateica, — nu, bet riskēšu. Vienkārši, lai neizjauktu kompāniju. Bet tam, kas bus mans partneris, jābūt ļoti uzmanīgam.

—   Bet, man šķiet, jus spēlējat vistu tikpat labi kā es, atbildēja džentlmenis, kurš bija ierosinājis pāriet pie vista spēles.

—   Pat atcerēties nevaru, kad pēdējo reizi to spēlēju. Bet, ja nu nevaram sastādit jukra partiju, pamēģināsim vistu . ..

—   Oho! Ja jūs taisāties spēlēt vistu. — viņu pārtraukdams, atkal sarunā iejaucās džentlmenis, kurš bija atteicies turpināt jukra spēli, — ja jūs tiešām spelēsiet vistu, man nav iebildumu izmēģināt roku šim spēlē, varbūt šoreiz laimējas. Un, ja šitn džentlmenim nav iebildumu, runātājs pievērsās man, — es vēlētos, lai viņš butu mans partneris. Kā jau te kāds teica, angļi ir īsti vista speles meistari. Vai ne tā, ser? Man liekas, tā ir angļu nacionālā spēle.

—   Partija nebūs īsti vienlīdzīga, mister Čorlej, — iebilda gaļas tirgotājs, — bet, tā kā jūs uzaicinājāt, un ja misteram Hetčeram, — tāds laikam, ja nemaldos, ir jusu vārds . . .

—   Jā, mani sauc Hetčers, — atbildēja uzrunātais, tas pats, kurš ierosināja sakt vista spēli.

—   …ja misteram Hetčeram, — turpināja baltcepure, — nav iebildumu pret šādu sastāvu, es ari, velis parā.vis, neatsakos!

—   Man tiešām vienalga! — pavisam vienaldzīgā tonī novilka Hetčers. — Lai tikai iznāktu spēlēšana.

Es nekad neesmu bijis kaislīgs azarta spē|u dalibnieks, un kārtis spēlēju tikai reizi pa reizei, bet apstākli bija sagadījušies tadi, ka biju izveidojies par veiklu vista spēlētāju, un ar mani sacensties spēja tikai nedaudzi. Ja mans partneris prata šo spēli tikpat labi, es biju pārliecināts, ka mēs neriskējam daudz zaudēt, un, spriežot pēc visa dzirdēta, mans partneris arī bija veikls spēlētājs. Tā par viņu domāja ari vēl pāris pie galda stāvošo novērotāju, kuri tagad, noradot uz manu partneri, pačukstēja man: «Šis vīrs viens pats atsver veselu vista partiju!»

Varbūt iekļāvos spēlētāju pulkā da|ēji sava pašreizeja vieglprātīgi omulīgā garastāvokļa dēļ, varbūt uz to mani pamudinaja kāds slepens nodoms, kas vēlāk kļuva pavisam spēcīgs, un daļēji ari tādēļ, ka mani vienkārši apmuļķoja un piespieda pie sienas. Es vairs nevareju citādi rīkoties, bija jāpiekrīt. Un rnēs sākām: Čorlejs un es pret Hetčeru un cūku tirgotāju.

Mēs ieņemam vietas — abi partneru pāri viens otram pretī — kārtis tika sajauktas, pārceltās, izdalītas, un spele sākās.

XLVI11 nodaļa PĀRTRAUKTĀ KĀRŠU PARTIJA

Pirmās divas, trīs partijas rnēs izspēlējām uz zemam likmēm — uz dolāru. To darljam, piekrizdami Hetčera un gaļas tirgotāja prasībai, kuri negribēja daudz riskēt, jo teicās šo spēli gandrīz pilnīgi aizmirsuši. Bet tajā pašā laikā viņi noslēdza derības uz lielām summām ar manu partneri Čor- leju un ar visiem, kas vien to vēlējās. Sadereja par to, kam kritis trumpis, kas pacels trumpja dūzi, kam bus «stiķis».

Mēs ar savu partneri Čorleju diezgan ātri guvām pirmās divas uzvaras. Savu pretinieku spele es pamanīju vairakas nepareizas izspēlēs un sāku domāt, ka viņi tiešām nav mums cienīgs oponentu paris. Čorlejs to viņiem ļoti svinīgi aizradija, it ka mes spēlētu uz mazajām likmēm tikai goda de| un ka tas mums neko nenozīmētu.

Pēc kāda laika mēs vēlreiz uzvarējām, un viņš atkal saka lielīties.

Tas acīmredzot kaitinaja tirgotāju un viņa partneri.

Te vainigas kārtis, — sapīcis izmeta tirgotājā partneris.

—   Protams, — baltcepuris tikpat īgni atkartoja. — Kopš spēles sakuma neesmu pacēlis nevienas «bildes». Lūk, atkal! Nolādēts!

Atkal sliktas kārtis? — drūmi norūca viņa partneris.

—   Pretīgas! Sliktākās nevar but!

—   Džentlmeņi! — iesaucās čorlejs. — Vai tad sarunaties drīkst? Tas nav godīgi spēles laikā. Bez mājieniem, ludzu!

Eh! iekliedzās tirgotājs. — Ja ta, varu jums savas kārtis parādīt. Gribat? Redzēsiet: neviena stiķa.

Ari šo partiju vinnējām mes — Čorlejs un es. Tirgotājs prasīja savam partnerim, vai viņš piekrīt dubultot likmi. Pēc īsas vilcināšanās tas piekrita, kaut gan pec viņa domām likme jau ta esot par augstu. Mes, uzvārētāji, protams, nedrīkstejam iebilst un tad . . . mēs velreiz, ka Čorlejs daiļrunīgi izteicās, «sarausām visu banku».

Likmes vēlreiz dubultoja, un, iespējams, tās tiktu kāpinātās vel un vēlreiz, ja atkal tas nebūtu es, kurš pret to iebilda. Atcerējos, cik man pašam kabatā, un, ja laime pēkšņi pārsviestos pie mūsu pretspelētājiem, pie tik augstam likmēm es nebūtu spējīgs maksāt. Piekritu, ka likmi nosaka uz desmit dolāriem no katra, un tā mes spēli turpinājām.

izrādījās, ka labi vien bija, ka laika attapāmies un vairs nespelejam uz kāpinātām summām, jo no šī brīža laime šķita no manis un mana partnera novēršamies. Mēs sākam zaudēt gandrīz katru partiju, un tas notika pie desmit dolāru likmes. Jutu, ka mans maks jūtami saplok un drīz tas butu pilnīgi iztukšots.

Mans līdz šim brīdim aukstasinīgais partneris arī, likās, sāk zaudēt pacietību un brīžiem izmeta pa vardam par šīm «nolādētam kārtīm» un pukojas uz sevi, ka ielaidies šai «pretīgajā vista spēle». Vai nu tas bija satraukums, kas viņu parņema, vai arī cita iemesla de| viņš saka spēlēt slikti, daudz sliktāk nekā sākuma. Vairākas reizes viņš, neko neapdomādams, izklaidīgi nometa uz galda kārtis. Likās, atkārtotie zaudējumi viņu arvien vairāk un vairāk satrauca, viņš spēlēja pārsteidzīgi un nevērīgi, vairs nedomādams par rezultātu. Viņa uztraukums mani ļoti pārsteidza, jo pirms stundas es redzeju, cik auksta vienaldzība jukra spēlē viņš zaudēja divtik lielas summas nekā tas, uz kādām pašreiz spēlējām.

Es neteiktu, ka mums pilnīgi neveicās. Dažreiz mums gadījas gluži labas kārtis, un reizēm es biju pilnīgi pārliecināts, ka mēs varētu vinnēt, ja mans partneris spēlētu uz- manigak. Bet mēs turpinājām zaudēt, un es jau zināju, ka puse manas naudas ir pārceļojusi uz Hetčera un tirgotāja kabatām.

Nav nekādu šaubu, ka drīz vien turp tādā paša veida aizietu ari visa pareja nauda, ja spēli pēkšņi pavisam negaidīti un mistiski nepārtrauktu.

Pēkšņi atskanēja skaļi kliedzieni, — šķiet, tie naca no apakšēja klaja, tiem sekoja divi šāvieni, it ka viena pec otras izšautu divas pistoles, un tad atkal kads kliedza:

— Ak, dievs! Cilvēku nošava!

Kārtis izkrita mums no rokām, un, kājās pielekuši, katrs steidzīgi savācām no galda savu naudu. Tad visi — spēlmaņi, vērotāji un līdzjutēji — metas uz priekšējo klāju un pa sanu izeju āra no salona.

Daži noskrēja leja, citi metās augša, uz «vētru klāju». Viens otrs drazas uz kuģa pakaļgalu, citi uz priekšgalu. No visām pusēm skanēja kliedzieni un daždažādi jautājumi: «Kur viņš ir?», «Kas noticis?», «Kas šāva?», «Kas nogalināts?». Brīžiem jautājumus pārkliedza spalgi brecieni no sieviešu salona puses. Pirmītējā trauksme un kņada, ko sacēla sauciens «Sieviete iekrita ūdenī?», bija nieks pret pašreizējo traci un uztraukumu. Un visdivainakais bija tas, ka nekur neatrada neviena nogalinata vai ievainota cilvēka; neatradās ari neviens, kas būtu šāvis, vai kāds, kurš butu redzejis cilvēku ar pistoli roka. Tātad — neviena nošautā un neviena šāvēja!

Pie velna! Ko tas nozimeja? Kas kliedza, ka nošauts cilvēks? Uz šo jautajumu neviens nevarēja atbildēt. Tiešam mistika! Apgaismoja visu kuģi, izstaigaja ar svecem vistumšākos stūrīšus visos klājos, bet neatrada neviena ne miruša, ne ievainota; nekur nemanīja ne asins traipa. Beidzot visi pasažieri sāka smieties un izklizdami sprieda, ka «visu šo kņadu sacēlis kads vella jokupēteris». Tādu secinājumu beidzot izteica gaļas tirgotājs un acīmredzot jutās ļoti apmierinats, ka šoreiz vainīgais nav viņš un nav arī vienīgais, kas sacēlis uz kuģa veltu trauksmi.

XLIX noda|a MISISIPI «MEDNIEKI»

Bet, pirms vel šāviena saceltais haoss nomierinājās, es jau biju uzzinājis šī neizprotamā notikuma izskaidrojumu. Ka tas izcēlās, zināju tikai es un cilvēks, kas to izraisīja.

Izdzirdīs šāvienus, es steidzos uz kuģa priekšgalu, nokļuvu nojumē un, pārliecies margām, skatījos lejā uz kurtuves klāju, jo man likās, ka ska|a runāšana, kas bija dzirdama pirms šāvieniem, nāca tieši no turienes, kaut ari šāvieni atskanēja mazliet tuvāk.

Vairums pasažieru bija izskrējuši no salona pa sānu izeju un stavēja pie kuģa malas margām uz kajīšu klaja, tā ka šeit, kuģa priekšgalā, es uz bridi atrados viens pats. Vis- apkart valdija gandrīz pilnīga tumsa.

Bet pēc dažām sekundēm jutu — kāds it kā zagšus klusi pieslīdēja pie manis un pieskārās pie elkoņa. Strauji pagriezies, jautaju, kas tur ir un kas viņam vajadzīgs. Kāda balss man atbildēja franciski:

—   Esmu jusu draugs, mesjē, kas grib jums pakalpot.

—   Ha! ŠI balss! Tātad jus kliedzāt . . .

—   Jā, es.

—   Un . . .?

—   … un ari izšāvu. Taisnība!

—   Tātad neviens nav nogalināts?

—        Neviens. Es šāvu gaisā un pie tam ar tukšam patronām.

—        Par to es priecājos, mesje, bet vai drīkstu jautāt, kādēļ tā . . .

Lai izdarītu jums pakalpojumu, es jau teicu.

—        Kā gan jūs iedomājāties man pakalpot, šaudams gaisa un līdz arprātam nobaidīdams kuģa pasažierus?

—        Nekas viņiem nenotiks. Šo mazo trauksmi viņi drīz vien aizmirsis. Man vajadzēja parunāt ar jums divata. Es nevarēju izgudrot, ka atraut jus no jūsu jaunajiem paziņam. Neatrazdams cita līdzekļa, es izšāvu gaisā. Un kā redzat, man izdevās.

—        Ha-hā! Vai ari tas nebijāt jūs, kas kaut ko iečukstēja man ausi, kad es sēdos pie kāršu galda?

—   Jā. Un vai nenotika, kā es teicu?

—   Tiesa gan. Un jūs stāvējāt man preti, salona stūrī?

—   Taisnība. Tas biju es.

Pāris pēdējie jautājumi prasa izskaidrojumu. Tajā bridi, kad es piekritu spēlēt vistu, kads satvēra man elkoni un franču valoda iečuksteja ausi: «Nespēlējiet, mesjē. Jūs noteikti apspēlēs.»

Es toreiz pagriezos pret runātāju uri ieraudzīju sev blakus jaunu vīrieti, kas gaja projām no mūsu bara, bet nebiju isti pārliecināts, vai tas ir tas pats, kurš tikko deva gudro padomu. Un, ka jau lasītajs zinās, es nepaklausīju nezināmā svešinieka padomam. Un vēlāk, sēdēdams pie kāršu galda, es spēles laikā ievēroju to pašu jaunekli stāvot man iepretim, bet diezgan patālu salona krēslainā stUri. Kaut ari bija patumšs, es redzeju, ka viņa skatiens ir pievērsts man un viņš vero mani, kamēr es spēlēju. Jau šis, man pievērstais skatiens, butu piesaistījis manu uzmanību, bet vēl vairāk mani ieinteresēja jaunek|a sejas izteiksme. Un es vienmēr izmantoju izdevīgo brīdi, kamēr tika dalītas kārtis, lai pavērotu šo interesanto svešinieku.

Viņš bija slaids, mazliet mazaks par vidēja auguma cilvēku. Viņam varēja būt ne vairāk par divdesmit gadiem, bet skumjā sejas izteiksme padarīja to izskatā vecāku. Smalkie vaibsti un kā ar skulptora kaltu veidotais deguns un maigās lupu līnijas piešķīra sejai kaut ko sievišķīgi maigu. Balo seju, kur vaigos tik tikko pavizēja sārtums, apņēma tumši, zīdaini spoži mati, kas, pēc toreizējās kreolu modes sakārtoti, kuplās cirtās krita uz kakla un pār pleciem. Es nodomāju, ka jauneklis ir kreols, — daļēji viņa francisko sejas vaibstu, ka ari viņa apģērba piegriezuma deļ, bet visvairāk tādēļ, ka viņš mani uzrunāja franciski— jo biju pārliecināts, ka tieši viņš mani uzrunāja un brīdināja arī salonā. Viņš bija ģerbies pilnīgi kā kreols: brūngana linaudekla blūze,- kas pašūta ne pec ta laika populārākās franču modes, bet ka kreolu «mednieku krekls», kas uz krutim salikts sīkas ielocēs, bet uz gurniem krīt brīvi, skaistās krokās. Ari blūzes materiāls — smalkais, nebalinātais linaudekls — pierādīja, ka valkātājs šo moderno blūzi nav uzvilcis vajadzības, bet «šika» dēļ. Jauneklis valkāja arī zilas, kuplas, no smalkas kokvilnas drēbes šūtas bikses, ko auž Opelūsas manufaktūras. Zem jostas vietas bikses bija savilktas dziļās krokās, bet lejā staru gali cieši aptvēra potītes, un no atlokiem augšup sniedzās gara pogu rinda, kuru pec vajadzības varēja aizpogāt vai atstāt vaļā. Pie šī apģērba nevalkaja vesti, bet tas vietā uz krūtīm bija kupls, bagāti kruzuļots batista žabo. Kājas viņam bija getru kurpes no dzeltenpelēciga audekla, ar lakadas apdari purngalos un priekšā sasietas ar zīda auklu. Visu šo tipiski dienvidniecisko apģērba komplektu noslēdza platmalotā panamas cepure.

Visa apģērba komplekta kreklbluzē, kuplajās biksēs, apavos un frizūras izkārtojumā, kuru vel papildinaja platmale, — nebija nekā uzkrītoša vai lieka. Viss bija eleganti saskaņots un pilnīgi atbilstošs Misisipi lejgala apvidū tā laika valdošas modes prasībām. Bet es biju ievērojis šo jauno cilvēku ne jau viņa apģērba dēļ tādus tērpus biju pieradis redzēt katru dienu. Tas nesaistīja manu uzmanību. Varbūt tas sākās ar to, ka uzskatīju viņu par klusa, neuzkrītošā, man pačukstētā brīdinājuma autoru. Bet ari bez ta tieši viņa sejas vaibstos pavīdēja kada manu vērību izraisoša iezīme, — un tik pārsteidzoši speciga, ka es pat sāku gudrot, vai neesmu šo seju jau kaut kur agrak redzējis. Ja salonā butu bijis gaišāks, manas aizdomas izgaistu, bet jauneklis stāvēja tumšu ēnu apņemtā stūrī un viņa seju bija grūti saskatīt. Un tad viņš pēkšņi pazuda 110 salona. Tas notika paris minūtes, pirms atskanēja skaļās runas un pistoles šāvieni.

—   Bet tagad, mans kungs, — ludzu, atļaujiet jautat, kādēļ īsti jūs vēlējāties ar mani runāt un kas jums sakams?

Jauna cilvēka vārdi un rīcība sāka mani kaitināt. Nevienam spēlmanim nepatīk, ja viņu pēkšņi atrauj no vista partijas; pat tad, ja viņš zaudē.

—   Es gribēju ar jums parunaties tādēļ, ka jutu pret jums simpātijas. Un, ko es gribēju pasacīt, jus tūlīt dzirdēsiet.

—   Simpātijās pret mani? Ar ko esmu to izpelnījies, ser?

—   Vai nepietiks, ja teikšu, — jus esat ārzemnieks, kam šeit taisas iztukšot maku . . . Zaļknabis šejienes apstākļos .. .

—   Kā jūs teicāt, ser?

—   Ne, nedusmojieties, lūdzu, uz mani. Es dzirdēju, ka par zaļknābi jus šonakt nosauca ne viens vien no jūsu jaunajiem paziņām. Un, ja jus atgriezīsieties pie viņiem, jūs tiešām godam pelnīsiet šo titulu.

Pietiek, ser. Jūs atļaujaties par daudz. Jūs iejaucaties lietas, kas uz jums neattiecas.

—   Jums taisnība . . . bet tas attiecas uz jums, un ja . . . ak!

Es jau pagriezos, lai pamestu šo tipu, kas bāž savu degunu tur, kur nevajag, kad pēkšņi mani aizturēja dīvaini skumjais tonis, kada izskanēja pēdējie vārdi, un es paliku.

—        Nu, labi, bet jus vel nepasacijat, ko gribējāt man teikt.

—        Patiesībā jau pateicu. Es jau brīdināju jūs, ka pazaudēsiet visu, ja turpināsiet spēli. Un es velreiz dodu padomu: neturpiniet.

—        Taisnība, esmu jau mazliet paspēlējis, bet tas vēl nenozīmē, ka laime uz visiem laikiem no manis novērsusies. Tā drizak mana partnera vaina. Viņš, liekas, ir nepraša spēlētājs.

Jūsu partneris, ja nemaldos, ir viens no labākajiem Misisipi tvaikoņu karšu spēlmaņiem. Man liekas, esmu šo kungu jau agrāk redzējis.

—   Ha! Tātad jūs viņu pazīstat?

—        Mazliet. Zinu par viņu nedaudz, bet arī tas ir pietiekoši daudz. Un jus — vai jus viņu pazīstat?

—   Šonakt sastapu viņu pirmo reizi.

—   Un citus? Kādu no pārējiem partneriem?

—   Viņi visi man vienlīdz sveši.

—        Tādā gadījuma jūs nezināt, ka spēlējat ar «medniekiem»?

Ne, bet man patīkami to dzirdēt. Arī pats esmu diezgan veiksmīgs mednieks. Mīlu suņus, zirgus un bises, droši vien ne mazāk kā viņi.

—        Ha-ha! Mesjē, jūs, ka redzams, mani nesapratāt. Mednieks jusu dzimtene un Misisipi tvaikoņu mednieks ir divi galēji atšķirīgi jedzieni. Jusu mednieki medī lapsas, zaķus un irbes. Bet šo mednieku kārotais medījums ir zaļknābji un viņu naudas maks.

—   Tātad kungi, ar kuriem es spēlēju . . .

—        … ir profesionāli karšu spēlmaņi. Pirmklasīgi blēži.

Vai jus par to esat pārliecināts, ser?

Pilnīgi pārliecināts. Es bieži braucu ar kuģi augšup un lejup pa upi no Ņūorleānas. Esmu-redzējis šos vīrus jau agrak.

—        Bet viens no viņiem izskatās pēc fermera vai cūku tirgotāja no Sinsinati. Viņš ari runā kā turienieši.

—        Fermeris . . . tirgotājs! Ha-ha-ha! Fermeris bez akra zemes, tirgotājs bez veikala. Šinī vienkāršā fermera «uniformā» sež visbīstamakais blēdis — jenkiji teiktu: — Šis ir visrūdītākais Misisipi ieleju «mednieks». Un tadi, man šķiet, šai pusē nav retums, varat man ticēt.

— Bet … šie spēlmaņi taču cits citu nepazīst. Un viens no viņiem ir partneris . . . Nesaprotu, kā tad viņi var . . .

—    Nepazīst viens otru! mani partrauca mans jaunais draugs. — Kas zina, cik veci paziņas tie ir un kad sapazinu- šies. Esmu šos tris redzējis kopā spēlējam: gandrīz katrreiz, kad braucu pa upi. Jā, — viņi savā starpā izturas un runā tā, it kā butu tikko nejauši satikušies. Tas ir viltīgs paņēmiens, lai apmānītu tādus kā jus.

—   Tatad jus tiešām domājat, ka viņi ar viltu mani apspēlēja?

Jā, no tā brīža, kad sakās likmju paaugstinašana līdz desmit dolāriem.

—   Bet kā viņi to izdara?

—   Pavisam vienkārši. Reizēm jūsu partneris ar noiuku izspēlēja nepareizu kārti . . .

—   Ha! Lūk, kā! Pareizi . . . jums taisnība.

—   Bet tas vel nav viss. Pat tad, ja jums gadītos godīgs partneris, jūs galu gala tāpat butu zaudētāji. Jūsu pretiniekiem ir vesela signālu sistēma, ar ko viņi sazinās, ar ko viņi viens otram paziņo, kadas viņiem kārtis, kāda to krasa un vērtiba un tā tālāk. Jūs droši vien neievērojat, kā viņi uzlika pirkstus uz galda malas. Es ievēroju. Līmeniski nolikts viens pirksts nozīme trumpi, divi pirksti — divus trumpjus, trīs — trīs trumpjus un tā tālāk. Viegli saliektu pirkstu skaits norāda, cik no trumpjiem ir ar lielāku punktu skaitu; zinama īkšķa kustība nozīmē dūzi. Un šada veidā abi jūsu pretpartneri zina, kadas kārtis ir otram. Un, lai jūs apspēlētu, trešais paligs nemaz nav vajadzīgs. Faktiski jūsu partijā pie galda atradās septiņi «kalpi» — četri kāršu paciņa un tīts blēži spēlmaņu vidū.1

—   Cik zemiska neģelība!

—   Protams! Es būtu jūs ātrāk brīdinājis, bet nevarēju atrast izdevīgu brīdi. Pateikt jums to atklāti un atmaskot šos blēžus būtu bijis ļoti bīstami. Tāpēc biju spiests ķerties pie viltības. Šie tipi nav parastie blēži. Ikviens no šiem trim vismazakās aizdomas uzskatītu par goda aizskaršanu. Divi no viņiem ir izcili duelanti. Loti iespejams, ka mani jau rīt izaicinātu uz dueli un nošautu. Diezin vai par tadu iejaukšanos jūs būtu man pateicigs.

—   Esmu jums no sirds par visu pateicīgs, ser. Esmu pārliecināts, ka runājat patiesību. Ka jūs iesakāt man tagad rikoties?

' Ang|u vardam «knave» ir divas nozimes: «kalps» karšu spēle un «blēdis».

—   Gluži vienkārši atsakieties no spēles! Kas zaudēts, — zaudēts. Atgūt jūs to tāpat vairs nevarat.

—   Bet es negribu pieļaut, ka mani ta apmuļķo, tik nekrietni apzog. Es izspēlēšu vēl vienu partiju, noverošu viņus un tad . . .

—    Nē, tā rīkoties butu muļķīgi. Es jau jums teicu, mesje, šie viri ir tikpat slipēti blēži, cik veikli duelanti un bailīgi jau nu pavisam nē. Viens no viņiem — jūsu partneris — savu drosmi pieradīja, nobraukdams pa upi vairāk neka trīs simti judžu, lai izaicinatu uz divkauju džentlmeni, kurš it ka esot celis viņam neslavu, faktiski — atļāvies pateikt acis patiesību par šo viru. Nu, protams, paveicās nelietim — viņš nogalināja šo džentlmeni. Es jus velreiz brīdinu, ser, iesākdami strīdu ar šiem vīriem, jūs nekā neiegūsiet, tikai riskēsiet saņemt lodi pierē. Zinu, ka jūs mūsu zemē esat svešinieks. Tāpēc pieņemiet, lūdzu, manu padomu un rīkojieties, ka es jums iesaku! Atstājiet šos kungus ar viņu vinnestu! Ir jau vels. Dodieties uz savu kajīti un nedomājiet vairs par zaudējumu!

Nezinu, vai nesena trača satraukums vai ta vel nepa- rastakais turpinājums saruna ar jauno cilvēku un viss no viņa dzirdētais, varbūt vēl ari vēsā nakts gaisa iespaids, bija par iemeslu tam, ka izdzerta alkohola radītais reibums likās pilnigi izgaisis. Mana galva atkal bija skaidra. Ne mirkli es nēšaubijos, ka viss, ko teica jaunais kreols, ir pilnīga patiesība. Viņa izturēšanās, sarunas veids un visi nesenie notikumi mani pilnīgi pārliecināja.

Izjutu pret šo jauno cilvēku sirsnīgu pateicību par to, ko viņš manā labā izdarījis, un vēl jo vairak — rīkojies riskēdams ar sevi, jo viltīgais triks, ko viņš bija izvelējies, varēja beigties ļoti bēdīgi, ja kads butu pamanījis viņu izšaujam no pistoles.

Kā izskaidrot šo pašaizliedzīgo rīcību? Kādēļ tada ieinteresētība manā liktenī? Vai viņš minēja savas rīcības patiesos iemeslus? Vai viņu uz šādu soli pamudināja tikai tīri bruņnieciskas jūtas? Biju dzirdējis par šādiem bruņnieciski cēliem raksturiem Luiziānas franču izcelsmes kreolu vidū. Vai biju tagad sastapies ar cilvēku, kam piemīt šis īpašības?

Vēlreiz atkartoju — jutos viņam bezgala pateicīgs un nolēmu paklausīt labajam padomam.

Rīkošos, ka jus man ieteicat, bet ar vienu noteikumu!

Ar kādu, ser?

—   Jums jāpasaka man sava adrese, lai, atgriežoties Ņūorleana, man būtu iespejams atjaunot mūsu pazīšanos un pierādīt jums savu pateicību.

Žēl, mesjē! To es jums nevaru pasacīt. Man nav noteiktas dzives vietas.

Es apmulsu. Bet skumjais tonis, kādā šie vārdi tika pasacīti, neradīja šaubās: šo jauno, augstsirdīgo cilvēku nomāca kadas dziļas bēdas.

Es, protams, neuzdrošinājos taujāt šo bedu iemeslu, vismaz tajā bridi ne. Bet mans paša noslēpums — dziļās, sirdi smeldzošās skumjas — bija padarījis mani atsaucī- gaku pret citu cilvēku pārdzīvojumiem, un es jutu, ka stāvu blakus jaunietim, pār kura galvu sedzas satumsu- šas debesis. Viņa atbilde samulsinaja mani, un es nezināju, ko sacīt.

—   Varbūt, — es beidzot ierunājos, — tadā gadījumā jūs paradīsiet man godu un apmeklēsiet mani «Sent Luisa» viesnīcā?

—   Ar lielāko prieku!

—    Rit?

—   Jā. Rītvakar.

—   Es būšu maja un gaidīšu jūs.

—   Bon soir\ mesje!

Mes izšķīrāmies un aizgajām katrs uz savu kajīti.

Pec minūtēm desmit es gulēju cieši aizmidzis sava pie sienas piestiprinātajā guļvieta, bet pēc desmit stundām dzeru kafiju «Sent Luisa» viesnīcā.

L' n o d a | a PILSĒTA

Man ļoti patīk dzīve uz laukiem. Esmu kaislīgs mednieks un tikpat kaislīgs zvejotājs. Bet, ja es sāktu dziļāk analizēt šo kaislīgo aizrautību, tad laikam gan atklatos, ka to izcelsme meklejama dziļākās jūtas — dabas mīlestība.

Es sekoju briedim pa pēdām, jo tas aizved mani vientuļa meža biezoknī; es eju gar upes krastu, foreli meklēdams, jo tā aizvilina mani ēnaina līča klusumā, kur reti skanējuši cilvēka soļi. Bet, tiklīdz esmu sasniedzis udeņus, kur brīvi

rotājas zivju bari, vai meža zvēriem pārbagātu nostūri, mana mednieka un makšķernieka kaisle izdziest. Makšķere stāv, krasta velēnā iesprausta, un bise, neverigi sānis nolikta, paliek neskarta gu|ot man blakus, bet dvēsele, dabas mūžīgā skaistuma savaldzinata, ļaujas dievišķīgai saskarsmei ar to. Laikam nav daudz tādu, kas tik kaislīgi mīlētu mežu!

Un tomēr jāatzīstas, ka pirmās lielpilseta pavadītās stundas mani allaž neparasti valdzina. Pēkšņi pavisam tuvu, ka ar roku aizsniedzama nostājas jaunu, vēl nepazītu izpriecu pasaule, atveras vēl neizjustu baudu dzīles. Dvēseli apbur izsmalcinātu izjutu prieks. Valdzina un sauc viss — skaistums un dziesmas, vīns un dejas. Mīlestība vai ari kaisla aizrautība .ievilina dažādos dēkainos piedzīvojumos, satin romantikas valgos. Jā, arī romantika majo aiz pilsētas vaļņiem. Tās īstā mājvieta ir cilvēku sirdis, un tikai donki- hotiskie sapņotāji iedomājās, ka tvaika mašīnas un civilizācija apslapē poēzijas iedvesmas lidojumu. Mežoņa brur- nieciskuma cildinājums ir bezjēdzīgs sofisms. Ta skrandas, kaut ari gleznaini raibas, bieži vien sedz aukstuma trīcošu miesu un izsalkušu vēderu. Kaut arī pazīstu karavīra dzīvi, daudz mī|āk es klausos dzirnavu priecīgo darba dunoņu nekā lielgabalu kanonades pērkonu, un garie rūpnīcu skursteņi ar melno dumu vainagiem manās acīs izskatās daudz iespaidigaki par cietokšņa robotiem torņiem ar lepni plīvojošiem, bet nepastāvīgiem karogiem. Man patīk šalcošā udeņu mūzika, ko, straumi šķeļot, ritmiski sit kuģa dzen- rati, un manām ausīm daudz celaks par lepni apseglotā kara rumaka zviedzienu šķiet dzelzs zirga griezīgais sauciens. Šaut ar lielgabalu var iedresēt pat mērkaķu baru, bet vadīt un savaldīt vareno tvaika dzinējspēku var tikai cilvēki.

Es paredzu, ka tamlīdzīgas domas neradīs' atsaucību augstdzimušu, sentimentālu meiteņu buduāros un pansionātos. Modernie mūsdienu donkihoti saīguši nopulgos nepieklājīgo un pārdrošo rakstnieķeli, kas at|aujas ar tik rupju roku pieskarties bruņās tērptajiem un aptumšot to slavu, noraudams spīdīgo spalvu kušķi no bruņucepurēm, kas rotā šo varoņu galvas. Cilvekiem ir grūti atraisīties no aizspriedumiem, un tie nelabprāt atsakās no nepareiziem priekšstatiem. Ari rakstniekam — atklāti atzīstoties — to darot, nakas izcīnīt neparasti grutu ciņu pašam ar sevi. Ne jau viegli bija atteikties no homeriskajām ilūzijām un sakt ticēt, ka grieķi ir parasti ikdienas cilvēki, nevis pusdievi, grūti leijerkastniekā vai operas dziedoni pazīt Vergilija dzejiskākās vārsmas apdziedato varoņu pēctečus. Pat es vēl savās sapņotāja jaunības dienas, kad skatieni pievērsās Rietumiem, raudzījos turp, stingri pārliecināts, ka mani tur sagaida tīrās prozas zeme, bet romantiska sapņu zeme jau palikusi aizmugure.

Laikam gan man japateicas savai mednieka kaislei un tai tīra zvana vilinošajai dziesmai, kas skan vārda «Meksika», ka es pievērsos šai zemei un ierados šeit. Bet, tikko spēru pirmos soļus šai slavenaja krasta, kur kādreiz stai- gaja Kolumbs un Kortezs, es tūlīt atzinu to par īsto poēzijas un romantikas mājvietu. Šinī zemē, kuru visi deveja par visprozaiskāko pasaules stūri — par dolāru valstību —, es sajutu patiesu poēzijas garu. Es netvēru to no dzejas rindām gramatās, bet tas strāvoja ap mani no harmoniski veidotiem cilvēku augumiem, no viņu dveseles elpas, kurā jautas cēlas vēlmes; es sajutu to klinšu kalnos un upju gravās, kokos, putnos, ziedu krāšņumā. Arī šinī pilsēta, kuru negodīgo un aizspriedumaino ieceļotāju dēļ es vienmēr tiku uzskatījis par savdabīgu renegātu vai izraidīto nometni, es atradu cilvēcību tas skaistākajā forma progresa un īstas kultūras savienojuma, civilizāciju, kuru vainagoja patiess bruņnieciskums. Tiešām prozaiska zeme—dolāram kalpojoši ļaudis! Bet es uzdrošinos apgalvot, ka mazajā, ierobežotajā zemes platībā, ko aizņem puslokā izvietojusies Ņūorleānas pilsēta, var atrast lielāku dažāda rakstura un interešu cilvēku kopu neka jebkurā cita līdzīga lieluma pilsēta visā pasaulē. Šis zemes labvēlīgajā klimata attīstās arī cilvēciskas jūtas, sasniedzot augstako pakapi. Viskrāšņākā plaukuma te uzzied mīlestiba un ienaids, prieks un bēdas, mantrausība, godkārība un ari ceļa mērķtiecība. Šeit sastopamas ari vistīrākās morālas vērtības. Svētulībai te nav māju, bet liekulība laidusi dziļas saknes, lai paslēptos no atmaskošanas un barga soda. Talantīgus ļaudis te sastop uz katra soļa, tapat arī biznesmeņus un nenogurstošā enerģija rosīgus cilvēkus. Muļķi un neizdarigi sliņķi nespēj eksistet šinī darbīguma un baudu dzīves virpuli.

Ne mazāk interesants ir šīs savdabīgās pilsētas etniskais sastavs. Nevienas citas pasaules pilsētas ielas neparādīs jums tik raibu pūli, ko veido visdažādāko nāciju pārstāvji. Franču nodibinātā pilsēta pec kada laika pārgāja spāņu rokās, līdz kamēr to sev pievienoja amerikāņi, iekļaudami savā teritorija. Iedzīvotāju pamatsastavu veido šīs trīs nācijas. Bet Ņūorleanas ielas var sastapt visas civi-

lizetās pasaules tautu un ari daudzu vēl mazattīstīto, ta saukto «mežonīgo» tautu pārstāvjus. Tur jums pretim nāks turks ar turbānu galvā, savā nacionālā apmetnī ietinies arābs, ķinietis ar noskūtu galvvidu un bizīti pakausī, melnais Āfrikas dēls, sarkanādainais indiānis, melnīgsnējais metiss, dzeltenais mulats, malajietis ar olivkrasas seju, iznesīgais, graciozais kreols un ne mazāk graciozais kvar- terons — tie visi slīd viens otram garām, nāk pretī ielu drūzma, satiekas ar vīrišķīgajiem žiemeļu rasu pārstāvjiem — vāciešiem un ķeltiem, krieviem un zviedriem, flāmiem, jenkijiem un angļiem. Par meness sirpja pilsētu sauktās Ņūorleānas iedzīvotāji ir neparasta cilvēku mozaīka — raiba, dažādās ādas nokrāsās lasmojoša.

Patiesībā Ņūorleāna ir moderna metropole, un tai vai- rak neka vienai otrai — kaut arī iedzīvotāju skaita ziņā parakai — Eiropas vai Amerikas lielpilsētai pienākas lepnais galvaspilsētas nosaukums. Ejot pa Ņūorleānas ielām, jūs nejūtaties, ka provinces pilsēta iekļuvis. Šeit skatlogos izstādītās preces ir tikai pirmklasīgu meistaru darbs. Katra ielā paceļas pilīm līdzīgi hoteļi. Greznas kafejnīcas laipni atver jums durvis, aicinādamas ienākt savās krāšņajās zāles. Un teātros — lieliskos arhitektūras mākslās tempļos — jūs varat noskatīties pirmklasīgu uzvedumu franču, vācu vai angļu valoda un ziemas sezonas laika noklausīties itāliešu operu, kuras mūzika jūs aizkustinās līdz sirds dziļumiem. Un, ja esat Terpsihoras1 mākslas piekritēji, jūs uzskatisiet Ņūorleānu par izcilu, īsti jūsu gaumei atbilstošu pilsētu.

* * *

Es zināju visas vietas, kuras izpriecu mīļotājiem piedā- vaja Ņūorleana. Zināju, kur atrast šos prieka avotus, bet pašreiz nevienu no tiem nemeklēju. Kaut ari ilgāku laiku biju nodzīvojis uz laukiem, mani neinteresēja pilsētas izpriecas — tādus vienaldzības brīžus reti piedzivo pat ļoti atturīgi, nosvērti ļaudis. Savu pievilcību likās zaudējušas visas maskarādes, kvarteronu balles, teātru izrādes un operas skaisto melodiju pasaule. Nekādās izpriecas man pašreiz nevareja sagādat prieku. Tikai viena doma mita

' Terpsihora — sengrieķu mitoloģijā viena no deviņām mūzām, deju un kora dziedāšanas aizgadne.

manā sirdi — doma par Auroru. Citam jūtam tur vairs nebija vietas.

Ne bridi es nepārstāju domāt, ko man tagad iesākt.

Iedomājieties sevi manā situācijā, un jus noteikti sapratīsiet, cik grūtā stāvokli es atrados. Vispirms — es mīlēju skaisto kvarteroni, mīlēju bezgalīgi. Otrkārt, — viņa, uz kuru tiecās mana kaisla, mīlā iedegusies sirds, bija nolemta pardošanai — pārdošanai ūtrupē. Treškārt, — es biju greizsirdīgs, greizsirdīgs uz meiteni, kuru varēja pārdot un pirkt ka kaut kadu kokvilnas ķīpu vai cukura mucu. Ceturtkārt, — es nebiju pārliecināts, vai manos spēkos bus viņu nopirkt; es nebiju drošs, vai Ņuorleānā jau pienākusi vēstule par naudas sūtījumu. Tajos laikos okeana tvaikoņi vēl nekurseja pēc noteikta saraksta, pasts no Eiropas pienāca ļoti neregulāri un ar kādu noteiktu datumu reķina- ties nevarēja. Ja naudas sūtījums nepienāks laikā, mana nelaimē sasniegs kulmināciju — kads cits iegūs par savu īpašumu meiteni, kas man dārgākā par visu pasaulē; kads cits—ak dievs! — k|us viņas kungs un valdnieks. Cik briesmīgi! Nespeju to pat iedomāties.

Bet ja nu gaidīta vēstulē pienāktu laika, — vai ar saņemto naudu pietiks? Pieci simti sterliņu mārciņu . . . nu, piecreiz pieci ir . . . jā — man būs divi tūkstoši pieci simti dolāru. Vai patiesi viņas cena sasniegs divarpus tukstošus dolāru? Auroras kuras vērtība nav dolāros ap- reķinama.

Es šaubījos, vai cenu sadzis tik augstu. Zināju, ka tajā laika verga cena svārstījās ap tūkstoš dolāriem un ļoti reti gadījās, ka par kadu samaksāja divtik. Bet vergam tad vajadzēja būt vai nu ļoti spēcīgam, vai amatniekam ar zelta rokam — prasmīgam mehāniķim, labam kalējam, izcilam frizierim.

Bet Aurora? Ak, es jau biju dzirdējis nostāstus par pasakainām cenām, kas maksātas par tadu «preci», par sacensību izsole, kurā piedalās neķītra iekārē iedegušies vīri ar bieziem naudas makiem. Tadas domas spētu plosit sirdi pat ikdienišķos apstakļos; ko gan tās šobrīd nozīmēja man? Es nespēju aprakstīt, kādas mokas izjutu.

Bet — ja nauda pienāks laika, ja izrādīsies, ka tas pietiek, lai es varētu kļūt par Auroras īpašnieku, — kas bus talak? Ja nu manas greizsirdīgās aizdomas ir pamatotas? Ja nu viņa mani nemīl? Lūk, dilemma, kas spēj prātu nolaupīt. Es būšu ieguvis viņas ķermeni, bet viņas sirds un dve-

sele piederes citam. Un es dzīvošu mūžīgas mokās, k|ūšu par verdzenes vergu.

Kade| man vispār jāpūlas viņu nopirkt? Kapec neparva- ret sevi un neizraut no sirds šo neprātīgo kaisli? Vai Aurora ir to upuru vērta, ko esmu gatavs viņas dēļ uzņemties? Ne — viņa pievīlusi mani . . . noteikti pievīlusi. Kādēļ nelauzt doto solījumu, kaut arī tas tika dots viskaislakas mīlas varda? Kādēļ neaizbēgt no šejienes un nepacensties atvairīt šis rnokas, kas līdz arpratam mulsina pratu un sāpina sirdi? Ak, kadeļ gan ne . . .

Mierigakos brīžos šādus jautājumus pārdomātu, mēģinot rast atbildes. Tagad es nespeju uz tiem atbildēt. Es nespeju tos ari atvairīt; kaut nesaucu tos, tie kā neizkliede- jamas ēnas slīdēja manas dornās. Tādā jūtu mulsumā, ko pārdzīvoju, saprāts klusēja. Rāmam aprēķinam te nebija vietas. Es nebutu klausījis tā vēsos padomus. Tikai tas, kas kādreiz pārdzīvojis neprātīgi kaislu mīlestību, sapratis mani. Es nolēmu riskēt ar visu: savu nākotni, savu slavu, savu dzīvi — visu —, lai iegutu būtni, kuru dievināju no visas sirds.

LI nodaļa VENTE IMPORTANTE DE NEGRES.'

— Vēlaties «L'Abeille»,- mesje?

Jauns viesmīlis, nolikdams man priekšā uz galda tasīti smaržīgas kafijas, pasniedza ari jaunako laikrakstu.

Tā bija lielā formāta avīze, kurai atvēruma viena puse lasams uzraksts «L'Abeille» franču valodā, otra — «The Bee» — tas pats angļu valodā. Ari teksts bija iespiests abas valodās — pilnīgi adekvāts tulkojums.

Es mehāniski izņemu no viesmīļa rokas laikrakstu, nedomādams, vai to lasīšu, jo nebija nekādās intereses. Tikpat mehāniski, nekā nedomājot, pārlaidu skatienu virsrakstiem, neiedziļinoties to satura.

Pēkšņi manu uzmanību piesaistīja kada sludinājumā virsraksts:

1  Ievērojama nēģeru izpardošana.

2  «Bite» (šeit laikraksta nosaukums).

Annonce!

Vente importante de Negres!

Es nojautu — tie bija viņi. Sludinājums mani nepārsteidza. Es jau to gaidīju.

Pieversos otrai lapas pusei, kur tas pats bija rakstīts ang|u valoda. Sāku lasīt to, lai skaidrāk izprastu ta jēgu. Ari tur melns uz balta bija rakstīts draudīgais paziņojums:

Ievērojama nēģeru izpārdošana. Es lasiju tālāk:

Pārdodama ieķīlāta muiža — Bezansonu plantācija!

Nabaga Eiženija!

Un tālāk:

«Četrdesmit spēcīgi, veseli dažāda vecuma nēģeri — laukstrādnieki. Vairāki pirmklasīgi mājkalpotāji — sulaiņi, kučieris, pavārs, istabenes, važoņi. Vairaki jauni mulatu zēni un meitenes, no desmit līdz divdesmit gadu vecumam», utt., utt.

Talak sekoja sīkāks apraksts. Es lasīju:

«Nr. I. Scipions, 48 gadi. Spēcīgs nēģeris, 5 pēdas 11 collas garš. Prot vadīt saimniecības darbus, kopt zirgus. Veselīgs, bez fiziskiem trūkumiem.

Nr. 2. Hanibāls, 40 gadu. Tumšs mulats, 5 pēdas 9 collas garš, labs kučieris. Veselīgs, uzticams.

Nr. 3. Cēzars, 43 gadi. Nēģeris, laukstrādnieks. Vesels», utt.

Es nespeju izlasīt visus šos sīkos pazīmju aprakstus. Mans skatiens slīdēja pāri slejam, mekledarns vienu vārdu. Varbūt es to ieraudzītu ātrāk, bet avīze manās rokās trīcēja, burti lēkāja, un es tikko spēju lasīt. Lūk, beidzot! Tur tas bija — pēdējais saraksta. Kāpēc pēdējais? Vai nav vienalga?

Vai es spēšu to izlasīt? Klusē, neprātīgā sirds! Apvaldi savus sāpīgos pukstus!

«Nr. 65. Aurora, 19 gadus veca. Kvarterone. Patīkama izskata. Laba mājsaimniece un lieliska šuvēja.»

īss, lietišķs, ar asu spalvu uzzīmēts portrets!

Patīkama izskata! Ha-ha-ha! Patīkama! Nejēga, kas sacerējis šo aprakstu, par «patīkamu meitenīti» nosauktu arī Veneru. Man prāts nenesās uz jokiem. Šāda man visdārgākās un vissvētākās būtnes apsmiešana sagādāja neciešamas mokas. Satraukums lika asinīm vēnās vārities, izmisumā krūtīs sažņaudzās sirds.

Avīzes lapa izslīdēja man no rokam, un, noliecies zemu pār galdu, es sāpēs sažņaudzu rokas. Ja es butu viens, es laikam skaļi ievaidētos. Bet visapkart man atradās cilvēki — es sēdēju viesnīcas lielajā ēdamzālē. Tuvumā esošje, uzzinājuši mana izmisuma cēloņus, ņirgātos un smietos par mani.

Pagāja vairākas minūtes, pirms spēju aptvert izlasīto. Sēdēju kā apstulbis no pārdzīvojumā.

Kad beidzot atguvos, pirmā doma bija — jarīkojas! Tagad vairāk nekā jebkad es vēlējos nopirkt skaisto verdzeni un izpildīt savu solījumu — atbrīvot viņu no cilvēku pazemojošā jūga. Man Aurora jāizpērk. Man viņa jāatbrīvo. Vienalga, vai viņa uzticīga vai pievīlusi mani, es tomēr izdarīšu to, ko esmu apņēmies. Es nesaistīšu viņu ar pateicības važām. Lai viņa pati pēc tam brīvi izveļas, ko darīt . . . Mīlestība vienīgi pateicības dēļ mani neapmierina. Tādai nav ilgs mūžs. Jā, — viņai pašai brīvi jāizvēlas. Ja esmu jau ieguvis viņas sirdi, tad labi. Ja ne, ja viņa pieķērusies kādam citam, — tad cietīšu es viens pats. Aurorai jābūt laimīgai, un viņa būs laimīga!

Mīlestība šķita skaidrojusi manu sirdi, piepildījusi to ar cēlu pašaizliedzību, palīdzējusi pieņemt pareizu lēmumu.

Tagad jādomā, ka viņu atbrīvot.

Kad notiks šī «ievērojamā izpardošana» — šī nejedziga ūtrupe? Kad izsolīs manu iemīļoto, un kad man japiedalas šai izrādē?

Es atkal paņēmu avīzi, lai uzzinātu izpārdošanas vietu un laiku. Vieta izrādījās man labi zinama — rotonda Sent Luisa laukumā pie biržas, kādus divdesmit jardus no viesnīcas. Tur atradās ari nelielais vergu tirgus laukums. Bet laiks — to zināt taču vēl svarīgāk, patiesībā svarīgāk par visu. Savādi, ka es par_to ātrāk nepadomāju! Var gadīties, ka tas notiek drīz, jau tuvākajās dienās, un es ne- paspešu saņemt gaidīto vēstuli. Centos atvairīt šo šausmīgo iespēju. Vai tad tik liela mēroga vergu pārdošanu neizsludina nedēļu vai vismaz dažas dienas iepriekš? Bet varbūt sludinājums iespiests atkartoti jau vairakas reizes? Neģerus var atvest arī pedeja brīdī.

Avīzes lapa atkal trīcēja man rokā, kamēr acis mekleja paziņojumu. Beidzot mans skatiens sastinga pie ri/idām «Rīt, pulksten divpadsmitos!». Es šausmas izlasiju šos trīs vārdus. Paskatījos, kuras dienas izdevumu turu roka.

Pareizi, šīsdienas rita avīze! Tad skatiens parslideja uz pulksteni, kas karajas pie sienas: tieši divpadsmit! Tatad līdz izsolei taisni viena diennakts!

Ak, dievs! Un ja nu mana vēstulē vēl nav pienākusi!

Es izvilku no kabatas naudas maku un automatiski saku pārskaitīt tā saturu. Pats nesaprotu, kādēļ to darīju. Zināju taču, ka tur nav vairak par simt dolāriem. Krietna da|a naudas taču palika pie karšu partijas gangsteriem. Pabeidzis naudas skaitīšanu, es rūgti pasmaidīju: «Simt dolāru par kvarteroni! Patīkama izskata, laba mājsaimniece un ta talak! Simt dolāru . . .» Otrupnieks diez vai pat gribēs atkartot solījumu par tadu summu.

Tagad viss atkarīgs no Anglijas pasta. Ja vēstule jau nav pienākusi vai nepienāks rit no rīta, — viss pazudis! Ja manās rokās nebūs Ņūorleanas bankai adresēta vēstule, es nekur nedabūšu pat piecdesmit mārciņās — pat ne tad, ja pārdotu vai ieķīlātu pulksteni, dārglietas . . . visu, kas man pieder. Uz aizņēmumu ari nav ko ceret, kas man varētu aizdot naudu? Kas uzticētu pilnīgi svešam ārzemniekam tādu summu, kada man nepieciešama? Bez šaubām — neviens! Ari ārsts Reigarts nebūtu spējīgs izpalīdzēt ar tik lielu aizdevumu, pat ja varētu ar viņu sazinaties. Ne, es nezināju neviena, kas varētu vai gribētu man izpalīdzēt. Vismaz šini momenta es nespeju iedomāties tādu cilvēku.

Pag! Bet pats baņķieris? Kāda laimīga doma! Ja, pats baņķieris Brauns! Labais, augstsirdīgais Brauns — ang|u bankas «Brauns & Co» vaditajs, kurš jau vairākkārt, laipni smaidīdams, pasniedzis man naudas pārveduma orderi. Viņš neatteiksies palīdzēt! Kā es par to agrāk neiedomājos? Ja vēstule bankā vēl nebūs pienākusi, es teikšu viņam, ka gaidu to kuru katru dienu, pateikšu arī, cik lielu summu paredzams saņemt. Viņš droši vien izmaksās avansu.

«Jau drīz būs viens. Nedrīkst vairs kavēties! Šinī laikā misters Brauns ir sava kantori. Tūlīt jadodas pie viņa.»

Es paņemu cepuri, steigšus atstaju viesnīcu un devos pa ielu uz bankas namu «Brauns & Co».

LII noda|a

«BRAUNS &CO»

Bankas nams «Brauns & Co» atradās Kanāla ielā. No Sent Luisa biržas līdz Kanāla ielai varēja nok|ūt, ejot pa Rue Conti vai pa tai paralēlo Rue Royale ielu. Rue Royale jeb Kara|u iela ir jautro franču kreolu pastaigas vieta, bet amerikāņi iecienījuši Sent Čārlza ielu.

Ar šo biežo saimnieku maiņu izskaidrojama arī Ņūorleanas iedzīvotāju dažadība. Ielās, mājās, cilvēku paražās, sejās un apģērbos saskatāmas šo trīs atšķirīgo nāciju raksturīgākās iezīmes. Bet nekur šī nacionālā atšķirība nav tik zimiga kā pilsētas celtņu dažādajos arhitektūras stilos. Amerikāņu kvartala jus redzat augstas vairākstavu ķieģeju celtnes. To greznās fasādes aizņem logu rindas, kuru izvietojuma vieglais un ornamentālais apvienojas ar ērtībām un izturigumu. Tas ir tipiski ang|u-amerikaņu celtniecība. Tikpat tipiskas un savdabīgas ir vieglās vienstāva koka mājas franču celtniecībā. Šīs ēkas nokrāsotās gaišās, priecīgās krasās, ar zaļām terašu margām, un šo māju logi, kas vienlaicīgi ir arī durvis, sniedzas līdz grīdai un ir aizklati viegliem tilla aizkariem.

Ne mazāk oriģināls ir svinīgi nopietnais spāņu maju stils. Tas lielāko tiesu ir drūmas, masīvas akmens vai mūra celtnes impozantaja mauru stila. Tās vēl redzamas daudzas Ņūorleanas ielās. Iespaidīgs šī stila paraugs ir milzīga katedrāle, kura paliks ka piemineklis, kas vēl ilgi atgādinās spāņu valdīšanas laikus, kad abas nācijās — spāņi un franči — jau sen būs sakusušas un sapludušas ar anglo- amerikaņiem. Ņūorleānas amerikāņu kvartals atrodas aug- stākaja upes krastmalas da|ā, un šī vieta pazīstama ar nosaukumu: «Svētas Marijas pasludināšanas» priekšpilsēta. Kanāla iela šķir to no franču kvartāla, kuru sauc ari par Vecpilsētu un kuru galvenokārt apdzivo franču vai spāņu izcelsmes kreoli.

Pirms dažiem gadiem franču un amerikaņu iedzīvotāju skaits bija gandrīz vienlīdzīgs, bet tagad pārsvaru ieguvis sakšu elements un ātri uzsūc sevi visus pārējos. Ar laiku izveicīgākie, enerģiskākie amerikaņi pakļaus sev arī pakūtros, bezrūpīgos kreolus, citiem vārdiem runājot, — Ņūorleana amerikanizēsies. Progress un civilizācijā iegūst — ka teiktu sentimentālismā piekritēji — uz poēzijas un mākslas vērtību rēķina.

Tātad Ņūorleāna sastāv no divām, pilnīgi atšķirīgām pilsētām. Katrai ir sava, no otras atšķirīga birža, sava municipalitāte un pilsētas pašvaldības iestādes, savs modernās aristokrātijas centrs un iemīļotas pastaigu vietas dīkdieņiem, kas lielos baros klist pa šo dienvidrietumu metropoli. Katrs pilsētas kvartāls lepojas ar saviem teātriem, balles zālēm, hoteļiem un kafejnīcām. Pastaigādamies pa pilsētu, jūs ar paris soļiem varat nokļūt gluži atšķirīga pasaulē. Pārejot pāri Kanāla ielai, jūs it kā parcelsieties no Brodvejas uz Bulvāriem.'

Krasi atšķirīgas abas šīs pilsētas daļas ir arī iedzīvotāju nodarbošanas ziņa. Amerikaņi tirgojas vairāk ar ikdienai vajadzīgam precem. Te plašos spīķeros glabājas kokvilnas, tabakas, kokmateriālu un dažādu jēlvielu krājumi. Bet smalkus audumus, mežģīnes, dargakmeņus, modes preces, tualetes piederumus, zīdu un atlasu, juvelierizstrādājumus, rotas un retas senlietas jums savos veikalos pasniegs smalkas kreolu rokas, jo šie cilvēki no saviem ciltstēviem — senajiem parīziešiem mantojuši amata prasmi un gaumi. Franču kvartālā jūs atradīsiet arī veco, smalko vīnu tirgotājus, kuri k|uvuši bagāti, ievezdami viņus no Bordo un šampaņas — jo Misisipi krastos šampanietis un sarkanvīns plūst straumēm.

Dažado rasu iedzīvotāju attiecības nav diez cik draudzīgas. Spēcīgais, enerģiskais kentukietis at|aujas nicināt jautro izpriecu mīlētāju francūzi, bet tas savukart — sevišķi vecā kreolu aristokrātija — ar nicinošu augstprātību vēro ziemeļnieku dīvainības. Sis antagonisms bieži vien izsauc strīdus un sadursmes. Ņūorleānu devē ari par duelantu pilsētu. Bet šāda veida sadursmes ziemeļnieciskais kentukietis un straujais kreols izradās lidzīgi temperamenta, drosmes un izveicības ziņa. Pazīstu daudzus kreolus, kuri k|uvuši slaveni tieši ar izcīnīto divkauju skaitu. So sadursmju iemesls bieži vien ir kāda slavena vai varbūt pat netikumiski slavena operdziedātāja vai dejotājā. Nereti scēnas un ķildas, kas beidzas ar divkauju, rodas maskarādēs un kvarteronu ballēs, kur atri vien strīdā iedegas un uzliesmo vīna sakarsētas asinis. Nedomājiet, ka Ņūorleana dzīve rit bez satraukumiem un dēkainiem notikumiem. Grūti atrast mazāk prozaisku pilsētu ka Ņuorleana.

Protams, tajā laikā, kamēr es steidzos uz bankas namu «Brauns & Co», šīs domas nesaistīja manu pratu. Tobrīd mani nodarbināja pavisam citādas pārdomas, kas lika strauji pukstēt satrauktajai sirdij un steidzinaja manus so|us. Gājiens bija pietiekoši ilgs, un man pietika laika dažadu varbūtību apsvēršanai. Ja vēstule un naudas čeks būs pienākuši, es tūlīt varēšu saņemt naudu un jutīšos nodrošināts, lai izpirktu savu ligavu-verdzeni. Bet, ja nu vēstule vel nav pienākusi, ko tad? Vai Brauns uzticēs aizdevumu? Sirds sitās tik skaļi, ka dzirdēju tas pukstus, kamēr pats sev uzstādīju šo jautājumu. Noraidoša vai apstiprinoša atbilde man bija dzīvības vai nāves jautājums.

Un tomēr — jutos gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka Brauns manu lūgumu nenoraidīs. Nevarēju iedomāties, ka šī labsirdīga, smaidīgā Džona Bula[28] seja varētu pēkšņi apmakties drūma atraidījuma nopietnībā. Ne, viņš sapratīs, cik svarīgi man saņemt šo naudu, kuru es taču

vēlākais pec dažām dienam, varbūt pat pēc dažam stundām varēšu viņam atdot. Ko gan viņam, virām, kas apgroza miljonus, nozīmētu pieci simti mārciņu sterliņu liels aizdevums? Ne, viņš noteikti izpalīdzēs. Par to nav ko baiļoties.

Ar cerība pukstošu sirdi es pārkāpu miljonāra kantora slieksni. Bet drīz vien atstaju šo namu ar izmisuma pilnu sirdi. Vēstule nebija pienākusi, un Brauns atteicas izsniegt aizdevumu!

Man bija parak maz pieredzes biznesmeņu pasaule, lai spētu saprast tur valdošās zemiskās kalkulacijas un auksto pieklājību. Ko baņķierim nozīmēja mans bezizejas stāvoklis? Ko viņam nozīmēja mans dedzīgais lūgums? Pat tad, ja es pastastītu viņam, kāde|, kādam nolūkam man nauda vajadzīga, atbilde būtu tada pati. Atbilde butu tas pats vēsais, noraidošais smaids, — ak vai, pat tad, ja no ta butu atkarīga mana dzīvība.

Es nedomāju sīkumos atstastīt mūsu sarunu ar baņķieri. Tā bija ļoti īsa. Laipni smaidīdams, viņš pateica, ka vēstule vēl neesot pienākusi. Kad lūdzu aizdevumu, atbilde bija paskarba. Laipnais, labsirdīgais smaids nozuda no Brauria iesārtās sejas. Tadas lietas neietilpst komerciālos dari- jumos. Tas nav iespejams. Ne vaibsts, ne žests nenorādi ja, ka saruna par to varētu turpināties. Es varētu lūgties vēl dedzīgāk, varētu atklati atzīties, kadam nolūkam man nauda vajadzīga, bet Brauna aukstā seja man atņēma drosmi. Un varbūt labi, ka nebiju pret viņu pilnīgi atklāts. Brauns ņirdzīgi pasmietos, uzzinājis manu noslēpumu, un šodien pat visa pilsēta pie tējas galda uzjautrinātos par šo pikanto joku.

Pietiek par to! Vēstulēs nebija. Brauns atteicās izsniegt aizdevumu. Es, zaudējis visas cerības, izmisis steidzos atpakaļ uz viesnīcu. ,

LIII n o d a ļ a EIŽENS D'OTVILLS

Visu pārējo laiku tajā diena es pavadīju, meklēdams Auroru. Neka es nevarēju par viņu uzzināt, pat ne to, vai viņa atrodas pilsētā.

Meklēdams Auroru, es devos uz to pilsētas daļu, kur pa- gaidam bija apmetināti Bezansonu plantacijas vergi. Auroras tur nebija. Vai nu viņa vispār vel nebija atbraukusi, vai ari uzturējās cita vieta. Neviens te nebija viņu redzējis. Neviens neka nezināja.

Izmisis un pārguris no ilgās skraidīšanas pa karstam, putekļainam ielām, es atkal atgriezos viesnīca.

Nolēmu līdz vakaram neiziet no majas. Es gaidīju Eiženu d'Otvillu — ta sauca jauno puisi, ar kuru iepazinos uz kuģa.

Mani ļoti interesēja šis jaunais cilvēks. Musu neilgā pazīšanās un saruna bija iedvesusi man pret viņu savādu uzticību. Viņš bija pieradījis savu draudzīgo attieksmi pret mani. Bet vel vairak mani ietekmeja tas, ka jauneklis tik labi pazina cilvēkus. Eižens bija vel ļoti jauns, bet es viņa no: jautu kadu slēptu, mistisku spēku un visu laiku nespeju atvairīt domu, ka tieši šis cilvēks kaut kadā veida var but man palīdzīgs. Tas, ka šis vel tik ļoti jaunais puisis jau labi orientejas dažādos dzīves noslēpumos, nebija nekas neparasts. Paragra attīstība ir raksturīga Amerikas jauniešiem, sevišķi Ņūorleana dzimušajiem. Piecpadsmit gadu vecs kreols būtība jau ir nobriedis vīrietis.

Es jutu, ka Eižens d'Otvills, mana gadu gajuma puisis, pazīst dzīvi labak par mani, kas pusi savas līdzšinējas dzīves pavadījis, senatnīgas universitātes sienas ieslēgts.

Instinktīvi nojautu, -ka Eižens var un arī palīdzēs man.

— Bet ka? — jūs pārsteigti jautāsiet. Aizdodams man vajadzīgo naudu?

Nē, tādā veida laikam gan ne. Man likās, viņam pašam nebija plašu Iidzekļu un, ja nauda vispār bija, tad pamaz vismaz pārāk maz, lai varētu man palīdzēt. Ta es spriedu, atcerēdamies viņa atbildi, kad uz kuģa ludzu jaunekli pateikt man savu adresi. Atbildot uz manu jautājumu, viņa balss tonī toreiz ieskanējās kaut kada skumju nomāktībā, kas pamudināja uz domām, ka šis cilvēks ir bez līdzekļiem, pat bez pajumtes. Varbūt darbu zaudējis ierednis, — es nodomāju, — varbūt nabadzīgs mākslinieks. Protams, viņš bija ļoti labi ģērbies, bet pēc apģērba nevar spriest par cilvēku uz Misisipi tvaikoņa.

Visu to pārdomājot, likās savādi, ka man radusies doma, ka šis cilvēks man varētu palīdzēt. Un tomēr es nojautu, ka ta notiks, un nolēmu atklat d'Otvillam savu noslēpumu — savas sirds noslēpumu, sava izmisuma noslēpumu.

Varbūt mani ietekmēja vēl kāds impulss, kas palīdzēja pieņemt šadu lēmumu. Tie, kuru sirdis kādreiz bijušas pārpilnās bēdu, zinās, kadu mierinājumu var sniegt draudzīga sirsnība. Cik veldzejoša un nomierinoša tā noskumušai sirdij! Laipna, līdzjūtīga drauga padoms ir spirdzinājums bēdās.

Sevī ilgi slēptās sāpes tagad lauzās uz āru. Svešinieks svešinieku vidu es biju šeit, kur nebija neviena, ar ko varētu atklati runāt. Pat labsirdīgajam arstam Reigartam es nevarēju atzīties. Ja neņem vērā Auroru, vienīgā, kas vel zināja manu noslēpumu, bija Eiženija. Ak, nabaga Eiženija! Kaut labak tieši viņa nekad nebutu to uzzinājusi!

Un tagad šim jauneklim Eiženam — cik neparasti tuva vārdu sakritība! — es nolēmu pateikt visu un atvieglot savu sirdi. Varbūt, to darīdams, es gušu mierinājumu, vismaz man kļūs drusku vieglāk.

Nepacietīgi gaidīju vakaru. Eižens bija apsolījies atnākt vakarā. Nepacietībā manas acis atkal un atkal pievērsās pulkstenim — likās, tā rādītāji un svārsts kustas neciešami leni.

Tomēr vilšanās nebija jāpiedzīvo. Beidzot Eižens ieradās. Ka sidrabaini zvārguļi man ausīs ieskanejās viņa balss, un tad arī jauneklis pats jau stavēja manā priekšā.

Kad viņš ienāca istabā, mani atkal pārsteidza viņa bālās, noskumušās sejas izteiksme un savādā līdzība ar kadu agrāk redzetu seju.

Istaba bija smacīgi karsts. Vasara vel nebija pilnīgi aizgājusi. Es ierosināju doties pastaigā. Mēs varēsim pavisam brivi parunāties ārā zem klajām debesīm, kur mūsu ceļu gaismos spožā mēnesnica.

Kad rnēs jau soļojām pa ielu, es piedāvāju Eiženam cigāru. Viņš atteicās, paskaidrodams, ka nesmeķējot.

«Dīvaini», es nodomāju, «kreoli visi ir kaislīgi smēķētāji.» Vel vieris savdabīgs vaibsts mana jauna paziņas raksturā.

Mēs pagajamies pa Rue Royale un, iegriezušies Kanala ielā, devāmies uz pilsētas nomali, kas pazīstama ar nosaukumu «Purvs». Vel mums iznāca šķērsot aleju Rue des Remparts, un drīz vien atradamies jau ārpus pilsētas robežām.

Tālumā bija redzamas kaut kādas ēkas, bet tas nebija dzīvojamās mājas. Mūsu priekšā rēgojas celtnes ar kupoliem, virs kuriem pacēlās krusti, apdrupušas kolonnas, mēness gaismā spocīgi blāvojošas marmora pieminekļu rindas. Mēs skatijamies uz mirušo pilsētu. Tā bija milzīga Ņūorleānas kapsēta. Sai kapsētā nabadzīgos mirušos nogremdēja purvā, bet bagātos sadedzināja.

Kapsētas vārti stāvēja atvērti, it kā ienākt aicinādami. Un drūmais svinīgums, kas valdīja šai vieta, saskanēja ar manu pašreizejo garastāvokli. Mans pastaigas biedrs neiebilda, un mēs iegājām kapsētā.

Mes līkumojām pa takām, kuras vijās gar kapu kopiņām, statujām, pieminekļiem, gar miniatūriem tempļiem, kolonnām, obeliskiem un gar sniegbaltā marmorā izcirstiem sarkofagiem. Mēs pagājām garām vel nesen uzmestām kapu kopiņām un ari jau ar velēnām apaugušam, bet svaigām puķēm rotātām, kas apliecinaja mīlestību, ko vēl joprojām bauda tie, kas jau atdusas šeit. Beidzot mēs apsēdāmies uz sūnām apaugušas plāksnes, un pari mūsu galvām savus līganos zarus, it kā klusas skumjas vēdidams, lieca seru vītols.

LIV nodaļa

līdzjūtība mīlestības vieta

Pa ceļam, cauri pilsētai iedami, mes ar Eiženu runājām par dažādām lietām — par manu dēkaino kāršu partiju uz kuģa, par Ņūorleānas biežiem, par skaisto menesnīcu.

Līdz tam brīdim, kamēr ienācām kapsēta un apsēdāmies uz kapakmena, es netiku ne vārda bildis par to, kas visu laiku mocīja manas domas. Tagad bija pienācis laiks izkratīt sirdi, un pec ceturtdaļstundas Eižens d'Otvills jau zināja manu mīlestības stāstu.

Es atklati izstāstīju visu, kas man atgadījās no tā brīža, kad aizbraucu no Ņūorleanas, līdz mūsu satikšanās brīdim uz kuģa «Houma». Visos sīkumos viņš uzzināja ari par manu sarunu ar baņķieri Braunu un veltīgo Auroras meklēšanu pēcpusdiena.

Mans jaunais paziņa klausijas, mani nepārtraukdams. Tikai tad, kad stāstīju par savu atzīšanos Eiženijai un tas bēdīgajam beigām, liekas, viņu interesēja pat vismazākais sīkums un kaut kas viņu acīmredzot sāpinaja. Vairākas reizes dzirdēju viņu iešņukstamies un mēnessgaismā varēju redzet, ka pār viņa vaigu norit pa asarai.

«Krietnais jauneklis,» es nodomāju. «Kā viņš jūt līdzi sveša cilvēka ciešanam!»

-— Nabaga Eiženija, — viņš nomurmināja. — Vai tad jums nav viņas žel?

—   Žēl? Ak, mesjē, jūs nezināt, cik ļoti jūtu viņai līdzi. Mūsu skumjas sarunas bridis man visu mūžu būs prātā. Ja ar savu draudzību . . . lidzjūtibu . . . pat ar kādu upuri es spētu atvieglot viņas bēdas, es to labprat darītu. Ar prieku atdotu viņai visu, tikai ne savu milestību. Tas nav manos spēkos. Līdz sirds dziļumiem, mister d'Otvill, esmu sarūgtināts par šīs krietnās meitenes bedam. Ak, kaut es spētu izraut no Eiženijas sirds to sāpju dzeloni, ko nevilšus esmu tur iedūris. Bet es domāju — ar laiku taču viņa atgūsies? Laiks, bez šaubām . . .

—   Nē, nekad, nekad! — d'Otvills mani strauji pārtrauca. Biju pārsteigts par to, cik nopietni un pārliecinoši skanēja šie vārdi.

—   Kadeļ jūs tā sakāt, mesje?

Kādēļ? Tadeļ, ka pats esmu to piedzīvojis. Jusu acis es šķietu vel ļoti jauns, bet man ir nācies pārdzīvot tadu pašu nelaimi. Nabaga Eiženija! Tāda brūce grūti dziedējama; nelaimīga meitene no tās visu mūžu īsti neatžilbs. Jā, — nekad!

Tiešām? Man viņas no sirds žel. No visas sirds.

—   Jums vajadzētu viņu uzmeklēt un viņai to pasacīt.

—   Kadeļ? — es jautaju, pārsteigts par šadu padomu.

—   Varbūt jusu līdzjūtīgie vārdi nomierinātu viņu.

Neiespejami! Man liekas, tie panaktu tieši pretējo.

—   Jūs maldāties, mesje! Noraidītu mīlestību daudz vieglāk paciest, ja tā sastop lidzjutibu. Tāda mīlestība nespēj paciest augstprātīgu nicināšanu, jo tad sirds vienmēr asiņo, bet līdzjūtība dziede sirds rētas. Ticiet man, tā tas ir. Es pats to esmu izjutis. Ak, es tiešam to esmu pārdzīvojis.

Beidzamos vārdus jauneklis pasacija ļoti nopietnā balsī, un tie dīvaini atbalsojās manī.

«Ari viņam ir kāds noslēpums,» es nodomāju. «Cik viņš gudrs, līdzcietīgs un cik pieredzējis!»

Man likās, ka es runāju ar kādu augstaku garīgu būtni, kam gaišāks prāts un kas visu saprot. Tas, ko viņš teica par mīlestību bez pretmīlestības, man bija kaut kas pārsteidzoši jauns. Viņa domas likās pilnīgi pretējas visparvaldošajiern uzskatiem. Velak, kad ari man bija lielāka dzīves pieredze, es pārliecinājos, ka viņam taisnība.

Ja es zinātu, ka mana līdzjūtība Eiženiju nomierinās, es papūlētos viņu uzmeklēt un piedāvāt viņai . . .

To jūs varēsiet izdarīt ari velak nākotnē, — Eižens pārtrauca mani, — bet pašreiz jums ir daudz steidzīgāk veicami pienākumi. Vai esat nolēmis izpirkt kvarteroni?

—   Tā es domāju šorīt no rīta . . . bet pašreiz . . . man nav vairs nekādu cerību. Tas nav manos speķos.

—   Cik naudas šie nelieši jums vēl atstāja?

—   Nedaudz vairak par simt dolāriem.

—   Jā, ar to nepietiks! Pēc tā, ko jus stāstijāt, viņas cena var but desmit reizes lielāka. Kada nelaime! Mans maks ir vēl plānāks par jūsējo. Man nav pat simt dolāru. Cik bēdīgi . . . Ak, dievs!

D'Otvills satvēra galvu rokās un kadu bridi sēdēja klusēdams, acīmredzot kaut ko pardomādams. No viņa izturēšanās sapratu, ka viņš tiešām jūt man līdzi un doma, kā varētu man palīdzēt.

—   Bet, ja nu tomēr, — viņš runāja pie sevis, paklusi un tomēr tik stipri, ka es to varēju sadzirdēt, — ja viņai neizdodas atrast šos papīrus, tad … ari viņa ir pazudusi. Ak, kads briesmigs risks. Varbūt labak . . . varbūt labak to ne . . .

—   Par ko jUs runājat, kungs? — es viņu pārtraucu.

—   Ak! Piedodiet! … Es domāju par kadu lietu . . . Nu, nav svarīgi . . . Vai labak negriezisimies atpakaļ? Kļūst vēss. Un mani stindzina ari šīs vietas drūma atmosfēra.

To teikdams, viņš acīmredzot jutas mazliet apmulsis, it kā nevilšus butu izpaudis savas domas.

Kaut gan es savukārt jutos pārsteigts par viņa vārdiem, tomēr neuzdrošinājos viņu izvaicat. Izpildīdams viņa vēlēšanos, es pieceļos, lai dotos projām. Jutos pedejo cerību zaudējis. Sapratu, ka man palīdzēt nav arī Eižena spēkos.

Un pēkšņi man vel kaut kas iešāvās prata, mazs ceribas stariņš vai drīzāk zaudētas cerības atblāzma.

Es tUlīt par to pastāstīju savam jaunajam paziņam.

—   Man ir vel divi simti dolāru, — es teicu. — Lai izpirktu Auroru, šiem dolāriem nav vairak vērtības ka zvirgzdiem zem mūsu kājām. Kā butu, ja riskētu šo summu palielināt, noliekot šos dolārus uz spēļu galda?

—   Baidos, ka tas bUs veltīgs mēģinājums. JUs atkal pazaudēsiet.

—   Tik droši to nevar apgalvot, mesje! Zaudēt vai vinnēt — iespejas pilnigi vienādas. Es netaisos spēlēt ar biežiem, kā ar tiem tur, uz kuģa. Šeit, Ņūorleana, ir daudz azarta spēļu namu, kur panakumi ir atkarīgi no katra laimes. Un spēles tur daždažadas: faraons, kauliņu spele, loto, rulete. Varu izvelēties jebkuru no tam. Laime šeit atkarīga no tā, ka sakrīt kārtis vai kur nokrīt kauliņš. Nekad neko iepriekš pateikt nevar, katram sava laime — var laimēt, var pazaudēt. Nu, ko jus ieteiktu? Gribu dzirdēt jusu padomu.

Jums taisnība, atbildēja Eižens. — 5ais speles visu noteic nejaušība. Protams, jiis varat ceret iegūt. Nu, ja zaudēsiet, tas jūsu rītdienas nodomus neizmainīs. Un, ja paveicas . . .

Nu, lūk, — ja paveicas . . .

Tad nekavejiet velti laiku. Ir jau vēls. Spē|u nami pašreiz vel atvērti. Protams, tur šim laikā liels pieplūdums. Iesim, uzmeklēsim kādu!

— Un jus nāksiet man līdzi? Pateicos jums, d'Otvill! Pateicos! Ejam!

Un mēs steidzīgi devāmies pa celiņu uz kapsētas vārtu pusi. Drīz vien kapsēta palika aiz mums, mēs atgriežamies pilsēta.

Iegriezāmies tajā paša iela — Rue St. Louis, no kuras sakas mūsu pastaiga, un gajam pa to, jo es zināju, ka tuvuma atrodas galvenās Ņūorleanas «spē|u elles».

Tās atrast nebija nekādu grūtibu. Taja laikā tās nevienam nebija noslēpums. Kreolu speles kaislība, ko viņi mantojuši no senajiem pilsētas dibinātājiem, bija pārāk izplatīta visos sabiedrības slāņos, un policija pat necentās to apkarot. Pilsētas amerikaņu kvartāla parvaldes iestādes bija mēģinājušas kaut ko darīt, lai apspiestu šo netikumu, bet viņu likumi neattiecās uz franču kvartālu Kanāla ielas otra pusē, un kreolu policija uz visu raudzī- jas pavisam citādi, un tai bija citi rīkojumi. Franču priekšpilsētas azarta spēles neuzskatīja par kaunu un noziegumu, un «spe|u elles» bija atvērtas un pieejamas visiem.

Iedami pa Rue Conti, St. Louis vai Rue Bourbon ielām, jus tūlīt ieraudzīsiet milzīgus zeltītus lukturus virs izkārtnēm, kas vēsta: «Faro», «Krapss», «Loto» vai «Rulete» — vardi, kas nezinātājā acij liksies pavisam savadi, bet (oti saprotami tiem, kurus bizness bieži atved Pirmās Municipalitātes ielas.

Steidzīgā soli mes drīz vien nokļuvām pie viena no šiem namiem, kura spuldze, gaismodama vienkāršiem burtiem uzrakstīto vardu «Faro», apliecināja, ka te notiek faraona spēles. Tas bija pirmais spēļu nams, pie kura pienācām, un, ne mirkli nevilcinādamies, es d'Otvilla pavadībā gāju tur iekšā. Mēs devāmies uz augšu pa platām kapnem, kuru gala mūs sagaidīja kads ūsains tips ar vaigubārdu. Man likās, ūsainis tūlīt pieprasīs mums ieejas maksu, bet biju kļūdījies. Ieeja bija briva. Sī vīra pienākums bija pie prasīt, lai atdodam glabāšana ieročus, un izsniegt par to zīmīti, lai promejot mēs tos atkal varētu saņemt atpakaļ. Ka viņš jau pirms mūsu ierašanās ir «atbruņojis» krietni daudz spēļu nama viesu, bija redzams no liela skaita pistoļu stobru, medību nažu rokturiem un dunču spaliem, kas rēgojās ārā no ieroču glabāšanai ierīkotā skapja caurumotajiem plauktiem. Šāds skapis atradās priekštelpā pirms ieejas zalē.

Visa ši ceremonija atgadinaja man bieži muzeja priekštelpā redzētu ainu — tur apmekletājiem pirms ieiešanas gleznu galerijā vai muzejā ari bija jaatstaj savi spieķi, lietussargi un saulessargi. Tā, protams, bija nepieciešama piesardzība, kuras neieverošana butu par cēloni ne vienam vien asiņainam notikumam pie spēļu galda.

Mēs atdevām savus ieročus. Man bija pāris pistoļu, manam pavadonim neliels duncis ar sudraba spalu. Mums izsniedza kvīts dublikātu un atļava ieiet spēļu salonā.

LV n o d a ļ a SPĒLES UN AZARTIST1

Spēļu kaislība ir visur izplatīta. Lielākā vai mazākā mērā ar to aizraujas visas tautas. Katrai tautai — attīstītai un mazāk attīstītai — ir savas iemīļotas speles, sakot ar vistu un kribidžu angļu klubos un beidzot ar vienkāršajam «cipars vai ģerbonis» un «akmentiņa polo» prērijas.

Morāliskā Anglija uzskata, ka viņai šadi netikumi nepiemīt. Un pļāpīgie angļu ceļotāji reti palaidīs garām izdevību uzmest pārmetuma akmeni svešiniekam — ārzemniekam. Francūži, vācieši, spāņi un meksikāņi — visi pec kārtās ir saņēmuši pārmetumus par azarta speles kaislības netikumu. Ak, liekulīgā svētulība! Cik man zināms, tad tikumiskajā Anglijā azarta speles attīstās vairak nekā jebkur citur. Es nemaz nerunāju par aizrautīgajiem karšu spēlmaņiem Pikadilli laukuma. Aizbrauciet uz Epsomu derbija dienās, un tur jūs iegūsiet pareizo priekšstatu, cik plaša mērogā Anglijā norit azartspēlēs — jo arī šīs sacīkstes nav nekas vairāk kā azarts un pie tam varbūt ši varda vissliktākajā nozīmē. To iesākuši saukt par «ceļo» sporta veidu, kurā izpaužoties mīlestība un apbrīna visskaistākajam dzīvniekam — zirgam. Blēņas! Kads te cēlums? Ieskatieties sejās

šim blēdīgo dīkdieņu baram, kas tūkstošiem un desmitiem tūkstošiem drūzmējas katra hipodromā, pavērojiet tos kopa ar viņu pavadonēm — apšaubamas tikumības daiļavām — un jus sāksiet saprast, cik tālas šiem cilvēkiem skaistuma un cēluma jutas! Visa šai pūlī krietni un celi ir tikai zirgi, kurus ielenc zemiskais pūlis.

Ne, tikumiska Anglija! Šai ziņa tu nevari būt par paraugu citam nācijām. Ari tu neesi brīva no azarta kaisles grēka, kaut gan centies iedomāties, ka esi no ši netikuma pasargāta. Nevienai citai tautai nav tik milzīga azartspēļu dalībnieku pulka, — nu, kaut vai šie paši, kas piedalās totalizatora zirgu skriešanas sacīkstes. Kaut ari tu šo sporta spēli uzskati par ceļu, es uzdrošinos apgalvot, ka šie azar- tisti ir visnekrietnākie snobi un vispretīgākie šīs kategorijas ļaudis. Ir kaut kas neaprakstami zemisks ši izsalkušo plēsoņu bara paražās un dzives veidā, kuri pulcējas Koventri un Heimarketas stūros, ar cauriem elkoņiem un cauriem zabakiem ložņā no tavernas uz bukmeikeru[29]kantoriem un no šiem kantoriem atkal atgriežas tavernas. Zemiskums un gļēvulība jaušama ari pašā derību būtībā — šai sikaja riska ar niecigo dalību maksu un biklajā cerībā viegli iedzīvoties naudā. Salīdzinot ar šiem «spēlmaņiem», drosmīgais kauliņu žvadzinātajs liekas daudz celaks. Apatiskais spānietis, kurš ,riskējot noliek uz galda savas zelta unces pret vienu ziloņkauliņa metienu, meksikāņu montē spēlmanis, kas riskēdams nomet savus dublonus pret katru apgrieztu karti, sava ziņa liekas šai riska pat krietnāki: viņu spele ir kaislība, un viņus aizrauj tas vilinājums. Bet Brauni, Siniti un Džounsi nevar sevi attaisnot pat ar kaislīgu aizrautību.

No visa liela azartistu bara visinteresantākie varbūt ir Misisipi kuģu karšu spēlmaņi. Es jau pastāstīju par viņu elegantajiem un greznajiem apģērbiem, bet ari bez tā viņos ir kaut kas no džentlmeņa, kaut kads bruņnieciskums atšķir viņus no pārējiem šīs «profesijas» pārstāvjiem. Savas dzives vētraino jaunības dienu laika man iznāca izdevība iepazīt ne vienu vien no šiem džentlmeņiem, un es nevaru noliegt, ka viņiem piemīt daudz kas cildināms. Daži no satiktajiem azartistiem pat izcēlās ar labdabīgām tikumiskajām īpašībām, lai gan viņu dzīves veids nesaskan ar vispārpieņemto puritānisko morāles standartu. Daži no viņiem ir augstsirdīgi un sirsnīgi ļaudis, kuri ir labsirdīgi ari sava rīcībā, un, kaut ari viņi skaitās no sabiedrības izraidītie taja pieņemto likumu dēļ, tomēr vispārējo humānisma atzīto rakstura īpašību dēļ par izraidītajiem viņus nevarētu uzskatīt; tie ir vīri, kuri nepieļautu un drosmīgi atspēkotu katru viņiem mērķēto, pat vismazako apvainojumu.

Protams, viņu vidu sastapu arī daudz tādu kā Čorlejs un Hetčers, kuri nemaz nelīdzinās tikko aprakstītajiem Rietumu azartistiem un, man liekas, bija kropls šo ļaužu grupas izņēmums.

Vel dažus vārdus ari par Amerikas spēlēm. īstā nacionāla spēle Amerikas Savienotajās Valstīs ir «vēlēšanas». Vietējās jeb štatu pašpārvaldes vēlēšanas dod iespējas noslēgt deri- bas tāpat ka apgabalu rīkotas zirgu skriešanas sacīkstes Anglija; bet prezidenta vēlēšanas, kas atkartojas ik pēc četriem gadiem, savā ziņā ir gluži tas pats, kas derbijs Anglijai. Milzīgās summas, kas šajos gadījumos pāriet no vienām rokām otras, un šo roku skaits var tiešam likties neticams. Ja butu iespejams veikt šo derību statistiku un noteikt īsto skaitu, tad par to milzīgo apjomu pārsteigtās justos pat visinformētākās Amerikas pilsoņu aprindas.

Ārzemnieki nespēj saprast to spēcīgo, satraucošo interešu cīņu, kas vēlēšanu laika pārņem visus Savienoto Valstu iedzīvotājus. To tiešam grūti aptvert tadā zemē, kur ļaudis labi zina, ka viena vai otra kandidāta ievēlēšana galu galā pavisam maz ietekmēs viņu materiālās intereses un labklājību. Taisnība, sacensību gars, kas valda starp partijām, un vislielākās «likmes» iegūšana — valstiskie pienākumi un posteņi, ko saviem piekritējiem piešķir un savstarpēji sadala uzvarētāja partija, — daļēji, bet ne pilnīgi izskaidro ļaužu aizrautību un ieinteresētību par vēlēšanu rezultātiem. Pēc manam domām, šo kaisligo satraukumu galvenokart izraisa pats derību speles azarts. Gandriz vai katrs otrais cilvēks, ar kuru satikos, bija noslēdzis derības— un pat vairākas reizes — par prezidenta vēlēšanu iznākumiem.

Prezidentu vēlēšanu derībās piedalās gandrīz katrs: ka nabags, ta bagāts, ka augstakās aprindas, tā zemākie slāņi, un tadeļ vēlēšanas Amerikā var uzskatīt par patiesi nacionālu spēli.

Piedalīšanos derībās par vēlēšanu rezultātiem neuzskata par kaut ko peļamu. So spēli neuzskata par profesionālu.

Šādam nolūkam ir diezgan daudz citu spēļu, un visizplatītākās ir karšu spēles. Biljards un kauliņu spēles ari ir iecienitas, sevišķi populārs skaitās biljards. Savienotajas Valstis pat niecigam ciematam sevišķi dienvidu un rietumu štatos — ir viena vai vairakas biljarda spē|u vietas, un amerikaņi var uzskatīt sevi par vislabakajiem biljarda spēlētājiem visa pasaulē. Sevišķi slaveni ir Luizianas kreoli.

Ļoti iemīļota un izplatīta ir arī ķegļu spele, un pat katrai pilsētai ir sava ķegļu aleja jeb bumbotava. Bet biljards un ķegļu spēle netiek uzskatītas par azartspēlēm. Pirmā ir vairak patīkams laika kavēklis, otra — jau tuvojas īstām sporta spēlēm.

No visam naudas spēlēm dienvidrietumos visiecienītākā ir faro jeb faraons. Ka jau norāda spēles nosaukums, tā cēlusies Spānijā un faktiski ļoti maz atšķiras no montē, un visti- camakais, ka to uz ŅUorleanu atveduši spāņi. Taču vienalga, vai tā bUtu vietējas izcelsmes vai ari aizgūta no citurienes, faraona spele ir izplatīta visās Misisipi ielejas pilsētās un ciemos, un šeit nav neviena kāršu spēlmaņa, kas neprastu un nebūtu aizrāvies ar faraonu.

Faraons ir diezgan vienkārša spēle. Luk, jums īss šīs spēles apraksts.

Speles galds apklats ar zaļu vilnas vai bieza flaneļa galdsegu. Uz tā divās rindas ar attēlu uz augšu izklātās visas četrpadsmit viena masta kārtis. Parasti kārtis pie galdsegas piestiprina, lai tas neizkustētos no savas vietas.

Tad «bankotajs» — (tā šini spele sauc bankas turētāju un kāršu dalitaju) — paņem palielai tabakdozei līdzīgu četrstūrainu kastīti. Tas lielums un veids ir tieši atbilstošs divu karšu komplektu ievietošanai. Parasti ši kastite ir no sudraba. Tikpat labi deretu ari no cita metāla pagatavota kastīte, bet profesionālie faraona bankotāji uzskatītu par apvainojumu ņemt rokās no vienkāršāka materiala dari- natu darbarīku. Šo kastīti lieto kāršu ievietošanai un iz- spelei no tās spēles laikā. Es neņemos siki aprakstīt un izskaidrot šīs noslēpumainas kastītes mehānismu; varu pateikt tikai sekojošo: kastite ir bez vāka un atvērta viena sāna, kur ari tiek iebīdīti karšu komplekti. Iekšpuse ir atspere, kuru nospiežot ar pirkstu bankotājs jeb kāršu dalītājs izmet vienu pec otras paciņās saliktās kārtis. Faktiski šī ierīce faraona spēlē nemaz nav tik nepieciešama, to var spēlēt ari bez jebkādas kastītes. Tad bankotajs uzmet kārti tapat vien no savas karšu paciņas, bet šādas ar atsperes mehānismu apgādatas kastītes uzdevums ir garantēt godīgu spēli, jo kārtis spēlētājiem nav redzamas, pirms mehānisms tas neizinet uz galda, un tade| neviens nevar kārtis ievērot un pazīt pēc kaut kadam iezīmēm. Eleganta kastite faraona spelētajiem ir katra bankotāja lepnums, un neviens profesionāls «faro bankotajs» bez tās nesēžas pie karšu galda.

Vispirms bankotajs — saukts ari par kāršu izmetēju ievieto kastītē divus labi sajauktus kāršu komplektus, tad uzliek uz kastītes kreiso plaukstu un, turēdams gatavība labo roku ar izstieptu ikšķi atsperes nospiešanai, pagaida bridi, kamēr daži spēlētāji uzliks zināmās vērtības naudas zirni uz kādas no galda izklatajām kārtīm. Karšu dalītājs jeb faro bankotajs faktiski ir vienīgais visu parejo spēles dalībnieku pretspēlētājs: viņš izmaksa jums jusu vinnestus un iebāž savās kabatas jusu zaudējumus. Likt uz kādu kārti var jebkurš spēlmanis, bet visi «liek» pret vienu pretspēlētāju-bankotaju. Lai vadītu šādu spēli, ban- kotājam, bez šaubam, jabut sava veida uzņēmējam, kas var ieguldīt faro banka vairākus tūkstošus un reizēm pat simttūkstošus dolāru. Gadās arī, ka nereti pec neveiksmīgas spēles faro banka «bankrotē» un paiet gadi, kamēr tās īpašnieks spej to atkal «nodibināt» un atgriezties pie vecās profesijas. Blakus bankotājam bieži sež viņa palīgs jeb krupjē. Viņa pienākums ir apmainīt naudu pret spēļu markām jeb žetoniem, izmaksat vinnestus un ievākt spēlmaņu pazaudētās summas, kuras vinnējis bankotajs.

Šinī spēlē izmantotās spēļu markas jeb žetoni ir apaļas dolara lieluma kaula ripiņas, uz kurām iegravēta to vērtība. Žetoni ir sarkanā vai zila krāsā. Ja kāds grib spēli pārtraukt, viņš atkal apmaina iepirktos žetonus pret naudu, pieprasīdams žetona uzradito vērtību.

Visvienkāršākā lieta faro spēlē ir pontešana — tas nozīme: nolikt naudu (vai attieeigas vērtības spe|u marku — žetonu) uz vienas no galda izklātām kārtīm. Jus varat izvēlēties jebkuru no trispadsmit kārtīm. Pieņemsim, ka jūs izvēlējāties dūzi un uzlikāt savu naudas zīmi vai žetonu uz tās. Dalitajs — bankotājs sāk karšu izspēli, respektīvi, izmešanu no kastītes. Pēc ikreizējas kārts izspēles tas uz mirkli apstājas, un, katner netiek izspēlēti pec kartas divi dūži, iznākums ir nezināms. Ja izspēlē vienu pec otra divus dūžus, tiek paziņots vinnētājs. Ja abi dūži parādas viena izspēlē, — vinnē bankotajs, ja izspēlē tikai vienu dūzi, bet otrs parādās nākošaja izspēlē, vinnētājs esat jūs — tas, kas lika uz dūzi. Jūs varat atkal likt uz dūzi, varat speles likmi pec vēlēšanās divkāršot vai pārvietot žetonu uz citu kārti. Sis izmaiņas jūs varat izdarīt jebkura speles bridi, tikai ne laika starp bankotāja pirmās un otras kārts izspēli.

Spēle, protams, turpinās neatkarīgi no tā, vai jus pontējat vai ne. Spē|u galdu ir ielencis spēlmaņu pūlis, viens liek uz vienu, otrs — uz citu kārti, daži vienlaikus uz divām vai vairākām kārtīm. Tā nerimtīgi klaudz žetonu kauliņi, šķind dolāri, tiek mainīta — saņemta un atdota nauda.

Faraons ir īsta laimes spēle. Te nav vajadzīga īpaša izveicība vai prasme. Bet jus droši vien, tapat kā daudzi citi, domāsiet, ka laimēt un zaudēt iespējas ir pilnīgi vienādas ka bankotajam, ta viņa pretspeletajam. Gluži ta nu vis nav. Speciāla karšu sakārtošana piešķir zināmu procentu vinnēšanas priekšrocību bankotajam, jo citādi faro spe|ti nami nevarētu eksistet. Un, ja kādu laiku laime šķiet no bankotaja novērsusies, ja vien viņš spej to pietiekami ilgi izturēt, beigas tomēr izrādīsies, ka viņš būs tas, kas apspēlēs jūs.

Un šis izredzes uzvarēt bankotajam ir visas spēlēs — faro, montē un krapsā, kur jāspēlē pret bankotāju. Bankotajs pat nenoliegs savas priekšrocības, bet paskaidros jums, ka šis viņa sīkais procentiņš ieguvuma ir jūsu samaksa par iespeju piedalīties spēlē. Bet esiet mierīgi, viņam izdevumi atmaksajas ar uzviju!

Tads ir faraons, un šai spēlē es biju nolēmis izmēģināt laimi vai nu iztukšot savu maku pilnīgi, vai iegūt nepieciešamo summu, lai izpirktu savu līgavu.

LVI nodaļa FARO BANKA

Mēs iegājām zālē. Te tiek spēlēts slavenais faro! Vienā zāles galā atradās spēļu galds. Mes nevārējām redzēt ne banku, ne bankotaju. Tos musu skatienam aizsedza dubulta spēlmaņu rinda — viena rinda sēdēja ap galdu, otra stavēja apkart galdam sēdošo aizmugurē. Azartistu vidū redzējām ari sievietes — gan pirmajā rinda sēdošas, gan kājās stāvošās, skaistas, pēc pēdējas modes ģērbušās, jautras sievietes, kuru bravūrīga uzvedība atklāja viņu nožēlojamo stāvokli sabiedrībā.

Ka jau d'Otvills bija paredzējis, spēle ritēja pilnā sparā. Spēlētāju stāja, viņu saspringtie skatieni, nerimtīgās roku kustības, noliekot uz kārtim riskētas summas, ziloņkaula speles kauliņu nemitīga klaudzēšana un dolāru šķindoņa, — viss liecināja, ka norit ļoti dzīva spēle.

Par galdu un griestiem nokarājās liela lustra, kas spoži apgaismoja spēlētājus.

Zāles vidū stāvēja otrs garš galds, bagātīgi servēts ar dažādām uzkodām. Tur bija auksts medījums, šķiņķis, mēle, čaļa gaļa ar salatiem, omāri; turpat ari kristāla karafes ar vīnu, konjaku un dažādiem liķieriem. Daļa šķīvju un glāzīšu jau bija lietotas, bet pārējie — tīrie— stāvēja kaudzītēs sakrauti un sarindoti, viss sagatavots, lai katrs, kas veļas, padarbojas ari ar nazi un dakšiņu. Ta bija faktiski viegla maltīte jeb vakariņas, ko par brīvu drīkstēja iebaudīt katrs, kas šeit ieradies spēlēt. Tāda ir Amerikas spēļu nama paraža.

Garšīgie uzkožamie nevilinaja ne mani, ne manu pavadoni. Neapstadamies mes pagajam šim galdam garām un devāmies tieši pie spēļu galda.

Nostājušies aizmugurē, mes pār priekšā stāvētāju pleciem paskatījāmies uz bankotaju un viņa pretspeletajiem.

Liktenīga sagadīšanas! Čorlejs un Hetčers!

Ja, tur mūsu priekšā, plecu pie pleca galda otrā pusē sēdēja abi blēži nevis kā vienkārši spēlmaņi, bet viens kā šīs speles bankotajs un otrs — viņa krupjē. Čorlejs turēja roka kāršu kastīti, kamēr no viņa pa labi sēdošais Hetčers rīkojas ar spēļu kauliņiem, dolāriem, banknotēm, kas, kaudzītes sakrautas, atradas viņa priekša uz galda. Pārlaiduši skatienus sēdošo spēlētāju rindai, mēs ieraudzījam arī trešo blēdi cuku tirgotāju. Tur viņš sēdēja, terpies sava ērti

krītošā audekla kreklā ar balto platmaļu cepuri galvā, sarunājās vienkāršotā fermeru valodā un ar plašu žestu meta uz kārtīm kauliņus, izturēdamies pret bankotāju un krupjē ka pilnīgs svešinieks.

Mes ar Eiženu pārsteigti saskatijamies.

Patiesībā izbrīnai nebija nekāda iemesla. Lai atvērtu spē|u namu, nav nepieciešams nokārtot nekādas formalitātes, nedz priekšdarbus. Vajadzigs tikai uzstādīt galdu, pārklāt to ar zaļu drebi un uzsākt spēli.

Visi trīs «mednieki» acīmredzot šeit jutās kā mājās. Braukšana ar kuģi viņiem droši vien bija tikai maza pārmaiņa dzīve, maza vasaras atpūtas un izklaidēšanas ekskursija. Tagad sezona sākās Ņūorleana, un viņi bija laikus atgriezušies. Tādēļ viņus šeit sastapt nebija nekāds pārsteigums.

Sākumā, šos vīrus ieraudzīdams, es tomēr jutos pārsteigts un tāpat arī mans pavadonis. Es pagriezos pret viņu un jau gatavojos teikt, ka bus labāk no šejienes aiziet, kad par cūku tirgotāju turētais blēdis pēkšņi, apkart skatīdamies, pamanīja mani.

—  Hello! Ārzemnieki viņš iesaucās, un arī viņa skatienā varēja redzēt pārsteigumu. Jūs šeitan?

Kā redzat, — es vienaldzīgi atbildēju.

Jauki! Jauki! Bet es jau nodomāju, jus esat pazudis. Kur jūs vispār bijāt? Kur iclīdāt? — viņš skaļi un bravūrīgi jautaja ļoti familiāra tonī, kas pievērsa man un Eiženam visas kompānijas uzmanibu.

- Nu-u . . . kur biju? — es atjautaju, cenzdamies savaldīties un apslēpt apvainojumu par šī nelieša vulgāro nekaunību.

Jā, — tieši to es gribētu zināt, — viņš nerimās.

—   Lūk, kā! Un tas jūs tik ļoti interesē?

—   O, ne . . . ne sevišķi, es tikai tā . . .

—  Ļoti priecājos, — es atcirtu, — jo man nav ne maza- kās vēlēšanās apmierinat jūsu ziņkāri.

Par spiti visai savai nekaunībai, nelietis mazliet apmulsa, jo visapkārt atskanēja skaļi smiekli, ko izsauca mana atklātā atbilde.

—   Nu, nu, arzemniek! — viņš ierunājās laipnaka tonī, kurā tomēr varēja sadzirdēt spītīgu īgnumu, — kādēļ jūs tik spurīgs; man šķiet, es negribeju nekādi jūs aizskart vai apvainot, bet jūs taču pats zināt, cik negaidīti jūs pamētāt mūsu kompāniju … Nu . . . bet kas man par to daļas . . . Jūs tagad laikam gribat piedalīties faro spele, vai ne?

—   Varbūt.

Labi. Faro, liekas, jauka spelite. Es šodien to pirmo reizi spēlēju. Bet joks paliek joks — te nu gan viss atkarīgs no laimes gadījuma, gandrīz tāpat kā spēlītē «paris vai nepāris». Man pašreiz laimējas.

To sacīdams, viņš pagriezās pret bankotaju un sāka pārkārtot savus spēju kauliņus.

Bankotājs sāka jaunu karšu izspēli, un pontētāji, uz brīdi mūsu dialoga laikā atrauti no spēles, atkal ar lielu interesi pievērsās mazajām naudas vai kauliņu kaudzītēm uz kārtīm.

Protams, arī Čorlejs un Hetčers pazina mani, bet viņi aprobežojās tikai ar pieklājīgu sveicienu, galvu pamājot, un apmainījas skatieniem, kas it kā teica:

«Viņš ir šeit! Nu, labi! Viņš neaizies no šejienes, nepamēģinājis atgūt savus zaudētos simts dolārus. Nu, droši vien! Par to nav jāšaubas.»

Ja viņi patiešām ta domaja, tad nebija maldījušies, jo, luk, ko taja bridi domāju es: «Savu naudu es varu pazaudēt vienalga kur — šeit vai citur. Spriežot pēc tā, ka tiek izspēlētas kārtis, blēdīšanās te gandrīz nav iespejama. Ari pontēšanas izkārtojums novērš šadu iespeju. Kad vinnē viens spēlētājs, otrs taja paša laika var pazaudēt, un tas nepieļauj bankotājam kaut kadu bledīšanos ar nepareizu karšu izspēli, ja ari viņš kaut kādi varētu krāpt. Tādēļ ar lielāku patiku nekā citi spēlēšu pret bankotāju un viņa krupjē — misteriem Čorleju un Hetčeru, jo, ja es gadījuma vinnēšu, man būs gandarījums saņemt atpakaļ naudu, ko šie kungi tik nekautrīgi man atņēma. Tātad — es spēlēšu šeit.»

—   Nu, ka jus domājāt, mesjē? — čukstus izteiktais jautājums, kas noslēciza manus apsvērumus, bija adresēts jaunajam kreolam Eiženam.

Viņš sprieda, ka es rīkojoties pareizi, un ieteica man palikt šeit un izmēģināt laimi, jo izredzes visur vienādās.

Tatad — es izņēmu piecu dolāru zelta monētu un uzliku uz dūža.

Neviens tam nepievērsa uzmanību, ne bankotājs, ne krupjē pat nepameta skatienu uz to pusi. Tik niecīga summa — pieci dolāri — nespeja uztraukt šo džentlmeņu rūdītos nervus, jo viņu kasi nemitīgi te samazināja, te papildināja desmit, divdesmit un pat piecdesmit dolāru summa.

Spēle turpinājās. Čorlejs izspēlēja kārtis aukstasinīgā mierā, kāds raksturīgs šī tipa ļaudīm.

Dūzis vinnē! — kāds iebļāvās, jo reizē no bankotāja kastītes izlēca divi dūži.

—   Vai atļausiet samaksāt jums ar čeku, ser? — jautaja krupjē.

Es piekritu, un blakus manam puserglim nostājās apaļa, plakana ziloņkaula ripiņa sarkanā krasā ar ciparu 5 centra. Es atstaju abus turpat uz dūža.

Bankotajs izmeta divas nākošās kārtis, un pēc brīža kopā izlēca atkal divi dūži, un manā īpašumā parnaca vēl divi sarkani spēļu kauliņi.

Es izliku uz kārts visus četrus, tagad divdesmit dolāru vērtība. Es nebiju ieradies šeit izklaidēties, mani šurp atveda pavisam citi nolūki — es gribēju iegūt naudu, un, ta ietekmēts, es nolēmu nezaudēt laiku. Un, ja laime būs man labvēlīga, es drīz vien bušu sasniedzis savu mērķi. Un, kad iedomājos mērķi, kura dēļ spēlēju, es nespeju vilcināties neziņā. Turklāt man bija pretīga ši rupja un piedauzīga kompānija, kas sēdēja ap galdu.

Spēle turpinājās, un pēc kada laika atkal no kastītes izlēca dūži. Šoreiz es pazaudēju.

Ne varda nebildis, krupjē savāca speles kauliņus un piec- dolāru zelta monētu un iebēra savā lakotaja kases kastītē.

Es izvilku maku un, izņēmis desmit dolāru zīmi, uzliku to uz dāmas. Es vinnēju. Es dubultoju likmi un atkal pazaudēju. Es vinnēju vēlreiz desmit dolārus — tad zaudēju — tad vēl viens zaudējums … un vēlreiz zaudējums … un tā, brīžiem zaudēdams, brīžiem vinnēdams . . . likdams uz kārtīm te kauliņus, te zelta monētas, es spēlēju, kamēr beidzot mans maks iztukšojās pilnīgi … es biju pazaudējis visu līdz beidzamajam centam.

LVII nodaļa PULKSTENIS UN GREDZENS

Es piecēlos un izmisis pievērsos d'Otvillam. Man nevajadzēja viņam sacīt ne vārda. Mans skatiens pauda tik dziļu izmisumu, ka tas butu pateicis visu, bet viņš, raudzīdamies man par plecu, bija sekojis spēlei un jau visu zināja.

—   Iesim, mesjē? — es jautāju.

Nē, vēl ne! Pagaidiet mazliet, — viņš teica, satverdams ar plaukstu manu elkoni.

—   Kade|? — es nesapratu. — Man vairs nav neviena dolāra. Esmu pazaudējis visu; to, protams, man vajadzēja tūlit saprast. Kadeļ lai mēs te paliktu vel ilgāk?

Es runāju mazliet paskarbi. Jaatzīstas, šim bridi jutos ārkārtīgi nikns. Un ne tikai tapec, ka biju zaudējis katru cerību par rītdienas iespejam, bet mani radās aizdomas, ka jaunais paziņa nav pret mani īsti godīgs. Viņa zināšanas par šiem vīriem, viņa padoms man, lai spēlēju šeit, nejaušā, bet gauži dīvainā atkalsastapšanas šeit ar tvaikoņa blēžu grupu un viņu neparasti veiklie gājieni, kas tik atri iztukšoja manu naudas maku, — visu šo apstakļu virkne zibenīgi ātri man iešāvās prata un izsauca aizdomas, ka d'Otvills mani apmanījis. Centos atcerēties ari mūsu pēdējo sarunu. Mēģināju atcereties arī, vai viņš neteica kaut ko vai pat tieši nenovirzīja mūsu ce|u uz šejieni. Protams, sākuma viņš man neieteica spēlēt, drīzāk gan pretojas manai iedomai iet uz spe|u namu. Es tiešām nespeju atcerēties ne vārdu, ne žestu, ar ko viņš butu pamudinajis mani sākt spēli. Drizak gan jāatzīst, ka viņš, ieraudzīdams šos vīrus pie karšu galda, izskatījās tikpat pārsteigts kā es.

Nu, bet kas par to? Pārsteigumu varēja arī veikli nospēlēt. Un tas ir pat ļoti iespējams. Un pēc mana pedejā piedzīvojuma ar cuku tirgotāju, kas tik veikli mani piešmauca, mani radās aizdomas, vai tikai misters d'Otvills nav firmas «čorlejs, Hetčers & Co» dalībnieks. Es jau strauji apgriezos, lai pateiktu viņam kaut ko pavisam asu, kad manu satraukto domu straume pēkšņi aprāvās un pagriezās pavisam citā virziena. Jaunais kreols staveja mana priekša, un viņa skaisto acu skatiens vērsās augšup mana sejā — viņš nebija tikpat garš kā es, tapec, lai ieskatītos man acīs, viņam bija jaraugās uz augšu. Viņš it kā gaidīja, kamēr pāries satraukuma mirkļa pārdomas. Viņa pretim pastieptaja roka kaut kas iemirdzējās. Tas bija naudas maks. Caur tā zīda pinumu es redzeju mirdzošas zelta monētas. Tas bija maks ar zelta naudu!

„ — Ņemiet, — viņš teica, un viņa sidrabainā balss maigi ieskanejas.

Es pēkšņi jutos dziļi apkaunots. Tik tikko spēju dabūt pār lūpām atbildi. Ja d'Otvills nojaustu, kadas domas man tikko bija iešāvušās prata, viņš saprastu, ka tas ir kauna sārtums, kas sakāpa man vaigos.

—   Nē, mesje! — es nomurmināju. Tas no jums parak augstsirdīgi. To es nevaru pieņemt.

—   Nu, nu! Kāpēc ne? Ņemiet, es jus ludzu, izmēģiniet laimi vēlreiz! Taisnība, Fortūna no jums pēdēja laikā novērsusies, bet jūs zināt, cik kaprīza šī dieviete. Tā var atkal jums uzsmaidīt. Ņemiet manu maku!

—   Es tiešām nevaru, mesjē! Pēc visa . . . Ak, piedodiet … ja jus zinātu . . .

—   Tādā gadījuma man būs jāspēlē jūsu vietā. Atcerieties, ar kādu noluku šeit ieradamies! Atcerieties Auroru!

—   Ak, vai! . . .

Skumja nopūta, kas izlauzās no manām krūtīm, bija vienīgā atbilde, pirms jaunais kreols pagriezās pret spēļu galdu un uzlika zelta monētas uz kārtīm.

Nostājos viņam blakus. Mani parņema satraukums, kura pārsteigums un sajūsma jaucās ar bailēm par speles iznākumu.

Kādas viņam mazas, baltas rokas! Cik brīnišķīgs gredzens ar dārgakmeni uz pirksta! Dimants! Ka iedzalkstī- jas iekāre spēlmaņu acis, kad jaunekļa roka slīdēja pēc kāršu rindām. To pamanīja gan Čorlejs, gari Hetčers. Es ievēroju, cik dīvainus skatienus pārmijā abi bieži, kā arī to, cik galanti laipni viņi izturējās pret Eiženu. Sapratu, ka d'Otvills ieguvis viņu cieņas pilno attieksmi ar lielajām likmēm. Ar uzsvērtu uzmanību viņi izsauca kārtis, ja Eižens vinnēja, un ar iztapīgu centību pasniedza viņam spēļu kauliņus. D'Otvillam pašreiz piedereja visu uzmanība. Oho! Cik viltīgus un pieglaimīgus, iekārē iekvēldinošus skatienus tam zibina skaistules! Nav nevienas, kura šī dzirkstoša dimanta dēļ nevēlētos dāvāt viņam savu milestību.

Saspringtā uzmanībā — vel vairak uztraucies, neka spēlēdams pats, — es vēroju Eižena spēli. Patiesība ari pašreiz noritēja mana spēle. Viņš spēlēja manis dēļ. Šis augstsirdīgais jauneklis riskēja ar savu zeltu manis dēļ.

Man nenācās ilgi mocīties šaubās un neziņa. Drīz vien Eižens sāka zaudēt, viņš zaudēja reizi pēc reizes. Ieņēmis manu vietu pie galda, viņš it kā bija pārņēmis ari manu neveiksmi. Viņš zaudēja gandrīz katru reizi, un cits pēc cita zelta gabali ieripoja bankas kasē, kamēr jauneklis uzlika uz kārts savu pedejo zelta monētas gabalu. Vel viena bankotāja izspēle, un arī pēdējais dolārs nošķindot iekrita krupjē bankas kaste.

Nāciet, d'Otvill! Iesim projām! — es čukstēju, pieliecies viņam tuvāk un satverdams viņa roku.

—   Par cik jūs vērtējat šo? — pēkšņi viņš, mani neievērodams, jautāja bankotajam. — Par cik, ser?

To sacīdams, viņš noņēma no kakla zelta ķēdi ar pulksteni.

Nojauzdms viņa nolūku, es vēl neatlaidīgāk sāku lugt viņu iet projām. Es vēl sirsnīgāk atkartoju savu lūgumu, bet veltīgi. D'Otvills savukārt velreiz stingri noprasīja Čorlejam, cik viņš dotu par tādu pulksteni.

Čorlejs acīmredzot bija vīrs, kas izšķirošā brīdī gari neruna.

—   Simt dolāru, — viņš teica, — simts par pulksteni un vēl piecdesmit par ķēdīti.

—   Lieliski! — iesaucas kāds no spēlētājiem.

Pulkstenis, tapat kā ķēde, ir daudz vairāk vērti!

nomurmināja cits.

Jā, reizēm pat visrūdītāko blēžu sirdis ir vēl saglabajušās cilvēciskas jūtas. Ja kads paspēlē, galvu nezaudēdams, viņa aukstasinīga izturēšanas izraisa citos simpātijās un līdzjūtību. Ta arī šoreiz atskanēja viens otrs atzinīgs jaunajam kreolam mērķēts vārds, kad viņš paspēlēja visu savu naudu.

—   Jā, šis pulkstenis un ķēdīte tiešām maksa daudz vairāk, — teica kāds galda gala sēdošs slaids tumšmatis ar ūsām. Viņš savu piezīmi izteica stingrā, daudznozīmīga toni, ar to pievērsdams Corleja uzmanību.

—   Atļaujiet to vēlreiz apskatīt, — teica Corlejs, izstiepdams roku pari galdam uz d'Otvilla pusi, kurš vēl joprojām turēja pulksteni saujā.

Tagad Eižens nekavēdamies pasniedza pulksteni Čorlejam, kas atvēra apvalku un sāka aplūkot ta mehānismu. Tas bija ļoti elegants pulkstenis ar smalku ķēdīti un izskatījās pec dainu pulksteņa. Tas tiešam bija daudz vairāk vērts, nekā Corlejs par to piesolīja. Bet cūku tirgotājs acīmredzot bija citās domās.

—   Simt piecdesmit dolāru. . . tā taču liela nauda, — viņš, vārdus gari stiepdams, norūca. — Ja, krietna kaudze naudas, man šķiet. Neesmu šādu smalku lietu pazinējs, bet es domāju, ka šis pulkstenis ar ķēdi nav vairak vērts.

Mu|ķības! — reizē iesaucas vairākas balsis. — Tas ir vismaz divi simti dolāru vērts. Paskatieties, cik tur akmeņu!

īsi un skarbi Corlejs izbeidza sākušās valodas.

Labi, ser! — viņš noskaldīja. — Es gan nedomāju, ka pulkstenis ar visu ķēdi ir vairāk vērts, nekā es piedāvāju, ser. Bet, tā kā jūs gribat atgūt savu zaudējumu, man nav iebildumu dot par ķēdi un pulksteni divi simti dolāru. Vai tas jūs apmierina?

Turpinām spēli! — izmeta jaunais kreols, kurš acim- redzot jau bija kļuvis nepacietīgs. Saņēmis pulksteni atpakaļ no Corleja rokas, viņš uzlika to uz vienas no kārtīm.

Pēc dažam sekundēm Čorlejs pavisam leti bija ieguvis dārgo pulksteni. Tas viņam maksāja tikai trīsreizēju kāršu izmetienu, sešas kārtis nogulās uz galda, un pulkstenis iegūlās Čorleja kasē.

—   Un cik par šo?

D'Otvills novilka no pirksta gredzenu un pazibināja to bankotaja ieplesto acu priekšā.

Es mēģināju vēlreiz iejaukties, bet mani iebildumi palika bez ieveribas. Bezcerīgi bija censties atturēt spēlē iekaisušo kreolu! Tas bija zelta gredzens ar dimanta akmeni. Faktiski filigrānā zelta ietvara bija iestrādāti vairaki dimanti. Arī gredzens, tapat ka pulkstenis, vairāk līdzinājās damu rotas lietai, ne kungu gredzenam, un es dzirdēju apkart sēdošos izmetam diezgan dzēlīgas un zobgalīgas piezīmes: «Sim jaunajam skaistulim droši vien ir kada bagāta miļaka», «Nospēlēs šo gredzenu, uzdāvinās viņam citu» un tamlīdzīgi.

Tam vajadzēja būt ļoti vērtīgam gredzenam, jo Čorlejs pec rūpīgas apskates piesolīja par to četri simti dolāru. Garais tumšmatis galda galā atkal iejaucās un novērtēja to par pieciem simtiem dolāru. Pārējie atbalstīja melnīgsnējo ūsaini, un bankotajs beidzot bija spiests piekrist un solīt piecus simtus dolāru.

—   Vai velaties par to spē|u markas, ser? — bankotājs jautāja d'Otvillam, — vai ari liksiet visu uz vienas kārts?

—   Uz vienas, — skanēja atbilde.

Nē! Nē! — d'Otvillam labu vēlēdamas, iesaucās vairākas balsis.

—   Visu uz vienas kārts! stingra un noteikta atskanēja atbilde. — Es lieku gredzenu uz dūža.

—   Kā velaties, ser, — vesa vienaldzība noteica Čorlejs, atdodams kreolam gredzenu.

D'Otvilla slaidie pirksti satvēra dārgo gredzenu un uzlika to uz dūža, paša kārts vidu. Sini brīdī tā bija vienigā likme uz spe|u galda. Pārējie spēlētāji neviens nepiedalījās, bet ar saspringtu interesi sekoja, kā beigsies šis gājiens.

Čorlejs saka izmest kārtis no kastītes. Katru kārti pavadīja satraukuma trīsas — visi gaidīja paradoties vajadzīgo karti. Satraukums auga augumā, kad pār mistiskās

kastītes malu parādījās dūža, divnieka vai trijnieka kārts balta mala.

Aizritēja krietns laika sprīdis, kamēr viens pec otra para- dījās divi dūži. Likās, uz kārts gulošā milzīga naudas summa, it ka apzinādamās savu svarīgumu, ilgi novilcināja rezultāta parādīšanos. Beidzot viss izšķīrās. Dūzis zaudēja, un dārgais gredzens nogulās blakus pulkstenim krupjē bankas kaste.

Satvēris d'Otvilla roku, es aizvilkti viņu no galda. Šoreiz viņš sekbja nepretodamies, jo viņam vairs nebija ko zaudēt.

— Nu, kāda tam nozīme? Vai nav vienalga! — viņš jautri izmeta, kad mēs kopā izgājām no spē|u zāles. — Ak, ja! viņš pēkšņi pavisam citādā tonī turpinaja. — Tomēr nav vienalga! Jums un Aurorai tas nav vienalga!

LVIII nodala ZAUDĒTAS CERĪBAS

Cik patīkami bija iznākt no šīs karstās elles svaigā nakts gaisā, dienvidu nakts maigajā mēnesnīca. Citos apstāk|os es būtu bijis sajūsmā, bet pašreiz manu nomākto sirdi siltā, gaišā nakts nespēja iepriecināt.

Ari mans pavadonis juta man līdzi un izskatījās ļoti sarūgtināts. Viņa mierinošie vārdi mani mazliet ietekmeja; sapratu, viņš saka tos sirsnīgā līdzjūtībā. Vēlēšanos man tiešām palīdzēt viņš tikko bija pierādījis ari ar savu rīcību spe|u zālē.

Kada brinišķiga nakts! Spožais meness it ka šūpodamies slīdēja garām skrejošajiem mākoņiem, kuri kā viegls mežģīņu plīvurs sedza košās, tumšzilās Luiziānas debesis. Klusajas ielās rota|ājās viegla vēja pūsmas. Skaista, bet parak maiga un liega nakts. Manai dvēseles noskaņai atbilstošāka butu vētras un negaisa nakts. Ja! — tumši vētrā au|ojoši mākoņi, ugunīgas zibens strēles un pērkona grāvienu šķeltas un dārdinātas debesis, vēja auri un lietus lāses! īsta viesuļvētra, līdzīga tai, kas plosijās manās krūtis!

Kaut gan mes atradamies tikai dažus so|us no viesnīcas, kurā es dzīvoju, mēs neapstājamies un gajam tālāk. Daudz labāk mēs abi jutāmies ārā zem klajas debess, ari sarunāties tā varēja vislabāk. Miegs un atpūta likās tāla un nevajadzīga man un arī Eiženam. Izgājuši vēlreiz cauri visām māju rindām gar ielas malu, mēs atkal, nedomadami, kurp ejam, bijām pagriezušies «Purva» virzienā.

Labu bridi so|ojām viens otram cieši blakus, ne vārda neteikdami. Musu domas virpu|oja ap vienu un to pašu temu — ap rītdienas notikumiem. Faktiski tā vairs nebija rītdiena, bet jau šodiena, jo lielais katedrales pulkstenis jau bija noskandejis pusnakts stundu. Un pulksten divpadsmitos diena sāksiēs lielā vergu izpārdošana. Pēc divpadsmit stundām utrupnieka āmurs noklaudzinās manas līgavas pārdošanu.

Musu ce|š iegriezās Selroudas' šosejā, un driz vien zem musu so|iem saka čirkstēt un brikšķēt lūstošie gliemežvāki, kas it kā izkaisīti lielā daudzuma gulēja uz ceļa. Ši apvidus ainava vairak atbilda manas dvēseles noskaņojumam un domam. Visapkārt slejas un liegā vēsmā viegli šūpojās tumšās, nopietnās cipreses — skumju simbols,— vēl drūmākās tās vērta baltās sūnas, kuru garas bārkstis ka līķauts nokarajās no augšējiem zariem līdz lejai.

Šeit dzirdamas skaņas patikami atbalsojās manās ausis; melanholiskais purva pūces «kū-uvū-u-a» sauciens; ska|ā meža circeņu un cikāžu sisinašana; zvanu vardes nopietnais «tong-tong», liela krupja skarbā trompete un pāri gal- vam aizlidojošā milzu sikspārņa spalgais sauciens — viss sajaucās mežonigā nakts koncerta, kas citos apstākļos man liktos pretīgs, bet šoreiz skanēja ap mani kā skumji priecīga un pat mazliet sirdi nomierinoša muziķa.

Un tomēr ta nebija vel vistumšākā un drūmākā stunda. Daudz sāpīgāki pārdzīvojumi mani vēl sagaidīja tuvējā nākotnē. Nezinu kādēļ, bet par spiti visam bezcerīgumam es tomēr cerības vēl nezaudeju. Tik tikko jaušams gaismo- jas šis cerības stariņš, tomēr tas pasargāja mani no galīgā izmisuma.

Priekšā, šķērsam pār ceļu parkritis, gulēja cipreses stumbrs. Mes apsēdāmies uz ta.

Kopš iznākšanas no spēļu elles mēs bijām pateikuši viens otram tikai paris vārdu. Es visu laiku domāju par rītdien gaidāmajiem notikumiem, un ari mans jaunais pavadonis, kuru es tagad uzskatīju par īstu un patiesu draugu, domas kavējās rītdienā.

Kada augstsirdība pret mani, gandriz nepazīstamu cilvēku! Kāda pašaizliedzība! Ak, toreiz es vēl nemaz nezināju, cik liela un ceļa bija viņa pašuzupurēšanas.

1 Shell Road Gliemežvāku ce|š (angl.).

—     Man pašreiz atlikusi tikai viena cerība, — es ierunājos, — ka rītdienas, pareizāk gan jasaka, jau šodienas pasts atnesīs man gaidīto vēstuli. Ta vel var paspēt laikā, jo pasts parasti pienāk ap desmitiem rītā.

—    Jā, protams, — atbildēja mans pavadonis, acīmredzot parak savās domās iegrimis, lai pieverstu uzmanību tam, ko es runāju.

—     Bet, ja nu tas nenotiks, — es skaļi turpināju savas pārdomas, — tad vispēdejā cerība, ka tas cilvēks, kurš viņu rīt nopirks, piekritīs viņu vēlāk pārdot man. Vienalga par kādu cenu, es . . .

—     Ak! — mani pēkšņi, it ka no savām pārdomām atmozdamies, partrauca d'Otvills. — Tieši tas mani baida . . . un tieši par to es pašreiz domāju … Es baidos, mesje . . . es baidos . . .

—   Ludzu, turpiniet!

—     Es baidos, ka tas, kas nopirks Auroru, negribes viņu atkal pārdot.

—   Kādēļ gan ne? Vai tad liela summa . . .?

Ne! Nē! Man liekas … es baidos, ka tas, kas viņu nopirks, neatdos meiteni vairs ne par kādu cenu.

—   Oho! Kādēļ jūs ta domājat, mister d'Otvill?

—   Man ir aizdomas, ka viņu nopirks kāds vīrs, kurš . . .

—   Kurš?

—   Misters Dominiks Gajars.

—   Ak dievs! Gajars! Gajars . . .

—    Jā, spriežot pēc tā, ko jūs man stāstījāt un . . . ari pec tā, ko pats zinu par misteru Dominiku Gajāru . . .

—   Gajārs! Gajars! Ak dievs!

Es spēju vairs tikai vaimanat. Tas, ko pasacīja Eižens, man gandrīz laupīja valodu. Likās, es sāku pilnīgi sastingt, nespeju vairs pat sakarīgi domāt. Likās, man tuvojas briesmīga nelaime un man nav spēka ne bēgt, ne to atvairīt.

Dīvaini, ka man pašam tas agrak nebija ienācis prata. Nezinu, kadeļ biju iedomājies, ka kvarteroni nopirks kads parasts pircējs, kurš to atkal izdevīgi ar lielu peļņu pārdos, varbūt par milzu summu, bet tomēr pārdos, un es biju sagatavojies katrā ziņa nopirkt Auroru, tiklīdz man būs nauda. Savādi, nekad es neiedomājos, ka šis pircējs varētu būt Gajārs. Jā . . . kopš ta brīža, kad uzzināju par muižas bankrotu un vergu pārdošanu izsolē, es jutos tik satraukts, ka ne mirkli nespēju nodoties mierīgām pārdomām un apsvērumiem.

Ja, tagad tas bija skaidrs. Gandriz neapšaubami, bet, varētu teikt, pilnīgi droši Gajārs k|ūs par Auroras saimnieku. Jau nakošaja naktī viņas ķermenis piederēs viņam. Bet viņas dvēsele … Ak dievs! Vai esmu nomodā? . . . Vai varbūt tas ir briesmīgs sapnis?

Es jau nojautu to agrak, — turpinaja d'Otvills, — un, ja at|aujat, varu jums mazliet pastāstit par šis ģimenes vēsturi, par Eiženiju Bezansoni . . . par Auroru . . . un šo to par advokatu Gajaru. Jau agrak man bija aizdomas, ka Gajārs grib k|ūt par Auroras īpašnieku. Un, kad jūs man pastāstījāt par notikumu viesistaba, man vairs nebija ne mazāko šaubu par šī nelietīgā kunga nodomiem. Cik zemiski!

—   Zinu vēl ko vairāk, — turpināja d'Otvills, — kas pierāda, ka runāju pamatoti. Uz kuģa atradās kads vīrs, kuru jus droši vien neievērojāt. Šis cilvēks ir vienmēr Gajāra aģents līdzīgos darījumos. Tas ir neģeru tirgotājs — īsti atbilstošs savam amatam. Un droši vien viņš atbrauca ar tvaikoni uz pilsētu, lai piedalītos vergu pardošanā un Gajāra uzdevuma nopirktu nabaga meiteni.

—   Bet kadeļ? — es iejautajos, ķerdamies vel pie pēdējā cerību salmiņa. — Ja Gajārs patiesi grib iegūt Auroru savā īpašumā, kādēļ viņš to nenopirka atklāti, bet pie|āva tās pārdošanu vergu tirgū publiskā izsolē?

—   To prasa likums. Bankrotējušas muižas vergi jāpārdod vairaksolišana atklata utrupe. Bez tam, mesje, lai ari cik zemisks ir Gajars savā raksturā, viņš pats sevis dēļ neuzdrošinās rīkoties tā, kā jūs tikko minējāt. Šis vīrs ir liekulis caurcaurēm un pat sava nekrietnība negrib pasaulei paradīt sevi īsta gaisma. Jus neticesiet, bet sabiedriskajas aprindās, kuras apgrozas Gajars, daudzi uzskata viņu par labu cilvēku. Un viņš neuzdrošinās atklāt savus zemiskos nolūkus un tādēļ varbūt pats ūtrupē neparadisies. Lai nesaceltu traci, viņš savā vietā sūta vergu tirgotāju, kas nopirks Auroru it ka sev. Luk, cik nelietīgi un nekrietni!

Es nespeju to aptvert! Ak dievs, ko darīt, lai glābtu Auroru no ši briesmīgā cilvēka? Ko darīt manis . . .

—   Tieši pašreiz un arī visas pēdējas stundas līdz šim bridim.es domāju par to, — d'Otvills mani atkal pārtrauca.

Bet, saņemieties, mans draugs! Vel visas cerības nav zudušas! Ir vel viena iespeja, ka izglābt Auroru. Vel viena cerība atlikusi . . . Ak, vai! Ari es esmu pārdzīvojis tādus brīžus … ari es esmu juties nelaimīgs . . . bezgala nelaimīgs … un izmisis. Bet ne tagad par to var runāt. Neat

cerēsimies manas bēdas, tam pašreiz nav laika. Ir jādomā par jums. Varbūt kādreiz nākotne jums būs vēlēšanās dzirdēt kaut ko par mani un manām bēdām. Bet tagad ne vārda par to! Aurorai vēl ir viena iespēja izglābties, un jūs abi vel varat k|ūt laimīgi. Tā tam jābūt! To esmu stingri nolēmis! Tas, protams, liksies nepratigs solis, bet neprātīgs taču ir viss šis notikums. Pietiek . . . mes nedrīkstam ne mirkli kavēties . . . Man jāiet, bet jūs dodieties uz viesnīcu atpūsties. Pulksten divpadsmitos diena satiksimies. Divpadsmitos esiet Rotondā. Labu nakti! Sveiki!

Ne|audarns man prasīt nekādus paskaidrojumus par savu pēkšņo un dīvaino rīcību, negaidīdams ari atbildi uz savu atvadu sveicienu, jaunais kreols aizsteidzas, iegriezās kāda šaura ieliņa un drīz vien izzuda manam skatienam.

Pārdomadams viņa pēdējo nesakarīgo vārdu birumu un solījumus, viņa savādo izskatu un izturēšanos, es lēnam soļoju uz viesnīcas pusi.

Neizģērbies iemetos gultā un, protams, ne mirkli acis neaizvērdams, gaidīju rītausmu.

LIX nodaļa ROTONDA

Tūkstošiem bezmiega nakts šaubas un izmisumā degošas domas un pārdomās, tūkstošiem cerību — pazibošu, aizslīdošu; simtiem tvertu un atraidītu teorētiski iespejamu plānu — tada bija mana satrāuktā nomoda nakts. Un tomēr, kad ausa rīts un manas acis apžilbināja zeltainie saules stari, es' vēl nezināju, ko iesākt un ko darit. Visas cerības saistījās tikai ar d'Otvillu, vienīgi no viņa es gaidīju palidzibu, jo vairs nespeju ticēt, ka pasts pienāks laika.

Tomēr, lai būtu par to pilnīgi pārliecināts, kad pienāca rīts, es devos uz «Brauns & Co» bankas kantori. Noraidoša atbilde, ko tur saņēmu, mani vairs nesarūgtināja: es to jau biju paredzejis. Kad gan vispār kritiska bridi esam savlaicīgi saņēmuši naudas sūtījumu? Lēnām ripo zelta monētas, parak lēni pārslīd no rokas rokā, un nelabprāt kads no tam šķiras. Naudai vajadzēja pienākt ar parasto pastu, tomēr mani draugi — tur, mājās, — kuriem uzticēju kārtot tnanas finansu lietas, acīmredzot bija aizkavējušies.

Nekad neuzticiet savu naudas lietu kārtošanu draugam. Nekad nerēķinieties, ka laika pienāks ari paziņojuma

vēstulē par naudas sūtījumu, ja to apņemies rakstīt jūsu draugs. Tā es teicu sev, iznakdams no «Brauns & Co» bankas nama.

Kad es iegriezos Rue Sl. Louis ielā, pulkstenis jau radīja divpadsmito stundu. Es vairs neatgriežos viesnīcā, bet devos tieši uz Rotondu.

Mana spalva nav spējīga aprakstīt tās tumšās, sāpīgās izjūtas, kas mocīja manu dveseli, kad iegāju šīs plašās telpas kupola ēnā. Neatceros vēl kādreiz pārdzīvojis tik smagu bridi. Esmu stāvējis zem grandiozas katedrāles griestu velvēm, un dziļā pietātē notrīsēja mana sirds tur izjustā svētuma priekšā. Esmu staigajis pa valdnieka pils zeltītajiem saloniem, kur manī pamodas gan līdzjūtība, gan nicinājums līdzjūtība pret vergiem, kas ar asinssviedriem ir slacījuši šo zeltīto mirdzumu, un nicinājums pret pilīs valdošo lišķību, kuru jutu ap sevi. Ar sāpēs sažņaugtu sirdi esmu apmeklējis drūmas cietuma kameras, bet neatceros, ka būtu gadījies redzēt vietu, kura, manam skatienam pavērusies, atstātu tik drausmu iespaidu.

Ta nebija svēta vieta. Tieši pretstats. Es stāvēju nelietības un nozieguma aptraipītā vietā — vietā, kur notiek kaunpilnakie noziegumi: es atrados bēdīgi slavenaja Ņūorleānas vergu tirgū, vietā, kur pērk un pārdod cilvēka ķermeni un ari cilvēka dvēseli.

Cik daudz varmacības, cik sāpīgu šķiršanos redzējušas šīs sienas! Te cietsirdīgi šķira vīru 110 sievas, te māti atrava no bērna. Cik bieži rūgtas asaras ir slacijušas šo marmora grīdu, cik bieži zem šīm katedralei līdzīgajam, augstajam velvēm atbalsojušās sāpju nopūtas un izmisušas sirds kliedzieni!

Atkārtoju — manu sirdi, ieejot šai plašaja zālē, pārņēma nekad neizjusta tumšu, mokošu sāpju sajuta. Nebrīnieties par drūmajam domām un izjutām, kas pārņēma mani, ieraugot to, kas pavērās manā priekšā!

Jūs, protams, gaidāt, lai es aprakstu šo ainu. Man jāsarūgtina jus — es nespēju to aprakstīt! Ja es būtu ieradies kā parasts vērotājs, aukstasinīgs notikumu aculiecinieks un reportieris, es varētu ievērot pat sīkumus un jums tos pa- stastit. Bet jūs taču zināt, ar kādam jūtām sirdi es ierados tur. Un prātā man bija tikai vienvienīga doma, manas acis meklēja tikai vienvienīgu cilvēku, un tadel es nespeju vispusīgi noverot visu, kas tur norisinājās.

šo to es atceros. Atceros, ka Rotonda — ka jau norāda tas nosaukums — bija milzīgi plaša, apaļa telpa, kuras grīda izklāta marmora plāksnēm. Telpu sedza spraīšļoti griesti un apņēma baltas sienas. Sienās nebija logu, bet gaisma ieplūda no augšas kupola. Viena zāles mala pie sienas uz paaugstinajuma atradās galds vai tribīne un blakus tai iegarens, no akmens izkalts bluķis. Nebija grūti nojaust šo divu priekšmetu nozīmi.

Gar vienu sienas malu stiepās ietvei līdzīgs paaugstina- jums jeb akmens sols. Arī šī sola nozīme bija bez vārdiem saprotama.

Kad es iegāju zāle, tur bija sapulcējušies daudz ļaužu. Tur atradās visu šķiru un visu vecumu ļaudis. Tie stāvēja grupas un sarunajas, ka to medz darīt kopa sanākuši ļaudis, kas kārto darījumus kāda ceremonijā vai svētkos, un, gaidīdami izsoles sakumu, šo to parsprieda. Pēc pūļa izturēšanās skaidri varēja redzēt, ka tas, ko viņi gaidīja, neizraisīja viņos nekādās dziļākas izjūtas. Likās, viņi sapulcējušies kāda jautrā pasākuma, kā par to liecinaja parupjie joki, neverigie žesti un brīžam zāli paršalcoši, dārdoši skaļi smiekli.

Tikai kada atsevišķu cilvēku grupa pievērsa sev uzmanību ar savu krasi atšķirīgo izturēšanos pārējo vidu. Tie sēdēja uz garā akmens sola pie sienas vai stāvēja blakus tam un, acis noduruši, raudzījās grīdā. Daži, pie sienas piespiedušies vai pieplakuši, nejūtīgi blenza savā priekšā. Viņu melna vai bruņā sejas krāsa, kuplie sīksprogainie mati, kas sedza pakaušus, viņu raupjie sarkanās ādas apavi, vienkāršie, no lētā kokvilnas vai džinsu audekla šūtie «melno» apģērbi, kuri ar katalpas koka sulu nokrāsoti brūnganā kanēļa mizas krāsā, — visas šīs raksturīgas auguma un apģērbu pazīmes krasi atšķīra šos cilvēkus no pārējiem, kas pulcējās zālē. Tie izskatījās kā citas pasaules dzīvās būtnes.

Pat neievērojot šo cilvēku apģērba un adas krasas atšķirību, viņu īpatnējos sejas vaibstus — pabiezās lupas, augstos vaigu kaulus un sīksprogainos matus —, būtu viegli pateikt, ka uz akmens sola sēdošie sabiedriskā stāvokļa ziņā atšķīrās no tiem, kas lepni soļoja pa marmora grīdu, skaļi sarunājās un priecīgi smējās. Apkartstaigājošie jutās kā uzvarētāji, turpretī tumšadainie sēdēja mēmi un nekustīgi uz akmens sola, viņu sāpēs sastingušajos, lejup vērstajos skatienos un drūmajās sejās bija redzama verdziska nospiestība. Vieni bija kungi, otri - vergi. Uz akmens sola sēdēja Bezansonu plantācijas vergi.

Vairums klusēja, bel daži čukstot sarunājās sava starpā. Visi izskatījās satraukti. Matēs sēdēja, apkampušas savus mazu|us ar tumšādainajām rokām un, tos pie krūtīm pieglaudušas, čukstēja tiem mierinājuma vārdus un pulējās apklusināt raudošos. Reizem, kad matēs sirds sāpēs un bailēs sažņaudzās, pari tumšajiem vaigiem noritēja lielas asaru lāses. Izkaltušām, sāpēs degošām acīm uz viņiem raudzijas tevi, un viņu stingrajos, bezpalīdzīgajos skatienos un drūmajās sejas bija lasams izmisums un padevība liktenim, jo viņi apzinajas, ka nav spejigi pretoties tam, ko par viņiem lems apkartstaigajošie bezsirdigie nelieši.

Tomēr ne visi izskatījās tik bezpalīdzīgi drūmi. Daži jauni vergi, gan zēni, gan meitenes, atšķīrās no citiem ar raibiem, košu krasu apģērbiem, kas greznoti ar volaniem, kruzuļiem un lentem. Jaunie vergi, liekas, nebaidījās no ta, kas viņus sagaida turpmāk. Daži izskatījās pat priecīgi, tie jautri čaloja un smējās, sarunādamies savā starpa un brīžiem par- midami dažus vārdus ari ar tuvuma esošajiem baltajiem. Saimnieku maiņa nebaidīja viņus, un, ja atceresimies, kā pēdēja laikā pret viņiem izturējās Larkins, tad kļūst saprotams, ka daži uz šo pārmaiņu raudzījās ar cerību un klusu prieku. Tie bija plantacijas jaunie švītīgie puiši un dzeltenas skaistules. Varbūt viņi cereja, ka tiem at|aus palikt pilsēta, par kuru viņi tik bieži un tik daudz bija dzirdējuši, un domāja, ka varbūt tos sagaida gaišaka nākotne. Grūti iedomāties, ka turpmākā dzīve varētu but vel smagāka par neseno pagātni.

Es parlaidu skatienu dažādajam |aužu grupām, bet manas acis nekur ilgi nekavejas: uzmetis ātru skatienu, es pārliecinājos, ka Auroras nav neviena pulciņa. Un kļūdīties, neieraudzīt Auroras seju viņu vidu bija neiespejami. Nē! Viņas šeit nebija. Ak, paldies dievam! Man vismaz aiztaupīts pazemojums ieraudzīt viņu šim pūlī! Bet kaut kur tuvuma viņa droši vien atradas un tiks ievesta, kad pienāks viņas kārta.

Man bija grūti pat iedomāties, ka butu jāredz Aurora šeit, izstādīta rupja pu|a apskatei, ka viņai japacieš apvainojošie skatieni un varbūt pat-rupjas, aizskarošas piezīmes.

Un tomēr man bija jāpārdzīvo šis smagais pārbaudījums.

Es neuzdrošinājos tuvoties vergiem, lai tie neieraudzītu mani. Es zināju, cik neapvaldīti viņi izturas jūtu izpausmē un kādas tam butu sekas. Viņi saņemtu mani skaļiem sveicieniem, un dedzīgie lugumi pievērstu man visu parejo uzmanibu.

Lai no tā izvairītos, es turējos vairāk balto ļaužu grupu aizsegā, visu laiku vēroju ieejas durvis un gaidīju d'Ot- villu. Viņš bija mana beidzama un vienīgā cerība.

Es nevi|us novēroju visus, kas ienāca Rotonda vai izgāja arā. Protams, šeit apgrozījās tikai vīrieši, bet no visda- žādākam sabiedrības aprindām un tikpat atšķirīgi izskatā. Tur naca tipisks vergu tirgotājs, garš kalsnējs puisis ar asiem sejas vaibstiem, nevērīgi ģērbies platos svārkos un no(ukušā platmalē, rupjos ādas zābakos ar sapīto pa- tagu — govsadas pletni, viņa amata raksturīgo darbarīku, rokā.

Ass kontrasts šim nevīžam bija jaunie, eleganti ģerbu- šies kreoli — vīnsarkanos vai koši zilos svārkos ar zeltītām pogām, kuplās, jostas vieta iekrokotās biksēs, gamašās, vieglos kreklos ar mežģīņu žabo un dimanta podziņām.

Vecākiem kreoliem bija šauras, dzeltenbrūnas bife|ādas bikses un tadas pašas nankina žaketes. Sniegbaltos, īsi apcirptos matus sedza Manilas vai Panamas platmales.

Pūlī grozījās arī amerikāņu tirgotāji no Poidrasas vai Copitoulas ielām, no Kampas, Ņūlevijas, Sentčārlzas; tie atšķīrās ar saviem melnās vilnas vizītsvārkiem un biksēm un melno, no spīdīga atlasa šūto vesti, te|adas zaba- kiem. Amerikāņi nevalkaja cimdus.

Te redzēja arī lepnos tvaikoņu stjuartus un veikala komijus linaudekla svārkos un sniegbaltās buru audekla biksēs ar gaiši dzeltenam, garspalvainam bebrādas cepurem. Te staigaja arī omulīgais resnītis baņķieris un, krāsainu uzvalku apģērbis, pašapmierinatais advokāts, kas līdz ar tumšo ietērpu šķita nometis ari savu profesionālo stīvumu. Lūk, nāk upju tvaikoņa kapteinis, kas vairs nemaz neizskatās pēc juras braucēja, bagātie Misisipi piekrastes ieleju plantatori, kokvilnas kārstuvju un veltuvju īpašnieki. Visi šie dažadie cilvēki kopa ar citu nenosakāmu profesiju ļaudīm sastadīja raibo puli, kas grozījās Rotondas zale.

Taja laika, kad es vēroju dažādos |audis raibi ģērbtaja pūlī, zālē ienāca garš, plata, za|a apmetni terpies plecīgs vīrs ar sārtu seju un devās cauri pūlim. Vienā roka viņš turēja satītu papīra rulli, otra mazu ziloņkaula āmuru. Redzot šo amata riku, nebija grūti uzminēt, kas tas par kungu.

Viņam ienākot, zaļi pāršalca balsu troksnis, |audis sakustējās. Es dzirdēju izsaucienus: «Lūk, viņš nāk!», «Tas ir viņš!», «Luk, majors nak!».

Nevienam no klātesošiem nebija vajadzīgs paskaidrojums, kas ir šis kungs platajā, za|aja apmetni. Liekas, Svēta Kar|a katedrale Ņūorleanā nav šejieniešiem vairāk pazīstama ka Majors B., ievērojamais pilsētas ūtrup- nieks.

Pec brīža viņa plata, spīdošā seja paradijas tribīne. Atskanēja vairāki asi amura piesitieni, un zālē visi apklusa. Otrupe sākās.

* * *

Pirmais uz akmens bluķa parādijas Scipions. Ļaudis, kas gribēja piedalīties solīšanā, spiedās viņam tuvāk. Daži padauzīja ar pirkstiem pa vecā vira ribām, citi iztaustīja viņa locek|us, it kā viņš būtu nobarots vērsis, kads atvēra viņa muti un apskatīja zobus, it ka pie pardo- dama zirga piegājis. Visi piesolīja cenu kā par kādu pērkamu dzīvnieku.

Citos apstākļos man būtu veca vīra žēl, bet pašreiz mana sirds bija tik pārpilna ar bēdām, ka tur neatradās vietas līdzjūtībai Scipionam. Es tikai steidzīgi noversos no ši pretīgā skata.

LX noda|a VERGU TIRGUS

Es atkal sāku skatīties uz ieejas durvīm, uzmanīgi aplūkodams katru ienācēju. Bet d'Otvills vel arvien neparādījās. Droši vien drīz atnāks. Viņš solījās but šeit pulksten divpadsmitos, jau aizritējusi vesela stunda — pulkstenis ir viens, bet viņa vēl nav un nav.

Tomēr es nešaubījos, ka viņš atnaks un pagūs ierasties laikā. Viņš nenokavēsies, vēl jau laika diezgan, man nebūtu jāuztraucas. Auroras vārds sarakstā beidzamais.

Es pilnīgi pa|āvos uz savu jauno draugu, uzticējos kaut ari gandrīz nepazīstam, bet jau parbauditam cilvēkam. Viņa iepriekšejās nakts rīcība iedvesa mani pilnīgu uzticību. Viņš nepievils mani. Aizkavēšanās nespeja satrici-

nāt šo uzticību. Droši vien naudas sadabūšanā radušās negaidītas grūtības, jo es paredzeju, ka d'Otvills atnesīs man naudu. Viņš jau deva par to netiešu mājienu. Un es nešau- bijos, ka aizkavēšanās notika tieši naudas de|. Bet viņš būs klat kuru katru mirkli. Arī viņš zinaja, ka Auroras vārds ir pēdējais saraksta — Nr. 65!

Kaut ari nešaubīgi ticēju d'Otvillam, es jutos satraukts, mani tirdīja nemiers. Un vai vēl jāpaskaidro, ka tas taču gluži dabiski. Tapec es nenovērsu skatienu no ieejas durvīm, ceredams, — viņš tūlīt, tūlīt parādīsies.

Aizmugurē dzirdēju vienmu|o utrupnieka balsi, kas monotoni atkārtoja sacīto, un brīdi pa brīžam to partrauca īsi, asi ziloņkaula āmura piesitieni. Zināju, ka ūtrupe rit savu gaitu, bet no āmura piesitienu biežas atskanēšanas sapratu — ta virzās uz priekšu strauji. Kaut pārdots bija vēl tikai kads pusducis vergu, viņas karta pienāks drīz, pat pārak drīz. Un, to iedomājot, mana sirds sāka pukstēt arvien satrauktāk, arvien straujāk. Vai tiešām d'Otvills mani piekrāpis?

Man tuvuma stavēja grupa vīriešu un dzīvi sarunajas. Tie visi bija jauni, eleganti ģerbušies puiši — man šķiet, kreolu aristokratijas atvases. Viņi runāja tik ska|i, ka es negribot visu dzirdēju. Varbūt es nebutu klausījies, ko viņi p|āpa, bet pēkšņi atskanēja vārds, kura dēļ es pievērsu uzmanību viņu sarunai. Šis vārds bija Mariņji. Ar šo vārdu man saistījās nepatīkamas atmiņas. Man par Mariņjī stastīja Scipions — kads Mariņjī esot gribējis nopirkt Auroru. Un ta šis vārds bija iespiedies man atmiņa.

—   Mariņjī! — es izdzirdu un sāku klausities.

—   Tatad, Mariņjī, jūs tiešām gribat mēģināt nopirkt kvarteroni? — kāds jautaja.

—   Jā, — atbildēja jauns puisis, eleganti, bet mazliet uzkrītoši ģerbies. Jā! Jā! Ja! — viņš, mazliet vārdus stiepdams, turpinaja, uzvilkdams ciešāk roka gaiši violetos pirkstaiņus un pavicinadams savu niedres spieķīti. — Tāds tiešām ir mans nodoms, jā!

—   Cik augstu summu jūs solīsiet?

—   O! Ne visai lielu summu, mans draugs!

—   Šai gadījumā maza summa nepalīdzēs, Mariņjī, — atkal ierunājas sarunas iesācējs. — Zinu vismaz pusduci velnišķīgi bagātu tīkotāju, kas arī grib viņu nopirkt.

—   Kas tie ir? — pēkšņi atraisījies no sava apatiskā vienaldzīguma, dzīvi iejautajas Mariņjī. — Kas, ja drīkstu jautat?

—   Kas? Nu, piemēram, zobārsts Gardets, kas ir gluži prātu zaudējis viņas dēļ. Un vecais Marķīzs! Plantatori Villaro un Lebons no Lafuršas; vel ari jaunais Moro vīna tirgotājs no Rue Dauphin ielas. Un tad kads pusducis bagāto jenkiju no kokvilnas plantācijam, kuri gribētu iegūt viņu par mājsaimnieci. Ha-ha-ha!

—   Ari es vienu varu nosaukt, — iesaucās trešais jauneklis.

—   Nu, sakiet! — reizē ierunājās vairakas balsis. — Varbūt jūs pats, Lebēr? Jums droši vien vajadzīga šuvēja, kas prot piešūt kreklam pogas.

—   Nē, es nedomāju sevi. Par tadu samaksu es nepirktu šuvēju. Šī šuvēja, draugi, maksās vairak nekā divi tūkstoši dolāru. Nu, nē! Šuvējas atrodamas Tremē priekšpilsēta, tur tas daudz Ietākas.

—   Nu, bet kas tad? Kas grib nopirkt kvarteroni?

—   Tūlīt, tūlīt! Vecais krunkainais runcis Gajārs!

—   Gajārs? Advokats?

—   Jā, misters Dominiks Gajars!

—   Neticami! — kāds iesaucās. — Gajārs ir tradīciju cilvēks . . . morāls vecis . . . liels skopulis.

—   Ha-ha-ha! JUs Gajāra raksturu nepazīstat, kungi! — smejas Lebērs. — Es laikam gan zinu viņu labak. Jā, skopulis viņš ir gan, tā vispār, bet ir lietas, kur viņš naudu nežēlo. Viņam ir vismaz kads ducis mīļāko. Bez tam, atcerieties, misters Gajārs ir vecpuisis. Un viņam vajadzīga saimniecības vadītāja . .. istabene. Nu, lūk, draugi, es vēl kaut ko esmu par to dzirdējis. Esmu gatavs saderēt, ka šis skopulis pārsolīs visas jusu dotās summas, pat bagātais un devīgais Mariņji nebūšot spējīgs sacensties.

Mariņjī klusēdams kodīja lūpas. Viņš jutās aizvainots un sarūgtinats. Es, visu to dzirdēdams, izjutu briesmīgas mokas. Man vairs nebija ne mazako šaubu, par kādu kvarteroni runaja jaunieši.

Plantacijas izūtrupešana notiek uz Gajara pieprasījumu parādu dēļ, vai ne? — kāds iejautājās.

—   Ta runā.

Bet viņš taču skaitījās Bezansonu ģimenes draugs? Vecā Bezansona sabiedrotais un uzticības persona?

—  Ja, viņš bija ģimenes draugs un advokāts, ha-ha-ha! — kāds visnozīmīgi iesmējās.

—   Nabaga Eiženija! Tagad viņa vairs nebūs pirmā skaistule plaša apkārtnē. Tagad vairs nevares but tik izvēliga pret bildinātājiem.

Jūs varat justies apmierināts, Leber! Ha-ha-ha! — kāds pasmējās.

Ak, — viņu partrauca kāds cits. — Pedeja laika Le- bera akcijas kritušas. Tagad viņas favorīts esot kāds jauns anglis. Tas pats, kas kopa ar Eiženiju izpeldējis krasta, kad tvaikonis uzsprāga gaisa. Vismaz es dzirdēju tādas baumas. Vai tas taisnība, Leber?

—   Pajautajiet par to labak Bezansona jaunkundzei pašai! — pavisam īgni atcirta Lebers.

Es to tiešam izdaritu, — palielījās smējējs, — bet es nezinu, kur viņu atrast. Kur viņa pašreiz atrodas? Plantācijā viņas nav. Biju tur iegriezies. Viņa aizbraukusi pirms pāris dienām. Varbūt jums kas zināms, kungi?

Ar saspringtu uzmanību un interesi es gaidīju atbildi uz šo jautājumu. Ari es nezināju, kas ar Eiženiju noticis, un veltīgi izmeklejos viņu tajā dienā. Teica, viņa atbraukusi uz pilsētu, bet neko tuvāk neviens nezinaja pastāstīt. Atcere- jos, ka man atsūtītaja vēstulē viņa bija kaut ko ieminējusies par «Sacre Coeur» klosteri. Varbūt viņa tiešam iestājusies klosteri? Nabaga Eiženija!

—   Ja, kur atrodas Eiženija? — jautaja vēl kads cits 110 jauniešu pulciņa.

Dīvaini! Dīvaini! — reize ierunājās vairākas balsis.

Kur gan viņa varētu but? Leber, jums tas jazina.

—   Es neka nezinu par Bezansona jaunkundzes ceļiem, — pārsteigts un reizē īgns atbildēja jauneklis. Bija redzams, ka viņš patiesi nekā nezinaja un viņu kaitināja sarunas biedru izaicinošie jautājumi un piezīmes.

—   Viss šis notikums ļoti mistisks, — kads turpinaja iesākto domu risināt tālāk, — un tieši viņas pazušana. Es būtu pārsteigts, ja runa būtu par kādu citu, bet nevis par Eiženiju Bezansoni.

Man nav jāsaka, cik ļoti šī saruna mani ieintereseja. Katrs vārds ka ugunīga dzirkstele krita mana sirdi. Es labprat būtu nožņaudzis visus šos jaunos p|apas. Viņi pat nenojauta, ka «jaunais anglis» stāv pavisam tuvu un dzird katru vārdu, un nezināja, cik briesmīgs ir šo vārdu iespaids.

Mani nesapināja tas, ko viņi tenkoja par Eiženiju, bet viņu nekautrīgās valodas par Auroru. Es neatstāstu visus viņu neķītros izteicienus, kās tika mērķēti Aurorai, viņu zobgaligos mājienus, zemiskos, rupjos jokus un ņirgas par viņas nevainību. Nekautrīga cinismā visus parspeja kads misters Seviņjē. Paris reizes es jau biju gatavs mesties

viņam virsū, bet ar milzīgu piepūli man izdevās savaldīties, un es stāvēju nepakustedarnies. Var jau būt, ka ilgi es neizturētu šo zākāšanos, ja kāds notikums nepārtrauktu viņu ņirgāšanos un nenovirzītu arī manas domas no viņiem. Ieradās Aurora!

Jaunieši bija atkal sākuši tenkot par viņu, par viņas nevainību un neparasto skaistumu. Viņi apsprieda iespejas, kas varētu k]ut par Auroras saimnieku un līdz ar to iegūt viņu kā sievieti. Viņi pat iekarsa viņas skaistuma slavināšana un sāka noslēgt derības par izsoles rezultātiem, kad pēkšņi viņu valodas apravas un pāris no viņu kompānijās iesaucās:

— Viņa! Luk, viņa nāk! Skatieties!

Es automātiski apgriezos. Pie zāles ieejas stāvēja Aurora.

LXi n o d a ļ a MANU LĪGAVU PĀRDOD IZSOLE

Ja, Aurora parādījas šīs nolādētās elles durvis un mirkli bikli pakavējās uz sliekšņa.

Viņa nebija viena. Blakus tai stāvēja otra meitene, mulate, ari verdzene, kura, tāpat ka Aurora, nolemta pārdošanai.

Kopā ar viņām ienāca vel viens cilvēks — viņš negaja meitenēm blakus, bet dažus so|us pa priekšu, acīmredzot viņam bija uzdots atvest abas sievietes uz pardošanas vietu. Šis indivīds nebija neviens cits kā Larkins, brutālais vergu uzraugs.

Ejam! — viņš rupji uzbļāva, pamādams ar roku Aurorai un viņas pavadonei. — Atrak! Ātrāk! Sekojiet man!

Meitenes paklausīja skarbajai pavēlei, ienāca zāle un virzījās cauri pūlim uz tribīnes pusi. Es stāvēju, novērsis seju un uzvilcis cepures malu dziļi pāri acīm. Aurora neredzēja mani.

Tikko meitenes bija pagājušas garām, es noskatījos, ka viņas aiziet.

Ak, cik skaista bija Aurora! Skaista kā vienmer!

Es nebiju vienīgais, kas viņu apbrīnoja. Kvarterones paradīšanās izsauca sensāciju. It kā uz mājienu apklusa troksnis, pierima skaļas balsis, un visu skatieni pievērsās sievietei, kas tuvojas tribīnei. No attālākajiem zāles stū-

riem cilvēki virzijas uz priekšu, lai varētu tuvāk apskatīt jauno sievieti. Citi pašķīra viņai ceļu, pieklājīgi pakapdarnics atpakaļ, it ka garām ietu karaliene. Un to darīja vīrieši, kas uzskatītu par apkaunojumu pieklājīgi iztureties pret citu viņas rases sievieti — kaut vai pret mulatu meiteni, kas gāja Aurorai lidzās. Ak, skaistuma vara! Nekad man nav gadījies to ta novērot, kā nabaga verdzenei ienākot zālē.

Es dzirdēju, kā (audis sačukstējās, redzēju, ka vīriešu acis iedegas apbrīna un kaisle, pamanīju, cik kvēli skatieni sekoja Aurorai, vērodami viņas slaido stāvu un graciozo gaitu, ko katrā soli atklaja viņas līganās kustības.

Man bija sāpīgi visu to noverot. Šīs izjūtas mocīja pat vairak ka nesen pārdzīvotā greizsirdība. Ta bija greizsirdība, kurai pievienojas vēl sašutums par manu sāncenšu brutalitāti un cinismu.

Aurora bija pavisam vienkārši ģērbusies. Nekas viņas tērpa neliecinaja par parasto sieviešu tieksmi pasvītrot savu skaistumu — ne lentes, ne volani, kas greznoja viņas pavadones, melnīgsnējās mulates kleitu. Grezns tērps nesaskanētu ar Auroras drūmo noskaņu, ar skumju ēnām viņas daiļajā sejā.

Viņai bija vienkāršs, gaišs, gaumīgi šūts muslīna tērps ar garām, šaurām piedurknem. Pēc ta laika modes piegriezuma darinātais tērps izcēla viņas slaida stāva līnijas. Galva Aurora bija uzlikusi kvarteronu iemīļoto Madra- sas rūtaino vilnas lakatu, ko valkaja turbanveidā savītu; tas izskatījas kā vainags, un ta za|ās, koši sārtās un dzeltenās rūtis spilgti atšķiras no Auroras skaistajiem, melnajiem matiem. Aurorai nebija nekādu rotas lietu, ja neņem vērā platos zelta auskaru riņķus, kas skaisti vizēja pret gaišo vaigu sārtumu, un zelta gredzenu uz pirksta. Es pazinu šo gredzenu. Tas bija musu saderināšanas gredzens.

Es iejaucos pūli un, cepuri uz acīm uzvilcis, virzījos uz tribīnes pusi. Es vēlējos, lai Aurora mani neierauga, bet pats nespeju novērst acis no viņas. Nostājos tā, lai varētu redzei arī ieejas durvis. Es vēl joprojām, ceribu nezaudedams, gaidīju d'Otvilla atnākšanu.

Aurora apstājās pie tribines, un es pāri priekša stāvošo pleciem varēju redzēt tikai viņas galvassegu. Pirkstgalos pacelies, varēju saskatīt arī viņas seju, kas bija pavērsta uz manu pusi. Ak, cik neprātīgi joņoja mana sirds, kamēr pūlējos novērot viņas sejas izteiksmi — kamēr centos nojaust, par ko viņa tagad domā.

Aurora izskatījās bēdīga un noraizējusies, un tas bija pilnīgi saprotams. Bet es meklēju viņas sejā vēl citus vaibstus, kas liecinātu, ka bailes mijas ar gaidām un cerībām.

Viņas skatiens slīdēja pāri apkārtējam |aužu pūlim, pētīdams katru redzamo seju. Liekas, viņa centās kādu ieraudzīt. Varbūt viņa meklēja mani?

Kad viņa paskatījās uz manu pusi, es noliecu galvu. Es baidijos sastapt viņas skatienu. Baidījos, ka neizturēšu un uzrunāšu viņu. Mīļa Aurora!

Galvu pacēlis, es redzeju, ka viņas skatiens vēl joprojām kaut ko meklē, nav ieraudzījis. Ak, noteikti tas esmu es!

Kad viņas skatiens pārslīdēja vietai, kur stāvēju, es atkal ierāvos un paslēpos puli.

Un tad es atkal paskatījos uz viņu. Viņas seja izskatījas vel vairak sāpēs sadrumusi, acu skatiens izmisumā sa- tumsis.

«Drosmi, Aurora! Saņemies!» es teicu sev. «Paskaties velreiz šurp, mīļa Aurora! Šoreiz es vairs neslēpšos. Manas acis atbildēs tev … Es atbildēšu tavam skatienam . . .»

«Viņa lūkojas šurp . . . Viņa pazīst mani! . . . Viņa no- drebeja . . . acis pamirdzēja prieks . . . Lūpās pazib smaids! Viņas skatiens vairs meklēdams nenovēršas no manis . . . Gavilē, lepnā sirds! Auroras skatiens mekleja mani!»

Ja, mūsu acis beidzot sastapās. Tajās mirdzēja mīlestība. Labu bridi es nespeju valdīt pār sevi, es nespēju novērst acis no Auroras, un mani skatieni runāja skaidrāk par vārdiem. Un sirds juta — viņa man saka to pašu. Par to vairs nebija nekādu šaubu. Likās, starp mums strāvo mīlestības gaismas stari. Uz brīdi es pat aizmirsu, kur mēs atrodamies.

Sačukstēšanās un sakustēšanās apkārt stāvošaja pūlī atsauca mani īstenība. Auroras ciešo, man pievērsto skatienu daudzi bija ievērojuši un sapratuši tā nozīmi. Daži pat pagriezās atpakaļ, lai aplukotu, kam tieši pievērsies Auroras skatiens. Es to laikus pamanīju un saku raudzīties cita virziena.

Es atkal vēroju ieejas durvis. Kādēļ d'Otvills neatnāca? Mans satraukums pieauga ar katru minūti.

Taisnība, vel varbūt paies kada stunda . . . varbūt pat divas, pirms pienāks Auroras kārta. Jā . . . un ko tad? Bet — ko tas nozīme?

Pēkšņi zāle iestājās klusums. Acīmredzot notika kas sevišķs. Es pagriezos uz tribīnes pusi, lai redzētu, kas tur

notiek. U7 tribīnes pakāpiena stāvēja melnīgsnejs cilvēks un pnr kaut ko sačukstejas ar ūtrupnieku.

Viņu saruna ilga pavisam īsu bridi. Melnīgsnējais vīrs laikam lūdza kadu pakalpojumu un, acīmredzot saņēmis piekrītošu atbildi, atkāpās atpakaļ un nostājās netālu no tribīnes.

Aizritēja vēl paris minūtes, un tad es, pārsteigts un šausmās nodrebēdams, ieraudzīju, ka uzraugs Larkins satver Auroras roku, pieved viņu pie akmens bluķa un liek uzkāpt uz tā. Viss noskaidrojās acumirkli: Auroru pārdos tūlīt.

Tagad vairs neatceros, ko es īsti darīju un kā izturējos, kad to sapratu. Atceros tikai — ka neprātīgs es drāzos uz ieejas durvīm. Paskatijos uz vienu un otru pusi ielā. Mans satrauktais skatiens pārslīdēja visiem tuvuma esošajiem. D'Otvillu nekur nemanīju.

Es metos atpakaļ zāle, lauzos cauri ļaužu pūlim, kas ielenca tribīni.

Solīšana bija sākusies. Es nebiju dzirdējis iepriekš sacīto, bet ienākot man ausīs iegriezās briesmigi vārdi:

—  Tūkstoš dolāru par kvarteroni! Tūkstoš dolāru . . . Kas sola vairāk?

«Ak, dievs! D'Otvills piekrāpis mani! Aurora ir pazudusi . . . pazudusi!» viss kliedza mani.

Izmisumā es gandrīz biju gatavs mesties pie tribīnes un partraukt izsoli. Gribēju paziņot to par nelikumīgu, jo kvarteroni pardeva ārpus saraksta norādītās rindas. Es gribēju iegūt laiku, ķēros pie vissīkākā cerības salmiņa.

Slīcēja ķeršanas pie salmiņa! Un tomēr es gribēju to izdarīt!

Jau pavērās lūpas protesta kliedzienam, kad jutu, — kāds satver manu elkoni. Es apsviedos atpakaļ. Man aiz muguras stāvēja d'Otvills. Augstā debess! Tas tiešām bija viņš! Es tikko spēju apvaldīt prieka kliedzienu. Viņa acīs es ieraudzīju glābiņu — viņš bija atnesis zeltu!

—   Tieši laika! Bet nekavējieties ne minūti, — viņš čukstēja, iespiezdams man roka naudas maku. — Te ir trīs tūkstoši dolāru. Ceru, ka pietiks. Tas ir viss, ko spēju sadabūt. Es nedrīkstu šeit uzkaveties. Te daudz tādu, kurus nevēlos sastapt. Gaidīšu jūs pec ūtrupes. Sveiki!

Tikko paspēju pateikdamies paspiest viņa roku. Es neredzēju, ka viņš aizgāja. Mans skatiens vērsās uz pretējo pusi.

—   Tūkstoš pieci simti dolāru par kvarteroni! Laba saimniece, šuvēja . . . Tūkstoš pieci simti dolāru!

—        Divi tūkstoši! — es iekliedzos aiz uztraukuma aizsmakušā balsi.

Tik negaidīti liels summas pielikums pievērsa man vispārēju uzmanibu. Pūlis sakustējās, vīrieši zīmīgi saskatījās, sačukstējās, pasmīnēja, atskanēja man veltītas kodīgas piezīmes.

Es tos neievēroju, nepievērsu tiem uzmanību. Es redzēju tikai Auroru, tikai viņu, kas stāvēja uz paaugstinājuma ka uz pjedestālā pacelta statuja — skumja dailes dieviete. Jo atrak es viņu no turienes nocelšu, jo labak man pašam; tade| ari solīju uzreiz tik lielu summu.

—   Divi tūkstoši dolāru . . . divi tūkstoši . . .

—   Divi tūkstoši simts . . . pirmo . . . otro . . .

—   Divi tūkstoši divi simti . . . divi tūkstoši divi simti . . .

—        Divi tūkstoši pieci simti dolāru! — es atkal iesaucos stingrā balsī, šoreiz jau valdīdams par sevi.

—        Divi tūkstoši pieci simti dolāru, — monotonā balsī vilka utrupnieks. — Ko? Divi tūkstoši seši simti, ser? Ja, pateicos. Divi tūkstoši seši simti par kvarteroni! Divi tūkstoši seši simti!

«Ak, dievs! Un ja nu viņi sadzīs pāri trīs tūkstošiem dolāru, ja viņi …» es domāju.

—        Divi tūkstoši septiņi simti dolāru! — solīja švītīgais Mariņji.

—        Divi tūkstoši astoņi simti! — viņu pārsolīja vecais marķīzs.

—        Divi tūkstoši astoņi simti piecdesmit, — nosauca jaunais tirgotājs Moro.

—        Divi tūkstoši deviņi simti, — norūca garais, melnīgsnējais vīrs, kas bija sačukstējies ar ūtrupnieku.

—        Divi tūkstoši deviņi simti . . . divi tūkstoši deviņi simti . . . Kas? . . .

—   Trīs tūkstoši! — es izmisumā aizsmacis izdvesu.

Tas bija pēdējais, ko es varēju solit. Augstāk solīt nespēju.

Un tagad es gaidiju rezultātu. Gaidīju, kā uz nāvi notiesātais gaida izslīdam no pēdu apakšas karātavu ķebli vai cirvja asmeni uzkritam uz kakla. Ilgi šadu saspringtību mana sirds nebutu izturējusi. Bet tas vilkās tikai īsu bridi.

—        Trīs tūkstoši viens simts, — atskanēja ūtrupnieka balss. — Trīs tūkstoši viens simts! Tris tūkstoši viens . . .

Es paskatījos uz Auroru. Bezgalīgs izmisums dega manās acīs, tad novērsies es streipuļoju uz izejas pusi.

Mani pavadīja monotona ūtrunnieka balss, u::, pirms nok|uvu pie durvīm, tā, gari stiepjot, sauca:

—   Trīs tŪKotoši pieci simti dolāru par kvarteroni.

Es apstaios un klausījos, kas notiks tālāk. Otrupe acīmredzot tuvojās beigām.

—   Trīs tūkstoši pieci simti. Pirmoreiz . . . Trīs tūkstoši pieci simti — otrreiz! Un . . . trešo reizi trīs tūkstoši pieci simti!

Amūra sitieni dobji atbalsojas man ausīs. Reize ar piesitienu nodārdēja vārds — «trešoreiz», un mana sirds sažņaudzās sāpes.

Pūlis sakustējās, atskanēja kliedzieni, ska|as balsis pacēla sarūgtinātie solītāji. Kas ir laimīgais, kas nopircis Auroru?

Es sagumu uz priekšu, it kā to skaidrak sadzirdēt gribēdams. Ar utrupnieku sarunājās tas pats melnīgsnējais garais vīrietis. Aurora stāvēja viņam blakus. Šai brīdī es at- cerejos, ka redzēju šo cilvēku uz kuģa. Tas bija aģents, par kuru runaja d'Otvills. Jā, to sacīja mans draugs. Ja, kreolam bija taisnība un tāpat arī Lebēram.

Gajārs bija visus pārsolījis.

LX11 nodala ĪRĒTA EKIPĀŽA

Kādu laiku es kavējos zālē, apmulsis, neko nespedams domāt un nezinādams, ko iesākt. Uz necilvecīga likuma pamata man atņēma meiteni, kuru es mīlēju un kura mīlēja mani, neželigā cietsirdībā izrāva viņu no manam rokam. Manu acu priekša tie aizvedis viņu projām, un varbūt es viņu vairs nekad neredzēšu. Droši vien esmu viņu zaudējis uz mūžu. Viņa ir man zudusi, daudz bezcerigak zudusi nekā tad, ja būtu k|uvusi kadam citam par sievu. Tad, protams, būtu labāk, jo viņa butu brīva savas domas, varētu ari brīvi rīkoties, varbūt pat aiziet . . . Tad man vel paliktu kāda ceriba viņu satikt, redzet . . . kaut no tālienes uz viņu paskatīties … un ka klusu noslēpumu glabat sevi mīlestību pret viņu, mierināt sevi ar domu, ka viņa vel mii ari mani. Jā, es samierinātos ar domu, ka Aurora ir cita vira līgava vai pat sieva. To man būtu vieglāk pārdzīvot nekā tagad, kad viņa nebūs ne līgava, ne sieva, bet verdzene, kas pak|auta pretīgam nelietim, kuram būs par viņu neierobežota vara … un viņš . . . Ak, dievs! Ši drausmīga iedoma plosīja manu sirdi.

Ko darit? Ko iesākt? Vai padoties liktenim? Vai nedarīt vairs neko, lai viņu atgūtu … lai izglābtu viņu? Nē! Vel viss nevar būt zaudēts. Lai arī cik bezcerīga rādījās nākotne, viens cerības stars vēl bija manams; viens cerības stariņš gaismoja manu tumšo nākotni, un tas ne|āva pilnīgi ļauties izmisumam un spēcināja pratu tālakai rosībai.

Man vēl nebija nekada noteikta plāna, bet mans nodoms bija skaidrs — atbrīvot Auroru un par katru cenu iegūt viņu par savu sievu. Par viņas nopirkšanu nebija ko domāt, es taču zināju, ka viņas īpašnieks k|uvis Gajārs. Mani mierināja doma, ka ari nevienam citam viņu nebūs iespējams nopirkt. Tas, kas samaksajis par viņu tādu milzīgu summu, ne par kādu cenu nešķirsies no viņas. Zināju, ka ar visu manu īpašumu nepietiktu. Par to nebija ko domāt. Sapratu, ka viņu nopirkt ir neiespējami.

Manas domās veidojas pavisam cits lēmums, kas atkal atmodinaja un ieprieceja ar jaunu cerību. Es teicu — veidojas? Nē, šī doma bija k|uvusi par lēmumu, jau pirms utrupnieka balss ieskanējās man ausīs, pirms amura pēdējais piesitiens atbalsojās un izdzisa telpā, es biju izlēmis, ko darīšu. Mērķis bija skaidrs, vel nezināms tikai ricības plāns.

Es nolēmu pārkāpt likumu — kļūt par zagli vai laupītāju, par visu, ko prasis apstak|i. Es biju nolēmis nozagt savu līgavu!

Zināju, ka riskēju piedzivot pazemojumu, zināju, ka man draud briesmas zaudēt ne tikai brīvību, bet ari dzīvību.

Es nebaidījos no pazemojuma, mani nebaidīja briesmas. Mans nolūks bija skaidrs, lēmums negrozāmi pieņemts. Lai izlemtu, ko darīt, man nevajadzeja ilgas apdomāšanās, īsa un atra uzplaiksnīja ši doma, kas momentā k|uva par apzinīgu lēmumu, jo sapratu, ka nav cita ce[a un iespeju. Tas bija vienīgais: izšķirties, vai nu atteikties no mīļotās meitenes bez cīņas, vai nozagt viņu. Bet atteikties es nespeju, jo pārāk kaisli milēju viņu. Tad labāk pazemojumi, kaut ari nāve, bet atteikšanās — nekada ziņā!

Kā es rīkošos, man pat galvenajos vilcienos vēl nebija skaidrs. Tas jāpārdomā velak, lai gan kaveties es nedrīkstēju, šini pašā brīdī vajadzēja sākt rīkoties. Mana nabaga sirds lūza sāpēs, ja iedomājos, ka Aurorai kaut viena nakts būtu japavada zem viena jurnta ar šo briesmīgo cilvēku.

Vienalga, kur viņa atradīsies šonakt, es nolēmu but viņas tuvumā. Mūs Var šķirt sienas un mūri, bet viņai jāzina, ka es atrodos tuvu.

Tas ari bija viss, ko pagaidām varēju izdomāt.

Pagājis noma|ākā vietā, es izņemu piezīmju blociņu un uzrakstīju uz lapiņas:

«Gaidi mani šovakar! Edvards.»

Man nebija laika kaut ko tuvāk uzrakstīt, jo es baidījos— kuru katru acumirkli Aurora var pazust no mana redzesloka. Izplēsu lapiņu un, steiga to salocījis, atgriezos pie Rotondas ieejas durvīm.

Tikko biju tur nok|uvis, pie durvīm piebrauca un apstājas ērta kariete. Nojautu, kādam nolūkam ta apstājās tieši pie durvīm. Ne mirkli nekavēdamies, noīrēju uz laukuma otru ekipāžu un pavēlēju tai gaidīt mani tuvu pie ieejas. To izdarījis, es atgriezos zālē. Un tieši laikā. Ienakdams redzēju, ka Auroru noveda no paaugstinājuma.

Es iespiedos |aužu drūzma un nostājos tā, lai būtu Aurorai tuvāk. Viņai garam ejot, musu rokas saskaras, un zimīte no manas plaukstas pārslīdēja uz viņas pirkstiem. Nekam vairāk nebija laika, pat sirsnīgam, mīlestību apliecinošam rokas spiedienam ne. Jau nākošajā acumirkli viņa aizgāja, viņu aizsedza pūlis, vēl mirklis — un aiz viņas aizvērās karietes durvis.

Auroru pavadīja mulatu meitene un vēl viena verdzene. Viņas reizē ar Auroru iekāpa karietē. Nēģeru tirgotājs uzrāpās uz bukas un nosēdās blakus kučierim. Kariete, riteņiem grabot, aizripoja pa akmens bruģi.

No viena vārda manas karietes kučieris saprata, kas viņam darams. Viņš uzšāva zirgiem ar pātagu, un mēs sekojām karietei, kas aizbrauca pirms mums.

LXIII nodala UZ BRINDZERSU

Ņūorleānas kučieri ir ļoti apķērīgi, bet vispatīkamāk viņu ausīs ieskanas sidraba naudas ietinkšķēšanās, kas apsolīta virs parastās braukšanas maksas. Viņiem bieži gadās būt par romantisku piedzīvojumu lieciniekiem un ari daudzu mīlas noslēpumu līdzzinātājiem un uzticības personām. Kariete, kas aizveda Auroru, ripoja kādus simt jardus pa priekšu, te iegriezdamās šķērsielā, te pabraukdama garām

smagiem ar milzīgām kokvilnas ķīpām un cukura mucām piekrautiem ratiem. Bet mans kučieris to neizlaida no acīm, un man nebija iemesla par viņu uztraukties.

Luk, tā brauca pa Rue Chartres un drīz vien iegriezās viena no šaurajam, īsajam ielām, kas taisna leņķī nogriezās uz krastmalas ce|u. Sākuma nodomāju, ka kariete dodas uz kuģu piestātni, bet, kad bijām nok|uvuši ielu krustojumā, es ieraudzīju, ka tā apstajusies pusceļā uz ielas, kas veda lejup. Vadīdamies no maniem norādījumiem, vedējs apstajās pie ielas stūra un gaidīja manus turpmākos rīkojumus.

Kariete, kurai mēs sekojam, stāvēja kādas mājas priekša. Pagājies ap ielas stūri, es ieraudzīju vairākus cilvēkus, kuri pargāja pāri ietvei ielas malā un iegaja pa durvīm. Tie, bez šaubam, bija visi, kas atbrauca šurp, un viņu vidu arī Aurora.

Tad no majas iznāca kāds vīrietis, samaksāja īrētas karietes kučierim un atkal iegaja maja atpakaļ. Vedejs paraustīja grožus, papliukšķināja par zirgu mugurām pa- tagu, un kariete, pagriezusies atpakaļ, atkal atripoja līdz Rue Chartres ielas stūrim. Kad tā brauca man garām, es ieskatījos logos, kuriem nebija aizvilkti aizkari. Kariete bija tukša. Tātad Aurora kopā ar visiem parejiem bija iegājusi mi. jā.

Man nebija vairs nekādu šaubu, kurp viņa ir atvesta. Uz ielas stūra es izlasīju uzrakstu Rue Bienville. Maja, pie kuras apstājās kariete, bija mistera Dominika Gajara pilsētas rezidence.

Dažas minūtes es pasēdēju kariete, pardomādams, ko tagad darīt. Vai šī maja turpmāk būs Auroras pastāvīgā vai tikai pagaidu mītne, pirms viņu aizvedis talak uz plantāciju?

Nezinu, kādēļ es domāju, vai, pareizāk sakot, instinktīvi nojautu, ka Aurora šeit nepaliks, bet viņu pārvedis uz veco, drūmo māju Brindžersā. Likās, to man čukstēja kada iekšēja balss. Varbūt tādēļ, ka es tieši to vēlējos.

Sapratu, ka pašreiz ir nepieciešams palikt šeit un noverot šo maju, lai Auroru neaizvestu, man nezinot. Vienalga, lai viņu vestu, kur vezdami, es nolēmu visur sekot.

Par laimi, ceļošanai man naudas pietika. Neskarti kabata atradas d'Otvilla aizdotie trīs tūkstoši dolāru. Ar tiem pietiktu, lai pat līdz pasaules galam aizbrauktu.

Ļoti velējos, kaut man blakus butu jaunais kreols. Man bija vajadzīgs viņa padoms, viņa klātbūtne. Kā lai atrodu viņu? Viņš nebija teicis, kur mēs satiksimies, tikai to, ka pēc ūtrupes mani sameklēšot. Aizbraucot no Rotondas, viņu nekur nemanīju. Vai viņš domāja gaidīt mani pie Rotondas vai manā istabā viesnīcā?

Bet kā es tagad varu braukt turp — vienalga, vai uz viesnīcu vai atpakaļ uz Rotondu? To darīdams, es riskētu pazaudēt Auroras pēdas.

Labu bridi diezgan satraukts es prātoju, kā sazināties ar d'Otvillu. Un tad man iešāvās prāta, ka varētu izmantot savas karietes kučieri, kuru vel nebiju atlaidis; es varētu atstāt viņu šeit par novērotāju, kamēr pats dotos uzmeklēt kreolu. Vajadzētu veiklajam vīram tikai labi samaksāt, un viņš labprat paklausītu.

Es jau sāku ar kučieri līgt par šo lietu un devu viņam attiecīgus norādījumus, kad izdzirdu uz ielas ratu riteņu ribešanu. Rue Bienville ieliņa iegriezās divu mūļu vilkta vecmodiga kariete. Uz bukas sēdēja pajūga vaditājs — nēģeris.

Šādas karietes parādīšanās nebija nekas neparasts. Tadu braucamo ar kučieri nēģeri tajā laika Ņūorleānā varēja sastapt vienmēr, un tās priekšā tikpat bieži kā zirgi bija aizjūgti mūļi.

Bet šo mūļu pari un neģeri, kas tos vadīja, es pazinu.

Jā, — es pazinu šo pajūgu. Bieži biju to redzējis uz krastmalas ceļa Brindžersas tuvuma. Tas piederēja Dominikāni Gajāram. Kad rati apstājās pie advokāta nama, mana nojauta pārvērtās pārliecība.

Es, protams, tūlīt atmetu domu par d'Otvilla meklēšanu. Iekāpis atpakaļ kariete, es iekārtojos tā, lai varētu redzēt, kas notiek pie Gajāra mājas Rue Bienville ieliņā.

Vecā kariete acīmredzot kādu gaidīja. Majas durvis bija atvērtas, un sulainis sarunājās ar kučieri, kas sēdēja uz bukas. No kučiera kustībām nojautu, ka kariete drīz vien ripos tālāk.

Sulainis uz mirkli pazuda, bet tūdaļ atgriezās ar dažiem saiņiem, kurus novietoja uz karietes jumta. Pēc viņa no mājas iznāca vergu tirgotājs un apsēdas blakus kučierim uz bukas. Tad pari ietvei paršāvās vēl viens vīrietis', bet tik zibenīgi atri, ka es nepaguvu to saskatīt un pazīt. Es tikai nojautu, kas viņš varētu būt. Pec viņa no mājas iznaca vēl divi cilvēki — mulatu meitene un kacla jauna sieviete. Kaut ari sieviete bija no galvas līdz kājām satinusies apmetnī, es pazinu, ka ta ir Aurora. Mulate pavadīja jauno sievieti lidz karietei, palīdzēja tai iekāpt un tad iekapa arī pati.

Tajā brīdi uz ielas parādijas jātnieks un, pie karietes piejājis, apstajās. Pārmijis dažus vārdus ar kādu karietē sēdētāju, viņš atkal apgrieza zirgu un aizjāja. Jātnieks bija vergu uzraugs Larkins.

Noklaudzēdamas aizvērās karietes durvis, vienlaicīgi nopliukšķēja kučiera pataga, mū|i sāka rikšot lejup pa šauro ielu, tad pagriezās pa labi, un driz vien rati ripoja pa krastmalas ceļu.

Mans vedejs, kuram jau iepriekš biju devis rīkojumus, iekustināja ari savu ekipāžu, un mēs nelielā atstatumā sekojam aizbraucējiem.

Tikai tad, kad mēs bijām līdz galam nobraukuši pa garo Čopitoulas ielu, izbraukuši cauri Mariņjī priekšpilsētai un atradāmies jau pusceļa no priekšpilsētas uz Lafajetas ciematu, es saku apjēgt, kurp mēs dodamies. Līdz šim brīdim man bija tikai vienas rūpes — neizlaist no acīm Gajāra karieti.

Tagad es saku pats sev jautāt: kadeļ es sekoju šai karietei? Vai tiešām es sekošu tai īrētajā kariete līdz pat Gajāra mājai, savas trīsdesmit jūdzes aiz pilsētas?

Un, pat ja es tiešām butu apņēmies ta rīkoties, es taču nezināju, vai manam kučierim gribēsies izdabāt manām kaprīzēm un vai viņa grabošais pajūgs izturēs šādu tik garu braucienu?

Jā — kādēļ es dzenos viņiem pakaļ? Vai lai panāktu viņus uz ceļa un atbrīvotu Auroru no viņu rokām? Nē, to es nevarēju! Viņi bija trīs, un, bez šaubam, visi bija labi apbruņoti. Un es — viens pats!

Bet es nobraucu vēl vairākas jūdzes, pirms sāku atskārst savu neprātīgo rīcību. Pavēlēju kučierim apturēt zirgus.

Palikdams karietē, es pa logu vēroju aizbraucošo pajūgu, kamēr tas iegriezās ceļa līkumā.

«Un tomēr es rīkojos pareizi, sekodams karietei,» es nomurmināju pie sevis. «Tagad zinu, uz kurieni aizveda Auroru.»

— Brauc atpakaļ uz «Sent Luisa» viesnīcu! — es teicu kučierim.

Viņš apgrieza zirgu, un mēs braucām atpakaļ.

Es apsolīju labi samaksāt, ja viņš pasteigsies. Un drīz vien zem karietes riteņiem jau rībēja Sent Luisa ielas bruģa akmeņi viesnīcas priekšā.

Es atlaidu važoni un iegāju viesnīcā. Cik priecīgs jutos, tur ieraudzīdams d'Otvillu, kas sagaidīja mani atgrieža

mies. Pēc dažam minūtēm viņš jau zināja manu nodomu nolaupīt Auroru.

Kāds rets un uzticams draugs bija d'Otvills! Viņš piekrita manam lēmumam. Kāda pašaizliedzība! Viņš pieteicās piedalīties šai pasākumā.

Es brīdināju viņu no briesmām, kas mūs sagaida, bet veltīgi. Ar pacilātību, kas man tobrīd likās neizprotama un mani |oti pārsteidza, viņš apgalvoja, ka nākšot man līdzi.

Varbūt es būtu enerģiskāk centies viņu atrunat, bet es jutu un sapratu, cik ļoti man nepieciešama viņa klātbūtne.

Nespēju izskaidrot dīvaino paļāvību, ko manī izraisīja šis maigais, bet tomēr drosmīgais jauneklis. Atturība, ar kādu es atvairīju šī krietnā cilvēka uzupurēšanos mana labā, bija tikai ārēja — es neizjutu to, nebiju šai ziņa patiess un atklāts. Sirds cimjās ar prātu. Un no visas sirds es priecājos, kad d'Otvills noteikti paziņoja savu apņemšanos mani pavadīt.

Vakara uz to pusi negaja neviens tvaikonis, un mums nācās meklēt citu iespeju tur nok|ūt. Mēs noīrējām vislabākos zirgus — kādus vien varējām par naudu sameklēt —, un, pirms rietēja saule, Ņūorleanas priekšpilsētas jau bija palikušas tālu aiz mums, un mēs auļojām pa ceļu, kas veda uz Brindžersas ciematu.

LXIV nodaļa DIVI NELIEŠI

Mēs ātri virzījāmies uz priekšu. Te nebija kalnu, kas mūs aizkavētu. Jājām pa krastmalas ceļu, kas vijās gar upi no Ņūorleanas, garām plantacijām un ciematiem, kas vietām atrodas tikai dažu simtu jardu attālumā cits no cita. Ceļš bija pilnīgi gluds un līdzens kā sacīkšu trase, zirgu pakavi viegli grima mīkstajos ceļa putekļos. Jat bija viegli. Mes sēdējām lielisku Teksasas prēriju mustangu mugurā. Tie bija labi treneti zirgi, dienvidrietumu štatu rikšotāji ar vieglu gaitu. Abi aidinieki skrēja straujā soli, un, pirms uznāca nakts, mes jau bijām veikuši pusi ceļa.

Jājam klusēdami, tikai reizēm pasacidami kādu vārdu. Es biju aizņemts pats ar savām domām, gudroju, kā izplānot sava nodoma realizēšanu. Ari mans jaunais pavadonis laikam domāja par to pašu.

Kad satumsa, mes jajam cieši blakus, un tagad es izstās- tiju d'Otvillam, ka esmu izplānojis rikoties.

Kas nu te daudz ko plānot! Biju izdomājis sekojošo: nekavējoties doties uz Gajara plantāciju, klusām piezagties pie majas, mēģināt ar kāda plantācijas verga palīdzību sazinaties ar Auroru vai, ja tas neizdotos, pacensties vismaz uzzināt, kura majas da|a viņa pavadis nakti, un, kad visi būs aizgājuši gulēt, mēģināt iek|ut viņas istaba un tad aizbēgt kopā ar viņu, vienalga, uz kuru pusi.

Tikai izraut viņu no šis mājas. Par tālāko es pašreiz vel neko nedomāju. Ja izdotos sākums, viss talākais man likās |oti viegli izdarāms. Zirgos mēs atgrieztos pilsētā. Tur varētu kaut kur paslepties, kamēr kāds kuģis mus aizvestu projām no šis zemes malas.

Tāds bija mans izdomātais plāns, un, pastāstījis to d'Otvillam, es gaidiju viņa atbildi.

Mirkli klusējis, jauneklis atbildēja, ka uzskatot to par iespejamu. Ari viņš, tapat ka es, nespeja neko labāku izdomāt un ieteikt. Vispirms, lai notiktu kas notikdams, Aurora ir jadabū projām no Gajara majas.

Tagad mes sākām pārspriest plānu visos sīkumos. Pārrunājām visu veiksmju un neveiksmju iespējas.

Mums abiem likās, ka visgrūtāk būs sazināties ar Auroru. Vai tas mums izdosies? Vismaz jācer, ka viņi Auroru ne- ieslegs. Varbūt Gajars nebūs tik aizdomīgi piesardzīgs un neliks viņu apsargāt vai noverot. Tagad, kad viņš, ieguvis iekāroto dārgumu, bija ta neierobežots īpašnieks, Gajars zinaja, ka nevienam nav tiesību viņam verdzeni atņemt, — neviens, neriskedams saņemt visbargāko sodu, arī necenstos meiteni kaut kur aizvest. Un, kaut arī viņš droši vien nojauta, ka mani un kvarteroni saista savstarpējas saprašanās jūtas, viņam ne sapņos nenāca prātā, ka ta ir milestiba un ka milestibas vārda esmu gatavs Auroras de| ziedot visu, pat savu dzīvību.

Kur nu! Spriežot pec sevis, Gajars varēja iedomāties, ka mani — tāpat kā viņu — aizravis meitenes skaistums un ka es, lai iegūtu viņu, labprāt maksātu pat krietnu summu — trīs tukstošus dolāru. Bet fakts, ka es nesolīju vairāk — viņa aģents droši vien viņam to paziņoja — varēja būt Gajāram par pierādījumu, ka manai mīlestībai ir zināmās robežas, aiz kurām tā beidzas. Un tagad viņš droši vien vairs neuzskata mani par savu sāncensi. Ne! Misters Gajars nespēj pat iedomāties, ka eksiste arī tadas mīlas jūtas, kadas kvēlo inanī, un viņš ne sapnī nespētu iedomāties, kādu upuri to de| iespējams nest. Gajaram nekad neienāktu prātā doma, ka romantisku iemeslu dē| es varētu izdomāt tik neprātīgu plānu — riskēt nolaupīt Auroru. Ta spriedām abi ar d'Otvillu, un tādē| mums likās, ka Auroru neieslēgs un neapsargas.

Un tomēr — ka gan mes sazināsimies ar viņu? Paziņot par mūsu klātbūtni bus visgrūtāk.

Visas manas cerības saistījās ar mazo papīra stremelīti, ar tur uzrakstītajiem vārdiem: «Gaidi mani šovakar!» Šonakt Auroras acis droši vien neaizvērsies miegā. Mana sirds teica man: šonakt viņa negulēs; un ši apziņa pildīja mani ar lepnumu un drosmīgu pa|āvibu. Šinī pašā naktī es mēģināšu izraut viņu no šīs mājas. Es nespeju pie|aut domu, ka pat vienu nakti viņai vajadzētu pavadīt zem ši tirāna majas jumta.

Nakts likās mums labvēlīga. Tikko norieteja saule, kad debesis pēkšņi apmacās, pārvilkās ar svina krāsas mākoņiem. Izdzisa vakara krēsla, sabiezēja tada tumsa, ka mēs tikko spējam atšķirt meža līniju no debesu velves. Nekur neredzēja nevienas zvaigznes. Tas aizsedza biezu, zemu mākoņu klajums. Upes dzeltenīgo ūdeņu virsma no krasta bija tik tikko manama, un musu ceļvedis kļuva vienīgi pats balti kūpošais, putekļainais ceļš.

Mežā vai starp tumšajiem plantāciju tirumiem ceļu atrast būtu pilnīgi neiespejami, tik bieza tumsa apņēma mūs. Varētu bažīties, ka tik tumšā nakti viegli pazaudēt ceļu, bet es par to nebaidījos. Ticēju — mīlestības zvaigzne aizvedis mani pie mērķa.

Es pat priecājos par labvēlīgo tumsu. Tas draudzīgaja aizsegā ietīti, mēs varēsim nemanīti piekļūt majai. Gaišai mēnesnīcai spīdot, tas saistītos ar lielām briesmām, mus varētu atklāt un ieraudzīt.

Tādēļ pēkšņi sabiezējušā tumsa es neredzēju nekādu draudu pazīmi, bet drīzāk apliecinājumu, ka mums sekmēsies.

Gaisa bija jūtama ari vētras tuvošanās. Un mums nebija nepieciešams labs un skaidrs laiks. Es vēlējos visu — lietu, vētru, negaisu . . . tikai ne skaidru, gaišu nakti.

Vēl nebija pusnakts, kad sasniedzam Bezansonu plantāciju. Mes nekur ceļa neuzkavējamies. Mūsu nodoms bija nokļūt pie Gajāra mājas, pirms kalpotāji vel nav aizgājuši gulēt. Mēs cerējām ar kāda verga palidzibu iegūt iespēju sazinaties ar Auroru.

Vienu no šīs mājas vergiem es pazinu. Kad dzīvoju Brindžersā, man gadījās viņam reiz izpalīdzēt. Es paļavos uz viņa pateicību un vismaz tik daudz ticēju, ka par samaksu viņš šoreiz palīdzēs man. Ja tikai izdotos viņu atrast, viņš droši vien mums pakalpotu.

Bezansonu plantācija visur valdīja klusums. Lielā dzīvojamā māja izskatijas pilnīgi pamesta. Nekur nemānijā ne gaismas stariņa. Tikai attālākajā uzrauga majas loga blavoja vientu|a uguntiņa. Nēģeru kvartāls bija tumšs un kluss. Nedzirdēja nekā vairs no šinī laika tur parastās dunoņas un čalas. Tie, kuru balsis un smiekli tur skanēja, tagad atradās kaut kur talu projām. Tukšas stāvēja mazas būdiņas. Tikai pamesto suņu gaudas brīžiem pārtrauca te valdošo klusumu.

Klusēdami Un uzmanīgi vērodami ce|u sava priekšā, mēs iegājām pa vārtiem. Uzmanīgi visu vērodami, ar vislielāko piesardzību mes virzījāmies uz priekšu. Mēs baidijā- mies sastapt tos, kurus vismazāk vēlējāmies redzēt, — uzraugu, viņa aģentu, Gajaru pašu. Pat nejauša sastapšanās ar kadu no Gajāra nēģeriem varētu izjaukt musu nodomus. Tieši no tā es tik |oti baidījos, ka, ja nakts nebūtu tik briesmīgi tumša, es jau daudz ātrāk būtu nogriezies no ce|a un mēģinājis pa kadu apvedtaku caur mežu piek|ūt mājai no citas puses. Bet bija pārāk tumšs, lai bez grūtībām un laika zaudējuma uzmeklētu šo meža taku. Tāpēc mēs turējāmies uz ce|a un nolēmām nogriezties no tā tikai iepretī Gajāra plantācijas dzīvojamai majai.

Es zināju, ka starp abām — Bezansonu un Gajara plantācijām atrodas malkas cirtēju iebraukts, diezgan aizaudzis ceļš. Un es nolēmu jāt pa šo ce|u, jo tur, iespejams, vairs nevienu nesastapsim, un bez tam mes bijām nolēmuši paslēpt zirgus kokos aiz cukurniedru lauka. Tik tumšā naktī meža nedosies pat neviens jenotu mednieks-nēģeris.

Uzmanīgi virzīdamies uz priekšu, mēs beidzot sasniedzām vietu, kur ceļš nogriežas mežā, kad pēkšņi priekšā izdzirdam balsis. Acīmredzot pa ceļu lejup jaja vai nāca cilvēki.

Mes apturējām zirgus un sakam uzmanīgi klausīties. Sarunājās vīrieši, un no viņu balsīm, kas ar katru mirkli k|uva skaļākas un skaidrak sadzirdamas, mes sapratām, ka viņi mums tuvojas.

Viņi atradas uz galvenā ceļa, kas veda uz ciematu. Pakavu dipoņa uz ceļa liecināja, ka viņi tuvojas jāšus, un no sarunas sapratām, ka tie ir baltie ļaudis.

Tukšajā klajuma ceļa vienā pusē auga milzīga papele. Garās spāņu sūnas bārkstis no tās zariem nokarājās līdz pat zemei. Zem tām varēja lieliski paslepties. Un, kamēr mēs novadījām zirgus aiz milzu papeles stumbra, jātnieki jau atradās netālu no koka.

Bija tumšs, tomēr, kad viņi jāja garām, mēs varējām saskatīt viņu siluetus. Viņi bija divi, un viņu tumšie stāvi tikko jaušami iezīmējās pret upes dzelteno līmeni. Ja viņi pajātu mums garam klusēdami, mēs paliktu neziņā, kas tie par vīriem, bet viņus nodeva viņu pašu balsis. Tie bija Larkins un Gajara aģents — vergu tirgotājs.

—   Tas ir labi, — čukstēja d'Otvills, kad mēs paziņam jājējus. — Viņi jāj no Gajara uz mājām, uz Bezansonu plantāciju.

Ari man tas tikko iešāvās prātā. Mēs viņus tiešām redzējām mājupceļā — vergu uzraugs devās uz savu mitekli Bezansonu plantācijā, bet vergu tirgotāja maja atradās nedaudz tālāk upes krastmalā. Atcerējos, ka biju šo vīru bieži redzējis kopā ar Gajāru.

Bet tajā mirklī, kad par abiem jātniekiem ieminējās d'Otvills, man iešāvās prātā: kā viņš to var zināt? Acīmredzot jauneklis ļoti labi pazīst šo apvidu.

Bet šeit nebija laiks un reize par to prātot vai izprašņāt d'Otvillu. Manu uzmanību piesaistīja abu neliešu — tādi tie tiešām bija — saruna. Viri acīmredzot bija jautrā noskaņā, viņi sarunādamies skaļi smējās, skanēja rupji joki. Par nelietīgo pakalpojumu Gajārs laikam bagātīgi samaksājis.

—   Jā, Bili, — teica vergu tirgotājs, — tā ir visaugstākā maksa, ko es jebkad esmu samaksājis par kādu nēģeri.

—   Velns parāvis! šis vecais franču grēcinieks! Dārgi viņam šoreiz izmaksāja jaunā rotaļlietiņa. Citreiz viņš nebija tik izšķērdīgs. Nu, velns viņu rāvis, šo sunisko skopuli!

—   Nu, bet šī tak īsta skaistule. Dolāru taupīdams, tādu neiegūsi. Otra tik smuka purniņa nav visā Luiziānā. Arī es pats neatteiktos . . .

—   Ha-ha-ha! — vergu uzraugs nodārdināja rupju smē- jienu. — Pamēģini, kad radīsies izdevīgs brīdis, — viņš vēl daudznozīmīgi piebilda.

Saki, Bili, saki atklāti, vecais: vai tu kādreiz esi . . . mēģinājis?

—   Nu, taisnību sakot . . . neesmu, — atbildēja Larkins, — bet man liekas, ja būtu izdevība un mēģinātu, tad noteikti ar panākumiem. Bet es taču plantācijā esmu vēl tikai īsu laiku. Un bez tam skuķe kā stulba lepojas ar' savu izglitibu un iedomājas, ka viņa tikpat laba ka baltā. Nu, man šķiet, vecais lapsa viņai drusku aplauzīs degunu,

apvaldīs lepnību. Nepaies ilgi, kad viņa būs priecīga gājēja uz krūmiem ar katru, kas tik aicinās pa mežu pastaigāt. Tātad ari mums izredzes . . .

Vergu tirgotājs vēl kaut ko nomurmināja par šo pareģojumu, bet abi jau bija pajājuši garam un atradās par tālu, lai viņu sarunu varētu sadzirdēt. Lai arī tas izklausās muļķīgi, kaut arī" dzirdētā saruna mani sāpīgi aizskāra, tomēr vienlaicīgi kapināja apņemšanos pēc iespējas ātrāk glābt Auroru no briesmīgā, viņai draudošā likteņa.

Čukstus aicināju savu pavadoni man sekot, un mes izjājām no koka aizsega un pēc īsa brīža iegriezāmies malkas vedēju takā, kas ievijās mežā.

LXV noda|a MELOŅKOKU BIEZOKNī

Pa meža ce|u mēs virzījāmies uz priekšu ļoti lēni. Tas vairs nebija baltos putek|os vizošais, labi saredzamais braucamais ce|š. Brīžam mēs taustijam ce|u starp līču loču izvilktiem žogiem. Mūsu zirgi reizēm klupa un iestiga malkas vedēju ratu izberztajās grambās, un tikai ar grūtībām mes varējām tos piespiest iet uz priekšu.

Likās, mans pavadonis šeit orientējas daudz labāk par mani un nevērīgak dzina zirgu uz priekšu, it kā pazītu katru līkumu un grambu. Es klusībā par to nobrīnījos.

Pec pusstundas grūtā gājienā mēs nok|uvām vietā, kur izbeidzās pītais žogs un tālāk sakas mežs. Vel daži simti jardu, un rnēs nokļuvām augstu koku ēnā, kur apstājāmies, lai mirkli atvilktu elpu un apdomatos, kā rikoties tālāk. Atcerējos, ka netālu atrodas meloņkoku biezoknis.

Ja mēs to atrastu, — es teicu savam pavadonim, — varētu tur atstāt zirgus.

— Tas |oti viegli atrodams, — atbildēja d'Otvills, — bet vai ir vērts meklēt šo biezokni? Tagad tik tumšs, ka mēs tikpat labi varam zirgus noslēpt tepat. Oho! Laikam gan nē! Skat, kas par gaismu!

Kamēr d'Otvills runāja, pār visu debesu loku virs meža pēkšņi uzplaiksnljās zilgana zibšņa gaišums. Iegaismojās pat tumšās meža ailes, un mēs varējam skaidri saredzēt atsevišķus garos kokus un to zarojumu diezgan plašā

apkartnē ap mums. Gaisma noplaiksnīja dažas sekundes ka petrolejas lampa, noraustīdamas pirms izdzišanas, un, tai nodziestot, tumsa ap mums, liekas, sabiezēja vel melnāka. Zibens uzliesmojumu nepavadīja parastais dobjais pērkona grāviens. Gaismas uzšķilšanās satrauca meža iemītniekus, tie pamodās un sāka trokšņot. Tā atmodināja baltgalvaino jūras ērgli, kas tupēja milzīgās purva cipreses galotnē, un spalgi griezīgs atskanēja viņa kliedziens kā maniaka smiekli. Zibens uzliesmojums pamodināja arī purva putnus — pīles, kuitalas un lielos, zilos gārņus, kuri pievienoja savas balsis nakts koncertam. Ska|ak par visiem brēca atmodusies pūce, bet klusajos meža biezokņu dziļumos iegaudojās vilks, un savu drebelīgo kliedzienu palaida puma.

Pēkšņais zibens uzplaiksnījums, kas aptvēra visu debesu jumu, satrauca un atmodinaja visu dabu, bet pēc mirkļa tā atkal iegrima tumsā un klusumā.

Driz sāksies pērkona negaiss, — es teicu.

Nē, — atbildēja mans biedrs, — negaisa nebūs . . . pērkona nav, jus dzirdat . . . un arī lietus nebūs. Gaidāma ļoti tumša nakts ar īsiem zibens uzplaiksnījumiem. Tā ir rūsa, kas plaiksnās. Luk, atkal!

Reize ar d'Otvilla iesaukšanos atkal izšķiļas gaismas svītra un, tāpat ka pirmo reizi, apgaismoja visu ap mums, bet pērkonu nedzirdēja — pat ne visklusāko ieducinaša- nos; troksni atkal, visdažādākās balsis kliegdami un brēkdami, sacēla tikai meža putni un zvēri.

Zirgi jāpaslēpj, — teica mans pavadonis, — tos var ieraudzīt kāds klaidonis, rūsas uzliesmojuma laikā tie tālu redzami. Meloņkoku biezoknis būs tiešām laba vieta. Pameklēsim to. Tam jaatrodas šai virzienā.

D'Otvills jāja uz priekšu starp kokiem, es mehāniski sekoju. Jutos ļoti apmierināts, ka viņš zina ceļu un apvidu pat labak par mani. Droši vien kādreiz dzīvojis šai pusē, es nodomāju.

Mēs bijām pavirzījušies uz priekšu tikai dažus soļus, kad trešo reizi visu apkārtni apgaismoja zilgana zibens plaiksnīšanās, un mēs savā priekšā ieraudzījām meklēto meloņkoku gludos zarus un platās, spoži zaļās lapas, šie koki šeit izveidoja augsto koku pamežu.

Kad atkal uzplaiksnīja tālā zibens uzliesmojums, mēs iejājām biezoknī.

Nokāpuši no zirgiem, mēs piesējām tos ar pavadām pie koka zariem un paši atgriezāmies klajumā.

Pec apmēram desmit minūšu gājiena mēs sasniedzam pīto žogu, kas aptvēra Gajāra plantāciju.

Iedami gar žoga malu, pēc minūtēm desmit beidzot nok|uvām iepretim dzivojamai mājai, kuru ieraudzijām atkal uzplaiksnījušā zilganā zibens gaismā. Tā atradās starp papelēm, kas auga lokā ap to. Nokļuvuši līdz šai vietai, mēs atkal brīdi apstājāmies, lai sāktu apvidus izlūkošanu un apsvērtu, kā rīkoties.

No žoga lidz pat mājas sienam pletās plašs laukums. Starp māju un šo lauku atradās žoga apņemts dārzs. Otrā pusē majai bija redzami daudzu nēģeru būdiņu jumti — tur atradās nēģeru kvartāls. Mazliet tālāk tajā pašā pusē atradās cukura darītava un citas saimniecības ēkas, un turpat blakus arī Gajāra saimniecības pārvaldnieka māja.

So saimniecības ēku puduri mums vajadzēja apiet nemanītiem vai pat pilnīgi no tās puses izvairīties. Lai nesaceltu trauksmi, arī no nēģeru kvartāla vajadzēja izsargāties. Šoreiz visniknākie ienaidnieki varētu izrādīties suņi. Es zināju, ka arī Gajāram pieder vairāki suņi. Bieži biju tos redzējis uz ceļa. Tie bija milzigi, nikni dzīvnieki. Kā izturēties, lai tie mūs nepamana? Tie droši vien klejo ap saimniecības ēkām vai arī nēģeru ciematā. Visdrošāk laikam tuvoties mājai no otras puses.

Ja mums. neizdotos atrast telpu, kur atrodas Aurora, tad, protams, vajadzēs doties izlūkos uz «melno kvar tālu» un sameklēt zēnu Katonu.

Galvenajā mājā redzēja ugunis. Dažos logos apakšējā stāvā spīdēja gaisma. Tātad vairāk nekā vienā istaba kāds atradās nomodā.

Tas mūs iedrošināja. Aiz viena no šiem logiem jābūt Aurorai.

—   Un tagad, mesjē, — pēc tam, kad bijām apsprieduši visus sīkumus, teica d'Otvills, — padomāsim, kā rīkoties, ja mums neveiktos? Ja izceltos nejauša trauksme, ja mūs pamanitu pirms . . .

Strauji pagriezies pret savu jauno pavadoni un ieskatīdamies viņam tieši acīs, es pārtraucu viņa iesākto teikumu.

—   D'Otvill! — es iesaucos. — Varbūt es nekad nebūšu spējigs atmaksāt jūsu augstsirdību, jūsu draudzību. Tā jau pārsniedz visas robežas, bet ar dzīvību manis dē| jūs nedrīkstat riskēt. To es nevaru un nedrīkstu pie|aut.

—   Vai tad es riskēju ar dzīvību, mans kungs?

Ja mans mēģinājums neizdodas … ja radīsies šķēršļi … ja mani pamanīs . . . tad . . .

Es atrāvu svārku atloku un paradīju viņam uz krūtīm noglabātās pistoles.

—   Ja, — es turpināju, — esmu pārgalvīgs. Es lietošu tas, ja vajadzēs. Esmu nolēmis nogalinat ikvienu, kas stāsies man ce|ā. Esmu gatavs uz visu. Bet jus nedrīkstat riskēt ar kādu saskrieties. Jums japaliek šeit. Uz māju iešu viens pats.

—   Nē! Nē! — d'Otvills steidzīgi atbildēja. — Es iešu jums līdzi.

—   Es nevaru to pie|aut. Nekādā ziņa, ne! Būs labak, ja jus paliksiet šeit. Palieciet šeit pie žoga, kamēr es atgriezīšos vai, pareizak sakot, kamēr mes atgriezīsimies, jo bez viņas es atpakaļ nenākšu!

—   Neesiet pārsteidzīgi, mans kungs!

—   Ak, ne! Esmu tā izlēmis. Jūs talak iet nedrīkstat!

—   Kāpēc ne? Arī es esmu ieinteresets šai lietā.

—   Jūs? — mani parsteidza šie vardi un arī balss noskaņa, kādā d'Otvills tos pateica. — Jūs ieinteresēts?

—   Protams, — viņš pavisam mierīgi apstiprinaja tikko sacīto. — Es mīlu piedzīvojumus. Tie mani interese. Jums jāļauj man iet jums līdzi, jāpieņem mana sabiedrība šai pasākumā.

—   Nu, tādā gadījumā lai notiek jūsu vēlēšanās, mesje d'Otvill. Nebaidieties! Es rīkošos apdomīgi. Iesim!

To sacīdams, es pārlēcu pāri žogam, mans pavadonis sekoja man, un, ne varda nerunādami, mēs tuvojamies mājai.

LXVI nodaļa SLEPENA AIZBĒGŠANA AR MĪĻOTO

Mes gajam caur cukurniedru tīrumu. Ta bija speciālā cukurniedru šķirne, kuru te sauca par retūnu, iepriekšējā gada stādījums. Kuplie, sazēlušie stublāji un jaunie dzinumi ļāva mums nepamanītiem iziet cauri cukurniedru laukam. Pat dienas laika mēs butu varējuši nemanīti pienākt pie majas.

Drīz vien mēs nokļuvām pie dārza sētas. Brīdi apstājāmies un pavērojām laukumu savā priekšā. Ar vienu acu uzmetienu sapratām, no kuras puses paslepen tuvoties majai.

Veclaicīgā, kādreiz interesantā stila celtā māja izskatījās nolaista, kaut gan vēl saglabajusi kaut ko no sena lepnuma. Tā bija divstāvu koka celtne ar divsllpu jumtu un lieliem logiem. Pie logiem atradās venēciešu žalūzijas, kas atvērās uz ārpusi. Gan sienas, gan žalūzijas kādreiz bija krāsotās, bet krāsa tagad izbalējusi un no- lupusi. Kādreiz za|ās žalūzijas tik tikko atšķirās no pe- lekajam koka sienām. Visapkart mājai bija va|ējā galerija jeb veranda, kura atradas trīs vai četru pēdu pacēlumā no zemes. Uz verandu atvērās mājas logi un durvis, bet verandas armalu apņēma margas. Galvenās ieejas platajām durvīm pretī atradās sešu pakapienu kāpnes, bet terases mala visapkārt uz leju bija vaļēja, tā ka, mazliet pieliecoties, varēja nokļūt zem verandas grīdas.

Rāpus piezogoties pie verandas malas un ielūkojoties cauri margām, vajadzētu pārredzēt visus logus, kas atveras uz terasi, bet trauksmes gadījumā ir iespējams paslēpties tumšajā pagrīde zem verandas. Tur neviens mūs neieraudzīs, ja vien neuzošņās suņi.

Čukstus apspriedām savu talakas rīcības plānu. Faktiski nekāda plāna jau nebija. Bija jānokļūst tikai līdz terases malai, jāielūkojas logos, jāuzzina, kura istabā ievietota Aurora; tad, pievēršot sev viņas uzmanību, jāpacenšas sazināties ar viņu, jaizsauc viņa laukā. Veiksme atkarīga no laimīgas apstākļu sakritības, jāpaļaujas uz likteņa labvēlību.

Un liktenis tiešam izrādījās mums labvēlīgs. Mēs pat vēl nebijām sakustējušies, kad ieraudzījām, ka vienā no logiem tieši mums pretī paradijās sievietes stāvs. Mes to tūlīt pazinām — tā bija kvarterone!

Logs, kā jau agrāk pastāstīju, sniedzās līdz pat grīdai, un, ja tam kāds tuvojas, nācēja stāvs bija redzams pilna augumā. Madrasas lakats uz tumšajiem matiem, cēla, vijīga gaita un slaidais stāvs, kas izcēlās uz apgaismotās istabas fona — jā! tā bija Aurora! Par to mēs vairs nešaubījāmies.

—   Tā ir Aurora! — pačukstēja mans pavadonis.

Bet ka viņš to varēja zināt? Vai viņš pazina Auroru? Ak, jā! Atcerejos, ka viņš taču redzeja viņu Rotonda.

—  Ja, tā ir viņa! es atbildēju. Mana sirds pukstēja tik strauji, ka es ar mokām spēju izdvest šos vārdus.

Logu aizsedza aizkars, bet Aurora bija ar vienu roku pacēlusi to un skatījās ārā. Vērīgā uzmanibā sasprin- gusi, mazliet uz priekšu paliekusies, viņa raudzījās āra,

it ka tumsā ko saskatīt gribēdama. Es, protams, nojautu, ko meklēja šis skatiens, un mana sirds satraucās prieka. Viņa bija sapratusi zimite pateikto. Viņa gaidīja mani!

Tā domaja arī d'Otvills. Visas izredzes, ka pasakums izdosies! Un, ja viņa saprata mūsu nodomu, tad bija cerība daudz vieglāk gūt panakumus.

Aurora pakavējās pie loga tikai īsu bridi. Tad viņa aizgriezās, aizkars atkal noslīdēja, bet, pirms tas aiz- klaja logu, es pamanīju istabas dibenā tumša stāva ēnu. Gajārs! Bez šaubam, viņš!

Ilgāk es neizturēju, pārkāpu pār darza žogu un lavījos uz priekšu. D'Otvills man sekoja.

Pec dažām sekundēm mes jau bijām sasnieguši vēlamo vietu — tieši pretī logam, no kura mus tagad šķīra vairs tikai terases platums un margu šķērslis. Mes stāvējām saliekušies, un mūsu skatieni slīdēja uz logu tieši gar terases grīdu. Aizkars nebija pilnīgi aizkritis, loga apakšējais stūris bija atklāts, un pa to mes varējam pārredzēt visu istabu, redzēt un arī saklausīt, kas notiek istabā. Runātāju balsis bija skaidri sadzirdamas.

Nojauta nebija mūs vīlusi: pie loga redzēta sieviete bija Aurora bet tālāk istabā stāvēja Gajārs.

Neaprakstīšu ainu, kas norisinājās mūsu priekšā. Neatkārtošu vārdus, kādus mums nacas dzirdēt. Neatkārtošu sīkumos zemiska nelieša runu — sākumā lūdzošu, liekulīgi glaimīgu, tad rupju, uzbāzīgu un brutālu; un beidzot, kad solījumiem un lugumiem nebija atsaucības, prasības pārvērtas draudos.

D'Otvills visu laiku centās mani atturēt un čukstēdams lūdza būt pacietīgam. Jau pāris reižu biju gatavs mesties uz priekšu, atraut logu un ar vienu belzienu notriekt nelieti zemē. Tagad esmu pateicīgs savam jaunajam saprātīgajam draugam, kas atturēja mani no pārsteidzīgā soļa un palīdzēja savaldīties.

Scēna beidzas ar to, ka Gajārs, mazliet sašļucis un saniknots, izgaja no istabas. Godīgās kvarterones drosmīgā izturēšanās — fiziskā speķa ziņa viņa droši vien līdzinājās, varbūt pat pārspēja savu vārgulīgo uzbrucēju — acīmredzot uz mirkli atvēsināja Gajāra iekāri, jo citādi viņš būtu izmēģinājis uzbrukt ar spēku.

Aizejot izmestie draudi, bez šaubam, apliecināja, ka viņam ir nodoms drīz atgriezties un atjaunot savu brutālo uzbrukumu. Viņš jutās pārliecināts, ka upuris nekur nepazudis, — Aurora ir viņa verdzene un būs spiesta padoties. Laika un iespeju tagad viņam, verdzenes īpašniekam, atliku likām, lai pak|autu viņu. Nav nozīmes tūlīt pārsteigties un izlietot visus lidzek|us. Viņš var pagaidīt, kamēr pats, viņas pretestības mazliet iebiedets, atkal sadūšosies, lai saktu jaunu uzbrukumu.

Gajāra aiziešana deva iespēju paziņot Aurorai par mūsu klātbūtni. Es jau gribēju pārrāpties pāri margam un, verandā iekļuvis, pieklauvet pie loga, bet mans biedrs mani atkal aizturēja.

— Tas nav vajadzīgs, — viņš čukstēja,— viņa noteikti zina, ka esam šeit. Ļaujiet viņai pašai rīkoties. Viņa atkal pienāks pie loga. Pacietību, mans kungs! Viens pārsteidzīgs solis var visu sabojat. Neaizmirstiet, ka šeit ir suņi!

Jaunekļa padoms bija ļoti saprātīgs, un es paklausīju viņam. Pēc dažām minūtēm viss noskaidrosies. Cieši pie terases malas pieplakuši, mēs vērojām katru kvarterones kustību.

Mūsu uzmanību piesaistīja arī telpa, kura Aurora atradās. Ta nebija ne dzīvojamā, ne viesistaba, arī guļamistaba ne. Taja apvienojas kabinets ar bibliotēku r— gar sienām atradas plaukti ar grāmatām, tepat bija ari rakstamgalds, apkrauts ar rakstāmpiederumiem un dažādiem papīriem vai dokumentiem. Tas, bez šaubam, bija advokata darba kabinets, kurā viņš parasti stradāja.

Bet kādēļ Aurora atradās tieši šinī telpā? Tāds jautājums mums abiem iešāvās prātā, bet nebija laika pašreiz pie ta kaveties. D'Otvills domaja, ka Aurora te ievietota pagaidām, jo viņi taču tikko šeit ieradušies un istaba, kurā viņai jādzīvo, vel nav sakārtota. To apliecināja ari sulaiņu skaļas sarunas un dzirdama mēbeļu pārstumšana, kārtojot kadu blakus istabu.

Ši piezīme deva manam domam atkal citu virzienu. Tatad Auroru kuru katru mirkli varēja no bibliotēkas istabas aizvest, varbūt uzvest augšstāvā, un tad ar viņu sazināties kļūs daudz grūtāk. Tādēļ to jāmēģina darīt tūlīt. Un es jau gatavojos neieverot d'Otvilla iebildumus un doties pie loga, bet šoreiz mani apturēja Auroras pašas rīcība.

Durvis, pa kurām tikko izgājis Gajars, vēl stāvēja pusvirus, un mes tās varējām labi saredzēt. Pēkšņi es redzēju, ka kvarterone viegliem soļiem, it ka kāda nodoma vadīta, klusi zagās uz durvju pusi un, satvērusi atslēgu, apgrieza to, tādējādi ieslēgdamās istabā. Kadeļ viņa tā rīkojās?

Mums likās — varbūt viņa gatavojas aizbēgt caur logu un aizslēdza durvis ar noluku aizkavēt vajātājus. Ja tāds bija viņas nodoms, tad mums vispareizak būtu palikt mierigi, kur esam, un |aut viņai izdarīt to, ko nodomājusi. Par savu klātbūtni mes varētu viņu brīdināt taja mirklī, kad viņa pienāks pie loga. Tāds bija d'Otvilla padoms.

Viena istabas stūrī atradās liels sarkankoka rakstam- galds. Virs ta pie sienas bija piestiprināti sīkos nodalījumos sadalīti plaukti, it ka rindās sakartotas kastītes ar va|ēju priekšmalu. Katra kastītē bija sabāzti dažādi papīri, pergamenta ru||i, kas, bez šaubām, bija testamenti, lietu akti un citi advokata darba vajadzīgie dokumenti.

Pārsteigts vēroju kvarteroni, kas, aizslēgusi durvis, piegaja pie rakstamgalda un, tā priekšā nostājusies, ātri parskatija visas plauktu rindas un nodalījumus, it ka kadu dokumentu meklēdama.

Izrādījās — tā tiešam ari bija! Pēkšņi viņa pastiepa roku un izvilka no skapja kadu saritinātu papīru sainīti un, ātri tos pārskatīdama, pēkšņi noslēpa uz krūtīm, paslēpdama tos tērpa izgriezumā.

«Augsta debess!» es domas iesaucos. «Ko tas nozīme?»

Skaļi iesaukties vai kaut ko iedomāties pat nepaguvu, jo nākošajā mirkli Aurora, parslidejusi pari istabai, jau stavēja pie loga.

Kad viņa pacēla aizkaru, gaismas strele krita tieši par manu un mana pavadoņa seju. Viņa pamanīja mus pir- maja acu uzmetiena un klusi iesaucās. Tas nebija pārsteiguma, bet prieka kliedziens, kas paspruka viņai pār lupām, un tajā pašā mirkli viņa atkal savaldījās.

īsais prieka sauciens nebija tik spēcīgs, lai to izdzirdētu blakus istabās. Atbīdījusi loga ietvaru, viņa klusi izslīdēja veranda un nakošajā brīdī jau atradās manās rokas. Es pacēlu viņu pāri margām, un mēs straujā soli skrējām gar dārza malu.

Mājā vēl joprojām valdīja klusums, kad mēs jau devāmies pāri laukumam aiz darza sētas. Nepamanīti mēs šķirām sev ce|u gar cukurniedru stublājiem un steidzāmies uz meža pusi, kas slējās netālu mūsu priekšā kā melna siena.

LXVII nodaļa PAZUDUŠIE MUSTANGI

Laiku pa laikam uzplaiksnīja rūsas atspīdums, un ceļu atrast nebija grūti. Mēs iznācām gandrīz tajā pašā vieta, kur pirmoreiz iegājām cukurniedru laukā. Tagad, atkal turēdamies pie tīrumu aptverošā žoga, mes steidzāmies uz meloņkoku biezokni, kur bijām atstajuši savus zirgus.

Man bija nodoms nekavējoties doties ceļā, lai pirms rīta ausmas varētu nokļūt pilsētā. Tur mēs abi — es un mana līgava — mēģinātu paslepties, līdz rastos kada izdevība aizbraukt pari jūrai vai ari augšup pa upi, lai nokļūtu brīvajos štatos. Nekad man nebija ienākusi prātā doma meklet patvērumu mežos, lai gan nejauša gadījuma dēļ biju uzzinājis vietu, kur mēs kādu laiku varētu viegli paslepties. ŠI izdevība man uz mirkli iešāvās prāta, bet es par to nedomāju. Tāda paslēptuve noderetu tikai pagaidām, un beidzot mums tomēr no turienes būtu jāaizbēg, un tad aizbēgšana no šis zemes būtu grūtāka neka tagad. Noziedzniekam vai ari cilvēku netaisnības vajātajiem nav drošākas paslēpšanās iespējas ka iejuk- šana lielas pilsētas raibaja pūli. Un Ņūorleāna šai ziņā visizdevīgākā vieta, jo tur iebraucēju allaž tikpat daudz kā pastāvīgo iedzīvotāju.

Tādēļ es biju nodomājis — un ari d'Otvills tam piekrita — nekavējoties sēsties zirgos un steigties uz pilsētu.

Smagu nastu es biju nolēmis uzkraut nabaga zirgiem, sevišķi tam, kuram bus jānes divi. Mēs bijām noīrējuši spēcīgus, izturīgus mustangus un ceļu uz šejieni veikuši samērā ātri, bet atpakaļceļā, lai mēs nokļūtu pilsētā pirms ausmas, mustangiem nāksies krietni paauļot un pastaipīt kājas.

Izmantodami biežo rūsas uzzibsnišanu, mēs strauji virzījāmies uz priekšu gar koku stumbriem un beidzot nokļuvām pie meloņkoku biezokņa, kur atstajam zirgus. Meloņkokus bija viegli ieraudzīt, jo zibens uzliesmojumā to lielas, iegarenās lapas iemirdzejās bālgani spožas. Mes priecīgi metamies uz priekšu. Ja būsim seglos, vairs nevajadzēs baidīties, ka vajatāji varētu mūs panākt.

Savādi, ka zirgi neiezviedzas, nejūtas tramīgi satraukti, dzirdot mūsu tuvošanos. Viņiem taču vajadzētu kaut kādi reaģēt uz mūsu tuvošanos. Nē, ne skaņas — ne

iebubināšanas, ne pakavu atsitiena dunoņas uz zemes, mustangiem nemierīgi padižļājoties. Tiem taču jābūt pavisam tuvu. Es nekad nebūtu domājis, ka zirgi var tik klusu iztureties. Ko gan tie dara? Un kur tie ir?

—   Jā, kur tad tie ir? — d'Otvills atkartoja manu jau- tajumu. — Man liekas, tie bija piesieti tieši šeit.

—   Ja, liekas gan. Nu noteikti! Lūk, tieši pie ši zara es pieseju savējo. Skat, pakavu nospiedumi uz zemes! Mans dievs! Zirgi ir projām! . . .

Es iekliedzos, pilnīgi pārliecināts, ka runāju patiesību. Par to nevarēja būt ne mazako šaubu. Ap'kokiem, pie kuriem zirgus atstājām piesietus, zeme bija pakavu nomīdīta. Lūk, koks, zem kura stavēja mans mustangs. Vislielākais visā meloņkoku audze.

Ja, bet kas varēja zirgus aizvest? Tas bija pirmais jautājums, ka» mums abiem paspruka par lūpām. Vai kads būtu mūs izsekojis? Vai kads nejauši iemaldījies biezokni un atradis zirgus? Sis pieņēmums likās neticams. Kas gan klejotu pa mežu tāda naktī? Un ja nu tomēr te kāds blandījies, kāde| tas būtu līdis meloņkoku biezoknī? Ha! Pēkšņi man kas iešāvās prāta: varbūt zirgi paši noravu- šies? Ļoti iespejams. Tiklīdz atspīdēs zibens, mēs tuht noskaidrosim, vai zirgi atrāvušies un aizskrejuši paši vai pavadas mezglus atraisījusi cilvēku roka.

Mēs stāvējām pie koka, gaidīdami rūsas uzliesmojumu. Ilgi nenācās gaidīt. Un tūlīt saņēmam arī atbildi uz pedejo jautajumu. Mana nojauta izrādījās pareiza. Zirgi norāvušies paši. To apliecinaja nolauztie zari un notrauktās lapas. Kaut kas — varbūt zibens uzliesmojumi vai kāds tuvuma pielīdis laupījuma meklētājs meža zvērs, bija mustangus nobaidījis, un tie panikā atravušies un aizskrejuši mežā.

Tagad mes sākam pārmest paši sev, ka tik nevērīgi bijām zirgus pametuši, piesiedami pie meloņkoka, kura atvases ir |oti mīkstas un maigas un vairāk līdzinās stiebraugu stublājiem nekā cietiem koka zariem. Bet es gandrīz priecājos, ka zirgi norāvušies paši, jo vel mums palika ceriba, ka viņi varbūt nav tālu aizklīduši. Varbūt atrodas tepat tuvumā; japavēro, vai kaut kur gar zemi nav vilkušās pavadas, vai tuvuma nav nograuztas zāles laukumi.

Ne mirkli nevilcinādamies, devāmies meklēt mustangus. Es gāju vienā virzienā, d'Otvills — otrā. Aurora palika meloņkoku biezokni. Apstaigāju tuvāko apkartni un no- k|uvu atpakaļ pie žoga, aizgāju gar tā malu līdz ce|am, pagajos mazliet ari pa ee|u. Izmeklēju katru stūrīti starp kokiem, atkal izlauzos cauri brikšņiem, cukurniedru laukam un katra zibens uzliesmojuma petiju zemi, vai ne- ieraudzišu tur pedu nospiedumus. Brīžam atgriezos izejas vietā un uzzināju, ka ari d'Otvilla meklējumi bijuši tikpat neveiksmīgi.

Gandriz veselu stundu pavadijam veltīgā meklēšanā, un es nolēmu to izbeigt. Neceredams vairs atrast aiz- skrējušos mustangus, es gluži izmisis so|oju atpakaļ uz biezokni. D'Otvills bija jau atgriezies turp pirms manis.

Zibens uzliesmojuma ieraudzīju to stāvam cieši blakus Aurorai. Abi likās nogrimuši sirsnīga sarunā. Man likās, jauneklis izturas pret Auroru |oti uzmanīgi un viņai tas acīmredzot patīk. Bet mani, redzot viņus abus tur stāvam, kaut kas sāpīgi uztrauca.

Arī d'Otvills nekur nebija pamanijis aizbēgušo zirgu pēdas. Visi atzina, ka nav nozīmes veltīgi turpināt .nesekmīgo meklēšanu, un mes nolēmām pavadīt nakti mežā.

Ar smagu sirdi pieņemu šo priekšlikumu, bet citas izejas nebija. Nokļūt Ņūorleāna pirms 'rītausmas, kājām ejot, bija pilnīgi neiespējami. Bet, ja mūs ieraudzītu uz ceļa gaismā, mūs noteikti aizturētu. Un tadi ka mes nevarējām neieveroti aiziet pa ce|u līdz pilsētai. Un nebija ari ne mazāko šaubu, ka jau agri no rīta mūs sāks meklēt un uz ce|a būs izsūtitas mekletaju grupas.

Visprātīgak bija palikt pa nakti, kur esam, un, ritam austot, atsakt mustangu meklēšanu. Un, ja mums izdosies tos atrast, pa dienu mēs paslēpsimies purvā un na- košajā naktī dosimies uz pilsētu. Ja zirgus atrast neizdosies, tad ceļu nāksies veikt kajam, un mēs sāksim so|ot, jau vakara krēslai metoties.

Zirgu pazušana mūs bija nostādījusi neparedzetas dilemmas priekšā. Šis nepatīkamais atgadījums ne vien izjauca mūsu bēgšanas plānus, bet palielināja arī mums draudošās briesmas. Es teicu — draudošās briesmas. Jā, mums tiešam draudēja pat bojā eja. Jums droši vien grūti saprast, kādā situācijā mēs bijām iekļuvuši. Varbūt jūs domājāt, ka pašreiz lasāt stāstu par parastu mīlētāju bēgšanu, kas laimīgi beigsies, kā to apraksta romānos.

Nē, jus dziļi maldāties! Atbrīvojieties no «laimīgo beigu» iztēles! Saprotiet, ka mes visi tris bijām izdarījuši noziegumu, par kuru mums varēja prasīt atbildību tiesas

priekša! Un es zināju ari, ka pēc šīs zemes likumiem man draudēja bargs sods un vēl bargāka, neželigāka tiesa bija iespējama ārpus likumu robežām. To visu es zināju. Un zināju ari, ka par visu, ko esmu izdarijis, es varēju pazaudēt savu dzīvību.

Padomājiet par šo bīstamo situāciju, un jūs sapratīsit, kā mes jutāmies pēc veltīgās zirgu meklēšanas.

Tatad — nebija nekādas citas izejas, bija jāpaliek šeit līdz ritam.

Pagāja vēl kāda pusstunda, noplēšot no kokiem sūnu skaras un mīkstas lapotas meloņkoka atvases. Tās paklājām uz zemes, sataisījām Aurorai guļvietu, un es apsedzu viņu ar savu apmetni.

Man pašam miegs nenāca un guļvietas nevajadzēja. Es nosēdos blakus mīļajai meitenei un atspiedos pret koka stumbru. Labprāt būtu atbalstījis viņas galvu pret savam krūtīm, bet d'Otvilla dēļ jutos neērti. Varbūt jaunekļa klātbūtnes deļ es nebūtu tik rezervets, bet mani mulsinaja Auroras pašas kautrā atturība. Viņa atvairīja pat manu roku, kas tiecās satvert viņas plaukstu.

Atzīšos, šis kautrīgums mani ne vien pārsteidza, bet mazliet pat aizvainoja.

LXVIII nodaļa NAKTS MEžA

Es biju ļoti viegli ģerbies, un nakts drēgnums aizdzītu miegu, ja ari butu gribējis gulēt. Bet šoreiz, lai paliktu nomodā, nevajadzēja ari nakts vēsuma. Pašreiz es nespetu aizmigt pat dunu gultā.

D'Otvills man augstsirdīgi piedāvaja savu apmetni, bet es atteicos. Arī viņam bija viegls kokvilnas un linauduma apģērbs, bet ne tas bija manas atteikšanās iemesls. Pat ja es ciestu no aukstuma, es nepieņemtu viņa pakalpojumu. Es biju sācis no ši cilvēka baidīties!

Aurora drīz aizmiga. Reizēm uzliesmojošā zibens gaisma redzeju, ka viņas acis aizvērtas, un ari klusie, vienmērīgie elpas vilcieni liecināja, ka viņa guļ miega. Un savādi — arī viņas mierīga gulēšana manī viesa īgnumu.

Es gaidiju katru jaunu rūsas noplaiksnīšanos, lai varētu palūkoties uz Auroru. Ikreiz, kad zibšņu drebošais gaišums apmirdzēja mīļotas seju, es ietveru to savā skatienā, bet pats nodrebeju, izjūtot reize laimes un skumju smeldzi.

Ak, vai tiešām aiz šis maigās sejas slēpjas melīga viltība? Vai šinī cēlaja dvēselē varētu iemājot arī grēks? Bet — vai tad es šaubos par viņas mīlestību?

Un, ja arī tā būtu, — pašreiz vairs nav nekādās atkāpšanas iespejas, nav atpakaļceļa. Iesaktais jāpadara līdz galam, kaut ari tas maksātu man visu — manu dzīvību un dzīves laimi.

Kad biju mazliet nomierinājies, sāku atkal pārdomāt, kā rīkoties, lai izkļūtu no sarežģītas situācijās. Tikko ausis gaisma, došos meklet zirgus, centīšos pēc pēdu nospiedumiem noteikt, uz kuru pusi tie aizklīduši. Ja būs iespējams, sekošu pa pēdām, un, ja zirgus atradīšu, mēs visi paslēpsimies un sagaidīsim nākošo nakti.

Bet … ja nu zirgus neatrodam? Ko tad?

Ilgu laiku nespeju saprast un neko iedomāties, kā visla- bak rikoties šādos neparedzētos apstakļos.

Beidzot man kaut kas iešāvās prātā, un es nespeju nociesties, neaprunājies ar d'Olvillu. Ari viņš, tāpat ka es, bija nomodā. Mans plāns bija ļoti vienkāršs, un es brīnījos, ka ši doma man atrak neienaca prātā. Un proti: d'Otvillam jadodas uz Brindžersu, jāsadabū citi zirgi vai kariete un vakarā, krēslai metoties, jāsatiekas ar mums upmalā.

Kas gan varētu būt labāk? Dabūt Brindžersa zirgus vai noīrēt karieti nebija nekādu grutibu. Tur d'Otvillu nepazīst, vismaz nevienam nevar but nekādu aizdomu, ka šim jaunajam cilvēkam varētu būt kas kopīgs ar mani. Es pat klusībā nopriecājos, ka kvarterones pazušanā vainos tikai mani. Katrā ziņā tā domās Gajārs, un es būtu vienīgais, ko turēs aizdomās un ko mekles. D'Otvills piekrita un atzina, ka mans plāns pilnīgi realizējams un ka tā ari rīkosimies, ja zirgus neatradīsim. Un, pārrunājuši vēl visus sīkumus, mēs jau mazāk nobažījušies gaidījām austošo dienu.

* * *

Beidzot sāka svist gaisma. Pelēcīgais rīta gaišums lēnam ielaužas tumšajas ēnās zem augstajiem kokiem, līdz beidzot kļuva jau tik gaišs, ka varējām atsakt zirgu meklēšanu.

Aurora vēl saldi gulēja. Atstājām viņu, un abi ar d'Otvillu atkal sakam parstaigat mežu dažādos virzienos.

Mans pavadonis iegāja dzijak mežā, kamēr es izpētīju biezoknim tuvāko apkārtni. Drīz es atkal nok[uvu pie pītā žoga, kas aptvēra Gajāra plantācijas laukus. Mes vēl joprojām atradāmies |oti tuvu viņa plantācijas robežām. Sasniedzis žogu, es devos gar to lidz vietai, kur no lielceļa mežā nogriezās malkas vedēju ceļš. Šeit mes jājām iepriekšējā nakti, un es domāju, ka zirgi varbūt instinktīvi devušies atpakaļ pa reiz ieto ceļu.

Manas nojautas izrādījās pareizas' un, tikko iegriezos lauku ceļa līkuma, ieraudzīju abu mustangu pedu nospiedumus. Pēdas aizveda uz upes pusi. Saskatīju arī mūsu iepriekšējās nakts pēdas. Salīdzināju abu pakavu iespiedumus zeme. Pēdu nospiedumi, kas veda abos virzienos, bija vieni un tie paši. Par to nevareja šaubīties — zīmīgs bija viena mazliet ielauzta pakava nospiedums. Ieveroju vēl vienu pazīmi. Zirgi bija skrējuši, vilkdami pa zemi pavadu siksnas, kuržļs ieķērušies zari. Tas vēlreiz apliecināja pieņēmumu, ka zirgi atrāvušies paši.

Tagad atlika tikai jautājums— cik talu viņi aizgajuši? Vai man sekot un mēģināt tos panākt? Bija jau pilnīgi gaiša diena, un iet nozimēja uzņemties lielū risku. Droši vien Gajārs un viņa draugi jau sen kājās un ir sacēluši trauksmi. Meklētāji, bez šaubām, jau atrodas kaut kur uz krastmalas dambja ceļa un uzrauga ari pievedceļus starp plantācijām. Jebkura brīdī es varu saskrieties ar kadu izlūku vai vaja- tāju grupu.

Zirgu pēdas liecināja, ka mustangi skrējuši ātri un taisnā virzienā; tie nekur nebija apstajušies, lai pagrauztu kādu atvasi. Ļoti iespejams, ka tie nokļuvuši uz pazīstamā krastmalas ceļa un atgriezušies pilsētā. Tie bija iznomātie zirgi un labi pazina apkārtnes ceļus. Bez tam ta bija itin parasta paradība, ka straujie meksikāņu mustangi — izīrētie zirgi pat pēc gara ceļa bez jātniekiem atgriežas pilsētā. Bezcerīgi censties tos panākt. Tā būtu tikai neprātīga došanās briesmās. Tādēļ es tūlīt atteicos no šis domas un devos atpakaļ meža biezoknī.

Tuvodamies meloņkoku pudurim, es gāju piesardzīgi klusi. Pats kaunējos, iedomādamies, kādēļ tā rīkojos. Mani bija pārņēmušas netīkamas aizdomas. Izdzirdu sarunu.

«Pie velna! D'Otvills atkal atgriezies pirms manis!» es nodomāju.

Dažus mirkļus cīnijos ar goda jutām. Tās padevās, un es klusa zagļa soli tuvojos meloņkoku biezoknim.

Stāvēdami viens otram pretī, Aurora un d'Otvills šķita aizrāvušies draudzīgā saruna. Cik tuvu viens otram tie stāvēja! Viņu sejas gandrīz saskārās, un izturēšanās 1 iecīna j a par abpusēju interesi. Viņi runaja ļoti nopietni, bet balsis skanēja ka milētāju sačukstēšanās. Ak dievs!

Un pēkšņi kā zibens uzliesmojums atmiņā atausa divu cilvēku šķiršanās aina peldošajā piestātnē! Atcerējos — neliela auguma jauneklis, apmetnī ietinies. Un, luk, tur viņš atkal stāvēja manā priekšā! Viņš! Mīkla atminēta! Es biju tikai aizsegs . . . fons viņiem . . . rota|lieta koķetes rokas.

Lūk, viņš, īstais Auroras sirds bruņinieks!

Es apstajos kā zibens ķerts. Ne! Nekad nespešu aprakstīt sāpes, kādās sažņaudzas mana sirds. Likās, jutu krūtīs ieurbušos saindētu bultu, kas iestrēga un palika sirdī. Es sagrī|ojos un gandriz nokritu zemē.

Pēkšņi ieraudzīju: Aurora kaut ko izvilka no azotes. Pasniedza to d'Otvillam. Mīlas ķīla?!

Ne! Es maldos! Tas ir pergamenta rullītis — papīri, ko Aurora izņēma no plaukta advokāta kabineta. Ko tas nozīmē? Kāds noslēpums saistās ar to? O! Es prasīšu jums abiem visu paskaidrot! Visu! Bet . . . pacietību, sirds . . . pacietību!

D'Otvills paņēma pergamenta rullīti un noslēpa to apmetņa krokās. Viņš pagriezās. Viņa seja pavērsas uz manu pusi. Mūsu skatieni sastapas. Jā, viņš ieraudzīja mani!

—   Ā! Mesje? — viņš jautajoši, pretī panakdamies, uzrunāja mani. — Ka veicās? Zirgus neatradāt?

Saņemos, lai piespiestu sevi runāt mierīgi.

—   Redzēju pēdu nospiedumus!

Pat šo īso atbildi pasakot, jutu, ka balss satraukumā nodevīgi notrīs. D'Otvills droši vien redzeja manu uztraukumu, bet viņš nelikās to manām.

—   Tikai pedu nospiedumus? Un kurp aizveda pēdas?

—    Uz krastmalas ce|u. Nav šaubu, ka mustangi atgriezušies pilsēta. Tagad mes ar tiem varam nereķinaties.

—   Vai man tūlīt doties uz Brindžersu?

Tas bija tikai jautajums jautājuma de|. Tomēr tas mani iepriecināja. Es ļoti velējos, kaut viņš būtu projām. Gribēju pabūt vienatne ar Auroru.

—   Tas būtu |oti vēlams! — es atsaucos, — ja tikai jums nešķiet par agru.

—    Nebūt ne! Bez tam man Brindžersā šis tas kārtojams, kas var ieilgt visu dienu.

—   Ta?

— Nebaidieties, es atgriezīšos pie jums. Katra ziņā dabūšu vai nu zirgus, vai karieti. Pusstundu pec tumsas iestāšanās gaidīšu krustceļos. Nebaidieties, mesjē, esmu pārliecināts, ka viss nokārtosies jums abiem labvēlīgi . . . un . . . man . . . ak, vai!

Pēdējos vārdus pavadīja dzi|a nopūta.

Ko tas nozīmēja? Vai viņš ņirgājas par mani? Vai šim dīvainajam jaunietim ir vel kāds noslēpums bez ta, ko es tam'esmu uzticējis? Viņš droši vien zina, ka Aurora mīl viņu? Vai viņš tik ļoti uzticas viņai … ir tik pārliecināts par viņas mīlestību, ka nebaidās atstāt mūs divatā? Jeb viņš spēlējas ar mani kā tiģeris ar. savu upuri? Varbūt viņi abi spēlējas ar mani?

Cita pēc citas piezagās šis mokošās domas un neļāva man atbildēt uz viņa pēdējiem vārdiem. Es nomurmināju kaut ko par cerībām, bet viņš, šķiet, vairs nemaz neievēroja, ko es saku. Acīmredzot viņam bija savi iemesli pēc iespejas ātrāk nokļūt pilsētā. īsi atsveicinājies no manis un no Auroras, viņš strauji pagriezās un veiklā, viegla soli aizsteidzas caur mežu.

Es noskatījos, ka attālinājās viņa stāvs, kamēr to aizsedza koku zari. Jutos atvieglināts, ka viņa vairs nebija šeit. Es gandrīz vēlējos, kaut viņš nekad neatgrieztos, kaut butu aizgājis uz visiem laikiem. Kaut ari mums tik ļoti bija nepieciešama viņa palīdzība . . . kaut ari no viņa atgriešanās bija atkarīga mūsu izglabšanās . . . Šinī bridi es vēlējos, kaut mēs viņu nekad vairs neredzetu!

LXIX noda|a PĀRMETUMI MĪĻOTAJAI

Un tagad izskaidrošanās ar Auroru! Tagad ļaušu va|u drausmīgajam greizsirdības mokām. Es jutu nepieciešamību atvieglot sirdi, atmaksājot par tās aizvainojumu ar saldi rūgtiem pārmetumiem.

Ilgāk es vairs nespeju apslāpēt sevi šis mokošas zemde- gas. Nespēju ari tas vairs apslēpt. Tām vajadzēja izlauzties uz āru ka pārmetumu vārdu plūsmai.

Kamēr d'Otvills izzuda no redzes loka, es ar noluku stāvēju, novērsies no Auroras un pagriezies aizgājēja virziena. Un pat vēl ilgāk. Centos nomierināt savu mežonīgi pukstošo sirdi, centos savaldīties, lai izskatītos mierīgs un

vienaldzīgs. Veltīga izlikšanās! Viņas acis pārāk labi ievēroja manu satraukumu; šai ziņā sievietem piemīt tik asa un instinktīva nojauta, ka velti viņu priekšā censties ko notēlot.

Tā bija ari šoreiz. Aurora saprata visu. Un tieši šinī bridi viņa |avas kvēlam jutu uzplūdumam.

Es pagriezos pret viņu, lai saktu apbērt viņu ar pārmetumiem, kad jutu — viņas augums man mīļi pieglaudas, rokas apvijās man ap kaklu un augšup pavērsta seja atbal- stijas rrian uz krūtīm, bet sirsnība mirdzošais valgo acu skatiens jautājoši vērās mani.

Patiesība šis skatiens jau atņēma visas mokas. Tikai patiesa mīlestība kvēlojoša sirds var piešķirt acīm tadu skatienu.

Un tomēr vel kaut kas gruzdēja manī, vēl nebija īsta miera.

—   Aurora, tu nemīli mani! — es izmocīju.

—   Ak, kādē| tāda cietsirdība, ser? Es mīlu tevi, dievs mans liecinieks! Es mīlu tevi no visas sirds.

Un tomēr aizdomīgā greizsirdība vel neatlaidas. Pārak neparasti līdz šim bijuši visi apstakļi, pārāk dziļi manī ie- grauzusies greizsirdība, lai to izrautu tikai ar apliecinošiem vārdiem. To varētu apklusinat tikai visu faktu noskaidrošana. Vai ari sirsnīga atzīšanās.

Tadē| — reiz iesācis — es vairs nespēju atturēties. Es turpināju sīkumos atkārtot kuģa piestātnē redzeto ainu . . . Vēlāko d'Otvilla izturēšanos… to, ko biju novērojis ie- priekšejā naktī . . . kam neviļus kļuvu liecinieks tikko aizritējušos mirkļos. Es runāju par to visu, neaizmirsdams ne mazāko sīkumu. Es neizteicu pārmetumus. Tiem pietiks laika arī pēc tam, kad būšu dzirdējis Auroras atbildi.

Vi ņa atbildēja man ar asarās aizmiglotu skatienu. Ja, viņa pazinusi d'Otvillu jau agrak. Viņa atzinās, ka viņus saistot kāds noslēpums, kas nosaka viņu īpatnējās attiecības. Viņa lūdza mani neprasīt paskaidrojumus. Viņa lūdza, lai es paciešoties. Tas neesot viņas noslēpums. Bet drīz es vjsu uzzināšot. Vel tikai neilgi jāpagaida, un viss atklāšoties.

Cik labprāt es uzklausīju šos sirsnīgos vārdus! Šaubas vairs nemocīja mani. Kā gan es vēl varētu šaubīties, raudzīdamies šinīs lielajās, sirsnīgā mīlestībā spulgojošajās acis, kuras vērās mani caur dzidro asaru rasas valgmi!

Mana sirds padevas. Es atkal sirsnīgi apkampu mīļoto un ar dedzīgu skūpstu vēlreiz apzvērēju mūsu saderināšanos.

Mēs labprāt ilgi butu uzkavējušies šai mīlestības svētītajā vietā, bet saprāts skubināja mūs to atstāt. Pārak tuvu šeit atradas briesmas. Tikai divsimt jardu attaluma at- radas žogs, kas atdalīja Gajāra plantāciju no meža. Un no meža malas pāri laukiem tālumā saredzama pati Gajāra māja. Protams, mus apslēpa biezoknis, bet, ja meklēšanu sāktu no šīs puses, biezoknis būtu pirmā vieta, kuru vajātāji iztaustītu. Tade| mums noteikti vajadzēja pameklēt paslēpšanas vietu dziļāk mežā.

Man ienāca prātā puķotās pļaviņas laukums, kur atgadījās neparastais piedzīvojums ar klaburčusku.

Apkārt norai atradas biezs un ēnains pamežs, tur varētu atrast vietu, kur mēs būtu paslēpti no visasākā pētījošas acs skatiena. Sinī brīdī es domāju tikai par noslēpšanos. Man ne prātā neienāca, ka ir taču arī pavisam citi bēgļu atklāšanas un uzmeklēšanas līdzekļi un vajataji var iespiesties pat visbiezākā, samudžinātā biezokņa sirdī vai cukurniedru stublāju labirintā, kurā neieved neviena taka. Sinī bridi es nolēmu, ka mēs nekavejoties dosimies uz meža klajumu.

Meloņkoku biezoknis, kurā mēs bijām pavadījuši nakti, atradās pie Gajara plantācijas dienvidaustrumu stūra. Lai nokļūtu meža klajumā, mums vajadzēja paieties kadu jūdzi vai mazliet vairak ziemeļu virziena. Ejot pa diagonāli cauri mežam, mēs noteikti neatrastu pareizo taku, un varu gandrīz apgalvot, ka mēs apmalditos un laikam gan arī veltīgi nomekletos pasleptuvei atbilstošu vietu. Bez tam mēs varbūt neatrastu taku cauri purvājiem un upju pārpurvotajām attekam, kas šķērsoja mežu visos virzienos.

Tapec es nolēmu iet gar plantacijas robežu, kamēr nonāksim pie takas, kuru es labi atcerejos un pa kuru iedams jau reiz nokļuvu pie klajuma. Protams, bīstams bija ceļa posms, kamēr nokļūsim līdz plantācijas robežu ziemeļu stūrim. Pa to ejot, jāturas krietnā attaluma no žoga un, kur vien iespejams, jāiet pameža aizsega. Laimīgā karta netālu no malas cauri mežam paralēli žogam zieme[u virziena stiepās šaura, ar pundurpalmām apaugusi zemes strēmele, kas iezīmēja ik gadu plūdu robežu. Sie ipatnejie koki ar kuplo vēdekļveidīgo lapotni galotne veidoja biezu pamežu, un, ja uzmanīgi virzījās uz priekšu, ejot gar šīm pal- mam, gājēju nevarēja pamanīt pat no neliela attaluma. Pundurpalmu vēdekļveidīga lapotne izveidoja savdabīgu margu pinumu, kuru vēl papildināja alteju stublāji un citas malvu dzimtas puķes, kuras auga kopā ar palmām.

Mēs ienirām šajos kuplajos dažādu augu veidotajos brikšņos un uzmanigi virzījāmies uz priekšu. Drīz vien nonācām iepretim tai vietai, kur iepriekšejā nakti pārkāpām pār žogu. Šinī vieta mežs pienāca ļotī tuvu pie Gajāra mājas. Kā jau agrāk pastāstīju, starp mežmalu un māju atradās tikai apmēram jūdzi plats klajums. Tas bija vienmu|š līdzenums un tādēļ arī izlikās pustik plats. Pieejot pie žoga, varēja pilnīgi redzēt Gajāra māju otra mala, saskatīt visu kā uz delnas.

Bet šini bridi man ne prātā nenāca apmierināt savu ziņkāri un pavērot maju tuvāk. Es devos uz priekšu, kad pēkšņi manas ausis uztvēra skaņas, kas lika man uz vietas apstaties. Mani pārņēma šausmas, un par muguru pārskrēja baiļu drebuļi.

Aurora satvēra manu roku un jautājoši palūkojas man sejā. i

Pamādams ar roku brīdināju viņu, lai klusē, bet pats noliecos un, ausi pie zemes pielicis, sāku klausīties.

Neziņa ilga īsu brīdi. Skaņas atkartojas. Pirmā nojauta izrādījās pareiza. Tās bija medību suņa gaudas.

Dzirdot šos gari vilktos, dobjos kaucienus, kļūdīšanas nebija iespejama. Es biju ļoti centīgs mednieku aizstāvja, svēta Hjūberta māceklis un jebkura mirkli atšķirtu un pazītu garausainā dzinējsuņa rejienus. Kaut ari tie ieskanējas tali un dobji, līdzīgi meža bites dūkšanai, manu ausi šis skaņas nevarēja maldināt. Šausmās nodrebēdams, es klausījos šos briesmīgos rejienus.

Kāpēc medību suņa riešana var iedvest šausmas? Manās ausīs, kuras bija trenetas uztvert parastos mednieku «To — to! Ho—ho!» un «Pa pēdām, ho-ho!» saucienus, šo suņu riešanai vajadzētu skanēt kā patīkamam taures saucienam, ka visskaistakajai mūzikai. Jūs domāsiet: kāpēc tad viņu tik «šausmīgi» nobiedeja suņu rējieni? Bet padomājiet, lūdzu, par apstākļiem, kādos mes tobrīd atra- damies; atcerieties ari tās stundas, kuras es pavadiju kopā ar «čusku dīdītāju», un to, ko viņš tumšajā koka dobuma alā pastāstīja man par aizbēdzēju vajāšanu, par pēdu dzinēj icm suņiem, par cilvēku medniekiem, par nēģeru va- jašanu ar suņiem, — līdz tam biju domājis, ka šadas medības notiek vienīgi Kubā, bet, kā izrādās, tās pastāvēja arī Luiziānas novadā — atcerieties un padomājiet par to

visu, un jūs sapratīsiet, kāpēc es, izdzirdis tāios medību suņu rējienus, nodrebeju šausmās.

Suņu rejas vēl skanēja no liela attāluma. Tas dzirdēju no Gajāra mājas puses. Riešana mijās ar pārtraukumiem. Tā nerēja suņi, kas jau dzen pēdas, bet kas tikko izlaisti no būdām un ieriedamies skraida, juzdami tuvos medību priekus.

Mani acumirklī pārņēma baigas nojautas. Šausmīgas domas iešāvās prātā: viņi gatavojas mūs medīt ar suņiem!

LXX nodala VAJĀŠANA AR SUŅIEM

Mans dievs! Mūs vajas ar suņiem! Vai drīz, vai arī jau ir palaiduši suņus uz mūsu pedam, — to vajadzētu noskaidrot, bet es neuzdrošinājos paieties tālāk uz priekšu.

Torner, atstajis Auroru pundurpalmu aizsegā, es paskrēju līdz mežmalai, kur atradās arī žogs. Nokļuvis pie tā, es satvēru kādu par žogu pārliekušos koka zaru un, tajā ar rokam ieķēries, sašūpojos uz priekšu un pakāpos uz žoga tik augstu, lai caur lapu aizsegu varētu paskatīties pāri cukurniedru laukam. Ieraudzīju visu Gajāra mājas pagalmu, tikko uzlēkušas saules apmirdzētu.

Tas, ko ieraudzīju, apstiprināja manas nojautas. Kaut ari māja atradās patalu, es skaidri saredzēju pa pagalmu staigajošus vīrus. Daudzi jau sēdēja zirgos, viņu galvas slējās pāri cukurniedru laukam. Bet ik bridi atskanošie rējieni liecinaja, ka sētā izlaists jau vesels suņu bars. Citos apstākļos, šo ainu redzot, varētu nodomāt — tur mednieku grupa gatavojas doties stirnu medības. Bet tagad, to vērojot, mani pārņēma pavisam citādas izjūtas. Es ļoti labi zināju, kādēļ notiek ši pulcēšanās Gajāra mājas pagalmā; es sapratu, kādam medījumam tur gatavojas dzīt pēdas.

Bridi, uz žoga notupies, pavēroju Gajāra māju un sapratu, ka mednieki visi jau zirgos un medības tūlīt sāksies.

Ar strauji pukstošu sirdi es metos atpakaļ un drīz vien piegāju pie Auroras, kura, drūmās nojautas drebēdama, stavēja un gaidīja mani.

Man nebija viņai jāstāsta, ko esmu uzzinājis, — mīļota saprata visu, ielūkodamās man seja. Arī Aurora bija dzirdējusi suņu rejienus. Viņa bija dzimusi un uzaugusi šai

zeme, un vietējas paražas viņai bija labi zināmas. Viņa zi- naja, ka plantatori audze un māca medību suņus, lai ar tiem dotos briežu, lapsu un panteru medībās; bet viņa zināja ari, ka daudzas plantācijas tur suņus citiem nolūkiem, ka pēdu dzinējus suņus trenē un pieradina medit cilvēkus.

Bez tam Aurora bija parak saprātīga, un, lai ka es censtos, tomēr noslēpt viņai patiesību nevaretu. Viņa loti ātri visu uztvēra un instinktīvi nojauta.

Pirmajā mirkli mums abiem likās — esam pilnīgi bez- specigi pret draudošajam briesmām, izglābties, aizbēgt nav cerību. Vienalga, uz kuru pusi mes ietu, ietrenētie suņi uzmeklētu cilvēku pēdas, izsekotu mūs un atrastu. Velti mēģināt slēpties purva vai krūmu biezokni. No tādiem pēdu dzinējiem mūs nespēj pasargat un apslēpt pat visgarāko grišļu vai pameža biezoknis.

Jutāmies bezcerīgi pazuduši, un pirmajā bridi likās, ka atliek tikai padoties, neiet nekur, bet palikt uz vietas, lai mūs sagūsta tepat. No nāves jabaidās mums nebija, lai gan es zināju: ja mani sagūstīs, tad jabut gatavam, ka notiks mežonīga un rupja izrēķināšanas. Es taču zināju ka izturējās pret abolicionistiem', kurus tajā laikā ne acu galā neieredzeja. Es biju dzirdējis, kā ar dažiem šiem «fanātiķiem» — kā viņus sauca — apgājās saniknotie vergu īpašnieki. Es nemaz nešaubījos, ka ari mani ieskaitītu šai kategorijā, varbūt pat uzskatītu par vēl sliktāku — apvainotu par neģeru zagli, verdzenes nolaupitaju. Vienalga kā, bet no spīdzināšanas laikam neizbēgt, un, ka sods nebūs viegls, to arī es sapratu.

Bet man draudošās briesmas likās mazsvarīgas, iedomājoties, ka Aurorai būs jāatgriežas atpakaļ pie Gajāra.

Sīs domas vairāk neka viss pārējais iika sirdij pukstēt neprātīga satraukuma. Un šī doma man atkal iedvesa drosmi un apņemšanos nepadoties, pirms nebūs izmēģinātas visas glābšanās iespejas.

īsu brīdi pārdomāju un apsveru, uz kuru pusi begt. Pēkšņi prātā iešāvās doma, kas acumirklī apklusinaja izmisuma satraukto prātu. Atcerējos bēgli Gabriēlu.

Nedomājiet, ka visu laiku es būtu aizmirsis izbēgušo neģeri un viņa paslēptuvi! Nedomājiet, ka šī iespeja man arī agrāk neienāca prata! Bieži vien kopš ta brīža, kad ie-

1 Abolicionisti — revolucionārās kustibas dalībnieki, kuri uzslajas par neģeru atbrīvošanu no verdzības.

nācām mežā, atcerejos vir,iu un viņa alu koka dobumā. Es būtu devies tur meklet paslēpšanās vietu, bet mani atbaidīja lielais attālums. Tā ka mēs bijām nolēmuši pēc saules rieta atgriezties pie krastmalas ce|a, es par paslēpšanās vietu līdz vakaram izvēlējos meža klajumu, jo tas atradās tuvāk ceļam.

Pat vēl tad, kad jau uzzināju, ka mūs mekles ar suņiem, es atkal iedomāju bambara slēpšanās vietu, bet tūdaļ ari atmetu šo domu, jo likās — dzinējsuņi var ielīst visur un, noslēpdamies pie izbēgušā nēģera, mēs tikai uzradīsim tirāniem viņa pēdas un aizvedīsim vajātājus pie nelaimīgā bēgļa.

Tik svaidīgas un juceklīgas bija manas domas, ka biju pilnīgi piemirsis, ka pa ūdeni suņi pedam nevar sekot. Tajā mirklī, kad sāku pārdomāt, kā noslēpt mūsu pēdas, un atcerejos izbēgušo čūsku dīdītāju Gabrielu un kā viņš ar priežu sveķiem ierīveja kaju pēdas, es atcerējos ari ūdeni.

Tātad tomēr vēl ir kāda cerība! Tagad es novērtēju, cik gudri un piesardzīgi aizbēgušais nēģeris bija izvēlējies savu paslēptuvi. Tā bija istā vieta, kur meklēt patvērumu no «nolādētajiem asinssuņiem»!

To visu mirkli apsvēris, es nolēmu nekavējoties bēgt uz turieni.

Biju pārliecināts, ka ceļu vēl labi atceros. Toreiz es pat centos ievērot visas pazīmes, lai neaizmirstu to. Savādi, ka jau tieši taja dienā, kad man gadījās piedzīvojums ar čūsku, radas nojauta, ja, tiešām vairak priekšnojauta neka apzināta doma — ka man kādreiz nākotnē te vēl būs jaatgriežas. Vēlāk šis netiešās izjūtas noklusināja un pat aizdzina no atmiņas tālākie notikumi, sevišķi mans lēmums tūlīt bēgt uz pilsētu. Un tomēr es vēl atcerejos taku, pa kuru bambars mani toreiz veda, tāpat vietas, kur steidzamies bez ceļa un bez takām, kur līkumojām pa lopu vai meža zvēru iemītam stigām.

Biju pārliecināts, ka zināšu turp aiziet. Atcerēšos arī visas pazīmes un kokos iegrieztās zīmes, kurām toreiz mans pavadonis pieversa manu uzmanību. Atcerējos arī, kurā vietā purva japarceļas pār «lielo attekas līci» pie nokritušā koka stumbra, kas nodereja par laipu. Atcerējos, kā mēs gājām pa purvainu staignāju, kur ar zirgiem nevarēja cauri tikt, kā lauzāmies caur niedrāju gar purva ciprešu resnajiem stumbriem un zaru kamoliem, kas sniedzas līdz pat ūdens līmenim. Atcerējos milzīgo koku, kurš gulēja, ar galotni iesniegdamies ezerā, un starp kura ar suņu apaugušajiem zariem neģeris bija iekārtojis lieliski noslēptu «ostu» savai mazajai pirogai. Biju pārliecināts, ka spēšu to atrast.

Nebiju aizmirsis ari norunāto signālu, ar kuru man vajadzēja brīdināt aizbēgušo neģeri, ja vēlējos pie viņa atgriezties. Tas bija īpatnējs svilpiens, kuru viņš man ie- macija, ka arī pateica, cik reizes tas jāatkarto.

Toreiz es, protams, netērēju laiku, Iai.to visu pārdomātu. Centos atsaukt atmiņā visu jau ce|ā uz turieni. Taja briesmu brīdī atcerējos tikai ezeru un momenta izlēmu doties turp. Daži uzmundrinoši vārdi Aurorai, un mēs ieskrejam meža.

LXXI nodala SIGNĀLS

ļzmaiņas mūsu nodomatajos rīcības plānos nemainīja virzienu, kurā mes devāmies. Mums bija jāiet uz to pašu pusi. Taka uz ezeru veda garām meža laukumam, kur bijām sakumā nolēmuši pavadīt dienu un sagaidīt tumsu, — un tiešām tas bija īsākais ce|š uz izbēgušā nēģera mitekli.

Netālu no Gajāra plantācijas ziemeļaustrumu stūra atradās vieta, kur es šķīros no neģera Gabriēla vakara pēc dēkainās, kopā ar viņu pavadītās dienas. Šinī vietā meža no lauka ielocījās taciņa, lerobojums stiraksa kokā, kuru es labi atcerējos, nodereja par virziena norādījuma zīmi. Un mēs steigšus izskrējām no krūmāja un iegriezāmies mežā; bija ari pēdējais bridis, jo pagrieziena vietā suņu rejas un kaucieni k|uva pavisam skaidri sadzirdami. Spriežot pēc virziena, no kuras puses rējieni skanēja, es sapratu, ka vajātaji jau atrodas cukurniedru laukā un suņi atraduši mūsu pagajušās nakts pēdas.

Vairākus simtus jardu mums nacas skriet vēl pa retu mežu. Daudzie, visapkārt meža atstātie celmi liecināja, ka te rosīgi strādājis malkascirtēja cirvis. Te bija vietējās plantacijas malkas cirsmas vieta, un abas pusēs takai atradas jau sazāģētas, saskaldītas un sakrautas malkas grēdas. Bailēs drebedami, mēs skrējām gar tām, baidījāmies satikt kadu mežacirtēju vai pat malkas vedēju. Šāda satikšanās varētu izvērsties par lielu nelaimi. Vienalga, ar ko mēs saskrietos, tas varētu kļūt par ce|a norādītāju mūsu vajatajiem.

Ja es toreiz nebutu bijis tik uztraucies un spētu mierīgāk padomāt, šis bailes man būtu aiztaupītas. Tad taču es butu sapratis —, ja suņi sadzītu mūsu pēdas līdz šai vietai, nekādu talaku norādījumu no malkas vedējiem vai meža cirtējiem mušu vajātājiem vairs nevajadzētu. Bet ta brīža steigā es to neiedomājos. Jutos mazliet atvieglots, kad izkluvam cauri meža cirsmas joslai un iegājām mūžameža drūmaja krēslainībā.

Tagad viss atkarīgs no laika — vai, pirms suņi pa inusu pedam atskries lidz ezera krastam, mes paspēsim nok|ut līdz ezeram, izsaukt bambaru ar viņa pirogu un aizirties tik tālu ezera, kur mūs vairs nevarēs saredzet. Ja tas izdosies, tad vel ir izredzes izglābties. Suņi, bez šaubam, atvedīs arī mūsu vajatajus līdz vietai, kur mes iekāpsim «glabšanas kuģi», līdz kritušajam kokam ezera krasta, — bet tad gan suņiem, gan medniekiem mūsu pēdas būs pazudušas. Tumšais meža ezers bija īsts labirints. Atklātais ūdens klajums bija pavisam neliels, bet ne tas, ne arī salai līdzīgais koku puduris ezera vidū no krasta pie krituša koka nebija saskatāms; bez tam plūdu laika sanestie ūdeņi vēl klāja plašas meža joslas. Pat tad, ja mūsu vajātāji saprastu, ka esam aizbēguši pa ūdeni, viņi nopietni pārdomātu, vai nebūs bezcerīgi grūti atrast mūs šai purvezeru labirinta, sevišķi vel šinī gadalaikā, kad koku sakuplojušās lapotnes nelaida cauri nevienu saules staru un mežā un uz ūdeņiem valdīja dziļa krēsla.

Un, vai viņi tiešām iedomātos, ka mes tadā ceļā no viņiem aizbēguši? Vietā, kur atrodas laiva, nav nekādu pazīmju, nekādas zīmes nav ari uz kritušā koka. Vai gan tiem varētu ienākt prata, ka šādā pamesta vietā, atrodas laiva, jo šis ezers — faktiski stāvošu udeņu dīķis — nebija savienots ne ar vienu upi, nedz ari ar tuvējiem pārpurvotajiem ezeriem vai upju attekām.

Un es uzmanījos, lai aiz mums nepaliktu nekādas pēdas, ko varētu pamanīt meža tumsa. Mūsu vajātāji varētu ari vilties, nodomadami, ka suņi sekojuši pa lāča, jaguāra vai mežonīgā purva lūša pēdām. Visi šie dzīvnieki briesmu brīdī metas ūdenī meklēt glābiņu.

Ar tādiem stāstiem es centos uzmundrināt pats sevi un Auroru, kamēr mēs turpinājām skriet cauri tumšajam meža biezoknim.

Pašreiz visvairāk jutos nobažījies par to, vai mums pēc signāla nenāksies ilgi gaidīt, kamēr izbēgušais nēģeris atsauksies. Vai viņš izdzirdēs norunāto signāla saucienu tūlīt? Vai steigsies tūlit uz krastu? Vai atbrauks laika? Lūk, par ko es baidījos. Mūsu izglābšanās vai nokļūšana gūsta tagad atkariga no laika — cik ātri viss noritēs. Ak, kāde| doma par šo glabšanas iespeju man ātrāk neienāca prātā! Kaut mazliet ātrāk jau būtu devušies uz šo vietu!

Cik ilgs laiks paies, kamēr tur nok|ūs mūsu vajātaji? Uz šo jautājumu es nespēju atbildēt. Viņi dzinās mums paka| jāšus, tātad virzījās uz priekšu ātrāk neka mēs. Un suņi rādīja ce|u!

Vēl viena maza ceriba kvēloja manī — drīz viņi bus atraduši mūsu pagajušās nakts atpūtas vietu. Redzēs, kur mes pārgulejuši, — tur vēl palika mīksto atvašu lapu un sūnu klajums. Viņi noteikti piejās pie šis vietas. Bet tad tik ātri nespēs noskaidrot, uz kuru pusi mēs aizgājuši, jo, zirgus mekledami, izstaigajam mežu dažādos virzienos. Es pat atgriezos uz meža pievedce|a un labu gabalu pa- gājos pa to. Tas noteikti uz brīdi samulsinās suņus. Bez tam, projām iedams, d'Otvills izgāja no meloņkoku biezokņa un aizgāja pavisam cita virzienā. Tas var vajatājus novirzīt uz šīm pēdām, viņi var uzsākt sekošanu d'Otvillam.

Visas šis domas cita par citu ātrāk joņoja man galva, kamēr mes steidzāmies uz ezeru. Iedomājos pat, vai suņu maldināšanas deļ nebutu jāmēģina izdzēst musu pēdas ar vīraka priedes jaunajiem dzinumiem, ar kuriem neģeris bambars toreiz ierīvēja mūsu apavu zoles. Bet pa ceļam es nekur neredzeju nevienu no šiem kokiem, un iet tos meklēt nozīmētu veltīgi izšķiest laiku. Bez tam es arī mazliet apšaubiju šis ricības efektivitāti, kaut gan neģeris svinīgi apgalvoja, ka tas esot ļoti iedarbīgs. Vēlāk viņš man stāstīja, ka šādam nolūkam ļoti noderīgi esot arī parastie sarkano sīpolu loki. Bet sarkanie sīpoli mežā neauga, un vīraka priedi es nekur nemanīju.

Iedams pūlējos ieverot vislielāko piesardzību. Kaut arī biju vel jauns, tomēr skaitījos labs, «.vecs» mednieks un biju ieguvis krietnas zināšanas mednieku māksla, piela- vīdamies briedim vai sekojot pa pēdām citam meža zvēram savas dzimtenes kalnos. Ari deviņus mēnešus ilgā dzīve Jaunaja Pasaule nebija aizritējusi tikai pilsētas sienās. Es biju labi iepazinies ari ar Amerikas lielo mežu noslēpumiem.

Tādēļ ari steidzoties nebiju nevērigs. Visur, kur vien iespējams, ievēroju piesardzību un jaucu pēdas. Vajadzēja pāriet purva joslu. Tas bija ar stāvošu ūdeni klāts klajums, apaudzis ar niedrēm un krūmiem, kuru te sauca par «purva mežu». Odens te sniedzās mums līdz ceļgaliem, bet pārbrist varēja. To es zināju, jo vēl nesen biju to šķērsojis. Rokas saķērušies, bridam tam pāri tieši pa vidu un laimīgi nokļuvām otrā pusē; bet, lai mitrajā zemē nepamestu skaidri saredzamus savu pedu nospiedumus, es uzmeklēju ūdens mala sausu vietu, no kuras ar vienu soli jau atradāmies ūdenī. Tapat rīkojos arī otrā staignaja malā.

Varbūt es nebutu izturējies tik piesardzīgi, ja zinātu, ka mūsu vajātāju vidu atrodas pieredzējuši mednieki un pēdu dzinēji. Es domāju, ka mums pakaļ dzenas plantatoru bars vai ļaudis, kurus Gajārs un viņa draugi steigšus savākuši pilsēta. Un tādēļ pieļāvu domu, ka viņi varbūt nebūs trenējušies pedu dzīšanā un ar vienkāršiem, viltīgiem paņēmieniem tos varēs nomaldināt no tieša ceļa.

Ja es būtu zinājis, ka «mednieku» baru vada virs, par kuru man tik daudz pastāstīja Gabriēls, — vīrs, kurš izbēgušu neģeru ķeršanu izraudzījies par savu profesiju un kuru uzskatīja par visveiklāko okšķeri visa apvidū, — es nebūtu veltīgi pulejies un šķiedis laiku. Bet es nezināju, ka ķērājus vada tieši šis nelietis ar saviem speciāli trenētiem pēdu dzinējsuņiem, un darīju visu iespejamo, lai aizkavētu sekotājus.

Pārbriduši pari purvam, mēs drīz vien pa kritušā koka «tiltu» šķērsojām lielo purva upes atteku. Ak! Kaut varētu aiz mums nojaukt šo tiltu - iznīcināt šo koka bluķi, aizsviest to! Mierināju vel sevi ar domu, ka pa krituša koka «tiltu» mums sekot varēs tikai suņi, bet vajātāji vismaz bus uz mirkli aizkavēti, jo tie visi atradās zirgos.

Mēs tagad neapstādamies pārgājām pāri meža laukumam. Mes pat skatienu neveltījam meža noras skaistajam puķēm, nejūtām pat to reibinošo smaržu. Reiz es vēlējos kopīgi ar Auroru papriecāties par šo jauko dabas stūrīti. Nu mes abi atradāmies šeit, bet apstākļi bija pavisam citādi. Satrauktās domas, cita citu nomainīdamas, joņoja manās smadzenēs, kamēr mes steigšus pārskrējām saulaino, puķu klāto laukumu un atkal ienirām drūmaja meža tumsa.

Es atcerējos labi, kur vijās taka, un mes ne mirkli nevilcinājāmies. Tikai bridi pa brīžam es uz mirkli apsta- jos, — daļēji, lai paklausītos, cik talu vajalāji, un daļēji ar noluku ļaut Aurorai atvilkt elpu. Viņas krūtis aiz piepūles smagi cilājās, viņa bija gluži aizelsusies. Bet acu

skatiens pauda drosmi, un viņa pat uzsmaidīja, mani uzmundrinādama.

Beidzot mēs nokļuvām ciprešu mežā, kas apņēma ezeru. Skriedami gar ciprešu milzīgajiem stumbriem, drīz vien sasniedzām ūdens malu.

Lūk, jau klat kritušais koks! Mēs uzkāpām uz tā un aizrāpāmies pa stumbru līdz zariem, kurus klaja biezas sūnu bārkstis.

Pa ceļam es biju apgādājies ar nepieciešamu instrumentu: nolauzis gludu niedres stiebru — tās auga šeit visapkārt, — ar kabatas nazi nodrāzis tā vienu galu, ka man iemācīja nēģeris bambars, un izveidojis stabuli. Šada stabule izdeva spalgu, tālu sadzirdamu svilpienu, kas aizskanēja līdz pat ezera vidum.

Pieturedamies pie zariem, es noliecos tik zemu, ka seja gandrīz saskarās ar ūdens virsmu, tad, pielicis pie lūpām niedru stabuli, sāku svilpt norunāto signālu.

LXXII nodaļa SUŅI — PĒDU DZINĒJI

Spalgais svilpiens aizskanēja pāri ūdeņiem, iespiez- darnies ari meža tumšajās velvēs. Tas satrauca meža un ezera iemītniekus, kuri brēkdami cēlās spārnos un, dažādās balsīs ķērkdami, atbildēja uz stabules saucienu. Kopā jaucās dzērves un Luizianas dzēses asais kliedziens, purva pūces dobjais «ū-v-vu» un vēl dobjākais pelikāna ķerciens; bet visus pārkliedza zivju ērglis un baltgalvai- nais ērglis, kura breciena asā, metāliskā skaņa atgādinaja vīles saskaršanos ar zāģa zobiem.

Šis satraukums nerimās labu bridi, un, kamēr putni klaigaja, nebija nozīmes atkartot signālu: to tapat nesadzirdētu. Šāda elles troksni pat spalgais svilpiens nebūtu saklausāms.

Paslepušies zaros, mēs klusēdami gaidijam atbildi uz svilpienu. Mēs necentāmies kaut ko runāt. Sarunai nebija vietas briesmu tuvuma mirkļos, un saspringtais satraukums neļāva izjust neko citu. Tikai brīžam lūpas čuksta izdvesa kadu aprautu, uzmundrinošu vārdu, kas palīdzēja ticēt, ka vēl nav izdzisis pēdējais cerības stars.

Mēs nopietnā uzmanībā vērojām ezera klajumu, bet musu skatieni iedegās satraukumā un bailes, palūkojoties uz krasta pusi. Mēs saspringti klausījāmies, cerēdami no ezera puses sadzirdēt airu šļakstus un vienlaicīgi baidīdamies, ka ātrāk par tiem no otras - krasta puses — atskanēs suņu rejieni. Es nekad nespešu aizmirst šos briesmīgos mirkļus, es atcerēšos tos līdz pat nāves stundai.

Atceros katru to brīžu domu, katru visniecīgāko sīkumu — viss ataust arī pašreiz man atmiņā, it kā tas butu noticis tikai vakar.

Atceros, ka paris reižu mums izlikās — līdz pat nokarenajiem zariem zem krituša koka stumbra pār ūdens virsmu atvirmo sīki viļņu loki. Un mūsu sirdis iepukste- jās cerībā; mēs domājām, ka tuvojas laiviņa.

Bet drīz vien cerību iedvestais prieks pagaisa. Ūdeni bija saviļņojis lielais aligators, kura milzīgais, pretīgais ķermenis, gandrīz tikpat garš kā gaidīta piroga, nakošajā acumirklī, ātri šķeldams ūdeni, pazibēja netālu no mums.

Atceros, ka vienu mirkli mani parņēma šaubas: varbūt izbēgušais neģeris pašreiz nemaz neatrodas sava miteklī. Varbūt aizklīdis kaut kur mežos, meklēdams sev kadu medījumu vai augus, vai … — kas zina visas viņa gaitas .. . Bet tūlit šādu varbūtību noraidīja cita doma: tada gadījuma te, zem koka, vajadzētu stāvēt viņa pirogai. Bet . . . varbūt viņam ir vēl cita vieta, kur piebraukt un izkāpt krasta, un tā atrodas otrā pusē ezeram? Neko tādu gan viņš toreiz neieminējās, vispār neteica ne jā, ne nē, bet iespejams tas bija. Šīs iespejamas varbūtības mani satrauca arvien vairāk.

Un tad prātā iešāvās vēl viena varbūtība — vel drausmīgākā, bet ticamāka . . .

Varbūt nēģeris vienkārši guļ, cieši aizmidzis?

Tas ļoti iespejams, jo viņam diena pārvērtusies par nakti un nakts par dienu. Naktī viņš pameta savu paslēptuvi, izcēlās krastā, klejoja apkārt, darbojās, bet dienā atgriezās savā ala un atpūtās, gulēja.

«Ak, dievs! Ja nu viņš tiešām aizmidzis un nedzirdēja manu svilpienu!»

To iedomādamies, es nodrebeju paniskās bailēs.

Gatavojos vēlreiz atkārtot norunāto signālu, lai gan taja pašā mirklī iedomājos — ja mana nojauta pareiza, maz cerību, ka viņš tādā gadījumā sadzirdēs arī otru signālu. Nēģeris guļ kā midzenī ielīdis lacis. Viņu pamodināt varētu tikai lielgabala šāviens vai vilciena lokomotīves svilpiens. Nav ko domāt to atmodināt ar manu sīkās stabules svilpienu. Un vēl jo mazāk tādēļ, ka satraukto putnu koncerts joprojām nerimās.

— Un, ja ari Gabriēls butu svilpienu dzirdējis, — es čukstēju Aurorai, — diez vai viņš spētu atšķirt manu svilpienu no . . . Ak, dievs, esi mums žēlīgs!

Pedejie vārdi — paskaļš izsauciens — paspruka man pār lūpām neviļus, pirms vēl paguvu Aurorai pasacīt, ko gribēju. Manas ausīs ieskanējās tāla, draudoša skaņa, kas izlauzās cauri putnu spalgajiem ķercieniem, skaņa, ko pazinu un nesajauktu ne ar vienu citu. Tas bija spalgais, kaucošais pedu dzinēju suņu rējiens.

Es stāvēju saliecies, saspringti klausīdamies. Jā, — es atkal dzirdēju suņu riešanu. Šis skaņas nevarēja mani maldinat. Mednieka auss nekļūdījās. Šo «mūziku» es pārāk labi pazinu.

Kāda ironija: nosaukt par mūziku šos rejošos kaucienus. Šoreiz tie skanēja man ausīs ka atriebības kliedziens, kā nāves zvani.

Es vairs nedomāju par norunātā signāla atkārtošanu. Ja ari to tagad sadzirdētu, tas atskanētu jau par vēlu. Es aizsviedu niedru stabuli, ši rotaļlietiņa man vairs nebija vajadzīga. Es pavilku Auroru sev aizmugurē un, izslejies stāvus, pagriezos uz krasta pusi.

Atkal atskanēja garš, kaucošs rējiens un skaļi atbalsojās mežā. Šoreiz tas bija dzirdams tik tuvu, ka jebkuru mirkli es sagaidīju paša rējēja paradīšanos.

Ilgi nenācās gaidīt. Kādus simt jardus no mums auga kupls niedrājs, un es ievēroju, ka niedres kaut kas kustas. To galotnes šūpojas, viena pret otru atsizdamās, čaukstēja sausie stiebri, kāds lauza un locīja tos uz visām pusēm. Cauri niedrājam spraucās dzīva būtne.

Lūk, niedres jau lokās pašā briksnāja mala! Un tad — sakustējās vistuvākie stiebri, un es ieraudzīju raibo medību suni. Dzīvnieks tuvojās lēcieniem. Izkļuvis no niedrēm klajumā, mirkli apstajās, paošņāja zemi un gaisu un, izgrūdis kaucienu, metas uz priekšu.

Pirmajam uz pēdām sekoja otrs. Tūlīt pašķirtās niedres atkal sakļavās ari aiz otra suņa, un tie abi drāzās uz priekšu kritušā koka virzienā.

Krastmalā nebija pameža brikšņu, un abus suņus varēja labi saskatīt. Kaut arī šeit valdīja puskrēsla, es pietiekoši skaidri redzēju, ka mums tuvojas milzīgie skotu kurti, viens melni peleks, otrs — dzeltenbrūns. Vērojot, ka viņi ošņāja gaisu un kā tuvojās mums, es sapratu, ka šie kurti nav domāti briežu medībām, bet treneti speciālam nolūkam. Neviens parasts medību suns tā nemestos pa pēdām cilvēkam, kā šie briesmoņi drāzās uz mūsu pusi.

Jau taja mirkli, kad ieraudzīju suņus, es sagatavojos cīņai. Milzīgais augums, platie, atņirgtie žokļi un zvērīgi spidošās acis liecinaja, ka mums tuvojas briesmīgi ne- zvēri. Sapratu — viņi uzbruks mums tūlīt, tiklīdz pieskries klāt.

Es izvilku pistoli, pieķeros pie zara, lai varētu stingrāk atbalstīties, stāvēju un gaidīju suņu tuvošanos.

Nebiju kļūdījies. Pieskrējuši pie krituša koka, suņi gandrīz nemaz neapstajās, bet uzlēca uz baļķa un skrēja uz priekšu. Tie pat pēdas vairs neostija, bet to acis iezvē- rojas, un es jutu — vēl mirklis, un tie leks man virsū.

Es atrados ļoti izdevīgā stāvokli, labāku vietu nevarētu izveleties, pat ilgu laiku mekledams. Vieta, kur es stāvēju, neļāva maniem uzbrucējiem ne collu pavirzīties pa labi vai pa kreisi. Tie bija spiesti tuvoties man taisnā līnija. Man atlika tikai stingri noturēt ieroci, notēmēt un nospiest gaili. Pat tas, kas ir iesacejs šaušanas mākslā, šeit nevaretu garam aizšaut.

Mani nervi bija saspringti līdz pēdējai iespējai — asinis varijas dusmās, bet niknais sašutums deva man aukstasinīgu drosmi. Es kļuvu ciets un auksts kā tērauds, nežēlīgi cietsirdīgu mani padarīja niknums par to, ka mani kā meža zvēru vaja ar asinssuņiem.

Nogaidīju, kamēr pirmā kurta purns gandrīz atmetās pret pistoles stobra galu, un izšāvu. Suns novēlās no baļķa.

Turpat ieraudzīju arī otru kurtu. Tēmēdams cauri dumu mākonim, es atkal nospiedu gaili.

Labais ierocis nepievīla mani. Šavienam atkal sekoja plunkšķis ūdenī.

Uz koka stumbra vairs nebija neviena suņa. Tie bija novēlušies melnajā ūdeni pa labi un pa kreisi no baļķa.

LXXIII nodaļa CILVĒKU MEDNIEKS

Abi kurti bija iekrituši ūdeni, viens — uz vietas nogalināts, otrs — smagi ievainots. Bet ari ievainotais vairs nekur nevareja aizbēgt — es biju trāpījis kājas, un dzīvnieka mēģinājums peldēt bija tikai izmisīgas agonijas kustības.

Pēc dažām minūtēm viņš nogrimtu ezerā. Bet liktenis nebija lēmis šim kurtam noslīkt; bet licis pavisam citādi apklust viņa gaudām.

Ka pievilinataja mūzika šis gaudas ieskanējās aligatora ausis. No visiem dzivniekiem suns ir šim milzenim visgar- dakais kumoss, un pat vislielākā tālumā šis laupītājs sadzirdēs medibu suņa vai pat parastā plušķa gaudošanu.

Dabaszinatnieki ir dažādi centušies izskaidrot šo dīvaino paradibu. Daži uzskata — un savā ziņā viņiem taisnība, ka suņa gaudošana ir |oti līdzīga jauna aligatora kaucienam, un tas pievilina vecos aligatorus tai vietai, kur kaucieni atskan; matite steidzas, lai mazuli aizstāvētu, bet tēviņš — lai to apritu.

šis uzskats vēl petams un diskutējams, bet skaidrs ir tas, ka aligators katra šādā izdevīgā gadījuma steigšus satver savu laupījumu — suni — un, sagrābis to savos briesmīgajos žok|os, ātri aizrauj upuri uz kadu noma|āku vietu — savu apakšūdeņu migu. Un aligators to izdara tik alkatīgi, ka nav šaubu, — suns ir ši laupītāja gardakais kumoss.

Tadē| mani nemaz nepārsteidza, ka ieraudzīju starp tumšajiem koku stumbriem pēkšņi iznirstam kādu pusduci šo milzīgo ķirzaku, kas steigšus peldēja uz ievainotā suņa pusi.

Aligatorus piesauca ievainotā suņa gaudas, un pēc dažiem mirkļiem tas bija plēsoņu ielenkts, un tie metās tam virsū.

Pat rijīgo haizivju bars visu nenostrādātu labak. Vispirms spēcīgs sitiens ar asti apklusinaja kaucošo suni, tad atveras trīs vai četri milzīgu žok|u pāri un sakampa upuri, sekoja īsa cīņa, un pēc brīža garie, stiegrainie purni jau bija laupījumu sadalījuši, un lielie rāpuļi peldēja katrs uz savu pusi ar suņa ga|as gabalu zobos. Tikai daži burbuli un sārtu putu plankumi uz melnas ūdens virsmas vēl noradīja vietu, kur bija iekritis pedu dzinēja suns.

Gandrīz tada pati aina vienlaicigi norisinājās otrā pusē kokam, kur iekrita nošautais suns. Odens tur bija tikai dažas pēdas dziļš, un beigto kurtu varēja redzet gu|am uz dūņām. Daži rāpuļi, tuvodamies šai vietai, bija ieraudzījuši ari otru upuri un, klāt piedrāzušies, sadalīja to gluži tāpat ka aizšauto. Pat izbadējušos grunduļu bara mutēs tik atri nepazustu maizes kancītis, ka plēsīgo rāpuļu rīklēs nozuda abi lielie skotu dzinējsuņi. Kaut arī šis skats bija vienreizējs, es tikai īsu mirkli pametu skatienu uz vienu vai otru pusi, jo mana uzmanība visu laiku bija pievērsta mežmalai un niedru biezoknim, no kurienes iznira abi kurti.

Es |avu saspringtajam skatienam slīdēt gar katru koka stumbru, augšup un lejup gar meža malu. Es vēroju niedrāju un uztvēru vismazako niedru sakustēšanos. Mana auss tvēra katru skaņu, kamēr es pats stāvēju klusēdams, tāpat kā mana drausmo brīžu līdzdalībniece. Uz mūsu izglābšanos vēl joprojām bija pavisam maz cerību. Droši vien vajātajiem ir vēl citi suņi — lēnākie atskries šurp velak, — un suņiem seko jātnieki. Tie nevar būt talu — tie drīz vien būs klāt. Mani šāvieni ir atklājuši vietu, kur mēs atrodamies. Un nav nozīmes mēģināt iesākt cīņu ar veselu baru saniknotu vīru. Man atlika tikai padoties.

Ari Aurora centās mani atrunāt no pretošanās, lūdza, lai nelietoju iteročus, — jo es biju izrāvis ari otru pistoli. Es ari pats nedomāju pacelt ieroci pret veselu cilvēku baru. Turēju pistoli gatavība, lai aizsargatos no plēsoņu uzbrukuma, ja parādītos vēl citi suņi.

Pagaja diezgan ilgs laiks, bet meža nekas nebija dzirdams, un neparādījās ari neviens no mūsu vajātājiem. Kas gan viņus varētu aizkavēt? Varbūt tie nespēja par- k|ut pāri aizpurvotajai attekai vai purva joslai? Zināju, ka zirgos tur pāri tikt nevar, un varbūt ta dēļ jātniekiem jamekle apkartce|š. Bet vai tiešām tie visi būtu jāšus?

Mani jau pamodās cerība, ka varbūt Gabriēls paspēs nok|ūt šeit laika. Ja viņš nebūtu dzirdējis svilpiena signālu, tad pistoles šāvienus viņš noteikti dzirdēja. Bet tieši šāvieni varēja but par iemeslu, ka viņš neparādās. Viņš varēja parprast šāvienu nozīmi un, iespējams, baidījas braukt uz šejieni.

Butu labi, ja Gabriēls būtu dzirdējis pirmo signālu un jau atrastos ce|a. Pagājis taču pavisam īss laika sprīdis, un . . . tātad pēdējā cerība vēl nav zaudēta. Kaut noticis jau tik daudz, tomēr mes atradamies šinī vietā pavisam neilgi. Ja nēģeris jau izbraucis ezerā, šāvienus izdzirdis, viņš varētu nodomāt, ka ar savu divstobreni esmu raidījis šāvienu kadam medījumam. Tāda gadījumā viņš nekavētos. Tatad — cerēsim, ka neģeris paspēs atbraukt laika. Un tad mēs pagusim izglābties un nok|ūt drošība viņa alā koka dobumā.

Par suņiem vel liecināja tikai paris asins pilienu uz koka stumbra mizas, bet 110 krasta tos nevarēja saskatīt. Ja medniekiem nav citu suņu, kas viņus atvestu uz šo

vietu, tad viņi tumšajā mežā varēja mūsu pēdas viegli pazaudēt, un mums vel iespejams izvairīties no viņiem.

Cerību uzmundrināts, es atkal pagriezos uz ezera pusi un raudzījos taja virzienā, no kurienes, pēc manam domam, vajadzēja paradities pirogai. Ak vai! Ne mazāko pazīmju! No ezera klajo ūdeņu puses skanēja tikai iztraucēto putnu brēcieni.

Turpināju krastmalas niedrājā novērošanu.

Pēkšņi atkal pamanīju niedru sakustēšanos. Garie stiebri locijas, šķirdamies un brikšķēdami lūza zem smagiem cilvēka soļiem. Un nakošajā acumirkli nacejs jau iznira no niedrājā, parādijās krastmalā un šļūcošiem soļiem tuvojās ūdens malai.

Viņš bija viens pats un naca kājām. Viņam nebija neviena suņa. Pār plecu karajas šautene, pie jostas dažādi mednieku piederumi. Uzmetis nācējam īsu skatienu, es sapratu, ka mums tuvojas nošauto pedu dzinējkurtu īpašnieks.

Melna, kupla barda, stulpiņi, briežādās svārki, sarkana šalle ap kaklu, jenotādas cepure, un.— galvenais — mežonīgi brutālā seja neļāva šaubīties, kas ir šī cilvēkam līdzīgā būtne. Visos sīkumos ta atbilda izbēguša Gabriela dotajam aprakstam. Man vairs nebija ne mazāko šaubu, ka redzu savā priekšā cilvēku mednieku — Rafinu.

LXXIV nodaļa ŠĀVIENS UN PRETŠĀVIENS

Jā, cilvēks, kas mums tuvojās, tiešam bija izbēgušo nēģeru medītājs Rafins, un suņi, kurus es nogalināju, piedereja viņam: lielisks pedu dzinēju kurtu paris, kurus pazina plaša apkārtne, zināja, ka tie speciāli trenēti, lai dzītu pēdas nelaimīgajiem neģeriem, kuri aizbēguši no saviem nežēlīgajiem kungiem un slēpās mežos.

Tikpat labi visi pazina ari suņu saimnieku — izlaidīgu, brutālu tēvaini — zināja, ka šis puisis ir pa pusei mednieks, pa pusei cuku zaglis. Viņš dzīvoja meža kā mežonīgs indiānis un reizēm salīga ar plantatoriem, piedāvādams tiem savus un savu briesmīgo suņu pakalpojumus, kam vien tas bija vajadzīgs.

Ka jau minēju, es nekad nebiju šo cilvēku redzējis, lai gan dzirdēt par viņu man gadījās samērā bieži par šo nelieti pastastlja Scipions, zēns Katons un beidzot Gabriēls.

Bambaru neģeris aprakstīja šo puisi visos sīkumos, pastāstīja briesmīgus nostāstus par šo |auno, briesmīgi cietsirdīgo cilvēku. Vajādams savus upurus, viņš nereti tos nogalinajis, ļaudams saviem suņiem tos saplosīt un sakropļot. Neviens viņu neieredzēja, un, viņa vārdu dzirdot, paniskas izbailes pārņēma ikvienu nēģeru ciemata iedzīvotāju visā piekraste. Un viņa vārds — kas tik trāpīgi atbilda ši vīra raksturam,[31] — nereti nodereja par bubuli, ar ko padraudot melnās māmuļās apklusināja savus brēcošos mazuļus.

Tads bija Rafins — cilvēku mednieks — kā viņu sauca plantaciju melnādainie strādnieki — vergi. Spīdzināšanas sols un govsādas siksna vergiem neiedvesa tādas paniskas šausmas kā Rafins. Salīdzinot ar viņu, tadi vīri ka Bulli- Bills, cietsirdīgais vergu uzraugs, likās labsirdības un cilvēcības iemiesojumi.

Ieraudzījis šo cilvēku, es tūlīt atmetu jebkuru glābšanās iespēju cerību. Roka ar pistoli nošļuka gar sāniem. Es stāvēju un gaidīju viņa tuvošanos, sagatavojies padoties. Pretošanās butu veltīga, ta būtu tikai nevajadzīga asinsizliešana. Tā nolēmis, es paliku mierīgi stāvam, klusēju, iepriekš brīdinadams arī Auroru paļauties liktenim.

Iznākdams no niedrājā, mednieks mūs tūlīt neieraudzīja. Mani pa daļai, bet Auroru pilnīgi aizsedza no zariem nokarenās spāņu sūnas vītnes. Bez tam vīrs raudzījās uz otru pusi, un viņa skatiens bija pieversts zemei. Viņš, bez šaubām, bija dzirdējis manas pistoles šāvienus, bet uzticējās vairak pats savam pēdu dzinēja instinktam. Rafins virzījās gar krastu saliecies — acīmredzot pētīja pēdu nospiedumus, meklēdams savu suņu pēdas. Cilvēka un suņu kustībās un rīcībā bija kaut kas pārsteidzoši līdzīgs.

Tuvojoties lielā dīķa jeb mežezera krastam, vīra nāsīs acīmredzot iesitās stāvošo ūdeņu dvaka. Pēkšņi apstājies, viņš paskatījās augšup un uz priekšu. Ieraudzijis ezeru, viņš acīmredzot jutās pārsteigts un mazliet apmulsis.

—   Pie velna!

Nākošā -acumirklī viņš ieraudzīja kritušo koku, viņa skatiens ātri noslidēja gar koka stumbru un tad — sastinga, mani pamanījis.

—   Nolādēts! Tas esi tu? viņš iesaucas. Kur mani suņi?

Es klusēju.

Es izturēju man pievērsto skatienu, bet neatbildēju.

—   Tu dzirdēji, nolādētais? Kur mani suņi?

Mednieka skatiens pārslīdēja par koka stumbru. Viņš

ieraudzīja uz mizas asins lāses. Viņš atcerējās dzirdētos šāvienus.

—   No-o-lādēts! — viņš ierecās briesmīga balsī.— Tu nošāvi manus suņus? — Un tad sekoja vesela lamuvardu straume, kurā jaucās tik mežonigi lāsti un draudi, ka likās — viņš pēkšņi sajucis prātā.

Beidzis drausmīgo lamāšanos un lādēšanos, Rafins nostājās, kājas iepletis, un pavērsa pret mani savas bises stobru.

—   Nost no koka un velc līdzi savu melno skaistuli! Nu, ātrāk! Ātrāk! Velns jūs rāvis! Nost no koka! Vel sekunde, un es nokniebšu tevi!

Es jau teicu, ka, ieraudzīdams šo vīru, es atmetu katru pretošanas domu un biju gatavs tūlīt padoties. Bet viņa pavele skanēja tik nekaunigi un nelieša balss tonis un visas lamas bija tik aizskarošas, ka es iedegos sašutumā un dusmās un nekustējos ne no vietas. Niknums par tādu izturēšanos, par manis vajašanu ar suņiem atkal iekveldeja manu pašapziņu, aizdedzinaja asinis, un es nolēmu pretoties. Tam bija vel viens iemesls — es redzēju, man pretī stāv tikai viens ienaidnieks. Viņš bija kājām sekojis pa suņu pēdām, kamēr citi —: visi jātnieki — acīmredzot bija palikuši pie pārpurvotās upes attekas vai purva joslā. Ja man pretī stāvētu viss vajātāju pūlis, gribot negribot vajadzētu padoties. Bet pats cilvēku mednieks — kaut arī ļoti bīstams pretinieks — pašreiz šeit atradās viens pats, un . . . padoties viņam gļēvi, bez pretošanās? Ne, to nepieļāva mans gods un lepnums, — mans no senčiem mantotais lepnums. Manās vēnās taču ritēja seno, varonīgo skotu kārotāju asinis, un es nolēmu riskēt un cīnīties, lai notiktu kas notikdams.

Mana roka atkal ciešā tverienā turēja pistoles spalu. Un, ieskatīdamies nelieša asinīm piepludušajās, zvērīgajās acīs, es iekliedzos:

—   šauj, noladētais, bet, ja netrāpīsi, tad zini: mana lode tev garām neaizies!

Pretī pavērstais pistoles stobrs lika viņam nodrebet, un es esmu pārliecināts: ja Rafins būtu sagaidījis tādu pretestību, viņš jau paša sakumā būtu izvairījies no atklātas ciņas. Tādu sastapšanos viņš nebija paredzējis.

Bet nelietis bija jau par tālu aizgājis, atkāpšanas vairs nebija iespējama. Viņa bise jau pacelta pie pleca, viņš tēmēja, un nakošajā mirklī es redzēju uzliesmojumu un dzirdēju šāvienu. Es dzirdēju arī, kā gar ausi aizsvilpa lode un iecirtās zarā, pret kuru es biju atspiedies. Rafins bija izdaudzināts šāvējs, bet laikam manas pistoles spīdums traucēja notēmēt, un viņš netrāpīja.

Bet es nekļūdījos, es trāpīju. Mežonīgi iebļaudamies, uzbrucējs nokrita zemē, un, kad izklīda šāviena dumu mākonis, es redzeju, kā viņš, sāpēs locīdamies, grābstījās pa dubļiem.

īsu mirkli apsvēru, vai neraidīt viņam vel otru lādiņu,— es biju zvēriski nikns un gribēju viņu nogalinat—, bet tajā brīdī manu uzmanību pievērsa troksnis aizmugure. Es izdzirdu airu plunkšķēšanu ūdeni, un mani sauca vīrieša balss. Es pagriezos un ieraudzīju bambaru.

Viņš jau bija iegriezis laivu starp zariem pie koka, uz kura es stāvēju, un mudinaja mani iekāpt.

— Ātri! Ātri . . . massa! Ātrāk, Rora! Meit, lec! Leciet laiva! Ticiet vecajam Gabam! Gabs jaunajam massa Edvardam uzticīgs līdz nāvei!

Gandrīz mehāniski, īsti neapzinadamies, ko daru, es padevos izbēgušā nēģera aicinājumam, kaut gan vel arvien nesapratu, ka ieradies glābējs. Es palīdzēju Aurorai iekāpt piroga, tad ielecu pats un apsēdos viņai blakus.

Nēģera specigo roku vēzieni, airus cilājot, drīz vien aizvadīja laivu tālu no krasta. Minūtēs piecas mes jau bijām pārbraukuši pari ezera atklātajiem ūdeņiem un tuvojamies milzīgajai cipresei ezera vidū.

LXXVnodaļa ĪSS LAIMES BRĪDIS

Mēs ieslidejam milzīga koka ēnā un pakļuvām zem nokareno sūnu barkstu aizkara. Pirogas gals atsitas pret cipreses stumbru. Vel joprojām, it ka neko īsti neuztverdams, es kustējos mehāniski, uzkāpu uz slīpā sakņu gurna un mehāniski palīdzēju uzrāpties arī Aurorai.

Mes stāvējām koka dobuma ala aizbēgušā neģera midzenī — un pašreiz jutāmies drošība, uz bridi izbēguši vajātājiem. Bet prieku mēs neizjūtām. Sapratam — ta ir īsa atelpa, mazs briesmu atkāpšanas brīdis, bet ne jau pilnīga izglabšanas vai noslēpšanas.

Sastapšanās ar Rafinu bija izjaukusi visus mūsu nodomus. Vienalga, vai mednieks ir miris vai palika dzīvs, viņš atvedis šurp pārējos vajātājus. Ceju, pa kuru mes bijām aizbēguši, nav grūti atrast, un mūsu pagaidu paslēpšanas vieta ilgi neatklāta nepaliks.

Notikusī sadursme vēl vairāk sakaitinās mūsu gūstītājus, uzkurinās viņu velēšanos mūs noķert. Pirms Rafina para- dīšanās vēl varēja būt cerība izglābties. Varēja cerēt, ka vairums vajātāju uzskatīs visu par parastu izbēguša nēģera pēdu dzīšanu un, pēdas neatraduši, zaudēs ari vēlēšanos meklēšanu turpināt. Un bez tam medības notiek Gajāra interesēs, — un šis vīrs nav diez cik populārs apkārtējo iedzīvotāju vidū, — tādē| neviens no vajātājiem par rezultātiem sevišķi nebēdā, ja neņem vērā pašu Gajaru un viņa nelietīgos draugus. Ja krastā pie noluzušā koka, no kura atīrās piroga, nebutu palikušas tik uzskatamas pēdas, mūsu mežezera pārplūdušo ūdeņu apņemtā slēptuve dīķu un atteku labirintā varbūt paliktu neatklāta, vairums va- jataju atteiktos no bezcerīgas talākdzīšanās un atgrieztos majas. Tādā gadījuma mēs netraucēti varētu šeit sagaidīt vakaru, tad atkal pārbraukt pāri ezeram, kaut kur izcelties krastā un bambara vadībā nok|ut uz piekrastes ce|a, kur mus gaidīs d'Otvills ar zirgiem, un, kā agrāk norunāts, doties uz pilsētu.

Visu šo plānu es biju ātrumā pārdomājis pirms Rafina parādīšanas, un ļoti iespējams, ka mums būtu izdevies to realizet.

Pat vēl pēc suņu nošaušanas es neļāvos galīgam izmisumam. Pat tad vēl atlika kaut kāda glabšanās iespēja. Vajātāji — es nodomāju, — apstājušies pie pārpurvotajam attekam, varbūt, suņus pazaudējuši, vairs nevarēs tik viegli atrast pēdas un tik ātri virzīties tālāk. Katrā ziņā kadu brīdi tiem nāksies aizkaveties. Pat tad, ja viņi aptvertu, kāds liktenis sagaidījis viņu suņus, ne jātnieki, ne kājāmgājēji nevarētu atrast mūsu paslēptuvi. Vajadzīgas būtu laivas vai pirogas. Un paietu krietni ilgs laiks, kamēr tas nogādātu no upes līdz ezeram, un varbūt, pirms tas izdotos, būtu jau satumsis. Tajā pārdomu mirklī mana atlikusī cerība saistijas ar d'Otvillu un nakts tumsu.

To visu pārdomāju pirms sadursmes ar cilvēku mednieku.

Pec mūsu satikšanās apstakļi pilnīgi mainījās. Tagad — dzīvs vai miris— Rafins paradīs vajātājiem ceļu uz mūsu paslēptuvi. Ja šis nelietis ir dzīvs — tagad, kad manas dusmas mazliet pierimušas, es vēlējos, lai nebutu viņu nogalinājis,— viņš tūlit parādīs vajātajiem, kurp mēs aizbraucām.

Cerēju, ka Rafins ir dzīvs, ka esmu viņu tikai ievainojis. Mednieka izturēšanās pēc šāviena liecinaja, ka ievainojums nav nāvīgs. Es ticēju un cerēju, ka viņš izdzīvos, ne tādē|, ka izjustu par notikušo smagus sirdsapziņas pārmetumus, bet vairāk gan pašaizsargašanās un piesardzīgas apdomības de|. Ja viņš būtu miris, viņa līķi pie kritušā koka drīz vien atrastu, un tas kļūtu par neapstrīdamu pierādījumu pret mani. Ari mūsu paslēptuvi ta kā tā drīz atklatu, un viss šis notikums beigtos |oti traģiski.

Jā, sastapšanās ar šo nelieti visus apstākļus bija sarežģījusi mums par sliktu. Ta bija kļūmīga nejaušība. Aizstāvot izbēgušo, notikusi asinsizliešana. Ziņas par to drīz vien sasniegs ari pilsētu. Zibenīgi atri tās izplatīsies ari visās plantācijās. Sašutuma kajas sacelsies visi apkārtējie iedzīvotāji, un mūsu vajātāju skaits četrreiz pieaugs. Mani vajās kā divkārtēju noziedznieku. Vajas neatlaidīgi, un manu ienaidnieku niknums un atriebības alkas pieaugs ar katru mirkli.

To visu es apzinajos un vairs necerēju ne uz kadu glābiņu. Nebija ne mazāko izredžu no šejienes izkļūt.

Es piekļāvu sev savu līgavu. Apkampu un pieglaudu viņu pie krūtīm. Tikai nāve spes mūs izšķirt! Un šinī krēslainajā ala, šinī nāves briesmu apēnotajā brīdi viņa atkal zvērēja man savu mīlestību: tikai nāve izšķirs mūs!

Auroras mīlestība iedvesa man spēkus un drosmi, un es vīrišķīgi gaidīju liktenīgos, nenovēršamos mirkļus.

Aizritēja vel kāda sturula.

Par spīti draudošajam briesmām šī stunda aizritēja ļoti patīkami. Jums varbūt liksies dīvaini, ja es teikšu: ta ir vislaimīgākā stunda visā mana dzīve. Ta bija pirmā reize kopš mūsu saderinašanas dienas, kad man radās iespēja netraucēti parunaties ar Auroru. Mēs bijām vieni; uzticamais neģeris stāvēja sardzē blakus savai pirogai.

It kā reakcija pēc nesen pārdzīvotās greizsirdības mani pārņēma skaidra un kvēla mīlestība — tada laikam ir dabas likumība. Un šo jutu uzplusme es gandrīz aizmirsu, cik bezcerīga situācijā mes atrodamies. Atkal un atkal mēs zvērējām viens otram uzticību, atkal un atkal kvēlos vārdos apliecinājām mīlestību, ko juta mūsu jaunās sirdis. Mīlestības laimes pārpilnās aizritēja šīs minūtes.

Bet, ak vai! Cik atri tās aizsteidzās . . . Sāpīgās un rūgtas pienāca beigas, bet ne jau negaidītas. Es nejutos pārsteigts, izdzirdēdams mežā tauru skaņas. No dažadam pusēm atskanēdamas, sasaucās mednieku taures. Es nejutos pārsteigts, dzirdēdams pār ūdeņiem atskanošās cilvēku balsis — ska|a lamāšanās un kliedzieni jaucās ar airu atsitieniem pret ūdeni un smailītes lāpstiņairu šļakstiem. Es nejutos pārsteigts, — jo biju to paredzējis un gaidījis — kad nēģeris brīdināja, ka vairākas laivas ar apbruņotiem vīriem paradījušās ezera klaja un tuvojas cipresei. Tas bija sagaidams.

Es nokāpu pie cipreses pamatnes un, lejup paliecies, paskatījos caur sūnu nokarenajam bārkstīm. Varēju pārredzēt visu ezeru. Es 'redzēju vīrus kanu laiviņās un vieglās laivās; skaļi sarunadamies un žestikulēdami, tie irās uz musu pusi.

Nokļuvuši ezera vidu, tie ievilka airus, apstajās un saka kaut ko pārspriest. Pec brīža laivas atkal sadalijas grupas un brauca dažādos virzienos, acīmredzot ar nodomu aplenkt cipresi.

Pēc dažam minūtēm šis manevrs bija pabeigts, mēs bijām ielenkti, un atbraukušo laivu gali jau atsitās pie cipreses nokarenajiem zariem. Gaviļu sauciens pavēstīja, ka mūsu slēptuve atklata. Caur sūnu nokareno aizkaru ieraudzīju glūnošas acis.

Viņi redzeja mūs abus — mani un neģeri — stavam pi- rogas galā.

— Padodieties! uzsauca kada stingra un skaļa balss. — Ja pretosieties, samaksasiet par to ar dzīvību!

To sacīdami, viņi tomēr tuvāk nenāca. Viņi zināja, ka man ir ieroči, un zināja, ka es protu ar tiem rikolies. To apliecināja nesen notikusi sadursme. Tāpēc viņi tuvojās ļoti piesardzīgi, baidīdamies, ka es ari tagad varētu pacelt pistoles.

Veltīgi gan viņi izturējās tik uzmanīgi. Man nebija ne mazakā nodoma lietot ieročus. Pretoties divdesmit apbruņotiem vīriem — tādam skaitam vīru vajadzēja atrasties laivās, — butu pilnīgs neprāts. Man ne prāta nenāca cīnīties pret tadu pārspēku, kaut gan, es zināju, — ja es uzsāktu pretoties, bambars līdz pēdējam elpas vilcienam cīnītos kopā ar mani. Nabaga varonīgais nēģeris, apzinādamies, cik briesmīgs sods viņu sagaida, tomēr mudināja mani šakt ciņu. Ši varonība bija neprāts, un es atturēju Gabriēlu, jo sapratu uzbrucēji viņu nositīs šeit pat uz vietas.

Ja, es nedomāju pretoties, bet, dzirdot uzaicinājumu padoties, tomēr mirkli saminstinājos.

—   Mēs visi esam apbruņoti, — turpināja runātājs, kurš acīmredzot izcēlās ar autoritāti citu acīs. Pretošanas bus veltīga. Labak padodieties tūlīt!

—   Lai velns viņus rauj, — iekliedzas kada cita, rupja balss. — Nav vērts ar tiem laiku kavēt! Aizdedzināsim cipresi un izsvēpēsim šos zvērus no viņu migas. Sūna lieliski deg. Galvoju par to!

Es pazinu balsi, kas ieteica šo necilvēcigo priekšlikumu. Runātājs bija Bulli-Bills, bandīts Larkins.

—   Es pat nedomāju pretoties, — es iesaucos, pievērsdamies pirmajam runātājām. — Esmu gatavs iet jums līdzi. Es neesmu izdarījis nekādu noziegumu. Varu par visu atbildēt likuma priekšā.

—   Tu atbildēsi mums! — atcirta kāds cits, kurš līdz šim sarunā nebija iejaucies. — Šeit tiesa un likums esam mēs!

Šinīs vārdos ieskanejās kāds aizdomīgs zemteksts, it ka apslēpti draudi, bet mūsu saruna bija beigusies. Laivas un pirogas acumirkli pieslīdēja pie cipreses zem sūnu aizkara.

Vairaki desmiti pistoļu un šauteņu stobri vērsās pret mani, un balsis reizē pavēlēja man un neģerim iekāpt vienā no laivām.

Šo cilvēku zvērīgie skatieni un brutālās sejas skaidrāk par vārdiem pateica, ka mazāka nepaklausība nozīmētu n'āvi.

Es pagriezos, lai pateiktu ardievas Aurorai, kura, izskrējusi no koka dobuma alas, stavēja raudādama netālu no manis.

Tajā paša mirkli, kad es pagriezos, uz cipreses sakņu kamoliem uzlēca vairāki vīri un sagrāba mani no mugurpuses. Viņi atlauza uz muguras manas rokas un cieši sasēja ar virvi.

Es paguvu uzsaukt tikai vienu atvadu vardu Aurorai, kura vairs neraudāja, bet ar nicinājumu un sašutumu skatījās uz maniem gūstītajiem. Kad mani iegrūda laivā, viņa dusmās iesaucas:

Gļēvuļi! Nožēlojamie gļēvuļi! Neviens no jums neuzdrošinājās nostāties pret viņu atklāta ciņa. Ne, neviens kā virs pret vīru!

Manas līgavas drošmiga uzstāšanās dziļi atbalsojās manī, vēlreiz apliecinadama šis cēlās būtnes patiesās jutas.

Tas sajūsmināja mani, es būtu gatavs aplaudēt viņai, izteikt viņai atzinību, bet mani sagustītāji jau bija atstūmuši no koka laivu, kura es atrados, un tā jau peldēja ezera brīvajos ūdeņos.

LXXVI nodala

briesmīgais liktenis

Auroru es vairs neredzeju. Neredzēju ari melno Gabriēlu. No manu sagūstltāju sarunām es nopratu, ka viņus novietos citā laivā, kura bija piebraukusi otrā pusē cipresei, un izlaidīs krastā citā vietā, nevis kopā ar mani.

Sapratu ari, ka nabaga bambaram draud briesmīgs sods, — tas pats, no kura viņš jau baidījās, — rokas nociršana.

Mani tas viss |oti sāpināja, bet vēl sapigak bija noklausīties viru rupjos jokus. Mani un manu rrū|oto meiteni viņi nozākāja tik rupjiem un piedauzīgiem vārdiem, kurus es nespēju atkartot.

Bet es nemēģināju aizstāvēt ne Auroru, ne pats sevi. Sedeju klusēdams un raudzījos uz drūmo ūdens klaju; jutos mazliet atvieglots, kad piroga atkal ieslīdēja starp milzīgo ciprešu stāviem un koku mestās tumšās ēnas daļēji aizsedza manu seju. Mani veda atkal pie tā paša krituša koka stumbra ezera krastā.

Kad mēs tam tuvojāmies, es redzēju krastā cilvēku pūli, kas mūs sagaidīja. Viņu vidū pamanīju ari briesmīgo Rafinu. Ievainotā roka, aptīta ar asiņainu apsēju, bija pakārta sarkanajā kaklauta. Bet viņš stavēja parejo vidū, it kā nekas nebūtu noticis.

«Paldies dievam! Neesmu viņu nogalinājis!» es domās iesaucos. «Vismaz par to man nenāksies atbildēt.»

Piebrauca ari citas laivas un pirogas, — izņemot to, kura novietoja Auroru un nēģeri Gabriēlu, — un visi izkāpa krastā. Kopā šeit bija kādi trīsdesmit, varbūt pat četrdesmit viru un krietns pulciņš pusaudžu. Vairums pieaugušo bija apbruņoti ar bisēm vai pistolēm. Pelecigaja puskrēslā, kas valdīja zem kokiem, uz meža fona veidojas diezgan gleznaina grupa. Bet šinī brīdi man pat prātā nenaca par kaut ko priecāties, vēl jo mazak par šadu ainu.

Mani izsedinaja krasta reize ar pārējiem, un divi apbruņojušies vīri — viens gāja man pa priekšu, otrs aiz-

mugurē veda mani caur mežu. Pūlis pavadīja mūs, daži steidzās pa priekšu, citi nāca aiz mums vai arī skrēja blakus. Tie bija galvenokārt pusaudži un daži ļoti brutāli tēvaiņi, kuri visu laiku ņirgājās un apmētāja mani dzēlīgām, rupjām piezīmēm.

Ja tas ko palīdzētu, es laikam, pacietību zaudējis, cirstu pretī, bet es apzinājos, ka tas manu stāvokli neuzlabos, tikai sagādās maniem mocītājiem vēl lielāku prieku. Tāpēc savaldīgi klusēju un so|oju, neviena neskatīdamies vai acis uz zemi novērsis.

Mēs virzījāmies uz priekšu diezgan ātri, cik atri nu pūlis spēja izlauzt sev ce|u cauri krūmājam, — un es priecājos par to. Es domāju, ka mani vedīs pie kadas amatpersonas vai pie «miertiesneša», kā tos šeit paraduši saukt. Katrā ziņā likumīgā aresta un kārtībnieku uzraudzība es būšu pasargāts no izsmiekla un apvainojumiem, kuri šeit no visām pusēm bira par mani. Vienīgi no tiešas \ vardarbības pret mani vēl atturējās, kaut nojautu, ka ne viens vien ir noskaņots izmēģināt pie manis savu dūru spēku.

Priekša pamanīju meža klajumu. Domāju, ka esam pa kādu taisnāku ceļu pienākuši pie izcirtumu joslas. Biju maldījies, jo nākošajā mirkli mes iznācām meža pļaviņā. Atkal šis pazīstamais klajumiņš!

Mani sagūstītāji apstajās. Šeit bija pilnīgi gaišs, un es varēju apskatīt savu vajātāju sejas. Ar vienu acu uzmetienu sapratu, ka atrodos patvaļīga salašņu pu|a rokās.

Neliešu vidū grozījās Gajars, viņam blakus viņa plantācijās vergu uzraugs, nēģeru tirgotājs.un arī brutalais Larkins. Ap Gajāru pulcējās ari kads pusducis visvienkāršāko franču kreolu Sīkīpašnieku, kokvilnas audēji, daži mazie plantatori. Bez tam pūlī bija salasījušies visas Brindžersas padibenes — žūpas laivinieki, kurus es bieži biju redzējis slaistāmies ap vīna veikalu, un vēl daži vie- tejie klaidoņi un huligāni. Visā šai barā neviena cienījama plantatora, neviena kārtīga cilvēka!

Kadē| viņi apstajas šinī meža laukuma? Es degu nepacietībā atrak nokļūt pie tiesneša, un šī vilcināšanas mani kaitināja.

Kade| mēs te kavējamies? — es dusmīgi iejautājos.

Oho! Mister! viens ierēcās. Vai tev vēders apsa- pejies? . . . Drīz uzzināsi. Nesteidzies.

— Es protestēju, — es turpināju, — un pieprasu, lai mani tūlīt ved pie tiesneša.

—   Ak, lu pieprasi, nolādēts! Nu, tālu nebūs jāiet. Tiesnesis ir šeit.

Kas? Kur? — es jautāju, domadams, ka varbūt tiešam tiesnesis atrodas pūli. Biju dzirdējis, ka par vietejiem miertiesnešiem darbojas pat malkascirtēji. Man pat bija gadījies satikties ar paris šādiem tiesnešiem. Tādē| rupjo, brutālo seju vidu, kas ielenca mani, es meklēju, kurš no tiem varētu būt likuma sargs.

—   Kur ir tiesnesis? es atkartoju.

—   Nu — tepat kaut kur. Neuztraucies! — kads atrūca atbildi.

—   Ku-ur tiesnesis? — kāds iebļāvās.

—  Ja! Kur tiesnesis? Kur tu esi, tiesnesi? klaigāja trešais.

—   Hei, tiesnesi! — viņam pievienojas vairākas balsis, it kā pievērsdamas kādam, kas atrodas puli. — Nāc šurp! Nāc, tiesa! Kads kundziņš grib tevi redzēt.

Sākuma es tiešām nodomāju, ka tas. ir nopietni domāts. Tiešām noticēju, ka te varētu būt ari kads, kurš izpilda miertiesneša pienākumu, un mani ļoti pārsteidza, ka daži uzdrīkstējās tik rupji izturēties pret amatpersonu, pret likuma sargu.

Bet šis maldīgais apmulsums nevilkās ilgi. No pūļa iznāca ievainotais Rafins ar asiņaino roku un pienāca man gandriz klat. Nopētījis mani ar savam zvērīgajam, asinīm piepludušajam acīm, viņš pieliecās tik tuvu, ka viņa lūpas gandrīz skāra manu seju, un nošņāca caur zobiem:

Varbūt misters verdzeņu laupitajs nekad nav dzirdējis par tiesnesi Linča kungu?

Aiz šausmām man sastinga asinis dzīslās. Tikai tagad es aptveru drausmīgo patiesibu: viņi gatavojas mani no- linčot.

LXXVII nodaļa LINČA TIESAS SPRIEDUMS

Doma par šādu briesmīgu izrēķināšanos man jau reiz bija neviļus iešāvusies prata. Sirū bridi es atcerējos draudīgo atbildi, ko man ezerā atkliedza no laivas: «Tu atbildēsi mums. Šeit tiesa un likums esam mes!» Un, ejot cauri mežam, es biju dzirdējis ari vienu otru mīklainu frāzi, bet iznākot meža klajuma, pamaniju, ka tie, kas gaja mums

pa priekšu, jau šeit apstājušies, it ka sagaidīdami musu pienakšanu. Tikai vēl līdz šim brīdim es nesapratu, kādēļ esam te apstājušies.

Bet šinī momenta redzeju, ka visi sak atvirzīties uz vienu un otru laukuma pusi, izveidodami ap mani neregulāru apli; visu sejas izskatījās svinīgi nopietnas, it kā tie gatavotos kādam svarīgam uzdevumam. Manā tuvumā palika tikai pusaudži un daži neģeri — ari neģeri bija piedalījušies manis gūstīšanā. Rafins bija pienācis pie manis tikai tade|, lai, paspīdzinādams mani, pasaldinātu savas atriebības alkas.

Visa šī sarosišanas satrauca mani un radīja aizdomas, bet sākumā izjutu tikai |aunas nojautas. Es pat centos atvairīt šīs aizdomas, it kā ticēdams, ka līdz ar to varētu atvairīt ari man draudošo likteni.

Bet pec Rafina pienakšanas tās vairs nebija tikai aizdomas. Tagad biju par to pārliecināts: viņi gatavojās mani nolinčot.

Rafina zīmīgais jautājums un veids, ka viņš to pateica, izsauca pūlī smieklus; sevišķi skaļi smējās pusaudži.

— Nē, — turpināja Rafins, - es redzu, tu nekad par tadu tiesnesi neesi dzirdējis, tu taču šeit ārzemnieks, anglis. Starp tavas zemes parūkotiem augstmaņiem tadu nav. Mūsu •Linča kungs nedomā tevi te ilgi turēt. Neliks ilgi spriedumu gaidīt. Pie vella! Viņš to nostrādās viens divi! Nepagusi ne apkārt paskatīties. Lai velis par stenderi! Pats redzesi!

Visas šīs vardu gāzmas laikā brutālais tēvainis aizskāra mani ar rokam, izraisīdams klausītājos rēcošu smieklu brāzmas.

Viņš izturējās tik izaicinoši nekaunīgi, ka es, ja man nebūtu sasietas rokas, mestos viņam virsū. Bet, kaut nespeju ne pirkstu pakustināt, tomēr nesavaldījos un, uz nelieša nekrietno izrunāšanos atbildēdams, iekliedzos:

Ja es nebūtu sasaistīts, tad tu, nelieti, neuzdrīkstētos mani ta ganīt un aizskart. Bet pašreiz vel visa visumā tev veicies ir sliktāk ka man. Mans šāviens tevi padarījis kropli uz visu mūžu. Bet tam gan maz nozīmes. Ar ieroci rokā tu tikai tūļa vien esi.

šie vārdi nelieti drausmīgi aizskara, un vēl jo vairāk viņš to pardzIvoja tādēļ, ka tagad pusaudži smējās par viņu. Galu galā tik ļauni šie zeņķi nemaz nebija. Viņu acīs es biju notēlots par abolicionistu, viņi mani uzskatīja par neģeru zagli, viņus ietekmeja pieaugušo izturēšanās un rīcība, tā atmodināja ari zēnos zemiskos instinktus; bet visā visuma tie nemaz nebija vel pilnīgi samaitāti. Tie bija talo, mežaino apvidu puišeli, un viņiem patika mana asā, drosmīgā atbilde Rafinam; no šī mirk|a viņu ņirgāšanās par mani pierima.

Tikai Rafins vēl nevarēja rimties. Par nelieša lūpām vēlreiz izgāzās zaimi un atriebības draudu vārdi, un likās, viņš gatavojas belzt man ar veselo roku; bet šim brīdī viņu aizsauca pārējie, kuri bija sapulcējušies kaut kādā «apspriedē», un acīmredzot arī Rafina tur vajadzēja. Novicinājis dūri man gar acīm un iesviedis seja vel pāris lāstu, Rafins aizsteidzās uz «apspriedi».

Atkal aizritēja dažas mokošas neziņas minūtes. Biju pilnīgā neziņā, par ko pūlis apspriežas, ko viņi domā ar mani darīt. Tikai viens bija skaidrs — pie tiesneša mani nevedīs. No dažām frāzēm, kas atskanēja līdz manam ausīm — «nopērt ar pletni», «darva un spalvas»—, es saku nojaust, ka mani sagaida briesmīgs sods. Bet, ieklausīdamies sarunā, kas noritēja krietnu brīdi, es biju pārsteigts, dzirdēdams, ka daudzi no maniem «tiesnešiem» proteste pret šiem soda veidiem, uzskatīdami tos par pārāk mīkstiem. Daži atklāti paziņoja, ka par izdarīto likuma parkapšanu mani jasoda ar nāves sodu.

Vairums atbalstīja šo priekšlikumu, un kāds pasauca Rafinu, lai ari tas pievienotos viņu lēmumam.

Pamazām mani pārņēma bailes, pareizāk sakot, šausmu sajuta, un tā sasniedza augstāko pakapi, kad vīru aplis pašķīrās un es ieraudzīju, ka no pūļa atdalījās divi viri, paņēma virvi, piegāja pie milzīga eikalipta, kas auga laukuma mala, un saka mest vienu virves galu par vienu no resnajiem zariem.

Tātad tiesas sede bija notikusi, spriedums pieņemts. Pat tiesnesis Linčs ievēro savas formalitātes.

Kad virve bija piestiprinātā, viens no vīriem — neģeru tirgotājs panacas uz' manu pusi un dažos īsos teikumos— rupja tiesas sprieduma parafraze! — oficiālā toni paziņoja, par ko mani apsūdz, un tūlīt pateica arī tiesas spriedumu.

Es esot pārkāpis likumu; es esot izdarījis divus briesmīgus noziegumus: nolaupījis divus vergus; un mēģinājis atņemt dzīvību cienījamam pilsonim. Divpadsmit vīru sastava zvērināto tiesa izskatījusi apsūdzību un atzinusi mani par vainīgu. Man piesprieduši nāves sodu pakarot.

An tas izdarāms kā noteikta ceremonija. Tadeļ sprieduma pasludinātājs centas visu izteikt speciālās frāzēs: «Pakārt aiz kakla, lai karajas, kamēr beigts, — jā, kamēr beigts!»

Varbūt jums liksies, ka stāstu par to visu pārspīlēti, liksies — viss ir neticams. Jūs domāsiet — es jokojos ar jums. Jūs neticēsiet, ka tāda pretlikumīga riciba var eksistet civilizētā zemē, kur valda kristīgā ticība. Varbūt jus pat nodomāsiet šie viri toreiz ar mani tikai pajokojās un nemaz nebija nopietni domājuši mani pakārt.

Nu, protams, ja tadas būs jūsu domas, es' varbūt nespēšu jūs pārliecināt. Bet varu pat apzvērēt, ka tads bija viņu patiesais nodoms, un biju par to pārliecināts taja brīdī tikpat droši, ka tagad izjūtu, ka esmu dzīvs un mani nepakara.

Jūs varat ticēt, varat neticēt, bet atcerieties — es nebūtu bijis pirmais šāda veida linča tiesas upuris. Un ari taja brīdī es to ļoti skaidri apzinajos.

Un bez tam — mana priekšā atradās pār zaru pārmesta virve . . . koks, kura man nolemts karāties … un visapkārt stāvēja mani tiesneši. Un viņu sejās bija lasāms spriedums. Uz tām paskatoties, izdzisa pēdējais glābšanās cerības stars.

Neatceros vairs, ko tajā briesmīgajā brīdī sacīju, kā izturējos.

Atceros tikai, ka baiļu sajūta mani parauga nepratigās dusmās, ka sašutuma protestēju, draudēju, nolādēju viņus, bet mani cietsirdīgie soģi atbildēja tikai ar rēcošiem smiekliem.

Viņi jau gatavojās tiešām izpildīt sodu un bija pievilkuši mani pie koka, kad pēkšņi musu ausis ieskanejās pakavu dipoņa, un taja paša mirkli klajuma ieauļoja jātnieku pulciņš.

LXXVIIl nodaļa ŠERIFA ROKĀS

Pirmais, ko es jātnieku vidu pamanīju, bija arsta Rei- garta nopietna, nosvērta seja, un mana sirds iepukstējās priekā. Aiz viņa kopā ar savu brīvprātīgo policistu patruļu jaja vietejais šerifs, un viņiem sekoja vairāki šīs apkārtnes cienījamākie plantatori.

Visi jātnieki.bija apbruņoti vai nu ar bisēm, vai pistolēm. Negaidīti straujā paradīšanās meža laukumā un. elsojošie zirgi liecināja, ka viņi jājuši šurp lielā steiga un ar noteiktu mērķi.

Jā, ari mana sirds auļoja prieka. Pat īsts noziedznieks uz karātavu platformas, ieraudzīdams ziņnesi ar apžēlošanas pavēli, nevarētu justies laimīgāks par mani. Atnācējos es ieraudzīju draugus, viņu sejās izlasīju izglābšanās iespeju. Un tādēļ mani vairs neuztrauca un nebaidīja tas, ka šerifs, no zirga nokāpis, pienāca pie manis un, roku man uz pleca uzlicis, teica, ka arestē mani «likuma vārdā». Kaut gan viņš to pateica skarbā tonī un izturējās pat mazliet brutāli, mani neaizvainoja ne viņa skarbums, ne rīcība. Tāds tonis acīmredzot bija vajadzīgs, bet mana sirds pateicība uzgavilēja viņam — manas dzīvības glābējām. Es sapratu, ka esmu glābts.

Bet šerifa rīcība, kas ta iepriecināja mani, nebija pa prātam maniem viltus tiesnešiem, un viņi, skaļi kurnēdami, izteica savu protestu un neapmierinatibu. Viņi kliegdami aizradija, ka mani jau esot notiesājusi divpadsmit brīvu pilsoņu zvērināto tiesa. Viņi atzinuši mani par vainīgo nēģeru un vergu nolaupīšanā, — es esot nolaupījis divus vergus, - esot izradījis bruņotu pretošanos saķeršanas bridi un ievainojis vienu no vajatājiem. Un, ta ka viņi to visu noskaidrojuši, viņi nesaprotot, kādu vainu man vel vajagot pieradīt. Pec viņu domam, mani vajagot pakart tepat uz vietas; tūlīt un nekavējoties.

šerifs atbildēja, ka tada rīcība butu pretlikumīga; ka jāieverojot jurisdikcija un, ja es būšot izdarījis man inkriminētos noziegumus, tad mani sodīšot, ka likumos paredzēts, bet vispirms mani vajagot aizvest pie tiesneša un pret mani izvirzīto apsūdzību izskatīt pec visiem tiesas noteikumiem. Beidzot šerifs pateica savu nodomu vest mani pie mistera Kleiborna, šejienes galvenā miertiesneša.

Radušās domstarpības izvērtās asa vārdu apmaiņa starp pūli un šerifa ļaudīm, un nevaretu teikt, ka augstajai amatpersonai parādīja pienācīgo respektu. Kādu brīdi es atkal pat ļoti baidījos, ka nelieši galu gala gūs pārsvaru. Bet Amerikas šerifi ir pavisam cita rakstura viri nekā tie slinkie džentlmeņi, kas izpilda šo pienākumu kada angļu grāfiste. Deviņos no desmit gadījumiem šeit šīs amatpersonas ir drosmiga un rosīga rakstura vīri, un šerifs Hik- mens, ar kuru manis dēļ sastridejas viltus tiesneši, izrādījās augstāka mērā godavīrs. Un liktenīgi sagadījās, ka policijas patru|ā, ar kuru kopa šerifs ieradās un kuru steigā bija savācis mans draugs Reigarts, ari atradās vairāki tāda rakstura cilvēki. Visumā miermīligais ārsts Reigarts bija visiem pazīstams ka aukstasinīgs un drosmīgs vīrs. Šerifa pavadoņu vidu bija ari mans viesnīcas īpašnieks un vairāki plantatori. Tie bija uzticami viri, kas stingri aizstāvēja likumu un izcēlās ar savu godīgo rīcību. Līdz zobiem apbruņojušies, viņi, ja pienāktos, līdz pēdējam elpas vilcienam aizstāvētu šerifu un viņa prasības. Taisnība, skaitliski viņu bija mazāk neka klaidoņu puli, bet likums bija viņjj pusē, un tas deva viņiem speķu.

Bet man par labu vispārējo noskaņu novirzīja vel daži citi svarīgi apstak|i. Ka jau minēju, mani apsūdzētāji nebaudīja vispārēju sabiedrības cieņu. Un arī Gajārs nebija respektējama personība savu kaimiņu — plantatoru acis, kaut gan pūlējās iegūt tikumiski augstvērtīga cilvēka reputāciju. Sevišķi Gajaru neieredzēja amerikaņu izcelsmes plantatori. Arī par tiem, kas šeit rīkojas pret mani, bija zināms, ka tos ar Gajāru saista kadi slepeni darījumi un viņš klusām kūda pret mani pārējos. Es esot noziedzigi izturējies pret Rafinu un to «smagi ievainojis». Tomēr daudzi, ari klat nebūdami, atradas kaut kur tuvumā un bija dzirdējuši šāvienus. Tie zināja arī, kurš šāvis pirmais, un citos apstāk|os un mierīgākā situācijā arī viņi varbūt izturētos taisnīgi un pat attaisnotu manu rīcību, jo sevišķi tāde|, ka sadursme man radās tieši ar šo indivīdu. Ja visi apstak|i butu citādi — ja «abi vergi», kurus uzskatīja par manis nozagtiem, būtu piederējuši kādam cienījamam plan- tatoram un nevis misteram Dominikam Gajaram, ja Rafins būtu visu cienīts pilsonis, bet nepiederetu pie sabiedrības padibenem — pie personām, kas stāv gandrīz ārpus likuma aizsardzības, un, ja daudziem klātesošiem nebūtu aizdomas, ka 110 manas puses ta nav parasta un vienkārša neģeru — vergu zādzība, tad lieta ņemtu ļaunu virzienu un šerifs ar saviem ļaudīm nevarētu man palīdzēt.

Pat pašreizējā situācijā trokšņains strīds turpinājās krietni ilgi. Abas pusēs skanēja spēcīgi vārdi, lamas, draudoši žesti, un, pirms diskusija beidzās, abās puses tika izrautas un gaisa paceltas un vicinātas pistoles, un pret pretiniekiem versas bisu un pistoļu stobri.

Bet drošsirdīgais šerifs palika nelokāms. Ari Reigarts rīkojas ļoti nosvērti un pārliecinoši, bet viesnīcas saimnieks, pie kura pagaidam dzīvoju, un vairaki jaunie plantatori uzstājās tik drošsirdīgi, ka virsroku guva likuma pārstāvji. Ja! Paldies dievam, paldies vairaku krietnu cilvēku drosmīgai neatlaidībai, ka uzvarēja cilvēku aizsargātājs likums, citādi es no šīs vietas dzīvs nebutu aizgajis.

«Tiesnesim Linčām» vajadzēja piekāpties un nodot mani tiesneša Kleiborna rokās, atzīt piespriestā nežēlīga soda izpildīšanas atlikšanu, un šerifs ar saviem palīgiem aizveda mani sev līdzi.

Bet, kaut ari mani zvērīgie linča tiesas tiesneši pagaidām bija piekāpušies, nevarējām būt droši, ka viņi vēl nemēģinās izraut mani no likumīgās tiesas rokām. Tāpēc šerifs uzcēla mani zirgā un pats jāja vienā pusē, bet otra pusē man norīkoja vienu no saviem drosmīgākajiem un pārbaudītiem palīgiem. Reigarts un daži plantatori izvietojās mums priekšā, pārējie sedza aizmuguri. Kliegdams un la- dedamies mums sekoja pūlis, gan jāšus, gan kājām. Tā mēs izjājām cauri mežam, garam plantaciju tīrumiem pa ceļu, kas veda uz Brindžersu. Sasnieguši Brindžersu, mēs nekavējieties devāmies uz skvaira —7 ši apvidus galvenā miertiesneša — Kleiborna rezidenci.

Sinī nama blakus tiesneša dzīvoklim atradas plaša zale. kur parasti notika tiesas sēdes un skvairs sprieda tiesu. Zale veda atsevišķa ieeja, un pārejās telpas ar zaļi savienoja iekšdurvis. Bet, ieejot tur, nebija nekur redzama kāda pazīme, kas norādītu, ka jūs atrodaties tiesas zālē. Tur atradās tikai divi trīs soli, kur atsēsties, un vienā stūri novietots neliels galds jeb tribīne.

Pie ši galda jeb tribīnes tiesnesis izšķīra sīkus strīdus, nozvērināja tiesājamos, piesprieda līdz ceturtda|dolāram lielus sodus un nokartoja nelielas civilprasības. Daudz biežāk tiesneša pienākums bija piespriest kadam no dumpīgajiem melnajiem zināmu skaitu sitienu ar pletni vai patagu, kā to pieprasīja viņa apzinīgais saimnieks. Ka redzat, ari nabaga vergi varēja izmantot likuma aizsardzību.

Šinī telpā tagad šerifs un viņa palīgi ieveda mani. Tur aiz mums iedrāzās ari mūsu pavadītāju pūlis, kamēr zāle bija stāvgrūdām pārpildīta.

LXXIX nodaļa ATRISINĀJUMS

Tiesnesi par mūsu ierašanos kads jau bija paspējis brīdināt. Mēs ieraudzījām skvairu Kleibornu sēžam pie galda tiesas zālē, jau sagatavojušos izskatīt paredzēto apsūdzību. Šinī slaidajā, kalsnējā, cieniga izskata sirmgalvi es saskatīju taisnīgu likuma sargu — vienu no tam amatpersonām, kuras iedveš respektu ne tikai ar savu cienījamo gadu skaitu un ieņemamo amatu, bet ari ar savu personību un cēlo raksturu. Kaut visapkārt man atradās trokšņojošs pūlis, tiesneša nopietnajā sejā un atklātajā skatienā es saskatiju, ka viņa spriedums būs patiesīgs un godīgs.

Satraukums, kas mani visu laiku mocīja, bija izzudis. Pa ceļam ārsts Reigarts, mani uzmundrinādams, bija pateicis kādu labu vārdu. Viņš pačukstēja par «kaut kādiem neparastiem atklājumiem», bet es labi nesadzirdēju un arī nesapratu, ko viņš, to sacīdams, doma. Bet vēlāk visā šai steigā un kņadā nerādās izdevība viņam ko vairāk pajautat.

—   Nezaudējiet drosmi! Galvu augšā!—viņš vel iečukstēja man ausi, pievirzīdams savu zirgu cieši blakus manējam. — Nebaidieties! Viss būs labi! Rezultāts bus tikpat neparasts kā visa šī lieta un dažam labam gluži negaidīts. Ha—ha—ha!

Reigarts skaļi iesmējās un acīmredzot bija ļoti pacilatā garastavoklī. Ko gan varētu nozīmēt arsta dīvaina izturēšanas?

Bet kaut ko vairāk uzzināt man neizdevās, jo tajā brīdī atskanēja autoritatīva šerifa balss, barga un pavēloša: «Ar arestcto sarunāties aizliegts!», un mani strauji atrāva no mana drauga.

Savādi, bet ari šoreiz šerifa bargais aizrādījums man likās patīkams. Netieši, varbūt zemapziņā, es nojautu, ka šerifa skarbā izturēšanās bija tikai ārēja, lai slēptu pūlim savu labvēlīgo noskaņu pret mani. Puli vajadzēja nomierināt, un šerifa Hikmena skarbais lietišķums bija tikai diplomātiskā veiklība.

Kad mēs nostājāmies tiesneša Kleiborna priekšā, šerifam un tiesnesim nācās izmantot visu savu autoritates spēku, lai piespiestu puli nomierināties, lai beidzot iestātos klusums un varētu sākt lietas izskatīšanu.

Nu, džentlmeņi! — stingrā un autoritatīvā balsī tiesnesis uzrunāja visus klātesošos. — Esmu gatavs uzklausīt jūsu apsūdzību par šo jauno cilvēku. Pulkvedi Hikmen, par ko šis puisis ir apsūdzēts? — jautāja skvairs, pie- versdamies šerifam.

—   Cik man zināms, par nēģeru nolaupīšanu, — atbildēja šerifs.

—   Kas ierosinaja apsūdzību?

—   Dominiks Gajārs, - puli atsaucās kāda balss. Es pazinu, ka tā ir Gajāra paša balss.

—   Vai mesje Gajars ir šeit? — jautāja tiesnesis.

—   Šeit! -— apliecināja tā pati balss, un tūlīt pie tribīnes paradijās advokāta viltīgā lapsas seja.

—   Mesjē Dominik Gajār, — turpinaja tiesnesis, — kadu apsūdzību jūs izvirzāt pret apcietināto? Vispirms zvēriet, tad pasakiet, kāds viņa noziegums.

Norunājis zvēresta vārdus, Gajars ar jurista veiklību visos sīkumos noformulēja savu apsūdzību.

Es neaprakstīšu veiklā jurista garas runas viltīgi sarežģītos samudžinajumus. Pietiks, ja pateikšu, — tur bija krietns birums daudzvārdiba iepītu meligu izdomājumu.

Vispirms mani apsūdzēja par mēģinājumu sadumpot Bezansonu plantacijas nēģerus; es esot kūdījis tos uz sacelšanos, iejaukdamies un traucēdams soda izpildīšanu kādam neģerim, kas to pelnījis. Otrkārt,—.kads manis sakūdīts nēģeris piekāvis darbu uzraugu, pec tam es pierunājis šo nēģeri begt uz mežu un pat palīdzējis viņam aizbēgt. Tas bijis tas' pats vergs Gabriēls, kurš šodien noķerts kopā ar mani. Un treškārt … — nu Gajars nonāca pie smagaka punktā mana apsūdzība.

Treškārt, — viņš turpinaja, — es apsūdzu šo jauno cilvēku par to, ka viņš 18. oktobra nakti ielaužas manā mājā un nozaga verdzeni Auroru Bezansoni . . .

—   Meli! — kada balss iekliedzas, pātraukdama Gajāru. Meli! Aurora Bezansone nav verdzene!

Gajars sarāvās un sagrīļojās, it ka naža dūrienu saņēmis.

—   Kas to saka? — viņš jautaja, bet balss manami iedrebējās.

Es! — atbildēja tā pati balss, un taja paša mirkli uz. kada sola uzlēca jauns cilvēks, izsliedamies pāri apkar- tejam pūlim. Tas bija d'Otvills!

—   To saku es! — viņš atkārtoja tikpat stingri un noteikti. — Aurora Bezansone nav verdzene, bet brīva kvarterone. Ludzu, tiesneša kungs, vai jus būtu tik laipns un izlasītu šo dokumentu?

To sacīdams, d'Otvills pasniedza priekšā stāvošajiem šerifa ļaudīm uz pergamenta rakstītu salocītu dokumentu, un šerifs to nodeva tiesnesim.

Tiesnesis atvēra dokumentu un sāka to lasīt skaļā balsī.

Izrādījās, ka tas ir kvarterones Auroras atbrīvošanas raksts, apliecinājums par atbrīvošanu no verdzības, noformēts pēc noteikumiem, apzīmogots, plantatora Ogista Bezansona parakstīts un pievienots viņa testamentam.

Pārsteigums bija nēiedomajams. Pūlis labu bridi klusēja un stāvēja kā paraknieņojies. Visu klātesošo noskaņojums jūtami mainījās.

Visu skatieni pievērsās Gajaram, un visi redzēja viņa apjukumu. Satraukumā viņš tikko dabūja pār lūpām:

—   Es… protesteju . . . šis dokuments ir izzagts nomana rakstāmgalda un . . .

—   Vel jo labāk, mesjē Gajār! — teica d'Otvills, atkal pārtraukdams advokātu. — Vel jo labāk. Atzīdami, ka dokuments jums nozagts, jūs atzīstat un apstiprinat arī tā pareizību. Un tagad, ser, ja šis dokuments atradas jūsu glabāšanā un jūs zinājāt, kas tajā rakstīts, ar kādām tiesībām jūs varējāt uzskatīt Auroru Bezansoni par savu verdzeni?

Gajārs izskatījās galīgi apjucis. Viņa līķa bala seja vērtās zaļgani pelēcīga; viņa parasti viltīgajā seja tagad bija skaidri redzamas šausmīgas izbailes. Likās, viņa vienīgā vēlēšanās bija atrasties kaut kur tālu no šīs vietas. Viņš saliecas un, it kā pūli iejukt un pazust gribēdams, aizslīdēja aiz blakus stāvošo garako vīru mugurām.

—   Apstājieties, mister Gajār! — uzsauca neželigais apsūdzētajs d'Otvills. — Es vel neesmu beidzis! Un, lūdzu, tiesnesi Kleiborn! Šeit vēl viens dokuments, kas var jūs intereset. Vai jus butu tik laipns un veltītu ari tam savu uzmanību?

To sacīdams, d'Otvills izņēma vēl vienu salocītu pergamentu. Arī tas tika pasniegts tiesnesim, kas to atkal atvēra un nolasīja skaļa balsī.

Tas bija papildinājums Ogista Bezansona testamentam, kurā viņš novēlēja savai meitai Eiženijai Bezansonei piecdesmit tūkstošus dolāru, un ši summa abiem aizbild* ņiem — Dominikam Gajāram un Antuānam Lere jāizmaksā Eiženijai viņas pilngadības dienā. Abiem aizbildņiem uzdots mantiniecei par šo naudu neko neziņot līdz pat izmaksas brīdim — viņas pilngadības dienai.

Bet tagad, mesjē Dominik Gajar, — turpinaja d'Otvills, kad testamenta nolasīšana bija beigusies, es apsūdzu jus par šis jums uzticētas naudas, piecdesmit tūkstoš dolāru piesavinašanos un ari par vel citas naudas nolaupīšanu, par ko būs runa mazliet velak. Es apsūdzu jūs par to, ka jūs noklusējāt par šādu piecdesmit tūkstošu eksistenci, neuzrādijat tos ari Bezansonu muižas novērtējuma, bet piesavinājāties un izlietojāt tos pats.

—   Tas ir |oti nopietns apvainojums, — teica tiesnesis Kleiborns, acīmredzot pārliecināts, ka d'Otvillam taisnība, un gatavs atbalstīt viņa prasību.

—   Nosauciet savu vardu, ser! — turpināja tiesnesis, |oti sirsnīgi uzrunadams d'Otvillu.

Pa visu šo laiku es pirmo reizi redzēju d'Otvillu dienas gaisma. Visas mūsu iepriekšējās satikšanas bija notikušas vai nu tumšā naktī, vai spuldžu gaismā. Tikai šorīt mēs īsu bridi redzejamies dienas gaisma, bet ari tad stavē- dami meža koku dziļajā ēnā, kur es nevarēju labi saskatīt viņa sejas vaibstus.

Tagad, kad viņš stāvēja pie atvērta loga, es varēju labi saredzet viņa seju. Un mani atkal parsteidza lielā līdzība ar kādu, ko es jau agrak biju redzējis. Es vērīgi ielūkojos viņa sejā, un, pirms tiesnesis saņēma atbildi uz savu lūgumu, manā apziņā ka zibens uzplaiksnīja: es pazīstu viņu!

—   Nosauciet, lūdzu, savu vārdu, ser! — atkārtoja tiesnesis.

—   Eiženija Bezansone!

5im pašā brīdi d'Otvills noņēma platmali un melno paruku, un pārsteigtais pūlis ieraudzīja kreolietes skaisto zeltmataino galviņu.

Skaļš «Urrā!» sauciens pāršalca tiesas zaļi. Klusēja tikai Gajārs un divi trīs viņa nelietīgie piekriteji. Es sapratu — man sagaidama atbrīvošana.

Apstākļi bija pēkšņi pilnīgi mainījušies: apsūdzetajs bija kļuvis par apsūdzēto. Un, pirms vēl sāka norimt vispārējais pūļa satraukums, es redzēju, ka šerifs, Reigarta un pāris citu vīru pavadīts, piegāja pie Gajara un, uzlicis roku advokatain uz pleca, paziņoja, ka viņš tiek arestēts.

—   Tas viss ir meli! — kliedza Gajars. — Tā ir sazvērestība, zemiska sazvērestība. Sie dokumenti ir viltoti. Paraksts uz tiem viltots . . . viltots!

—   Nav taisnība, Gajara kungs, — tiesnesis viņu pārtrauca. Sie dokumenti nav viltoti. Tas ir Ogista Bezansona rokraksts. Es to pazīstu. Un tas ir viņa paraksts. Es varu to apzvērēt.

Un ari es! — atskanēja kāda svinīgi nopietna balss, kas pievērsa sev visu klātesošo uzmanību.

Visus bija ārkārtīgi pārsteigusi Eižena d'Otvilla pārvēršanās par Eiženiju Bezansoni, bet daudz lielāks brīnums bija pārvaldnieka Antuāna atgriešanās no viņpasaules!

Mans stāsts ir beidzies, lasitaj! Šai mazajai dramai nolaižas priekškars. Es varētu aprakstīt vel dažus notikumus, lai ilustrētu savu varoņu tālākas gaitas, bet pietiks ar pavisam īsu informāciju. Pārējo lai papildina jūsu fantāzija.

Iepriecināšu jūs, pastāstīdams, ka Eiženija Bezansone atguva visus savus īpašumus, kas uzticamā pārvaldnieka Antuana vadibā atkal sasniedza seno uzplaukumu.

Bet kaut ko Eiženija bija zaudējusi uz visiem laikiem savu jautrību un sirds prieku, bezbēdību un meitenigo mīlestības jūsmu.

Tikai nedomājiet, ka Eiženija lāvas skumjam un izmisumam un k|uva par savas nelaimīgās mīlestības upuri. Nē! Ar spēcīgo gribas spēku apveltītā meitene enerģiski izrāva liktenīgo Amora bultu no savas sirds.

Laiks un rosīga dzīve ir varens spēks, un Eiženijas bēdas atvieglinaja ari tā cilvēka sirsnīgā draudzībai, kuru viņa mīlēja.

Taisnība viņas jauna sirds bija salauzta, zudusi viņai raksturīgā jautrība un nebēdība, bet dzīve bez mierinājumā, ko sniedz mīlestība, ir ari vēl citi prieki. Un kas zina — varbūt ne vienmēr mīlestība ir īstais ceļš, kas aizved pie laimes. Ak, kaut es varētu tam noticēt! Kaut varētu sevi pārliecināt, ka šis bezrūpīgais rāmums, šie mierīgie vaibsti, klusais, mīlīgais smaids apliecina ari dvēseles mieru. Ak, vai! To es nespeju! Liktenim vajadzīgi savi pabērni. Nabaga Eiženija! Lai dievs tev žēlīgs! Kaut es spētu nomazgāt savu sirdi Lētas ūdeņos!

Un Reigarts? Jums, lasitaji, būs prieks, uzzinot, ka krietnajam arstam dzīve veicās un veicās tiktāl, ka viņš nolika lanceti un k|uva ne tikai par visu cienījamu zemkopi plantatoru, bet ari par ievērojamu juristu, par vienu no tiem, kam pienakas gods saukties par tagadējo Luiziānas štata likumkodeksa autoru, kuru pašreiz uzskata par visprogresīvāko visā civilizētajā pasaulē.

Un jūs priecāsieties, uzzinādami, ka Scipionu un viņa sievu Hloju un mazo Hlojiņu atveda atpakaļ uz viņu veco

māju, kur viņi mierīgi un laimīgi turpinaja savu dzivi; ka čūsku dīdītājs saglabaja abas savas spēcīgās rokas un viņam vairs nekad nevajadzeja meklēt patvērumu kāda koka dobuma alā.

Jus nesarūgtinās ziņa par to, ka viltnieks Gajārs pava- dīja vairakus gadus Batonružas cietuma un pēc tam nozuda no šī apvidus kaut kur . nezināmā virzienā. Stāstīja, ka viņš esot pārmainījis savu uzvārdu un atgriezies savā kādreizējā dzimtene Francija. Viņa izdarītos pārkāpumus un blēdības pieradīt varēja ļoti viegli un ātri. Antuānam jau sen bijušas aizdomas, ka viltīgais advokats krāpj un aplaupa viņu kopīgi aizbilstamo — Eiženiju — un viņš nolēmis par to pārliecināties. Krēslu plosts, ko Antuans sasēja uz grimstoša kuģa, tomēr bija peldejis pa ūdens virsmu, un ar tā palīdzību uzticamais pārvaldnieks izglābies un sasniedzis krastu, kaut straume viņu aiznesusi talu lejup pa upi. Par viņa izglabšanos neviens nezināja, un cienījamam sirmgalvim ienākusi prātā dīvaina doma — padzīvot inkognito un klusām novērot misteru Dominiku Gajaru. Tiklīdz Gajārs pārliecinājās un noticēja, ka Antuāns pazudis kuģa avarijā, viņš vairs nekautrejas un sāka realizet savus nodomus, kas noveda pie mums jau zināmam beigām. Antuans tieši to bija paredzējis un vēlāk, uzstādamies tiesā ka apsūdzetajs, ātri un pārliecinoši atklāja visiem un pierādīja advokāta noziedzību. Vainīgajam piesprieda piecu gadu ieslodzījumu valsts labošanas darbu iestādē, un līdz ar to Gajāra loma musu stāsta varoņu likteņos izbeidzas.

Jūs nebēdāsieties ari, ka Bulli-Billu sagaidīja tads pats likteņa sods, bet cilvēku mednieks Rafins noslīka purvā pēkšņi uznākušos plūdos. «Vergu tirgotājs» velak k|uva par vergu zagli, un viņu notiesaja linča tiesa, piespriez- dama sodu: «apliet ar darvu un apbērt ar spalvām».

Nekad es vairs nesatiku biežus — karšu spēlmaņus Corleju un Hetčeru, lai gan par viņu turpmāko likteni man pastastīja. Drosmīgo, veiklo viltnieku un neatlaidīgo duelantu Corleju divkaujā nošāvis kads Ņūorleānas kreols, ar kuru viņš sastridejies pie kāršu galda.

Drīz pēc tam «bankrotēja» Hetčera spe|u nama banka, pec daudzain neveiksmēm viņš saka darboties hipodromā un kļuva par sīku biedi.

Pec dažiem gadiem man gadījās sastapt cūku tirgotāju Meksikā «Montesumas spēļu elle», kur viņš rosijās ka sekmīgs montē bankotājs. Turp viņš bija devies kopa ar

amerikāņu armijas dalu, atvēris spē|u namu virsniekiem un iedzivojies liela bagātībā. Tomēr viņš nepaguva ilgi izbaudīt savu negodīga ceļā saraustās bagatibas laimi. Verakrusa viņš saslima ar «vomito prieto»\ un viņa pīšļi ir sajaukušies ar šis drūmās piekrastes smiltīm.

Un tā, mans dārgais lasitāj, man ir laimējies uzzināt, ka visus mana stāsta dalībniekus liktenis ir atalgojis pēc viņu nopelniem.

Es dzirdu, ka jūs iesaucaties, ka esmu aizmirsis divus abus galvenos stāsta varoņus.

Ak, ne! Neesmu aizmirsis! Bet vai tiešām jūs vēlaties, lai aprakstu kazu svinības … to krāšņumu un greznumu . . . tērpu lentītes un rozetes un abu laimīgo tālākās dzīves labklājību?

Himenejs2 man to aizliedz! Es atļauju jūsu fantazijai visu to izteloties, lai rosās jūsu bagatiga izdoma! Bet interese par mīlētāju piedzīvojumiem parasti izbeidzas līdz ar viņu sapņu piepildījumu, kas dažkā'rt nesniedzas pat līdz altarim. Un es domāju diez vai tev, lasītaj, bus interesanti pacelt priekškaru uz to mierīgo dzīvi, ko es pēc tam dzīvoju kopa ar savu skaisto kvarteroni.

' Tropu drudzis

1 Himenejs — sengrieķu un romiešu mitoloģijā laulības sargātājs dievs.

TOMASS MAINS RIDS — DIŽAIS ROMANTIĶIS

Tomasa Maina Rīda vārdu neatrodam akadēmiskajās gramatās par literatūru; enciklopēdijās viņam veltītas tikai nedaudzas -rindkopas. Taču viņa vārds ir vienmēr bijis populārs, it īpaši jaunatnes vidū, jo T. M. Rīda darbi iedveš jaunaja cilvēka jūtu šķīstumu, drosmi, labestību, uzņēmību, ka arī mīlestību uz dabu, dzīvnieku un augu valsti.

Viņš dzīvoja vētrainā, dižu notikumu pilna laikā — no 1818. gada lidz 1883. gadam — lielo revolūciju laika. Marksa uri Engclsa «Komunistiskās partijas manifesta» iznākšanas laika, tad, kad risinājās karš starp Amerikas kapitālistiskajiem ziemeļiem un vergturu dienvidiem.

Tomass Mains Rids piedzima Īrija, diezgan trūcīgā garīdznieka ģimenē. Tevs gribēja delu ievirzīt savā profesija, taču Tomasam ta nebija pa pratam. Viņš nolēma pats sev izlauzt ce|u dzīvē.

Bija 1840. gads. Bēgdami no bada un ang|u jūga, iri tai laikā masveidīgi ce|oja projām no savas dzimtenes. Tie emigrēja galvenokart uz Amerikas Savienotajam Valstīm, kur cerēja atrast zeltu. Jaunais Tomass Mains Rids drīz vien pievienojās viņiem, dodoties prom pa nezināmu piedzīvojumu ce|u.

Amerika tai laika attīstījās milzu tempos. Gan kapitālisti, gan ari plantatori karoja pec jaunam teritorijām, jauniem tirgiem; tika atņemtas Spānijai un Francijai piederošas zemes. Dienvidos Amerikas robežas tuvojās Meksikai, toreiz divtik lielai ka mūsdienās, ziemeļos tā virzījās uz A|askas pusi. Dzīdamies pēc zelta un vērtīgām zvērādām, amerikaņu kolonizatori iznīcināja veselas indiāņu ciltis. Indiāņi mira masveidīgi no slimībām, smaga darba, ka arī no alkohola.

Divdesmit divu gadu vecumā T. M. Rids iebrauca Jaunorleāna (Ņuorleana) — tolaik lielā, trokšņaina, krāšņa pilsēta, ko dēvēja par Amerikas Parīzi. Tur sabrauca visas pasaules piedzīvojumu mekletaji, tur plauka vergu tirdzniecība, azarta spēles, zelts strauji gāja no rokas roka.

Jaunais Tomass Mains Rids nelāvās tadas dzīves ietekmei: Amerika būtu varējusi viņu pataisīt par alkoholiķi vai azarta spēļu cienītāju, taču to nepieļāva ne paša personība, ne arī audzināšana. Viņa stājā varēja sajust romantiskas literatūras svētīgo ietekmi: viņš bija līdzīgs sava iemiļotā dzejnieka Bairona varoņiem. Bairona romantiskie tēli k|uva par Rīda paša dzives etalonu. To apliecināja pat jaunekļa izskats: taisnā stāja, acis, kas pauda gan drosmi, gan labestību, maigas lupas, biezie, cirtainie mati.

Jaunekli nodarbināja sevis pilnveidošanas iespejas, turpretī zelts viņu nemaz neinteresēja. Vispār Mains Rids nebija piemērots tālaika Amerikas praktiskajai dzīvei. Taču, lai dzīvotu, vajadzēja strādāt. Ar ko gan tik Rids nenodarbojās laikā no 1840. gada līdz 1843. gadam! Viņš bija gan tirgotājs, skolotājs, gan aktieris, stradāja ari plantācijās un dienēja ASV armija, taču nevienā profesijā jaunajam cilvēkam nebija panākumu.

Jaunekli vilināja Amerikas dienvidu romantiskās tāles, cilvēka roku neskartie meži un upes. Sājos gados Rids devās tālos ceļojumos pa dienvidu štatiem un Meksiku.

Viņš brauca pa lielākajām Amerikas upeni, redzēja bizonu barus, mežonīgos zirgus mustangus, apbrīnoja cēlu kalnu grēdas, apskatīja senas spāņu pilsētas, kas tagad bija iznicinātās un pamestas, redzēja vel senākas drupas indiāņu pilsētas, ko jau pirms trīssimt gadiem bija sagrāvuši spāņu konkistadori, neatrazdami zeltu. Tādejādi T. M. Ridam veidojas īpatnēja vēstures uztvere, kas vēlāk atspoguļojās viņa romānos. Jāpiebilst, ka visu vēroto un redzeto Rids aprakstīja savās dienasgrāmatās, un tās velak kļuva par viņa daiļrades pamatu. Viņa gramatā; it ka ieplūdusi viņa liela dzives pieredze.

Tā, piemēram, romāna «Baltais virsaitis» darbiba risinās Jaunmek- sika un saistas ar autora dzirdēto leģendu par Sanildefonsu — pilsētu, kas kādreiz gājusi bojā. Romāna apakšvirsraksts ir «Ziemeļmek- sikas leģenda». Stāsts ir patiešam leģendai līdzīgs. Tam piemīt liels piedzīvojumu aprakstu pārliecības spēks, taču te viss ir pardabiski saasināts, hiperbolisks. Gan daba, uz kuras fona risinās notikumi, gan ari cilvēku jutas un kaislības.

T. M. Rids stasta pirmaja persona, alklati, subjektīvi. Stāstītājs bieži pariet no pagatnes uz tagadni, tādejādi piešķirot stāstījumam dramatismu, personiski izjusta pārdzīvojuma nokrāsu. Aizraujoši romantiskais sižets risinās uz tikpat romantiski kontrastējoša fona. Ari pali ainava ir kontrastaina. Drūmie, kailie kalni ar ziedošam ielejam rietumos un plašie prēriju apgabali austrumos it ka atspoguļo pretrunas un kontrastus cilvēka. Vel spēcīgāk paradīts kontrasts starp cilvēka pārejošajām kaislībām un dabas vienaldzīgi cēlo mūžīgumu. Mūžība un mirklis šis divas vienlaikus pastavošas laika kategorijas nosaka T. M. Rīda varoņu paradoksu un traģiku. Romantiski ceļas ainavas ir pretstata cilvēku ikdienai.

Diži kalni ieskauj Sanildefonsas ieleju, kur šodien tiek svinēta svētā Huana diena. Saja diena vīrieši izrāda savu drosmi un veiklību ja- šanas mākslā, taču uzliesmo ari naids un skaudība, saduras nabadzība un bagātība. Uz svētku fona mes ieraugam romana varoni Kar- losu. Viņš ir pretstats pārējiem tēliem, un tas nozīme, ka sagaidāma traģiska kolīzija. Karloss un viņa māsa ir ar gaišu sejaskrasu. viņiem ir gaiši zeltaini mati. Viņu izcelsme nav zinarna (tāpat ka nav zinarna Bairona Korsara vai Džiaura izcelsme). Viņš nav ne spānis, ne indiānis, viņš nak 110 Amerikas, un mēs ar viņa parādīšanos tiīlit izjutām, ka šis cilvēks stāv nomaļus savā vide.

Dzives patiesību Tomass Mains Rids redz sociāli kritiska, humāna vērotāja acīm. Viņš apraksta gan bagatnieku sadzīvi, piemēram, dona Ambrosio namu. gan ari nabadzību — tadu, kada valda Karlosa mājā. Detalizēti apraksta ieleja dzīvojošo mednieku apģērbu, viņu necilo budu. Tikpat detalizēti un ieinteresēti Rids stasta par cilvēku ticējumiem 1111 paražām, par māņticību, kas liek vienkāršiem, lētticigiem cilvēkiem novērsties no Karlosa 1111 mierīgi noraudzīties viņa vecās matēs spīdzināšanā. Tādējādi rakstnieks parāda, ka daudz ļaunuma izraisa sociālie apstākli.

T. M. Rids savus komentārus 1111 pārdomas izsaka tieši. Ta LXVI nodaļa viņš raksta: «Mūsu praktisko ļaužu zeme (t. i., Anglijā), kur pat mīlestības jūtas pakļautas vēsam aprēķinam un savtīgām interesēm, grūti saprast un mēs pat neticam, ka citas zemes mīlestības dē| varētu veikt neprātīgi drosmīgus varoņdarbus.» Šie vārdi attiecināti uz Karlosa iemi|oto, ideālo sievieti, bagātnieka meitu Katalinu, kura «atdotu visu savu bagāto mantojumu», lai tikai būtu kopa ar savu iemi|oto.

Varoņu ciešanas attēlotas dzejiska pacēluma. Viņi cieš un zaudē, taču autors atstāj vienu kompensāciju — mīlestību. Karloss ir spiests bēgt, jo, izņemot peonus un nabadzigos kreolus, visi viņu nīst, visi grib viņu iznīcināt. Karloss aizbēg ar dai|o Katalinu. Taču ir jūtas, kas augstakas pat par mīlestību, — ta ir taisnības izjūta, vēlēšanās atriebties par netaisnību. Kadu dienu Karloss atjāj, ar piecsimt vīru lielu indiāņu karotāju pulku un iznicina Sanil.defonsu, no 1as paliek pari tikai drupas.

Romana noslēguma atkal ir autora liriskas pārdomās: varbūt cita laika Sanildefonsas liktenis bulu vairak ievērots, taču tas risinājās l'oti īpatnējā Spānijas un Amerikas vēstures perioda. Amerikas kontinenta spāņu koloniāla kundzība tuvojās beigām,- un Sanildefonsa bija tikai viens inazs notikums daudzu līdzīgu notikumu virkne taja pašā laika krita simtiem citu pilsētu. «Un katrai no tam sava vēsture, savs asiņains likteņstāsts,» raksta T. M. Rids. «Gadījums atveda mūs skaistaja Sanildefonsas ieleja, gadījums lika mums sastapties ar cilvēku, kurš atcerejās Sanildefonsas leģendu — leģendu par Balto virsaiti.»

1843. gadā T. M. Rids apmetas uz dzīvi Filadelfijā, tolaik |oti liela pilsēta un sak nodarboties ar žurnālistiku. Viņš saprot, ka viņa īstais aicinājums ir rakstniecība. Te sakas viņa draudzība ar Edgaru Po, ari romantiķi, kura daiļradei raksturīgs cilvēka iekšējās pasaules izpausmju attēlojums. Lai gan T. M. Rīds un Edgars Po bija |oti atšķirīgi, viņus arī daudz kas saistīja. Pirmkārt, ta bija spēja saskatīt neparasto, noslēpumaino ikdiena un, otrkārt, ticība cilvēka cēlajām jūtām. Abi nīda mietpilsonību, konformismu. Edgaram Po bija daudz ienaidnieku, un T. M. Rids uzstājās prese, aizstāvēdams viņu. Abi bija sapņotāji, taču T. M. Rids tiecas ari pec konkrētas darbības, savukārt Po bija sevi iedziļinājies sapņotājs.

No 1846. gada līdz 1848. gadam notiek karš starp ASV un .Meksiku. Tomass Mains Rids dietie ASV armijā, jo tic šīs valsts propagandai, kas Ameriku pasludinaja par Meksikas aizstāvi. Sis gadījums bija viens no daudzajiem Rīda dzīvē, kad jutām likteņa ironiju, — viņš rīkojas, celn principu vadīts, bet izrādījās pievilts. Indiāņi un kreoli sacēlās pret uzvarētajiem. Situācija bija sarežģīta. T. M. Rids saka saprast, ka atrodas nepareizā puse. ASV atņēma Meksikai četrdesmit procentu teritorijas.

Leitnantu Tomasu Mainu Rīdu paaugstināja amata, viņš kļuva par kapteini un ka tads arī iegaja vēsturē—kapteinis Mains Rīds.

Morālās sāpes nebija viss, ko Rids ieguva šajas kaujās. Viņš tika smagi ievainots cīņā par Mehiko pilsētu. Domāja, ka Rids nedzīvos, tomēr viņš izveseļojas. Taču brūce lika sevi just līdz mūža beigām.

Sava pirmajā romana «Brīvie strēlnieki» T. M. Rids jūt simpātijas pret meksikāņiem, it īpaši pret -Meksikas indiāņiem. Vispār viņam raksturīgs īsts internacionālisms, liela cieņa pret visiem, arī ASV ierindas cilvēkiem. Simpātiski amerikaņi viņa darbos paradās diezgan bieži, piemēram, jau minētājā romānā «Baltais virsaitis».

Izveseļojies no smagā ievainojuma, T. M. Rids gribēja atgriezties Eiropa, kuru jau bija aptvērusi 1848. gada revolūcija. T. M. Rids dziļi ticēja 1848. gadam. Sevišķi viņu sajūsminaja fakts, ka pat Lielbritānijā «sakustējusies»: tur bija sākusies čartistu kustība. Ka daudziem citiem, ari Rīdām likās, ka tagad nāks brīvība. Viņš gribēja steigties palīga revolūcijai. Taču naudas trūkuma del tūlīt nevarēja aizbraukt no Amerikas. Kad 1849. gada viņš ieradās Eiropā, revolūcija jau bija. apspiesta gandrīz visas zemēs. T. M. Rids piedzīvoja milzīgu vilšanos. Amerikā viņš bija kļūdījies, bet tagad — nokavējies . . .

No 1850. gada Rids dzīvoja Londona. Tur viņš iepazinās ar ungāru revolucionāru Lajošu Košutu un aizstāvēja viņu Anglijas prese; kapteinim Mainam Rīdām bija daudz draugu revolucionāru aprindās, un viņš presē atmaskoja Lielbritānijas politiku. T. M. Rīdu visur saka dēvēt par «sarkano». «Sarkans» viņš nebija, taču līdz pat nāvei palika |oti godīgs, šķists cilvēks.

Sājos gados sakas T. M. Rīda profesionālā darbiba. Rakstniekam ir grūti iedzīvoties Londonā pec Amerikas plašumiem, tas krāšņās dabas. Netālu 110 Londonas viņš uzceļ sev maju spāņu stila un sak nodoties rakstniecībai. Viss romantisms, visas ilgas pec aktīvas dzīves, pēc ideālu īstenošanas tagad ieplūst viņa darbos. Dienasgrāmatas palīdz Rīdām atsaukt atmiņā iespaidus, ko viņš guvis ceļojumu laikā pa Amerikas dienvidiem, un radīt pārliecinoši reālus dabas skatus un cilvēku tēlus. Turpretī cilvēku darbību viņš apraksta, balstoties uz saviem sapņiem un romantisma literatūras paraugiem.

Piecdesmitajos gados Rids rada savus labakos darbus. Panākumus lielā mērā nosaka rakstnieka plašā izglītība (kaut gan ta nebija akadēmiska) un liela dzīves pieredze. Nak klaja jau pieminētie darbi «Brīvie strēlnieki» (The Rifle Rangers, 1850) un «Baltais virsaitis» (The White Chief, 1855). šim romānam seko «Kvarterone» ' (The Quadroon, 1856), tad «Augu mednieki» (The Plant Hunters, 1857), «Oceola, seminolu virsaitis» (Oceola the Seminole, 1858).

«Kvarterone» pieder pie Maina Rīda populārākajiem darbiem. Ta pamatā ir pretmeti: «jaunās pasaules» svaigums un spēks nostādīts pretī vecajai Eiropai, proti, Anglijas gurdenumam, tas «klasiskajai izglītībai». Dienvidu štatu vergu viņš salīdzina ar Lielbritānijas plebeju, kas ir vēl dziļāk pazemots neka vergs. Pretstata gaišajai kreolietei ir tumša kvarterone. Pretstata jaukajam ārstam ir ļaunais Gajars. Pretstata goda tituliem, oficiāliem atzinumiem ir šķīsta, nesavtīga mīlestība. Ja ir «mīlestības, gaisma» acis, tad visa pasaule liekas apburoša, bet cilvēkam ar ļaunumu sirdi ari viss apkārtējais liekas ļauns, aizdomīgs. Tais* štatos, kur valda stingri puritāņu morāles likumi, tikumības līmenis ir viszemākais: «Zemēs, kur valda puritāņu principi, ir vislielākais skaits krāpnieku, viltus ārstu, negodigu tirgotāju.»

Ka visi T. M. Rīda romantiskie stāstījumi, ari «Kvarterone» ir zināmā mera dēku romāns. Taču šis dēkas ir saistītas ar morāles problēmām. Visu stāstījumu apgaismo drosme, šķista, nesavtīga mīlestība, draudzība. Jaunie lasilaji aizraujas ar dēkām, bet nemanot viņos paliek ari ši labestības un augstsirdības noskaņa.

Kad runa ir par Tomasu Mainu Rīdu, pirmais darbs, ko parasti nosauc; ir «Jātnieks bez galvas» (The Headless Horseman, 1866). Tas ir saprotams, jo ta sižets ir ārkārtīgi spraigs un dramatisks. Jau pati pirmā aina intriģē: uz Teksasas romantiskās ainavas fona mēness gaisma parādās jātnieks, no kura pat dzi.vnieki sabīstas - jat- niekam nav galvas.

Pēc šāda īsa ievada sakas stāstījums, bet tikai pašas beigas uzzinām, kas šis jātnieks tads ir un kapec viņš ir bez galvas. Ka vienmēr, stāstījums uzbūvēts uz pretmetiem (tas ir romantisma pamatprincips): šķīstums- un pretīgums, viltība; kreoliete ar zeltainiem matiem un baltu adu un viņas tumši melnā kalpone; drošsirdība, bezbailība un gļēvulība. Visam romānam cauri vijas ainavas, kas it kā simbolizē notikumus. Ta, piemēram. XLII nodala sakas ar ainu, kura simtiem liju ceļas virs meža — bet šajā meža atrodas smagi ievainots jauneklis, varones brālis . . . Bīstamas situācijas, brīnumainas izglabšanās, pārcilvēciska drosme visu to atrodam pārpilnām. Mīlestība, ka vienmēr T. M. Rīda romānos, beidzas laimīgi. Noslēgumā mēs satiekam mīlētājus jau pusmūža gados — jau pārveidotājā, civilizētajā Teksasā. Taču cauri" gadiem viņi saglabājuši savu romantisko mīlestību.

Sajā posmā T. M. Rīds saraksta gramatas ari bērniem. Trauksmainā dzīve Rīdām nebija devusi daudz laika izglītībai, tapec viņš jo skaidrak apzinajās tas nozīmi un rakstija, lai palīdzētu jaunajiem lasītājiem iegūt zināšanas. Ar lielu mīlestību un rūpību top darbi «Zooloģija bērniem» (1860) un «Dažādu cilvēku rasu populārs apraksts» (1860):

Tomēr Londonas dzīve rakstnieku nomāc. Viņš ilgojas pec lauku klusuma, zemes. Tapec nolemj pieversties lauksaimniecībai. Taču cieš neveiksmi 1111 pazaudē ari ieguldīto naudu. Neveiksmīgs ir ari mēģinājums nodibināt savu avīzi. Tāpēc 1867. gada T. M. Rids nolemj doties atkal uz Ameriku, lai nodrošinātu sev stabilu vietu dzīve. Tomēr arī šeit viņu pavada neveiksmes, 1111 1870. gada, jau pusmūžā 1111 slims, viņš atgriežas Anglija un nodzīvo tur līdz mūža beigām.

Rakstnieka pēdējje mūža gadi bija visuma labi gadi, lai gan veselība pasliktinājās. Viņš turpināja rakstīt, kaul gan ne tik spīdoši ka 50. gados.

Tomasa Mainā Rīda lielie laikabiedri bija Dikenss un Tekerijs, Po, Kupers. Bičere-Stova, jaunais Marks Tvens, Setons-Tompsons. Taču ari Tomass Mairis Rīds ir «uzvarējis laiku», guvis nemirstību. Viņa romantiskie, cēlu jūtu cauraustie darbi vēl arvien ir inīļi un tuvi jaunatnei.

Tamara Zālīte

SATURS

I noda|a Odens valdniece…………………………………………. 5

II nodaļa Seši mēneši Ņuorleana…………………………… 10

III   nodaļa «Rietumu skaistule»…………………………….. 15

IV  nodaļa Tvaikoņi — sāncenši…………………………….. 17

V  noda|a Brīnumjaukā ceļabiedre………………………………. 20

VI nodala Pārvaldnieks Antuans……………………………….. 22

VII nodaļa Kuģa atiešana……………………………………….. 26

VIII nodaļa Misisipi krastos……………………………………… 29

IX nodaļa Eiženija Bezansone…………………………………… 32

X noda|a Jauns paņēmiens tvaika spiediena celšanai. . 37

XI nodaļa Tvaikoņu sacensība uz Misisipi…………………….. 43

XII nodaļa Glābšanas josta……………………………………… 47

XIII   nodaļa «Viņš ir ievainots!»………………………………….. 50

XIV  nodala Kur es atrodos?…………………………………….. 54

XV nodaļa Vecais Zips………………………………………….. 58

XVI nodaļa Dominiks Gajars…………………………………. 64

XVII nodaļa Aurora………………………………………………… 68

XVIII nodaļa Kreoliete un kvarterone…………………………….. 73

XIX nodaļa Luizianas ainava……………………………………. 76

XX nodaļa Mana dienasgrāmata…………………………………. 82

XXI nodaļa Pāriešana uz viesnīcu………………………………. 90

XXII noda|a Aurora mīl mani……………………………………… 95

XXIII  nodaļa Pārsteigums ………………………………………… 99

XXIV  nodala Sāncensis…………………………………………… 102

XXV nodaļa Laimes stunda………………………………………. 107

XXVI noda|a Neģeru ciemats……………….. .'………………… 112

XXVII nodaļa «Velna duša»……………………………………… 116

XXVIII nodala Gajārs un «Bulli-Bills»……………………………… 121

XXIX nodala «Viņa tevi mīl»……………………………………….. 125

XXX nodala Pārdomas…………………………………………….. 128

XXXI nodala Sapņi…………………………………………………… 131

XXXII nodala Čūskas kodiens……………………………………….. 134

XXXIII  nodala Izbēgušais …………………………………………… 138

XXXIV  nodala Gabriēls no bambaru cilts…………………………… 142

XXXV  noda|a Zāles pret čūskas indi………………………………… 145

XXXVI  noda|a Klaburčuskas apburšana……………………………… 148

XXXVII nodala Pēdu izdzēšana………………………………………. 153

XXXVIII nodala Piroga ……………………………………………… 156 jj

XXXIX nodala Ala koka dobumā…………………………………….. 160

XL noda|a Viesnīcas tenkas ………………………………………. 163

XLI nodala Vēstule………………………………………………… 169

Xl.ll noda|a Peldoša piestātne …………………………………… 173

XLIII nodala Žurkas………………………………………………….. 177

, XLIV nodaja «Houma»……………………………………………….. 181

XLV noda|a Greizsirdība………………………………………….. 185

XLVI nodala Pec zinātniskām receptēm gatavots džuleps . 190

XLVII nodala Vista partija…………………………………………… 194

XLV111 nodaļa Partraukta kāršu partija…………………………….. 199

XLIX nodala Misisipi «mednieki»…………………………………… 202

L nodala Pilsēta ………………………………………………… 208

LI noda|a Venleimporlanle dc Negres . ……………………………… 213

1.11 noda|a «Brauns & Co»………………………………………. 216

I.1II nodala Eižens d'Otvills……………………………………… 220

LIV nodaļa Līdzjūtība mīlestības vieta………………………….. 223

LV nodaļa Speles un azartisti…………………………………….. 227

LVI nodaļa Faraona banka………………………………………… 233

LVII nodaļa Pulkstenis un gredzens……………………………… 236

LVIII nodaļa Zaudētās cerības……………………………………….. 241

I.IX nodaļa Rotonda………………………………………………. 245

LX nodaļa Vergu tirgus…………………………………………… 250

LXI nodaļa Manu līgavu pārdod izsolē…………………………… 254

LXII nodaļa īrēta ekipāža…………………………………………. 259

LXIII nodala Uz Brindžersu………………………………………….. 261

LXIV nodala Divi nelieši ……………………………………………. 265

LXV nodala Meloņkoku biezokni……………………………………. 27o

LXVI nodala Slepena aizbēgšana ar mi|oto…………………………. 273

LXV'II nodala Pazudušie mustangi …. 278

LXVI1I noda|a Nakts mežā…………………………………………… 281

LXIX noda|a Pārmetumi miļotajai…………………………………… 285

LXX nodala Vajašana ar suņiem…………………………………. 289

LXXl nodala Signāls…………………………………………………. 292

LXXII noda|a Suņi — pedu dzinēji…………………………………. 296

LXXIII nodala Cilvēku mednieks……………………………………. 299

LXXIV nodala Šāviens un pretšaviens………………………………. 302

LXXV nodala īss laimes bridis………………………………………. 305

LXXVI noda|a Briesmīgais liktenis…………………………….. . 310

LXXV1I nodaļa Linča tiesas spriedums.. 312

LXXVII1 nodala Šerifa rokas.. 315

LXXIX nodala Atrisinājums…………………………………………. 318

Tomass Mains Rids — dižais romantiķis. Tamuru Zalilc …. 32(>

Tomass Mains Rids

kvarterone

Vāku zini. M. Ozoliņš. Redaktore 7. Rozenb?rļ;a. Māksi, redaktore A. Meiere. Tehn. redaktore F.. Ciirsku. Korektore G. Rndzite.

Nodota salikšanai 19.0li.S4. Parakstita iespiešanai 07.09.84. Formāls 84X108/32 Avīžu papīrs. Literatūras garnitūra. Ofselspie<lnius. 17.64 uzsk. iespiedi.. 17.90 uzsk. kr. nov . 20.07 izdevn. I. Metiens lOOOOOeks. Pasvit. \i 9IJ8. Cena I rbl. 70kap. Izdevniecība «Zvaigzne». Rīga. 226013, Gorķija iela 105. Izdevn. \r 64l8/KS-372a. Iespiesta Latvijas KP CK izdevniecības tipogrāfijā. 226081, Rīga. Balasta dambi 3

Rids T. M.

Ri 250 Kvarterone jeb piedzīvojumi tālajā Luiziānā/ No ang|u vai. tulk. E. Sprince; II. M. Ozoliņš; T. Zālītes pēcvārds. — R.: Zvaigzne, 1984. 332 lpp.

PASKAIDROJUMI

1 ūdeņu valdniece — poētisks Misisipi upes nosaukums; tas cēlies 110 indiāņu valodas «Chipewa» un «Cree» un, tāpat kā vārds Misisipi, sastav no diviem vārdiem «misi» (jeb «mitehi») — liela un «sipi» — upe.

' Seni Antuana klintis ir 20 ru augstas klintsradzes pie Svēta Antonija ūdenskrituma pie tagadējas Mineapolisas. Tas ir vienīgais lielakais ūdenskritums u7. Misisipi upes.

1 La morttaigne qui trempe <1 l'eau burtiska tulkojumā: «Kalns, kas iebridis straume». Ta sauc vienu no daudzajām Misisipi augšteces krasta klintīm, kas raksturīgas šejienes krastmalas ainavai.

1 Konusa kalnu deve ari par «Ceļojoša kareivja smaili», kas nosaukta leitnanta Paika vārdā, kas pirmais sasniedza šis klints galotni.

' Seit domāti za|ie Indiāņu kalni, kas pie Sentluisas pienāk ļoti tuvu Misisipi krastiem.

1 Kreoli ir saglabājuši ne vien no saviem senčiem galliem iedzimto jautro raksturu, bet ari daudzas senās tradīcijas un svētkus. Ļoti popu

\SV līdz 1857. gadam. , 1 Bits jeb spāņu reāls arī veclaiku sudraba monēta.

1 l.otas upe sengrieķu mitoloģijā pazemes valstiba plūstoša aizmirstības upe; tās ūdens liekot dvēselēm aizmirst pagātni.

1 Arlabvakaru (franc.).

1 Platas, ar kokiem apstaditas ielas — alejas Francijas pilsētās parasti sauc par bulvāriem, bet Amerikā par «brodveju» — (broadwa\' platais ce|š), no kurām populārākā ir Ņujorkas Brodveja.

' «Acīti;».

[1] indiāņu cilts.

1 Pepina ezers būtība ir klinšu ietverts un atdalīts upes paplašinajums, kas stiepjas apmēram 22 jiidžu garuma.

[3] «dēkaina kalnrača kaps vēju apšalkotaja virsotnē». Tā nosaukta kada klintsradze Misisipi augšteces kliritsmasiva. Šinī apvidu ieradas pirmie kalnrači, uri viens no šiem pionieriem izveidojis šeit sev kapliču klintī, iekaldams krustu un uzrakstu. Pec viņa nāves to apglabaja šim kapliča. 5o vietu bieži apmeklē tūristi.

[4] autors šeit runa par arkanzasas upi, ko sauc ari par Ieleju upi.

[5] de soto ernando (1500 1542) —spāņu pētnieks, kam picdcve Misisipi atklašanu 1541. gada.

Ibervils Pjērs (1661 —1706) —franču pētnieks, kas darbojās Ziemeļamerika un 1698. gada nodibinaja franču koloniju l.uiziānu.

Lasals Rene Roberts Kavelje (1643- 1687) — franču ceļotājs, kas pirmais nobrauca pa Misisipi līdz tas grivai.

[6] 1815. gada 8. janvāri jau pēc Gentcs nolīguma parakstīšanas, ar ko izbeidzās anglu-amerikaņu karš (1842—1844). pie Ņūorleanas notika kauja, kura skaitliski mazaka un slikti organizētā amerikāņu armija sakāva regulāro ang|u karaspēku.

[8] derbijs — četrus gadus vecu, strauju tirasiņu rikšotāju sacīkstes 1600 m distance un trīs gadus vecu aulotāju sacīkstes 2400 m distance. Derbijs parādījās Anglijā 1778. gada.

' meksika un dienvidamerikas zemes dzīvojošās kreolu un kvarteronu meitenes attīstās |oti strauji un jau ap desmit gadu vecumu ir pieaugušas sievietes un divpadsmit gados k|uvušas matēs.

[10] kreoli pirmo eiropiešu kolonizatoru pēcteči Latiņamerika. galvenokārt eelušies no spāniešiem, veidoja privileģēto šķiru kodolu. Nosaukums «kreoli» saglabajies galvenokārt Meksika.

[11] heloti — beztiesīgie, vergi; senaja Sparta heloti nodarbojās ar zemkopību, tos uzskatīja par valsts īpašumu, un pec sava stavokļa tie gandrīz neatšķiras no vergiem.

[12] seit autors runā par reakcionaro angļu valstsvīru Palmerstonu (1784—1865), kas ilgus gadus bija Anglijas ārlietu ministrs, premjerministrs, kolonizatoriskas politikas pārstāvis, daudzu laupīšanas karu iedvesmotājs.

lāri ir jete champetre - dārza svētki, deju un rotāju svētki brīva dabā.

[14] * »

[15] te autors min" ieverojatnus franču rakstniekus un politiskus darbiniekus.

[16] elisijs — antīkajā mitoloģijā — vieta, kur laiku pavada mūžīgā svet laime dievu izredzetie.

[17] bulli-bills laulās iesauka bandītiem.

' Visus vecākus nēģerus un nēģerietes baltie sauc «krusttēvs», «krtisi māte».

[19] piks — sudraba sīknaudas monēta, apmēram 6,25 centi, to lietoja

! Kvarta ceturtdaļa dolara.

[20] Raps Georgs (1757 1847) vācu emigrants ASV. 1804. gada Raps nodibināja koloniju «Harmonija», kuras biedriem vajadzēja ievērot vienlīdzību, mantas kopību un celibātu. 1823. gada viņš «Harmoniju» pārdeva pazīstamajam sociālistam — utopistam Robertam Ouvenam. Pec tam Raps nodibināja vēl vienu koloniju «Ekonomija».

[21] stiksa — sengrieķu mitoloģija apakšzemes valstības upe, pār kuru pārcēlājs Harons aizveda aizsaule mirušo dvēseles.

[22] konstebls - policijas dienesta pakāpe ASV.

[23] džuleps atspirdzinošs un tonizējošs kokteilis 110 piparmētru degvīna ar citronu un ledu.

' klarets — sarkanvīna «kokteilis».

[25] koblers — atspirdzinošs kokteilis no vīna, citrona, cukura un ledus

[26] brālis Džonatans — iesauka atnerikaņiem, lāpāt ka «krusttēvs Sems».

[27] toreizejais Ņūorleānas nosaukums, burtiskā tulkojumā — Mēness sirpja pilsēta, jo ta lokveidīgi izvietojusies pie jūras līča.

[28] džons buls — humoristiska ang|ii iesauka.

[29] persona buržuāziskās zemes, kas zirgu skriešanas sacīkstes privāti savae no publikas derību iemaksas un reģistre derību dalībniekus.

[30] «sarkanais un melnais».

Content

Mains Rīds Tomass Kvarterone jeb piedzīvojumi tālajā Luiziānā

I nodaļa ŪDEŅU VALDNIECE

II NODAĻA SEŠI MĒNEŠI ŅŪORLEĀNĀ

III noda|a «RIETUMU SKAISTULE»

IV n o d a | a TVAIKOŅI — SĀNCENŠI

V n o d a ļ a BRĪNUMJAUKĀ CEĻABIEDRE

VI noda|a PĀRVALDNIEKS ANTUANS

VII nodaļa KUĢA ATIEŠANA

VIII nodala* MISISIPI KRASTOS

IX nodaļa  EIŽENIJA BEZANSONE

X n o d a ļ a JAUNS PAŅĒMIENS TVAIKA SPIEDIENA CELŠANAI

XI nodaļa TVAIKOŅU SACENSĪBA UZ MISISIPI

XII nodaļa. GLĀBSANAS JOSTA

XIII nodaļa «VIŅŠ IR IEVAINOTS!»

XIV nodaļa KUR ES ATRODOS?

XV nodaļa VECAIS ZIPS

XVI nodala DOMINIKS GAJĀRS

XVII nodala AURORA

XVIII nodaļa KREOLIETE UN KVARTERONE

XIX n o d a ļa LUIZIĀNAS AINAVA

XX nodaļa MANA DIENASGRĀMATA

XXI nodala PĀRIEŠANA UZ VIESNĪCU

XXII nodala AURORA MĪL MANI

XXIII nodala PĀRSTEIGUMS

XXIV noda|a SĀNCENSIS

XXV nodaļa LAIMES STUNDA

XXVI nodaļa NĒĢERU CIEMATS

XXVII nodaļa «VELNA DUŠA»

XXVIII nodaļa GAJĀRS UN BULLI-BILLS

XXIX nodaļa «VIŅA TEVI MĪL»

XXX nodala PĀRDOMAS

XXXI noda|a SAPŅI

XXXII nodaļa ČŪSKAS KODIENS

XXXIII nodaļa IZBĒGUŠAIS

XXXIV nodaļa GABRIĒLS NO BAMBARU CILTS

XXXV nodala ZĀLES PRET ČŪSKAS INDI

XXXVI NODAĻA KLABURČŪSKAS APBURŠANA

XXXVII NODAĻA PĒDU IZDZĒŠANA

XXXVIII nodaļa PIROGA

XXXIX nodaļa ALA KOKA DOBUMĀ

XL nodaļa VIESNĪCAS TENKAS

XLI n o d aĻa VĒSTULE

XLII nodaja PELDOŠA PIESTĀTNE

XLIII nodaļa ŽURKAS

XLIV nodala «HOUMA»

XLVI nodaļa PEC ZINĀTNISKĀM RECEPTĒM GATAVOTS D2ULEPS

X L V I I nodaļa VISTA PARTIJA

XLIX noda|a MISISIPI «MEDNIEKI»

L' n o d a | a PILSĒTA

LI nodaļa VENTE IMPORTANTE DE NEGRES.'

LII noda|a «BRAUNS &CO»

LIII n o d a ļ a EIŽENS D'OTVILLS

LIV nodaļa līdzjūtība mīlestības vieta

LV n o d a ļ a SPĒLES UN AZARTIST1

LVI nodaļa FARO BANKA

LVII nodaļa PULKSTENIS UN GREDZENS

LVIII nodala ZAUDĒTAS CERĪBAS

LIX nodaļa ROTONDA

LX noda|a VERGU TIRGUS

LXi n o d a ļ a MANU LĪGAVU PĀRDOD IZSOLE

LX11 nodala ĪRĒTA EKIPĀŽA

LXIII nodala UZ BRINDZERSU

LXIV nodaļa DIVI NELIEŠI

LXV noda|a MELOŅKOKU BIEZOKNī

LXVI nodaļa SLEPENA AIZBĒGŠANA AR MĪĻOTO

LXVII nodaļa PAZUDUŠIE MUSTANGI

LXVIII nodaļa NAKTS MEžA

LXIX noda|a PĀRMETUMI MĪĻOTAJAI

LXX nodala VAJĀŠANA AR SUŅIEM

LXXI nodala SIGNĀLS

LXXII nodaļa SUŅI — PĒDU DZINĒJI

LXXIII nodaļa CILVĒKU MEDNIEKS

LXXIV nodaļa ŠĀVIENS UN PRETŠĀVIENS

LXXVnodaļa ĪSS LAIMES BRĪDIS

LXXVI nodala briesmīgais liktenis

LXXVII nodaļa LINČA TIESAS SPRIEDUMS

LXXVIIl nodaļa ŠERIFA ROKĀS

LXXIX nodaļa ATRISINĀJUMS

TOMASS MAINS RIDS — DIŽAIS ROMANTIĶIS

SATURS

PASKAIDROJUMI