Mains Rīds Tomass

Liktenīgais šāviens

Tomass Mains Rīds

Liktenīgais šāviens

Jūsu priekšā plešas līdzenums, gluds kā guloša jūra. Nav tur ne krūmu, ne koku, vienīgi tik īsa zāle, ka pat mazākais dzīvnieks nevar neievērots aizskriet, un pat čūska nevar te paslēpties. Visi priekšmeti te redzami skaidri un jau diezgan ievērojamā attālumā, bet tie visi tādi, ka nesaista garāmejoša ceļotāja skatienu. Vienīgais, kas varbūt saistīs viņa uzmanību — neliels bars prērijas vilku, ari tikai tad, ja viņš gribēs tos medīt, bet sevišķi vanagu bars, kas virs tiem lidinās. Ceļinieks zina, ka šo nekrietno putnu un nekrietno dzīvnieku klātbūtne vienā un tajā pašā vietā pierāda, ka tuvumā atrodas kāds briedis, antilope vai mustangs, kas kritis par savas vieglprātības upuri.

To atskārtis, ceļinieks pievilks pavadu un dosies tālāk, atļaudams šiem putniem un dzīvniekiem turpināt savas dzīres.

Bet līdzenumā, par ko mēs runājam, nebija neviena ceļinieka, nevienas cilvēciskas būtnes… Nevienas dzīvības, izņemot vienā vietā sagrupējušos koijotus un virs viņiem lidojošus putnus. Bet, nē! Te bija arī cilvēka acis, kas viņos raudzījās… acis, kas viņus baidīja.

No nepacietīgām, satrauktām dzīvnieku kustībām šīs acis redzēja, ka viņi nepacietīgi gaida savas dzīres, neuzdrošinādamies tās iesākt.

Jā, starp dzīvniekiem bija kāds priekšmets, kam viņi mēģināja tuvoties — putni no gaisa, bet koijoti rāpdamies pa zemi. Kā vieni, tā otri atrazdamies jau tik tuvu, ka gandrīz pieskārās, acumirklī atlēca atpakaļ, it kā pēkšņās bailēs. Tiesa, viņi atkal atgriezās, bet tikai tālab, lai bailēs atkal aizbēgtu.

Kas gan tas bija par priekšmetu, kas viņus tā vilināja un tajā pašā laikā baidīja? Vai patiešām tas bija parasts medījums — briedis, antilope vai mustangs? Šis priekšmets, acīm redzot, bija dzīvs… kā likās, tas dzīvoja. Iztālēm tas līdzinājās cilvēka galvai… tuvāk tas vēl vairāk atgādināja galvu… pavisam tuvu — līdzība pilnīga. Jā, nevarēja būt šaubu! Tā bija cilvēka galva… vīrieša galva!

Kāds gan brīnums, ka Teksasas līdzenumā guļ cilvēka galva! Varbūt te bija jājis kāds nelaimīgs ceļinieks, varbūt ari plēsīgu zvēru vai mustangu mednieks, kam uzbrukuši komanči, nocirtuši galvu un skalpējuši? Bet šī galva —jā, tā tikai bija galva — nebija skalpēta. Uz tās bija mati — mīksti, krāšņi un cirtaini. Un tā ari nemētājās pa zemi, kā tas ir, kad galvu nocērt un pamet. Taisni otrādi, galva stāvēja taisni, it kā tā atrastos uz pleciem; tās pakausis atradās zemāk bet zods līdz ar zemi. Ja seja būtu bāla vai asiņaina, acis aizvērtas vai stiklainas, tad tas nebūtu nekāds brīnums. Bet lieta tā, ka nebija ne bāluma, ne asiņu traipu, ka acis nebija aizvērtas un nekustīgas, bet taisni pretēji — dega… mirdzēja… grozījās acu iedobumos. Jā, nebija nekādu šaubu, šī galva bija dzīva!

Tamdēļ nav nekāds brīnums, ka vilki atlēca no tās atpakaļ, ka vanagi, nolaidušies lejā, sāka satraukti vicināt spārnus un atkal pacēlās gaisā. Savādais priekšmets pārsteidza putnus un dzīvniekus, maldināja viņus un uztrauca. Viņi zināja vai nojauta, ka tā ir miesa un asinis. Viņu redze un jūtas to apstiprināja, tās nevarēja viņus krāpt. Bet vai tas tiešām bija dzīvs cilvēks? Mirēja galvai acis nevarētu tā grozīties un mirdzēt! Bet, jādomā, ka dzīvnieki vēl no kaut kā cita nojauta, ka tā ir dzīva cilvēka galva. Tiešām, brīžiem tā atvēra muti, rādīja divas rindas baltu zobu un kliedza, aizbaidīdama viņus projām.

Savāds skats! Cilvēka galva bez rumpja, mirdzošām un redzīgām acīm, atvērtu muti un baltiem zobiem, ar kaklu, kas kliedza cilvēka balsī, bet visapkārt vilku bars, un gaisā lidinošies putni!

Tuvojošā krēsla pildīja ieleju ar purpursārtu gaismu, bet ne ielenktā, ne ielencēju stāvoklis nemainījās. Bija vēl pietiekoši gaišs, un dzīvnieki skaidri redzēja mirdzošās acis, kuru niknie skatieni valdīja viņu asinskāros instinktus un neļāva tuvoties. Teksasas ielejās, kur nav ne kalnu, ne pakalnu, krēsla ir īsa. Tiklīdz saules zelta disks pazūd aiz apvāršņa, iestājas īsa krēsla, ko drīz nomaina pilnīga tumsa, kas kā melns priekškars pēkšņi nolaižas pār zemi.

Iestājusies nakts šo to mainīja mūsu aprakstītā skatā. Putni, padodamies savam dienas putnu instinktam, aizlidoja uz savu naktsmītni. Bet vilki tā nerīkojās — viņi palika, jo nakts ir labākais laiks šiem plēsoņām. Tumsa deva viņiem iespēju vieglāk uzbrukt šim savādajam priekšmetam, kas kliedzieniem un nikniem skatieniem turēja viņus pienācīgā atstatumā. Tumsu izkliedēja brīnišķs mēness mirdzums, kura sidrabainā gaismā līdzenumā bija gandrīz tikpat gaišs kā dienā. Galva stāvēja tikpat taisni, un tās acīs mirdzēja niknums, bet kliedzieni, kas plūda no atvērtās mutes, nakts klusumā baidīja tos vēl vairāk Naktī šis skats likās vēl dīvaināks, mazāk līdzinājās īstenībai un šķita caurspīdīgs. Spīdot mēnesim, kura stari spiedās caur vieglu, caurspīdīgu virs līdzenuma nogulušu dūmaku, galva palielinājās līdz sfinksas apmēram, bet koijoti līdz Kanādas briežu apmēriem. Tiešām drausmīgs, mežonīgas, drūmas noslēpumainības pilns skats. Kas gan mums viņu paskiidros?

I

Savienoto Valstu vēstures vergu periodā ļoti daudz drūmu un bēdīgu Taktu: no vienas puses mēs redzam smagus spaidus, no otras — klusas ciešanas. Taisnība, vairums vergu īpašnieku bija cilvēcīgi ļaudis. Dažiem bija pat zināmā mērā filantropiski nolūki, un viņi pūlējās šim nelikumīgajam institūtam piešķirt pēc iespējas patriarhālu raksturu. Bet tajā pašā laikā nevar arī noliegt Taktu, ka starp plantatoriem bija sastopami nevien cietsirdīgi, bet pat necilvēcīgi vīri.

Netālu no Nečezas pilsētas, Misisipi štatā, dzīvoja divi plantatori, kas bija abu šo pretējo tipu raksturīgi pārstāvji. Pulkvedis Arčibalds Armstrongs, īsts dienvidnieks, Virdžīnijas senās aristokrātijas pēctecis, bija labsirdīga vergu īpašnieka paraugs, turpretim Efraims Deries no Masačūsetsas bija cietsiržu tipa pārstāvis, un mēs nemaz nepārspīlēsim, ja apvainosim viņu necilvēcībā. Nekur visā Misisipi ielejā nevarēja sastapt nekā cietsirdīgāka, kā viņa rīcību ar saviem melnajiem vergiem, ko ļaunais liktenis bija nodevis viņa rokās. Viņa sētās un kokylnas laukos no rīti līdz vakaram atskanēja pletņu sitieni, kas, atkarībā no sodītāja ļaunuma vai iegribas, vairāk vai mazāk stipri griezās nelaimīgo nēģeru miesās. Viņam bija dēls, kas pārvaldīja nēģerus tikpat cietsirdīgi. Viņi abi, un kopā ar viņiem arī uzraugi, nekad neatstāja māju bez šīs velnišķās cietsirdības emblēmas un nekad neatgriezās mājās, neizmēģinājuši to uz nelaimīgo „melnādaino" muguras.

Cik krasi no viņa atšķīrās pulkveža Armstronga disciplīna, kura vergi reti kad apgūlās, nenobeiguši savu lūgšanu vārdiem: „Lai Dievs pasarga mūsu labo massii!", bet viņa kaimiņa vergi, kā muguras sāpēja no saņemtiem pletņu sitieniem, ne vienmērapgūlās, lai gulētu, bet gan lai visu nakti lādētos, saistot Efraima Derka vārdu ar velna vārdu.

Visiem pazīstamais likums „Kādi darbi — tādas sekas", likās, še bija novecojies. Cilvēks-velns gāja augšup, bet Dieva cilvēks slīdēja uz leju. Atklātais, devīgais un izpalīdzīgais Armstrongs dzīvoja plaši un izdeva vairāk, kā ieņēma no saviem kokvilnas laukiem, tā ka beigu beigās kļuva parādnieks Derkam, kas dzīvoja nepārsniegdams savus ienākumus. Nevērojot to, ka viņi bija tuvi kaimiņi, starp šiem cilvēkiem nebija ne vien draudzības, bet pat vairāk vai mazāk tuvas pazīšanās. Virdžīnietis, senas skotu dzimtas pēctecis, izjuta gandrīz nicību pret savu kaimiņu, kam nebija nekādu ievērojamu senču. Bet tas nebija vienīgais, kas iespaidoja Armstronga attieksmi pret viņu. Armstrongam bija daudz pamatotāki un nopietnāki iemesli Derku nemīlēt, un šie iemesli bija pēdējā cietsirdība un rupjība, jo viņš ar šīm īpašībām bija slavens visā apkārtnē, un tam tādēļ bija daudz ienaidnieku. Tādos apstākļos bija grūti sagaidāms, ka starp šiem cilvēkiem varētu nodibināties kaut kādas attieksmes, bet tās tomēr nodibinājās: viens no viņiem kļuva parādnieks, otrs kreditors — attieksmes, kas, kā zināms, izslēdz katru draudzību. Nevērojot savu riebumu pret Derku, lepnais dienvidnieks bija spiests no viņa aizņemties, un tas nekavējoties bija mierā. Masačūsetsietis jau sen slepenībā grieza zobus uz sava kaimiņa muižu, ko viņš uzskatīja k~i nogatavojušos bumbieri, kam drīz no koki jānokrīt Slepenā prieki viņš vēroja kaimiņa neprātīgo izšķērdību un tamdēļ, pūlēdamies slēpt savu prieku, nekavējoties izpildīja Armstronga lūgumu aizdot 20 000 dolārus.

Bet, ja viņš priecājās aizdodot naudu, tad vēl lielāks prieks viņam bija, apskitot muižas ieķīlājuma rakstu. Viņš zināja, ki tas ir beigu sākums un kisavā laikā muiža pāries viņa īpašumā, jo šī ievērojamā dokumenta galvenais noteikums skinēja sekojoši: „Bez termiņa, samaksāt uz pirmo pieprasījumu." Gatavodamies paslēpt dokumentu savā rakstāmgaldā, Derks vēlreiz to apskitīja. Viņa acīs atmirdzēja gaviles, un viņš teica:

„Šis dokuments no šīs dienas palielina manu īpašumu platību un manu nēģeru skiitu. Armstronga zeme, viņa vergi, māja… viss, kis viņam ir, drīz pāries manā īpašumā."

Bija pagājuši divi gadi, kopš Kfraims Derks bija kreditējis Armstrongu, kas jiiu sen bija iztērējis saņemtos 20 000 dolārus un atkal atradās grūtā stāvoklī. Griezties pēc jauna aizņēmuma būtu velti, jo viņam vairs nebija nekīda nodrošinājuma. Derks katru brīdi varēja uzlikt aizliegumu uz viņa muižas, izlikt viņu un pārņemt īpašuma tiesības. Tiešām, kimdēļ gan viņš līdz šim nebija to darījis? Kas viņu atturēja? Vai tā bija līdzcietība, vai draudzība? Ne viens, ne otrs… Te iejaucās mīlestība. Bet mīlestība neiedegās paša Derkt sirdī, kts jau sen bija slēgta maigām jūtām un kur skopums, mantkāre un rūpes par izdevumiem un ienākumiem bija savijušas sev drošu ligzdu. Šīs jūtas bija skārušas viņa dēlu Ričardu, ko visā apkirtnē sauca par Diku. Tas bija viņa vienīgais dēls, uzaudzis bez mātes, kis bija mirusi sen pirms tam, kid masačūsetsietis apmetās Misisipi tuvumā. Dēls nebija labāks, varbūt pat sliktāks kā tēvs, tamdēļ ki skopums un mantkīre — raksturīgās jeņķu īpašības — viņā apvienojās ar bezrūpību un izlaidību, kis raksturīgas gandrīz visiem dienvidniekiem. Bija grūti atrast viltīgāku un veiklāku jnunangli un izvirtušāku, nekaunīgāku Misisipi iemītnieku kā viņš.

Tā tad, kā vienīgais dēls viņš bija sava tēva vienīgais mantinieks un zināja ari to, ka savā laikā viņa īpašumā var pāriet pulkveža Armstronga plantācijas. Diks Derks kaisli mīlēja naudu, bet vēl kīislāk viņš mīlēja pulkveža Armstronga meitu. Pulkvedim bija divas meitas — Helēna un Džesija, pieaugušas meitenes, kts vēl bērnībā bija zaudējušas savu māti. Jaunākā gaišmatainā, ziedošā, neprātīgi jautrā Džesija bija nebēdnīgā Elfa un tikumīgās Ilēbas iemiesojums. Turpretim Helēna bija tumša ki čigāniete vai žīdiete, slaida ki karaliene un lepni cēla k'i Junona. Sabiedrībā starp citām sievietēm viņa likās kā palma, kis lepni paceļ savu galotni virs parastajiem meža kokiem. Viņa ari bija tā, kis iekiroja Ričarda Derka sirdi, kurš viņu mīlēja tā, kā vien to spēj patmīlīgs cilvēks. Tēvs viņu nemudināja, bet arī nepretojās viņa jūtām. Cietsirdīgais dēls vienmēr pārvarēja savu tēvu, kas ar savu audzināšanu bija attīstījis viņā cietsirdību, līdzīgu savējai.

Helēna Armstronga par parādu neki nezināja, viņa nezināja ari, ki tikai viņas skaistums attur kreditorus uzlikt aizliegumu muižai un glābj viņas tēvu no pilnīga bankrota. Ja viņa to zinātu, viņa varbūt neskitītos tik vienaldzīgi uz Ričarda Derki laipnību, kurš jau daudzus mēnešus visur un katrā izdevīgā gadījumā izrādīja viņai savas simpātijas un apmeklēja viņas tēva māju, kur, saskaņā ar namatēva vēlmi, viņam parādīja vislielāko laipnību. Par šo laipnību viņš bija tā sajūsmināts, ka neievēroja to, cik vēsi viņu saņēma tā, pēc kā tiecās viņa sirds. Tas viņu tikai mazliet pārsteidza. Viņš zināja, ka tai bija daudz pielūdzēju, bet viņš zināja ari, ki nevienam no tiem viņa neparāda ne mazākās priekšrocības. Taisnība, viņa dvēselē slēpās aizdomas, ka viņas simpātijas bauda kāds jauns cilvēks Čarlzs Klensijs, izputējuša īru muižnieka dēls, kas dzīvoja kaimiņos. Bet tās bija tikai aizdomas, un jau gadu atpakaļ viņš bija aizbraucis uz Teksasu, kur viņu aizsūtīja tēvs, lai tas izmeklētu vietu jaunas mītnes ierīkošanai. Nesagaidījis dēlu, tēvs nomira. Palika atraitne, k»s dzīvoja mazā, vienkāršā mājiņā, pie kuras piederēja neliels zemes gabals, robežojoties ar Armstronga muižu. Klīda baumas, ka jauno Klensiju kuru katru dienu gaidot mājās.

Lai nu tas būtu kā būdams, bet 1 lelēnas Armstrongas pielūdzējs nolēma savu lietu noskaidrot. Viņa mīla bija izvērtusies vētrainā kaislē, ko vēl vairāk iededzināja meitenes aukstā, gandrīz nicīgā nevērība. Viņš cerēja, ka viņa tikai ķircinās. Un viņam bija pamats, jo viņš nemaz nebija neglīts, un pie Nečezas sievietēm viņam bija lieli panākumi. Tās zināja, ka viņš ir bagāts un ka pēc tēva nāves viss īpašums nonāks viņa rokās. Kādā jaukā rītā viņš apsegloja zirgu un devās uz pulkveža Armstronga māju. Viņš atklāja Helēnai savu mīlestību un jautāja, vai viņa gribētu kļūt viņa sieva, bet saņēma vēsu noraidījumu.

Putni kokos jautri čivināja, kad viņš atgriezās mājup. Rīts bija skaidrs, bet tas viņu neiepriecināja, viņa ausīs nepārtraukti skanēja auksts nicīgs „Nekad!", un viņam likās, ka meža dziedoņi smiedamies to atkārtoja. Zilais sīlis un sarkanais kardināls bija neapmierināti, ka viņš ielauzies to. valstībā, un dusmīgi kliedza. Apstājies uz divu plantāciju robežas, viņš pacēlās seglu kāpšļos un atskatījās atpakaļ. Apslēptā niknumā viņa tumšās uzacis sarāvās, un lūpas nobāla. Viņš vairs nespēja valdīties un caur sažņaugtiem zobiem ļauni nošņāca:

„Nepaies pat sešas nedēļas, un šie meži būs mani; lai mani pakar, ja es tad nenošaušu visus tos putnus, kas tur mitinās. Tad jūsu lepnums saplaks, miss Helēna! Paskatīsimies, kas ar jums notiks kad jums nebūs vairs pajumtes! Uz redzēšanos mana sirds! Uz redzēšanos! Jā, papiņ," viņš turpināja, domās griezdamies pie sava tēva, „tagad jūs variet rīkoties, kā jums patīk.. Jūs ilgi gaidījāt Jā, godājamais tēvs, es jums atļauju darīt, ko gribat ar savu ķīlu zīmi. Nodot, piedzīt., aicināt šerifu… visu, ko jūs vēlaties!"

Ļauni sakodis zobus un iespiedis piešus zirga sānos, viņš auļoja uz priekšu, bet ausīs viņam vēl arvien skanēja īsais, rūgtais „Nekad!"

II

Cietsirdīgā rīcība ar vergiem izraisīja sekis, kas cietsirdīgajiem saimniekiem daudz nerūpēja, bet kas tomēr sagādāja viņiem lielus zaudējumus. Mēs runājam par bēgļiem, kuru dēļ vajadzēja ievietot laikrakstos sludinājumus un izsolīt godalgas izbēgušo noķērājiem. Plantatora Derka izdevumi šai ziņā zināmā mērā samazinājās pateicoties viņa dēla veiklībai, kuram bija iedzimusi kīisle ķert nēģerus l, n viņš šim nolūkim turēja pat suņus. Tā kā viņam nebija nekāda darba, tad viņš parasti klīda pa apkirtni un meklēja sava tēva izbēgušos nēģerus. Noķēris kldu no tiem, viņš pieprasīja izsolīto prēmiju, kā to viņa vietā būtu darījis kurš kitrs svešinieks. Viņa tēvs maksāja bez iebildumiem — tas laikam bija vienīgais izdevums, kas neizsauca viņā nekādu nepatiku. Tas viņam bija tas pats kas pārlikt naudu no vienas kabatas otrā, un viņš pat lepojās ar dēlu, kis tik veikli prot nokārtot savas lietas.

Gar abām plantācijām un citām apdzīvotām vietām stiepās cipresēm apaudzis purvs. Tas atradās līdztekus upes krastam un aizņēma vairākis kvadrātjūdzes lielu platību. Purvā biju vesels upīšu, līcīšu un lagūnu tīkls, kas bieži pieplūda ar ūdeni, tā ki tur varēja pārbraukt tikli ar laivu. Daudzās vietās bija tikai staigni, šķidri dubļi, kur cilvēks nevarēja tikt pāri ne kājām, ne ar vismazāko laiviņu. Purvā visos gada laikos valdīja pilnīga krēsla. I^ii cik spilgti pie debesīm mirdzēja saule, tās stari netika cauri biezajai ciprešu lapotnei, kas bija apaugusi ar vienu no īpatnākiem parazītaugiem — tillondsia usneoides. Kā visā tuvākā apkārtnē tas bija zināms, šis mežs noderēja izbēgušiem nēģeriem par vislabāko paslēptuvi. Tumšs un drūms bija šis mežs, bet tomēr tā nomales bija Ričarda Derka iemīļotākā izlūku vieta. Ciprešu purvs viņam bija tikpat iemīļota medību vieta kā fazānu medniekiem biezoknis un lapsu medniekiem krūmāji, tikai ar to starpību, ka medījums še bija cilvēks un šajās medībās bija vēl vairāk azarta.

Kija pagājis kāds mēnesis pēc Armstronga jaunkundzes noraidošās atbildes. Ričards I)erks atkal devās medībās uz savu iemīļoto vietu ciprešu purva nomalē. Viņš še ieradās cerībā atrast pēdas izbēgušam nēģerim, kurš bija bijis viens no labākiem strādniekiem viņa tēva plantācijās. Viņš bija patvarīgi aizgājis, un no tā laika viņu nevarēja vairs atrast Bija pagājušas jau vairākas nedēļas, kopš Jupiters bija aizbēdzis, un viņa pazīmes un prēmijas lielums bija jau nodrukāts laikrakstos. Plantatora dēlam bija aizdomas, ka viņš slēpjas ciprešu purvā, un viņš jau vairākas reizes bija devies uz purvu, cerībā atrast bēgļa pēdas, bet „Džups" bija veikls puisis un prata iznīcināt visas pēdas, kas varētu viņu nodot. I)iks Derks visu dienu velti bija nomeklējis izbēgušo nēģeri un atgriezās sliktā garastāvoklī. Bet viņu sarūgtināja nevien tas; viņš nevarēja aizmirst nevērīgo izturēšanos pret sevi un noraidīto mīlu. Helēnas noraidošā atbilde grūda viņu izmisuma bezdibenī. Viņš bija saniknots arī par Klensija atgriešanos no Teksasas. Kāds viņam bija pastāstījis, ka Klensijs redzēts kopā ar Helēnu divatā pastaigājamies pa mežu. Tas varēja notikt tikai paslepšus no viņas tēva, nekad ar viņa ziņu. Šis apstāklis I)ika Derka acīs bija ļoti svarīgs, un viņa sirds sāpēs plosījās, kad viņš, atgriežoties no neveiksmīgajām nēģera medībām, par to domāja.

Purvs jau palika viņam aiz muguras, un viņš gāja pa mežainu apvidu, kas šķīra viņa tēva plantācijas no Armstronga plantācijām. Pēkšņi viņš tālu priekšā ieraudzīja sievieti, kas nāca viņam pretim no Armstronga mājas puses. Tomēr tā nebija pulkveža meita… nē! Koku ēnā viņš neskaidri varēja saskatīt mulati Džūliju, kas atradās vienīgi pulkveža meitu rīcībā.

„īsti velnišķa laime!" viņš norūca. „Tā ir Jupitera iemīļotā, viņa Junona vai I>eda. Vai viņa tikai neiet satikties ar to? Iespējams, ka man izdosies pie viņu tikšanās būt klāt Divsimt dolāru prēmija par Džupu un turklāt vēl prieks viņu krietni nopērt, kad dabūšu viņu rokās. Kj, ej, Džūlija! Tu man viņu izsekosi labāk kā katrs suns, kas apveltīts ar smalkāko nojautu!"

Beidzis šo monologu, viņš ieslīdēja krūmos un, paslēpies aiz biezās lapotnes, sekoja mulatei. Kad viņa pagāja tam garām, viņš zaglīgi sekoja tās pēdās, pūlēdamies visu laiku turēties aiz kokiem, lai viņa to neievērotu. Pēc kāda laika meitene apstājās pie milzīgas magnolijas, kuras zari bi ja apauguši lielām, lauriem līdzīgām lapām un izstiepās uz visām pusēm, apēnodami krietnu zemes gabalu. Derks noslēpās aiz nogāztā koka stumbra un varēja ļoti labi novērot visas mulates kustības. Divsimt dolāru likme… divi simti viņam, tūkstoš pieci simti tēvam…

Džupa tirgus vērtība… Kas tur par brīnumu, ka viņš viss bija pārvērties, tā sakot, i i-d/.ē un dzirdē.

liet kāds gan bija viņa pārsteigums, kad viņš redzēja, ka meitene izņēma no kabatas vēstuli, pacēlās pirkstgalos un iemeta vēstuli koka dobumā; tad pagriezās un devās projām pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākusi, acīm redzot, uz mājām.

Derks bija nevien pārsteigts, bet pat sarūgtināts. Tas viņam sagādāja divkāršu vilšanos! Vispirms izputēja divsimt dolāri, bet otrkārt zuda cerība ļaut siksnai padejot uz nēģera muguras. Kad Džūlija pazuda, Derks iznāca no savas paslēptuves un nolēma vēstuli piesavināties. Drīz vēstule bija viņa rokās, tomēr tās saturs viņu nenomierināja, bet taisni otrādi! Tas, ko viņš izlasīja, viņu tā pārsteidza, ka viņš sāka grīļoties kā piedzēries un atbalstījās pret koku, lai nenokristu. Pēc dažām minūtēm viņš attapās, vēlreiz pārlasīja vēstuli un sāka apskatīt ģīmetni, kas atradās aploksnē. Tad no viņa mutes sāka plūst klusi, tikko saprotami vārdi… draudu un lāstu vārdi.

Starp šiem draudiem bieži bija dzirdams kāda cilvēka vārds… un kad Ričards Derks, saburzījis vēstuli, ielika to kopā ar ģīmetni kabatā un devās projām, tad no viņa sakostiem zobiem un drūmā mirdzumā zibošām acīm jau iepriekš varēja teikt, ka kādam cilvēkam draud briesmas… varbūt pat nāve.

Drūmie mākoņi, kas sen jau krājās virs pulkveža Armstronga un viņa īpašuma, katru brīdi draudēja izvērsties negaisā. Saruna, kas notika starp viņu un viņa vecāko meitu tajā pašā dienā, kad viņa noraidīja Ričardu Derku, apstiprināja, ka viņu kuru katru stundu sagaida bankrots.

Helēnas pielūdzējs vēl nebija paspējis aiziet, kad tās istabā ienāca cienīgs, sirms džentlmenis — viņas tēvs. No viņa satrauktā izskata bija redzams, ka viņš nojauš plantatora dēla apmeklējuma iemeslus. Viņa aizdomas apstiprinājās; meita viņam visu izstāstīja.

„Tā jau es domāju. Es baidījos, ka tik agrs apmeklējums neko labu nesola."

Helēnas sejā iegūlās ēna. Viņas lielās, mirdzošās acīs vispirms izpaudās pārsteigums, tad neizpratne.

„Neko labu!" viņa iesaucās. „Baidījies! Kā gan tev jābaidās, tēt?"

„Nekā sevišķa, mans bērns! Nekā, kas varētu skart tevi. Saki, kādā tonī īsti tu viņam atbildēji?"

„Vienu mazu vārdiņu… Es vienkārši teicu „Nekad!".

„Šī mazā vārdiņa, bez šaubām, pietiek. Mans Dievs! Kas ar mums notiks?"

„Mīļais tēv!" teica skaistā meitene, uzlikdama roku uz viņa pleca un pūlēdamās ieskatīties viņa sejā. „Ko tu runā? Vai tu tiešām esi neapmierināts, ka es viņu noraidīju? Nevar būt, ka tu gribētu redzēt mani par Ričarda Derka sievu!"

„Tu viņu nemīli, Helēn?"

„Viņu mīlēt! Kā tu tā vari jautāt? Mīlēt tādu cilvēku!"

„Vai tu nevarētu kļūt viņa sieva?"

„Vai nevarētu?!,Ņē, nevarētu! Labāk mirt!"

„Pietiek… Man jāpadodas savam liktenim."

„Liktenim, tēv? Ko tas nozīmē? Te slēpjas kāds noslēpums… briesmas? Uzticies man. Izstāsti man visu!"

„Jā, man jāsaka tev viss, jo ilgāk vairs nevar to noslēpt Te slēpjas briesmas, Helēn… briesmas, kas saistītas ar parāda nomaksu! Mana muiža ieķīlāta šī jaunā cilvēka tēvam. Summa ir tāda, ka es atrodos pilnīgi viņa varā. Visu, kas man ir— ■ zemi, māju, vergus, viņš katru brīdi man var atprasīt… pat šodien, ja gribēs… Es esmu pārliecināts, ka tagad viņš gribēs. Tavs mazais vārdiņš „nekad" izsauks lielas pārmaiņas, izsauks krīzi, ko es sen jau gaidīju. Nu, nekas! Lai notiek, kam jānotiek. Man jāapbruņojas ar pacietību. Par tevi, mana meita… par tevi un tavu māsu es parūpēšos. Manas mīļās nabaga meitenes! Kādas pārmaiņas jūs sagaida, kāda nākotne! Nabadzība, vienkāršs ēdiens, vienkārši tērpi un nožēlojama būda mājas vietā. Lūk, kāds ir mūsu liktenis. Nekā cita es negaidu."

„Kas par to, tēt! Mani tas neuztrauc, un, es domāju, māsa teiks to pašu, ko es. Bet vai tiešām nav nekādas iespējas?"

„Izglābt mani no bankrota, tu gribi teikt? Nav vērts runāt. Es esmu pavadījis daudzas bezmiega naktis, par to domājot, bet nekā neesmu izdomājis. Ir viena iespēja… tikai viena. Bet nevienu mirkli es par to nedomāju, zinot, ka tas nevar notikt. Es biju pārliecināts, ka tu Ričardu Derku nemīli un nekļūsi viņa sieva. Tas taču taisnība, mans bērns?"

Helēna vilcinājās, baidīdamās viņu vēl vairāk satraukt Bet viņš pavisam citādi saprata viņas klusēšanu un, nomākts gaidāmās nabadzības ēnas, kas baismina pat viskrietnākās sirdis, viņš atkal atkārtoja to pašu jautājumu.

„Saki, mana meita! Vai tu varētu viņu apprecēt? Esi pret mani atklāta," viņš turpināja, „vispirms padomā un tad atbildi. Ja tu domā, ka nevarēsi būt apmierināta… laimīga… ar tādu vīru kā Ričards Derks, tad tas nekad nenotiks. Pavaicā savai sirdij un nedomā par mani un manām interesēm. Saki, šīs laulības nav iespējamas?" *

„Es jau teicu… nav iespējamas!"

Abi dažas minūtes klusēja. Tēvs sēdēja, bēdu sagrauzts un nomākts. Meita bija skumja, bēdīga un it kā uzskatīja sevi par vainīgu. Meita attapās pirmā un steidzās tēvu uzmundrināt

„Mīļais tēv!" viņa iesaucās, uzlikdama roku uz tēva pleca un maigi raudzīdamās viņa sejā. „Tu runā par mūsu apstākļu maiņu… par bankrotu un citām nelaimēm. Lai tās nāk! Par sevi es nebaidos. Ja mani gaidītu pat nāve, arī tad es tev teiktu — labāk tā, nekā būt Ričarda Derka sievai."

„Tādā gadījumā tu nekad nebūsi viņa sieva! Bet tagad pietiek, dosimies pretim bankrotam! Gatavosimies nabadzībai un ceļojumam uz Teksasu!"

„Uz Teksasu jā, bet par nabadzību nerunāsim. Nekā tamlīdzīga! Visdziļākā mīlestība arī nabadzīgā būdiņā darīs tevi bagātu, tāpat kā šajā lielajā mājā, un tev pieder mana mīlestība!"

Tā runādama, jaukā meitene uzlika savu galvu už tēva pleca un maigi glaudīja viņa galvu. Šai brīdī atvērās durvis, un istabā ienāca otra meitene. Tā bija gandrīz tikpat skaista kā Helēna, bet jaunāka un dzīvespriecīgāka. Tā bija Džesija.

„Un nevien mana mīlestība," Helēna turpināja, ieraudzījusi ienākušo māsu, „bet ari viņas mīlestība. Vai nav taisnība, māsiņ?"

Nezinādama, kas noticis, Džesija bija pārsteigta. Bet viņa izdzirda vārdu „mīlestība", ievēroja tēva skumjo, nomākto seju, un tā pietika. Viņa ātri traucās uz priekšu un, piekļāvusies tēva otram plecam, ar roku maigi to apskiva. Tā viņi visi trīs sēdēja, paužot tīrāko un sirsnīgāko mīlu.

III

Trešā dienā pēc tam, kid Ričards Derks nolaupīja vēstuli no magnolijas iedobuma, pa ciprešu purva malu gāja kāds cilvēks. Viņam bija apmēram tāds pats augums kā plantatora dēlam. Viņam varēja būt divdesmit trīs divdesmit četri gadi. Bet visā pārējā viņš nemaz nelīdzinājās Diknm Derkim. Viņam bija skiists, proporcionāls stāvs. Sejas panti viņam bija pareizi un maigi, gandrīz grieķu deguns, zilipelēko acu skttiens ātrs un ass. Viņa galvu sedza tumšu kastaņkrāsas cirtotu matu cepure. Viņa tērps bija līdzīgs mednieku tērpam, un viņš nesa sev līdzi bisi, pareizāk, vienstobra kirabīni, bet viņa pēdās sekoja liels suns. Šī suņa saimnieku sauca tai vārdā, ko tik bieži pieminēja Ričards Derks, un proti — Čarlzs Klensijs.

Bija pagājušas jau vairākas dienas, kopš viņš bija atgriezies no Teksasas, bet visu šo laiku viņš bija palicis mājās, mierinādams māti, kis bēdājās par mimšo vīru. Lai kaut cik izklaidētos, viņš laiku pa laikam gāja medīt Patiesībā arī šodien viņš šai nolūki bija devies uz ciprešu purvu, bet, nesastapis nekāda medījuma, atgriezās mājup ar tukšu somu. Šī neveiksme viņu tomēr neskumdināja. Bija kaut kas cits, kas mierināja un iepriecināja viņa sirdi: tā, kam piederēja viņa dvēsele, viņu mīlēja. Beidzamoreiz sastopoties ar Helēnu Armstrongu, viņš, pārvarējis savu iedzimto kautrību, atklāja viņai savu karsto mīlu un lūdza pateikt, vai viņa to mīl. Viņa izvairījās no mutiskis atbildes un apsolīja viņam rakstīt No tā laiki viņš kitru dienu, kitni stundu gaidīja apsolīto atbildi un divas trīs reizes dienā devās uz to vietu mežā, kur vajadzēja būt vēstulei. Bija pagājušas jau vairākis dienas, kopš viņš Helēnu bija sastapis, bet vēstules vēl arvien nebija. Viņš nemaz nenojauta, ka vēstule un ģīmetne atrodas viņa ļaunāki ienaidnieki rokīs. Nobeidzis medības, viņš ari šodien devās uz to meža daļu, kur atradās norādītais koks.

Viņš gāja un ne par ko nedomāja. Viņam negribējās ne apstāties, ne nogriezties, ne medīt, te pēkšņi viņam garām aizskrēja briedis. Viņš nepaspēja pat notēmēt, kPd dzīvnieks jau pazuda starp resniem ciprešu stumbriem. Suns gribēja steigties pa dzīvnieka pēdām, bet viņš to aizturēja, lai izsekotu briedi, kas, acīm redzot, nebija viņu ievērojis. Viņš bija pagājis tikai kidus divdesmit soļus, kad mežā atskinēja bises šāviena troksnis. Šāva kāds, kis atradās tuvumā, bet, acīm redzot, nevis bēdzējam briedim, bet viņam pašam, jo viņš rokā sajuta svelmainas sāpes, it kā viņam kūds būtu pieskāries ar karsti nokaitētu dzelzi. Par laimi viņa ievainojums izrādījās viegls. Nevērojot to, viņš apgriezās kā tīģeris un sagatavojās savukārt šaut, bet nekur neviena nebija.

Klensija niknumā zibpšās acis it kā vaicājot vērās apkirtējā mežā. Bet koki stāvēja, viens pie otra spiezdamies, un starp tiem neviena nebija, izņemot ēnas un tumsu, jo sāk» jau krēslot. Klensijs nekā neredzēja, izņemot milzīgos stumbrus, no kā zariem nokārās tillondsia vītnes, kas vietām sasniedza pat zemi un ar saviem gāzveidīgajiem vijumiem atgādināja pulvera dūmus, kas izplūst pēc bises šāviena. Bet ne tumsa, ne maldinātāji dūmi neatturēja Klensija suni no vēlmes atrast slepkavu, un viņš tūlīt pēc šāviena metās uz ciprešu pusi, apstājās aiz milzīga stumbra un sāka skaļi riet Klensijs devās turp un starp diviem kokiem ieraudzīja paslēpušos cilvēku — Ričardu I)erku.

Derks nemēģināja neko paskaidrot, un Klensijs viņam arī neko nejautāja. Viņš pielika bisi pie pleca, notēmēja un teica:

„Nelieti! Tu šāvi pirmais… tagad mana kārta."

Derks izlēca no savas paslēptuves, kur koki viņam traucēja brīvi rīkoties, bet, ievērojis, ka nepaspēs sevi aizstāvēt, acumirklī aizlēca aiz koka. Šī kustība viņu izglāba. Klensija šāviens nesasniedza mērķi. Viņa lode izgāja caur Derka svārku malu, bet viņu neskāra. Ar skaļu gaviļu kliedzienu Derks tuvojās savam sāncensim un notēmējis izsmejot iesaucās:

„Velns lai parauj, cik nožēlojams bija jūsu šāviens, mister Čarlz Klensij! Jūs taču esat vājš šāvējs… Seši soļi atstatumā no sava bises stobra nošaut garām! Bet es gan nekļūdīšos. Pirmais šāviens bija mans, un arī beidzamais būs mans. Nu, bisīt! Šauj savu liktenīgo šāvienu."

Viņš nospieda bises mēlīti. Atskanēja šāviens… Biezs dūmu mākonis aizsedza Klensiju. Kad tas izklīda, Klensijs gulēja zemē. Viņa veste bija asinīs, kas sūcās no ievainojuma krūtīs.

„Ričard Derk," bez elpas aizrautā balsī teica Klensijs, „jūs… jūs mani nošāvāt."

„Tieši to es gribēju," bija nežēlīga atbilde.

„Ak, mans Dievs! Kāds jūs nožēlojams radījums! Kāpēc… kāpēc…"

,,IIa! Ko tu tur pļāpā. Tu ļoti labi zini, kamdēļ, bet, ja nezini, tad es tev pateikšu… Helēnas Armstrongas dēļ!.. Tomēr nedomā, ka es tevi nošāvu aiz greizsirdības. Tikai tava nekaunība tev ļāva iedomāties, ka tev pie viņas kādi panākumi. Nav, viņa tev uzspļauj. Varbūt tev tavā nāves stundā būs apmierinājums dzirdēt, ka viņa tevi nemīl. Man ir pierādījumi. Es neticu, ka tu viņu vēl kādreiz redzēsi, tamdēļ tu labprāt paskatīsies viņas ģīmetnē. Lūk! Mīļā meitene šodien man to atsūtīja līdz ar savu veltījumu. Apbrīnojama līdzība, vai nav taisnība?"

Necilvēcīgais nelietis turēja fotogrāfiju mirēja acu priekšā, un tas nevarēja novērst savu skatienu no meitenes attēla, kuru viņš mīlēja vairāk par visu pasaulē. Bet tad viņš ievēroja parakstu, kas bija rakstīts viņam labi pazīstamā rokrakstā. Viņu pārņēma briesmīgs izmisums, kad viņš izlasīja: „Helēna Armstronga tam, ko mīl."

„Brīnišķs radījums!" Derks turpināja, skūpstīdams attēlu. „Kā dzīva! Es jau teicu, ka viņa man to šorīt atsūtīja. Nu, Klensij. Pirms tu pārvērtīsies ēnā, pasaki man, ko tu par viņu domā? Apbrīnojama līdzība!"

Klensijs neatbildēja ne ar vārdiem, ne skatieniem, ne žestiem. Viņa lūpas bija sakniebtas, acis sastingušas, un ķermenis bez dzīvības.

Nevērojot to, ka tā bija vientulīga vieta, kur norisa šis liktenīgais notikums, te bija kāds, kas dzirdēja šos šāvienus, skaļo sarunu un dusmīgos saucienus. Šis kāds bija somaiņu mednieks.

Dienvidu štatos nav neviena apriņķa, kur nebūtu tāda mednieka, bet dažos apriņķos ir pat vairāki. Bet viens ir katrā ziņā. Visi šie mednieki ir nēģeri. Bijušos vergu laikos katrai plantācijai bija viens vai vairāki tādi melnie Nemvrodi. Šīs medības rīkoja nevien peļņas nolūkā, tas bija savā ziņā sports. Zvēriņu ādas mainīja pret tabaku vai viskiju atkarībā no mednieka tieksmēm, bet gaļa, ko baltie nelietoja, bija gardums nēģeriem, kas reti dabūja gaļas ēdienus. Efraima I)erka plantācija šai ziņā nebija izņēmums. Arī tur bija savs oposumu mednieks, ko sauca vai, pareizāk, kura palama bija Zilais Bils. Šo palamu viņš ieguva pateicoties zilganai nokrāsai, kas zināmā apgaismojumā parādījās virs viņa ādas. Vispār viņš bija melns kā melnkoks.

Arī šai drausmīgajā vakarā, kad Čarlzs Klensijs sastapa savu ienaidnieku, Zilais ISils nodevās iemīļotajām medībām. Viņš bija izsekojis oposuma paslēptuvi un jau gatavojās kāpt koka galotnē, kā iedobumā atradās zvēriņa ligzda, kad viņam garām paskrēja briedis, un tūlīt pēc tam atskanēja šāviens. Zilā Bila ausis, kas bija paradušas atšķirt dažādas skaņas, tūlīt viņam teica, ka šauts tika no medību bises, kas piederēja viņa jaunajam kungam, cilvēkam, ko viņš vismazāk vēlētos sastapt. Viņa pirmais darbs bija pēc iespējas ātrāk uzrāpties kokā un paslēpties lapotnē. Bet kā tad ar suni… tas taču viņu nodos? Kamēr viņš domāja, ko iesākt, atskanēja otrs šāviens, bet drīz pēc tam trešais. Varēja dzirdēt rūcam svešu suni, kas brīžiem rēja un gaudoja.

„Ai, ai," Zilais Bils nomurmināja. „Tur kaujas. Pirmais nodivstobrenes šāva massa Diks, otrs Čarlzs Klensijs no karabīnes. Ak, visi mani svētie! Slikti, Bil, ja tevi šis mīļais bērns ieraudzīs… I^ibāk ātrāk noslēpies!"

Viņš paskatījās kokā, tad sunī un atkal koka galotnē, kas no augšas līdz apakšai bija apaudzis vīteņu meža vīnogām. Viņš juta, ka nedrīkst kavēties un, satvēris suni, sāka rāpties pa koka stumbru, kā lāčumāte rāpjas ar savu lācēnu. Pēc desmit minūtēm viņš jau sēdēja parazītauga biezajā lapotnē, kas apslēpa viņu katram garāmgājējam. Juzdamies tur pilnīgi drošs, viņš sāka uzmanīgi klausīties. Viņš dzirdēja tās pašas balsis, bet tagad tās vairs neskanēja dusmīgi, tonis bija mierīgāks, un varētu domāt, ka viņi abi savā starpā mierīgi sarunājas. Viens teica vienu vai divus vārdus, otrs daudz vairāk. Tad bija dzirdama tikai pēdējā balss. Mednieks pazina savu jauno saimnieku, bet nevarēja saprast, ko viņš saka.

Monologs beidzās, un pēc brīža bija dzirdams stiprāks un dusmīgāks iesauciens, bet tad iestājās tāds klusums, ka Zilais Bils skaidri varēja dzirdēt savas sirds stipros un ātros pukstus.

IV

Derks savu monologu bija beidzis, un mežā iestājās nāves klusums. Viss, kas bija dzīvs, apklusa, it kā pamira. Neizsakāma, neticami cietsirdīga bija uzvarētāja rīcība. Ja cīņas laikā Diks I)erks parādīja tīģera nodevību savienotu ar lapsas viltību, tad pēc uzvaras viņš bija īsts šakāļa un vanaga apvienojums. Stāvēdams pie kritušā ienaidnieki), viņš dažas minūtes vēroja, lai pārliecinātos par viņa nāvi, un beidzot teica:

„Miris! Un es to izdarīju!"

Pateicis šos cietsirdīgos vārdus un turēdams rokā medību naža spalu, viņš noliecās un sāka klausīties, it kā gatavodamies drošības dēļ iegrūst nogalinātā ķermenī nazi. Drīz viņš ievēroja, ka tas nav vajadzīgs.

„Jā, nomiris. Nu, velns ar viņu!"

Noliecies pār sava ienaidnieka līķi, slepkava pirmā brīdī nejuta nekāda apmulsuma, ne sirdsapziņas pārmetuma, nekā, izņemot apmierinātas atrTebes izjūtu. Viņa aukstajās acīs mirdzēja naids, bet viņa roka neviļus tvēra nazi, it kā viņš gribētu sakropļot šo nedzīvo, bet pat nāvē skaisto tēlu. Bet drīz viņam pazibēja doma par briesmām, un viņa dvēselē pamazām iezagās briesmas. Jā, nebija šaubu, viņš bija slepkava.

„Nē!" viņš teica, pūlēdamies sevi attaisnot „Nebūt nē! Taisnība, es viņu nogalināju, bet arī viņš mani varēja nogalināt Viņi redzēs, ka viņa bise izlādēta, bet mana svārku mala lodes cauršauta."

Dažas minūtes viņš klusēja… Viņa acis pievērsās te mirušajam, te uzmanīgi raudzījās kokos, vai tur kāds nav redzams. Bet nekā nebija. Šī vieta bija tik grūti pārejama, ka reti kāds ceļinieks te iemaldījās. Te varētu gadīties tikai mednieks vai izbēdzis nēģeris.

„Vai man neiet un neizstāstīt, ka es viņu nošāvu? Es varu teikt, ka mēs sastapāmies medībās, sastrīdējāmies, iesākām divcīņu. Šāviens pēc šāviena, un mana laime, ka man gadījās beidzamais. Bet vai viņi šim stāstam ticēs?"

Klusums… Skatiens uz zemē gulošo ķermeni, skatiens uz milzīgajiem kokiem, ko sedza parazītaugu vītnes… Doma par vientuļo vietu un iespēju ērti noslēpt mirušā līķi.

„Neticēs," Derks turpināja. „Protams, nē! I^ibāk nav nekas jāsaka par to, kas noticis. Maz ticams, ka viņi to te meklēs."

Atkal viņš vērīgi apskatījās, kur varētu paslēpt līķi. Kādi divi simt metri no tās vietas, kur viņš stāvēja, starp kokiem aizlocījās šaura upīte. Mazliet tālāk šī upīte pārvērtās stāvošā peļķē. Ciprešu ēnā tās ūdens likās tumšs un bija pietiekami dziļš, lai viņš varētu paveikt nodomāto. Bet lai aizvilktu turp līķi, vajadzēja daudz spēka, un tas atstātu arī ļoti manāmas pēdas.

„Atstāšu viņu tur, kur viņš guļ," Derks teica. „Neviens šurp nenāks… Tomēr labāk to mazliet apsegt Tā ja, Čarlz Klensij, ja jau es tevi aizraidīju uz debesu valstību, tad es neatstāšu tevi neapbedītu. Citādi tavs gars var iedomāties mani apciemot To aizkavējot, tad lai notiek, es sarīkošu tev bēres!"

Viņš pieslēja bisi pie koka un, raudams parazītaugus no ciprešu zariem, svieda tos uz ķermeni, kas vēl tikko manāmi drebēja. Tad ar šiem pašiem augiem viņš apsedza asiņu un kāju pēdas. Apskatījies visapkārt, viņš gribēja jau aiziet, kad pēkšņi izdzirda savādas skaņas, kas spieda viņu apstāties… it kā par mironi kāds raudātu. Vispirms viņš nobijās, bet tad saprata, kas par lietu.

„Tas taču suns!" viņš nomurmināja, ieraudzījis starp kokiem Klensija suni. Viņa bise nebija pielādēta, un viņš nolēma suni nogalināt ar dunci, bet, nevērojot viņa pūles to pievilināt, suns nenāca klāt. Tad viņš pielādēja bisi, notēmēja un izšāva. I,ode ķēra suņa pakauša mīkstumu un ievainoja tikai ādu, bet tomēr tik stipri, ka no ievainojuma sāka plūst asinis. Suns skaļi iegaudojās, metās bēgt un drīz pazuda.

„Lielais Dievs!" Derks iesaucās. „Kādu nepiedodamu muļķību es izdarīju. Viņš aizskrēja uz Klensija māju… Tagad visi sapratīs, kas noticis, un sāks meklēt. Ai, ai! Viņš tagad atvedīs šurp visus. Ak, velns lai parauj!"

Slepkava nobāla un pirmoreiz izjuta īstas bailes. Kā gan viņš parsuni nebija padomājis! Acīm redzot, tagad te ilgāk vairs nedrīkstēja kavēties. No šejienes līdz Klensija atraitnes mājai bija divas jūdzes, bet pa ceļam atradās iebūvieša mājiņa. Asiņaino, gaudojošo suni, droši vien, ievēros, un sacelsies trauksme. Viņam sāka pat likties, ka viņš dzird cilvēku balsis. Steidzīgi uzmetis bisi plecos, viņš pazuda starp kokiem. Sākumā viņš gāja diezgan ātri, tad savu soļu ātrumu divkāršoja un beidzot sāka skriet pretējā virzienā, kādā bija aizskrējis suns, pār staigno purvu, neievērodams ne staignās, ne dubļainās vietas. Līdz izdarītajam noziegumam viltīgs, viņš, tāpat kā vispār visi slepkavas, tagad pazaudēja pašsavaldību un atstāja tādas pēdas, kas varēja dot slepenpolicijai iespēju atrisināt noziegumu.

Kamēr Derks apsedza Klensija līķi, Zilais Rils sēdēja kokā un viss drebēja. Un bija arī iemesls. Klusums, kas iestājās pēc skaļā monologa, viņu neapmierināja. Viņš to uzskatīja par pagaidu klusumu, par pārtraukumu un domāja, ka viens, bet varbūt arī abi divi vēl stāv savās vietās. Ja tikai viens, tad tas, protams, viņa saimnieks. Kamēr viņš tā sēdēja un pārdomāja, kā nobeidzies šis strīds, vai kāds nogalināts, vai aizgājis projām, vai arī viņi abi aizgājuši no tās vietas, kur gandrīz izlēja viens otra asinis, pēkšņi mežā atskanēja žēli suņa gaudi. Viņš pazina Klensija suni. Drīz pēc tain atskanēja viņa saimnieka balss, šoreiz tā nebija dusmīga, bet pilnīgi mierīga, it kā viņš ar kādu nopietni runātu. Savādi! Zilais Bils nodomāja, bet viņam ilgi nebija jādomā, jo visā mežā skaļi atbalsojās jauns šāviens. Zilais Bils ļoti labi zināja, ka šis šāviens nāca no Ričarda Derka bises, un tamdēļ nolēma, ka prātīgākais sēdēt savā paslēptuvē un rūpēties par savu suni, kas, izdzirdīs otra nepazīstama suņa gaudus, gribēja tam atbildēt Itils ar vienu roku aizžņaudza viņa purnu, bet ar otru laiku pa laikam to noglāstīja.

Kad Klensija suņa gaudi un kaucieni tālumā pamazām apklusa, Zilais Bils izdzirda steidzīgus cilvēka soļus, kas ātri tuvojās tam kokam, kurā viņš sēdēja. Viņš bailēs nodrebēja stiprāk kā agrāk, un viņa pirksti ciešāk sažņaudza suņa purnu. Viņš bija pārliecināts, ka tie ir viņa saimnieka soļi. No soļu trokšņa viņš saprata, ka viņa saimnieks no kaut kā nobijies un steidzas projām. Dažas minūtes vēlāk viņš tiešām ieraudzīja Ričardu Derku, kas ātri steidzās, paretam apstādamies, lai atskatītos atpakaļ un paklausītos. Sasniedzis koku, Derks apstājās, lai atvilktu elpu. Viņa pieri, seju un uzacis klāja lielas sviedru lāses. Viņš izvilka lakatiņu un noslaucīja seju, neievērodams, ka kaut kas izkrīt no viņa kabatas. Noslaucījis seju, viņš iebāza kabatas lakatiņu atpakaļ kabatā un sāka skriet tālāk.

Tikai dažas minūtes pēc tam, kad viņa soļu troksnis tālumā bija apklusis, Zilais Bils uzdrošinājās atstāt savu paslēptuvi. Viņš uzmanīgi nokāpa no koka un piegāja pie zemē gulošā priekšmeta, kas izrādījās aploksne ar vēstuli. Viņš neprata lasīt un tamdēļ vēstule nebija viņam nekas interesants, bet instinkts viņam teica, ka šis papīra gabaliņš tā vai citādi var noderēt, un viņš to steidzīgi paslēpa. To izdarījis, viņš iegrima domās. Medības viņam jau sen bija izskrējušas no galvas, un tagad viņš neko citu nedomāja kā par savu drošību. Kaut gan Ričards Derks viņu nebija redzējis, viņš tomēr saprata, ka šis notikums rada viņam ļoti bīstamu stāvokli. Ko lai viņš iesāk? Vai neiet uz to vietu, kur atskanēja Aāvieni, un uzzināt, kas tur noticis?

Viņš jau gribēja doties turp, bet tūlīt grozīja savu nodomu. Tā nobaidīts, ko viņš jau zināja, viņš negribēja uzzināt vēl vairāk. Vai viņa jaunais saimnieks bija slepkava? Spriežot no tā, kā viņš izturējās — jā. Bet, ja nu tuvāk apskatījis noziegumu, Zilais Bils iedomāsies liecināt pret to, kas to izdarījis? Viņš zināja, ka verga liecībai tiesā maza nozīme, bet tā kā viņš vēl arvien ir Efraima Derka vergs, kāda gan vērtība pēc tādas liecības būs viņa dzīvībai?

Pēdējās pārdomas visu izšķīra. Turpinādams turēt suni padusē, viņš devās uz plantāciju, klupdams uz katra soļa un ne brīdi neapstādamies. Viņš jutās pilnīgi drošs tikai tad, kad beidzot sasniedza nēģeru kvartālu.

V

It kā medību suņu vajāts meža zvērs Ričards Derks skrēja pa mežu, viņš skrēja tieši uz priekšu, klupdams pret zemē nokritušajiem kokiem un pīdamies sazarojušās vīnogulāju stīgās, steigdamies attālināties no tās vietas, kur viņš bija nogalinājis savu sāncensi. Visu laiku viņam likās, ka viņam seko. Viņa skatienā bija šausmas, un visi viņa locekļi drebēja, kad viņš apstājās, lai paklausītos. No iepriekšējās aukstasinības nebija ne vēsts. Šo parmaiņu viņa izsauca suns, vai, pareizāk sakot, viņa gaudi un aizbēgšana pēc šāviena. Bailes vēl palielināja viņa personīgās iedomas. Bez atpūtas viņš bija noskrējis vairāk kā jūdzi. Beidzot nogurums pārvarēja bailes. Viņa iedomas mazliet mazinājās, un šausmas nebija tik paniskas. Viņš apsēdās uz nokrituša koka stumbra, izņēma kabatas lakatiņu un noslaucīja no sejas sviedrus. Viņš bija viscaur izmircis un trīsēja, un viņa pirmā doma bija par šī skrējiena neprātu, otra par neuzmanību, kas ar to saistās.

„Kāds es esmu bezprātis," viņš pie sevis norūca. „Ja nu kāds redzēja, ka es bēgu! Tas taču manu stāvokli tikai pasliktina. Un no kā es bēgu? No miruša ķermeņa un dzīva suņa. Kāda man daļa gar tiem? Paruna taču saka, ka dzīvs suns labāks kā beigts lauva. Ko Suns par mani var stāstīt? Taisnība, šāviens viņu ķēra, l>et kas tad par to? Kas var zināt, kāda bija lode un no kā bises? Ks taču biju muļķis, ka baidījos. Tagad svarīgi, kas notiks tālāk."

Viņš klusēdams sēdēja vairākas minūtes, acīm redzot, iegrimis pārdomās.

„Es došos pie tā koka," viņš turpināja. „Jā, es gribu sastapt viņu zem magnolijas. Kas zina, kāda pārvērtība var notikt sievietes sirdī. Anglijas vēsture stāsta par kādu valdnieku, manu vārda brāli, kas bijis kuprains, klibs un tik riebīgs, ka visi suņi viņu rējuši. Un lūk, šis valdītājs Ričards pielūdzis kādu sievieti un nevien sievieti, bet lepnu karalieni, kuras vīru viņš nogalinājis. Un kas noticis? Viņa to nevien iemīlējusi, bet kļuvusi viņa akla verdzene. Nu un es, Ričards Derks, neesmu ne kuprains, ne klibs, taisni otrādi, kā daudzas Misisipi meitenes saka, ļoti skaists. Kaut arī Helēna Armstronga lepna kā karaliene, bet manī vairāk vērtību, kā manam valdītājam vārda brālim. Ja ne Dievs, tad velns palīdzēs gūt man panākumus!"

Viņš izvilka pulksteni, bet bija tik tumšs, ka viņš nevarēja nekā redzēt. Viņš noņēma stiklu un ar pirkstiem aptaustīja rādītājus.

„Pusdesmit! Desmitos nolikta viņu satikšanās. Nē? līdz mājām es vairs nepaspēšu aiziet, būs taču apmēram divas jūdzes. Bet kamdēļ man uz mājām jāiet? Pārģērbties nav vērts. Viņa nemaz neievēros caurumu manos svārkos, bet, ja arī ievēros, tad neiedomāsies, ka tas cēlies no lodes. Tomēr, laiks iet Nevar likt jaunai lēdijai gaidīt. Viņas laime, ja, mani ieraudzījusi, viņa nejutīsies vīlusies, liet, ja būs vīlusies, es viņu nolādēšu."

Viņš devās uz priekšu, bet tad kāda doma viņu apturēja. Viņš skaidri neatcerējās laiku, kad viņa vēstulē bija noteikusi Klensijam satikšanos. Viņš iebāza roku kabatā, kur bija iebāzis vēstuli un ģīmetni, bet to tur nebija. Tad viņš apskatīja visas pārējās kabatas, patronu somu un medību somu, bet nekur viņš nevarēja atrast ne vēstuli, ne ģīmetni, pat ne papīra gabaliņu, nekā! Viņš apgrieza visas kabatas, un tikai tad pārliecinājās, ka vērtīgie papīri pazaudēti. Vai neiet atpakaļ un nepameklēt tos tur?

Nē, nē, nē! Viņš nedrīkst tur iet… mežā tagad tik tumšs un tik tukšs… Miglā tītā purva malā un ciprešu ēnu tumsā viņš var sastapt viņa nogalinātā cilvēka spoku.

„Ak, lai iet pie velna šī ģīmetne! Lai pūst tur, kur nokrita… droši vien, kaut kur dubļos, zālē. Vai tas nav vienalga kur. Bet laikā jānonāk pie magnolijas, lai varētu viņu sastapt. Mans liktenis izšķirsies… vai nu uz labu, vai uz ļaunu. Pirmā gadījumā es turpināšu ticēt stāstam par Ričardu Plantaganetu, bet pēdējā gadījumā Ričards Derks nerūpēsies par to, kas ar viņiem notiks."

Nobeidzis šo savādo monologu, slepkava uzmeta plecā savu divstobreni un devās uz satikšanos, kas nebija nolikta viņam, bet cilvēkam, ko viņš bija nogalinājis.

Bija jau pienākusi liktenīgā diena. Bankrots, kas kā Damokla zobens karājās virs Arčibalda Armstronga galvas, bija iesācies. Derks pieprasīja nekavējoties samaksāt, piedraudēdams uzsākt piedzīšanu. Kad bija pagājis paredzētais mēnesis, draudus izpildīja un uz visu parādnieka īpašumu uzlika arestu. Tādā kārtā pulkvedis Armstrongs, kam vēl vakar piederēja viena no labākajām Misisipi upes plantācijām un simt piecdesmit nēģeri, kas tur strādāja, palika tikai par to nominālo īpašnieku, bet faktiskais īpašnieks bija Efraims Derks. Armstrongs bija par lepnu, lai lūgtu savam nežēlīgajam kreditoram pagarinājumu, un, atbildot uz viņa draudiem uzlikt arestu, viņam teica: „Dariet, kā jums patīk."

I.ai izvairītos no ūtrupes izdevumiem, pēc kāda laika Derks viņu uzaicināja novērtēt visu īpašumu un nodot to Der ka m privātā kārtā, un viņš, aukstasinīgi apsvēris, šo priekšlikumu pieņēma. Viņš neizšķīrās izdevīguma pēc, bet sašutumā un apvainotā pašmīlā, iedomājoties, ka sveši ļaudis nāks viņa mājā un aukstasinīgi mīdīs to, ko viņš bija paradis cienīt Galīgi likvidējis visas savas lietas, Armstrongs sāka gatavoties aizbraukšanai. Viņš negribēja kavēties nevienu lieku bridi tur, kur visi bija viņa nelaimes liecinieki, un steidzās emigrēt uz Teksasu, Iii tur ar jaunu enerģiju un bez kādām pazemojuma jūtām sāktu jaunu dzīvi.

Beidzot pienāca aizbraukšanas diena, vai, pareizāk sakot, šīs dienas priekšvilkars, kad pulkvedis Armstrongs, padodamies cilvēku likumu prasībai — kuri iliiudz cietsirdīgāki kā dabas likumi — bija spiests atbrīvot māju, kas tik ilgi bija viņam piederējusi.

Nakts. Tumsa izpleš savu drūmo segu pār mežiem, laukiem un pār varenās Misisipi upes mirdzošo līmeni. Nekur nevienas gaismas svītras, un tikai vietām pazib mirdzošie kukaiņi, kas dejo savu gaisa naktsdeju. Bet apkārt viss dzīvības un skaņu pilns, kas nakts laikā raksturīgas Dienvidu štatu tropu mežiem. Nepārtraukti čivina zaļās cikādes, dzirdamas hilada nenoteiktās skaņas; milzīgās vardes skaņais „glek-glek" mainās ar pūces melanholisko„uhu-uhu", kura neredzamām un nedzirdamām spārnu vēdām skar koku lapas un, tās čaukstinot, baida vientuļu ceļinieku. Bet augšā no dažādām pusēm atskan divu papagaiļu pasugu kliedzieni; to tonis dažāds, bet kā vieni, tā otri izsaka savu riebumu pret kaut kādu „Vili". Viņi runā par to, kā par kaut ko dzīvu un savai naidīgai prasībai piejauc līdzjūtību: „Whip-poor-Will!" (ieper ar pātagu Vili!). Otri raugās uz to kā uz mirušu un ceļ savas prasības viņa atraitnei: „Chuck-Will's widow!" (Apmīļo Vila sievu!). Kaut kur no debesīm atskan gulbja-taurētāja melodiskie saucieni, bet ciprešu galotnēs dažreiz dusmīgi iekliedzas baltgalvainais ērglis, kas saniknots par kādas būtnes negaidītu tuvumu, kas traucē viņa saldo miegu. Arī purvā dzirdami dažādi trokšņi: te dzērves skumjais kliedziens, te visbriesmīgākā pasaules dzīvnieka — aligatora rupjais, skaļais rēciens.

Pavisam citas skaņas dzirdamas tur, kur stiepjas lauks un redzamas plantācijas. Pēc dienas darba, atpūtu baudot, vergu dziesmas mijas ar skaļiem smiekliem. Šur un tur rej sētas suņi, paretam iemaujas govis vai paceļ balsi kāds cits mājas dzīvnieks. Vesela rinda niecīgi apgaismotu lodziņu norāda nēģeru rajonu, l>et daudz lielāki ugunīs mirdzoši logi ir zīme, kit tur priekšplānā atrodas paša plantatora mītne — „lielais nams".

Pulkveža Armstronga mājā uguns šodien deg ilgāki kā parasts. Pa apgaismotiem logiem redzami vīriešu un sieviešu stāvi, kas, acīm redzot, ar kaut ko aizņemti. Lieta tā, ka plantators ar saviem kalpiem gatavojas rītdienas ceļojumam. Nevienam tas netiek slēpts, visi atklāti savāc un iesaiņo mantas, ieiet mājā un nāk no tās ārā.

Tikai viena persona —jauna meitene — slepeni iziet pa sētas durvīm, kautri atskatās atpakaļ, it kā baidīdamās, ka kāds viņai varētu sekot vai noskatīties. Apmetnis cieši ietin viņas stāvu un aizsedz pat seju, bet tomēr nepasarga viņu no briesmām tikt pazītai.

Katrs no viņiem, uzmetis skatienu stāvam apmetnī, tūlīt pateiks, ka tā ir viņu kunga meita. Pirmoreiz savā mūžā viņa iet slēpdamās, salīkusi un tās kustības atklāj viņu pārņēmušās bailes. Viņai par laimi neviens viņu neredz, jo, ja kāds būtu nācis pretim, viņu tūlīt ievērotu. Karstā, smacīgā vasaras naktī no galvas līdz kājām apmetnī ietinusies sieviete!

Izgājusi caur persiku dārzu, kas atrodas pie mājas, viņa caur vārtiem uziet iiz ceļa, kas ved tieši uz mežu. Nakts tumsa starp cieši blakus augošiem kokiem liekas vēl melnāka. Pirms ieiet mežā, viņa paceļ galvu. Mākoņi vietām izklīduši, un pie zilās debesu velves mirdz zvaigznītes, bet tālumā aiz plantācijas pie apvāršņa malas redzama gaiša svītra, kas norāda, ka drīz uzlēks mēness. Bet meitene to negaida. Nicinot tumsu un briesmas, viņa dodas drūmajā mežā un pazūd starp kokiem.

VI

Helēna Armstronga turpināja savu nakts ekskursiju te apstādamās, lai ieklausītos, te atskatīdamās atpakaļ pa labi un kreisi. Nevērojot tumsu, viņa no ceļa nenomaldījās. bet gāja tieši turp, kur viņai bija jāiet. Bet kurp viņai bija jāiet, tas nemaz nav jāsaka. Vienīgi mīla var piespiest meiteni tik vēlā stundā atstāt māju un doties uz mežu, kur tik tumšs, ka katru bridi var uzdurties kādām briesmām. (Jn maz ticams, ka šo mīlu atbalstītu tie, no kā meitene bija atkarīga. Ja viņas tēvam ienāktu prātā, kur viņa tagad iet, viņai nekad neizdotos izdarīt nodomāto. Lepnais plantators, nevērojot visus likteņa pārbaudījumus, vēl joprojām turējās savu slaveno senču ēnā, un, ja viņš to redzētu tagad mežā tik vēlā, gandrīz pusnakts stundā, ja viņš zinātu, ka viņa iet satikties ar cilvēku, ko viņš tik vēsi uzņēma savā namā, tamdēļ ka tas nepiederēja pie viņa izvēlētām aprindām, viņš būtu pārtraucis savu iekravāšanos un, paķēris bisi, steigtos pa meitas pēdām.

Meitenei tālu nebija jāiet, ne vairāk kā kādu pusjūdzi. Viņas ceļojums beidzās pie lielās magnolijas, kas valdonīgi pacēlās pār visu niežu. Piegājusi kokam, viņa apstājās un noņēma apmetni. Vairākas minūtes viņa stāvēja pilnīgi nekustīgi. No ātrā gājiena pa mežu nakts tumsā viņai bija aizrāvusies elpa un strauji sākusi pukstēt sirds. Bet viņa negaidīja, līdz tā nomierinās. Piegājusi kokam, viņa pacēlās uz pirkstgaliem, izstiepa roku un iebāza to iedobumā. Tukšs! Tas tomēr viņu nesarūgtināja; taisni otrādi, viņa priecīgi pie sevis čukstēja: „Viņš tb paņēmis!" Bet pēc brīža viņa neizpratnē piebilda: „Bet kamdēļ viņš nav atstājis atbildi? Vai tiešām nav atstājis? Nē… jāpaskatās vēl." Viņa atkal izstiepa roku un līdz pat locītavai iebāza dobumā. Pēc brīža neapmierināti, gandrīz dusmīgi, iesaukdamās viņa izvilka roku.

„Viņš varēja man paziņot, vai nāks vai nē… tikai vienu vārdu, lai es viņu pagaidītu. Viņš varēja atnākt pirmais. Noteiktā stunda jau pagājusi."

Par to tomēr viņa nebija pārliecināti— Viņa tikai tā domāja. Varbūt viņa maldās un velti viņu apvaino. Viņa izņēma pulksteni un mēness gaismā paskatījās.

„Pagājušas jau desmit liekas minūtes, bet viņa še nav. Un nekādas atbildes 11/ manu vēstuli! Bet viņam to vajadzēja saņemt… Džūlija nevarēja to nenolikt dullumā! Kas varēja vēstuli izņemt? Ak, cik tas cietsirdīgi! Viņš neatnāca… Es eju 11/. mājām."

Viņa ietina galvu apmetnī un gatavojās aiziet, bet pēkšņi apstājās un sāka Mnusīties. Nē, nekā… nekādu soļu… nekā, izņemot cikādu čivināšanu un pūces kliedzienus. Viņa gāja projām, bet nebija vēl izgājusi no koka zaru ēnas, kad atkal apstājās. Viņa izdzirda lūstam zarus un lapu čaboņu… Kādi smagi soļi… vīrieša Mīļi, un iztālēm viņa ieraudzīja neskaidru cilvēka siluetu, kas devās šurp.

„Droši vien, viņu kaut kas aizturējis… nopietna lieta," viņa nodomāja. Cilvēka stāvam tuvojoties, viņas bēdas un dusmas arvien vairāk un vairāk pārgāja. Bet kā sieviete viņa nolēma savu prieku tūlīt neizrādīt, bet likt viņam sajust, kn viņa piekāpjas un viņam piedod.

„Beidzot taču jūs ierodaties!" viņa iesaucās. „Tiešām apbrīnojami, ka jūs parādāt tādu laipnību. Varbūt pēc vecā sakāmvārda „Labāk vēlu kā nekad!". Pēc Jiisii domām tas pilnīgi piemērots kā laikam, tā tai, kas jūs gaida? Vai jūs nekļūdāties? Vismaz attieksmē pret mani jūs kļūdījāties. Es esmu še jau sen un ilgāk negribu palikt. 1.abunukti, ser! Labunakti!"

Un vēlēdamās savu iemīļoto vairāk ietekmēt, viņa vēl ciešāk ietinās apmetnī un gatavojās aiziet. Nācējs to uzskatīja par viņas nopietnu nolūku un paātrināja soļus, pūlēdamies krustot viņas ceļu. Nevērojot tumsu, viņa skaidri redzēja, ka tā rokas lūdzot izstiepjas pret viņu… Viņa sāka iet lēnāk, gribēdama visu piedot un piekļauties pie viņa krūtīm.

„Cik cietsirdīgi mani tā mocīt! Čarlz! Čarlz! Kamdēļ?"

Viņa vēl nebija paspējusi to pateikt, kad viņas seju klāja daudz tumšāka ēna, kā tā, kas kādreiz aizsedz sauli. Tikai 'tagad, izejpt no magnolijas ēnas, viņa mēnessgaismā pazina to, kas stāvēja viņas priekšā. Tas nebija tas, ko viņa gaidīja.

, Jūs maldāties, miss Armstrong! Mani nesauc Čarlzs, bet Ričards. Es esmu Ričards Derks."

Čarlza Klensija vietā Ričards Derksl

Viņa nezaudēja samaņu, pat nesagrīļojās. Viņa nebija tā sieviete, kas zaudē apziņu un pašsavaldību.

Ne izsaucienā, ne kādā citā veidā neizpaudās pat visniecīgākais satraukums.

„Jā, ser!" viņa tam vienkārši teica, , ja jūs esat Ričards Derks, kas tad par to? Jūsu klātbūtnei nav nekāda sakara ar mani, un jums nav nekādu tiesību mani aizturēt. Els vēlos būt viena — un lūdzu jūs mani atstāt vienu."

Viņas aukstais tonis to iznīcināja. Viņš cerēja, ka viņa, pēkšņās ierašanās pārsteigta, un tamdēļ, ka viņš to ieraudzījis tādā tērpā, nobaidīsies un apmulsīs. Viņas balss noskaņā sadzirdamās dusmas un neapmierinājums piespieda Derku nolaist roku un atkāpties.

„Piedodiet, miss Armstrong, ja es jūs traucēju," viņš teica. „Ticiet man, tas notika pilnīgi nejauši. Es dzirdēju, ka jūs mūs atstājot… ka rīt no rīta jūs aizbraukšot., es devos pie jums, lai atvadītos. Ļoti žēl, ja man, nejauši atnākot šurp, mūsu satikšanās jums var likties tīša. Vēl vairāk es nožēloju, ja mana klātbūtne iztraucēju jūsu nolūkus… varbūt, satikšanos. Jūs kādu gaidījāt, vai nav taisnība?"

Sašutusi par tādu jautājumu, meitene brīdi klusēja, bet tad teica:

„Ja arī tas tā būtu, ser, tad kādas jums tiesības man to jautāt? Es jums teicu, ka gribu būt viena."

»O, ja jūs to tā gribat, tad man jāpadodas un jāatbrīvo jūs no manas, acīm redzot, netīkamās klātbūtnes. Es jau jums teicu, ka gāju uz jūsu tēva māju, lai atvadītos no jūsu ģimenes. Tātad jūs tūlīt vēl uz māju neiesit? Varbūt jums būtu kāds uzdevums, es to varētu paveikt, ja vēlaties."

Šajos vārdos skanēja neapšaubāma ironija, bet Helēna to neievēroja. Viņa domāja par to, kas varēja aizkavēt Čarlzu Klensiju un vai šis iemesls pietiekami attaisnojams. Viņa vēl arvien cerēja, ka viņš atnāks, un vairākas reizes paslepšus ieskatījās mežā.

„Pāris vārdus par jūsu kļūdu, miss Armstrong," Derks teica, ievērojis viņas skatienu. „Man liekas, jūs mani noturējāt par kādu Čarlzu. Es šai apvidū neviena nepazīstu, ko sauc par Čarlzu, izņemot… izņemot Čarlzu Klensiju. Ja jūs gaidāt viņu, tad es jūs varu atbrīvot no nepieciešamības ilgāk gaidīt… Viņš droši neatnāks."

„Kamdēļ jūs tā domājat, mister Derk? Ko jūs ar to gribat teikt?"

„Es gribu teikt, ka zinu to," viņš nevērīgi atbildēja.

„Kā tā?"

„Es Čarlzu Klensiju šorīt sastapu, un viņš teica, ka gatavojas aizceļot. Patiesībā viņš bija jau sagatavojies; kā man likās, kāda mīlas dēka… Maziņa intriga ar skaistu kreolieti, kas dzīvo kaut kur Nečezas apkārtnē. Starp citu viņš man parādīja jūsu ģīmetni, ko jūs, kā viņš saka, esot viņam aizsūtījusi. Jūs esat apbrīnojami līdzīga. Mēs tālab vēl gandrīz sastrīdējāmies. Viņam bija vēl otra fotogrāfija… viņa chere amie kreolietes… Viņš apgalvoja, ka viņa skaistāka par jums. Es to neatzinu un teicu, ka viņš maldās. Un es katrā laikā ar viņu atkal strīdēšos, ja viņš teiks, ka jūs neesat skaistākā sieviete Misisipi štatā."

Meitenessirds draudēja pārplīst. Viņa Klensijam bija atdevusi savu dvēseli… rakstījusi viņam par to, atzinusies viņam, bet viņš bija tā viņu apkaunojis un izsmējis! Apmainījis viņu, lepna plantatora meitu, pret kādu kreolieti! „Ak, Dievs!" viņa iesaucās. Tas nebija lūgums Visaugstākajam, bet dusmas un sašutums.

Derks nodomāja, ka pienācis vislabvēlīgākais bridis un nometās viņas priekšā ceļos.

„Helēna Armstrong!" viņš iesaucās. „Kā jūs varat mīlēt cilvēku, kas pārjums smejas? Turpretim es… es jūs mīlu kaisli… neprātīgi… vairāk kā savu dzīvību. Tagad vēl nav par vēlu ņemt atpakaļ noraidošo atbildi, ko jūs man devāt… Nekādu pārmaiņu nebūs… Jūs uz Teksasu nebrauksiet Jūsu tēva. māja, tāpat kā agrāk, piederēs jums un jūsu tēvam. Sakiet, ka jūs gribat kļūt mana sieva, un viss būs pa vecam."

Viņa pacietīgi noklausījās Derka monologu līdz beigām. Viņu pārsteidza tā šķietamā sirsnība, kaut gan viņa nevarētu pateikt kamdēļ, jo, patiesību sakot, viņa par to nemaz nedomāja… Viņas vilcināšanās bija vienkārši automātiska un ilga Ilkni vienu minūti, bet tad viņas dvēselē atkal pacēlās greizsirdības mokas… Dika Drrka vārdi nebija viņai dziedīgs balzams, tie tikai pavairoja viņas sāpes. Uz viņa Nicinājumu viņa atbildēja ar to pašu vārdu, atkārtodama to trīs reizes, un tad, pat nepaskatījusies viņā, tā ciešāk ietinās apmetnī un ātri aizgāja.

Pazemots nomākts un izmisuma pilns viņš neuzdrošinājās tai sekot un l>.ilika pie magnolijas, kuras dobumā visās noskaņās atbalsojās viņas beidzamais vārds „Nekad… nekad… nekad!"

VII

Zilais Itils uzmanīgi, zagšus, atskatīdamies atpakaļ iegāja nēģeru kvartālā. Suni viņš turpināja nest padusē, baidīdamies, ka tas par agru var kādam atklāt viņa pārnākšanu. Apstākļi bija viņam labvēlīgi un viņš, neviena nesastapis, sasniedza savas ģimenes mītni. Tur bija viņa sieva Feba un daži kaili nēģerēni, kas, kad viņš bija apsēdies, viens par otru steidzās uzrāpties uz viņa ceļiem. Febu pārsteidza tik ātra un negaidīta vīra pārnākšana ar tukšu medību somu un suni padusē.

„Kas ar tevi, Bil? Kā tu tik ātri mājās? Ne oposuma, nekā. Un suni tik jocīgi atnesi… Tikai stundu atpakaļ izgāji no mājas un jau atgriezies tukšām "takām… Pasaki, kas ar tevi noticis?"

„Ak, Feba! Kas par to, ka es ātri pārnācu… Tu esi savāda! Vai tu domā, naktī gaišs!.. Kā iesi, tā tūlīt oposumu atradīsi."

„Klausies, Bil!" sieva viņam atbildēja, uzlikdama roku uz viņa pleca un cieši ieskatīdamās viņa sejā. „Tu nerunā kā nākas un saki man nepatiesību."

Zem Febas neatlaidīgajiem skatieniem Zilais Bils jutās kā noziedznieks, bet tomēr turpināja klusēt.

„Tev ir kāds noslēpums, Bil!" viņa sieva turpināja. „Noslēpums, jā! No tavām acīm redzu!.. Tu nekad tā neskaties, tu esi uztraukts. Tā tu skatījies, kad mani piekrāpi… kad skrēji pakaļ tumšajai Betei!"

„Ak, ko tu runā, Feba! Te nav nekādas tumšās Betes… Dieva vārds, nav."

„Bet kas tad saka, ka ir. Nē, Bil, es zinu, ka tas tagad pārgājis… Es tikai teicu, ka tu biji tāds, kad Bete tevi aiz deguna vazāja. Es teicu, ka tu esi uztraukts… Ar tevi kaut kas noticis. Labāk izstāsti visu."

Visa šī monologa laikā Feba nenovērsa savu neatlaidīgo skatienu no sava vīra sejas. Bet Zilais Bils — īsts afrikānis — bija mierīgs kā sfinksa un varonīgi izturēja savas sievas inkvizitorisko skatienu. Tikai pēc vakariņām, kad viņš bija labi paēdis, viņa sirds kļuva mīkstāka, reizē ar to atraisījās arī mēle, un, iedams gulēt, viņš izstāstīja visu, ko bija piedzīvojis, un tad izņēma no kabatas vēstuli un nodeva to sievai apskatīt

Kādreiz jaunībā Feba bija bijusi baltās kundzes istabene un dzīvojusi Vecvirdžīnijā. Tad viņu pārdeva uz rietumiem, un viņa nonāca pie Efraima Derka, kas viņu pazemināja par vienkāršu sētas verdzeni. Viņas pirmais īpašnieks bija iemācījis to lasīt, un viņas atmiņā vēl līdz šim t)ija uzglabājušās šīs mācības pēdas, un viņa varēja izlasīt atrasto vēstuli. Paņēmusi aploksni, viņa vispirms ieinteresējās par ģīmetni, vairākas minūtes to uzmanīgi aplūkoja un beidzot teica:

„Ak, kāda skaista jauna lēdija!"

„Tu runā taisnību, Feba! Tāda skaista un laba. Man tik žēl, ka viņa šo vietu atstāj. Daudz melno nožēlos savas mīļās, jaunās lēdijas aizbraukšanu, liet massa Čarlzs Klensijs! Bet, ko es runāju! Es pavisam — viņu tagad nekas neuztrauc… Droši vien, nomiris! Tad lēdija viņu žēlos… viņa dēļ acis izraudās."

„Bet vai tu domā, ka starp viņiem kaut kas bijis?"

„Domā! Es pats redzēju, Feba! Kad es biju mežā medībās, es redzēju, es redzēju, ka viņi pastaigājās. Daudzas reizes redzēju. Jaunas baltās lēdijas tāpat vien nesatiekas ar džentlmeņiem, ja viņi viens otm nemīl… Bez tam Džūlija to pateikusi Džupam, bet Džups šo noslēpumu atklāja man. Tas sācies jau sen, vēl pirms tam, kad massa Čarlzs brauca uzTeksasu. Bet lielais pulkvedis Armstrongs par to nekā nezina. Mani svētie! Ja viņš to uzzinātu, viņš Čarlzu Klensiju nošautu… Bet lūk, nabags nomira arī tāpat. Bet ja nu nē? Nu, Feba, izlasi vēstuli un saki, ko lēdija raksta… ja tikai tas ir viņas rakstīts. Varbūt mēs kaut ko uzzināsim."

Feba izņēma vēstuli no aploksnes un pamazām, ilggadīgas prakses trūkuma dēļ, ļoti lēni izlasīja to no sākuma līdz beigām. Izlasījuši vēstuli, viņi kādu laiku klusēja un pārdomāja visu, ko bija uzzinājuši. Bils sāka runāt pirmais.

„Daudz no tā, kas tur rakstīts, es zināju jau agrāk bet ir arī kas jauns. Bet vienalga, vecs vai jauns, mēs nedrīkstam neviena vārda runāt par to, ko jaunā lēdija rakstījusi. Nē, Feba, neviena vārda! Vēstule jānoslēpj, un neviens nedrīkst zināt, ka tā pie mums. Un neviens nedrīkst zināt, ka nēģeris to atradis. Ja to uzzinās, tad nav nemaz jāsaka, kas ar mani notiks. Zilais Bils nogaršos pletni… vai vēl kiut ko labāku. Apsoli, Feba, ka tu nevienam ne vārda… Tā ir nopietna, bīstama lieta."

Un pirms aizmigt, viņi abi viens otram solījās, ka būs mēmi kā zivis.

Helēna visu nakti pavadīja bez miega. Viņai neļāva gulēt netīkamas naida jūtas pret Čarlzu Klensiju. Negulēja arī otra sieviete, kis atradās savā istabā kādu jūdzi tālu no viņas. Šīs sievietes jūtas nebija naida, bet nemiera pilnas. Tā bija Klensija māte, kis, kā mēs jau teicām, tikai nesen kļuva atraitne un vēl līdz šim laikam nēsāja sēras.

Viņas nelaiķa vīrs bija cēlies labā īm ģimenē, atstājis Īriju un apmeties Tenesi štata galvenajā pilsētā Našvilā, kur toreiz apmetās daudzas īru ģimenes. Tur viņi bija apprecējušies. Viņa pati bija dzimusi Tenesi pilsētā un cēlusies no seniem Veckarolīnas kolonistiem. Amerikā, tāpat kā visur citur, īri reti kid kļūst bagāti, it sevišķi īru džentlmeņi. Ieguvuši bagātību, viņi ļauj pilnu vaļu savai viesmīlībai, kas līdzinās izšķērdībai, un tas beigu beigās viņus pilnīgi izputina. Tāds bija arī kipteinis Džeks Klensijs, kas izšķieda nevien savu personīgi iegūto bagātību, bet arī to, kas piedereja viņa sievai. Šīs dzīves rezultātā viņi pārcēlās uz Misisipi, kur dzīve daudz lētāka, un kur viņš cerēja saglābt sava īpašuma atliekas. Bet šīs cerības neattaisnojās, un viņš nolēma pārbraukt uz ziemeļaustrumu

Teksasu, kurp devās viņa dēls, lai ievāktu izziņu. Dēls atveda labvēlīgas ziņas, bet tēvu dzīvu vairs nesastapa.

Vīra zaudējums nabaga sievieti noveda gandrīz kapā un pilnīgi sabojāja viņas veselību. Ar pilnu pārliecību varēja teikt, ka otru līdzīgu zaudējumu viņa vairs nepārdzīvos. Liktenīgās dienas vakarā viņa sēdēja savā istabā, ko apgaismoja sveces nespodrā gaisma. Viņu nomāca drūmas nojautas, un viņa bieži klausījās, vai neatskanēs viņas dēla soļi. Dodoties medībās, viņš arī agrāk nokavējās, un viņa to saprata, jo pazina dēla lielo medību kaisli. Tomēr šoreiz viņš kavējās ilgāk kā parasts. Ilija jau nakts, kad brieži parasti iet gulēt, un ar lāpām viņš nekad nemedīja. Tikai viens viņu varēja aizturēt… Viņa jau sen bija ievērojusi viņa domīgo izskatu un dzirdējusi viņa nopūtas, kas nāca it kā no pašiem sirds dziļumiem. Baumas, kas klīda apkārt un ko viņai atstāstīja kalpone, ļāva viņai uzzināt, kas ieguvusi viņas dēla mīlu. Mistris Klensija par to nemaz nebija sarūgtināta. Labākas vedeklas kā Helēna Armstronga viņa nezināja visā apkārtnē. Viņai bija svarīgs ne viņas skaistums, ne sociālais stāvoklis, bet meitenes krietnais raksturs, par ko viņa tik daudz bija dzirdējusi. Viņa atcerējās savu jaunību un slepenās satikšanās ar sava dēla tēvu un nevarēja dusmoties par dēlu, ja tikai tas bija viņa ilgās prombūtnes Iemesls.

Kad pulkstenis nosita pusnakti, bet viņa arvien vēl nebija, tosāka pārņemt nopietnas bažas. Jauna meitene nevarēja un nedrīkstēja tik vēlā stundā nebūt mājās. Tas nevarēja būt arī tamdēļ, ka Armstrongi, kā to zināja visi kaimiņi, rīt no rīta brauca projām. Plantācijas iemītnieki jau sen bija devušies pie miera, un satikšanās nevarēja būt dēla prombūtnes iemesls.

Kaut kam citam vajadzēja viņu aizturēt. Bet kam? Ieliku pa laikam viņa pietrūkās kājās, izgāja ārā, ilgi raudzījās uz ceļu, kas gāja gar kotedžas vārtiem, ■■ii klausījās, vai neatskanēs soļu troksnis. Vakaros bija pavisam tumšs, bet tagad mēness mirdzēja visā savā krāšņumā, bet, nevērojot to, uz ceļa neviens un nekas nebija saskatāms.

Pulkstenis jau viens naktī, bet klusums tāds pat. Mātes sirds sažņaudzās, un viņa lielā nemierā sāka staigāt un klausīties mazākā troksnī, kas no meža viņu sasniedza.

Pulkstenis divi, bet dēla soļi vēl arvien nav dzirdami!

„Kur mans Čarlzs? Kas varēja viņu aizturēt?"

Gandrīz tie paši vārdi, ko vairākas stundas atpakaļ teica Helēna Armstronga, bet tikai citā vietā… vārdi, ko izsauca dažādas jūtas, bet vienlīdz tīras un pašaizliedzīgas. Iemīļotā uzskatīja sevi par apsmietu un aizmirstu; māti nomāca nojauta, ki viņai vairs nav dēla.

Pagāja vēl stunda, un gandrīz pirms ausmas mistris Klensija ieraudzīja suni, kas ieskrēja pa vārtiem ar norautu saites galu ap kaklu un pazina sava dēla Iemīļoto medību suni. Dubļu un asins notašķītā suņa ierašanās viņai pateica drausmo patiesību. Garās bezmiega nakts nogurdināta uii gaidu nomocīta, viņa nespēja izturēt šo liktenīgo .sitienu. Kā nopļauta viņa nokrita zemē. Tur viņu ieraudzīja viņas vienīgā verdzene, kas viņu pacēla un ienesa mājā.

VIII

Pulkstenis desmit no rīta. Pie Klensija atraitnes kotedžas salasījies vesels bars ļaužu. Visi tie ir viņas tuvākie kaimiņi; arī tie, kis dzīvoja attālāk pamazām no visām pusēm ieradās. Pēc katrām pāris minūtēm ieradās divi trīs jātnieki. Pār pleciem viņiem karabīnes, pulveru ragi un patronu somas. Tāpat apbruņoti arī visi kājnieki pie kotedžas. Šī apbruņojuma iemesls visiem saprotams. Dažas stundas atpakaļ māte nosūtīja ziņu uz visām plantācijām, ka viņas dēls no mājas pazudis un, spriežot pēc dažiem apstākļiem, jādomā, ka.ar viņu notikusi kāda nelaime.

Dienvidrietumu štatu iedzīvotāji uzskata par savu pienākumu visos līdzīgos gadījumos nepalikt vienaldzīgiem. Kā bagātākie, tā arī nabadzīgākie steidzas piedalīties taisnīgajā meža tiesā, kas tajos laikos ne vienmēr saskanēja ar valsts likumiem. Lūk kamdēļ mistris kiimiņi, tuvākie un tālākie, aicinātie un neaicinātie, tagad visi salasījās pie kotedžas. Starp viņiem atradās arī Efraims Derks un viņa dēls Ričards.

Klensija māte sīki izstāstīja pagājušās nakts notikumus, kā suns atgriezies mājās ievainots un slapjš un kā savu vārdu apstiprinājumu visiem viņu ari parādīja. Pakausī ievainotā suņa izskats un reizē ar to viņa saimnieka pazušana palielināja aizdomas, ka ar pēdējo kiut kas noticis. Bet kis? Un kinidēļ suns ievainots. Pats par se"'i saprotams, ka uz šiem jautājumiem neviens nevarēja atbildēt. Bez tam savādi likās tas, ka suns bija atgriezies tik vēlā stundā. Klensijs bija aizgājis no mājas dienas vidū un nevarēja būt aizgājis tik tālu, ka sunim būtu jāskrien visu nakti līdz mājai. Vai viņš pats nevarēja to ievainot. Atbilde bija noraidoša. Piedzīvojuši mednieki, kas atradās pūlī, apskitīja suņa ievainojumu un nešaubīdamies paziņoja, ka ievainojums cēlies no „divstobru bises, bet nevis no karabīnes". Bet visiem bija zināms, ki Čarlzs, izņemot ka rabīni, nekid nekādu citu ieroci sev līdz nenēsāja, tātad suni nebija ievainojis viņš. Pēc īsas apspriedes nolēma doties meklēt pazudušo. Mātes klātbūtnē neviens neteica „mirušā līķi", kiut gan visi bija pārliecināti, ka neki cita viņi neatradīs. Bet māte slepeni nojauta patiesību, un, kad mednieki, pirms doties ceļā, viņu mierināja un teica, ka viss beigsies labi, viņas sirds teica, ka viņa nekad vairs savu dēlu neredzēs.

Izgājuši no mājas, jātnieki sadalījās divās grupās un devās dažādos virzienos. Vienai grupai, lielākai, pievienojās Klensija suns. Viņu paņēma līdzi vecais mednieks Vudlejs, cerēdams, ki viņš palīdzēs atrast sava saimnieki pēdas. Suns šīs cerības attaisnoja; viņi nepaspēja vēl iejāt mežā, kid tas metās uz priekšu tik ātri, ka viņi tikli gandrīz auļojot varēja sunim sekot. Tā viņš pa mežu noskrēja kādas divas jūdzes un, beidzot, skiļi riedams, apstājās pie ciedru purva. Mednieki nokāpa no zirgiem, lai šo vietu apskatītu, un cerēja tur atrast Čarlzu Klensiju, bet viņi tā tur neatrada ne miruša, ne dzīva, bet gan tikai nesen saplūktu parazītaugu kaudzi, kas, nezin kālab, bija izsvaidīta uz visām pusēm. Uzmanīgi apskatījuši zemi, viņi ieraudzīja tumšas, gandrīz melnas sabiezējušas asinis, tad zem zāļu kiudzes ieraudzīja bises stobru, ko daudzi atzina par Klensija karabīni. Blakim bisei atradās cepure, bet zem tās asins… Acīm redzot, te kāds bija

Ievainots… varbūt nogalināts… Bet kur tad Čarlzs Klensijs? Bise un ari cepure MJa viņa, tātad asinis arī. Bet kur tad viņa līķis? mednieki neizpratnē viens otram vaicāja. Starp viņiem bija tikai viens cilvēks, kas varētu visu izskaidrot., un šis cilvēks bija Ričards Derks.

Vai nav savādi, ka viņš atradās starp medniekiem un piedalījās meklēšanā l'iil cītīgāk kā citi? Lieta tā, ka viņš bija aizmirsis suni un nedomāja, ka dzīvnieka Instinkts viņus tik ātri atvedīs tai vietā, kur viņš bija izšāvis uz Klensiju liktenīgo tāvienu. Kad visi salasījās ap šo vietu, viņš gribēja aiziet, bet palika, jo aizejot baidījās vērst uz sevi uzmanību. Kā man jābaidās? — viņš domāja. — Nu, viņi atradīs mirušā Klensija… līķi… cauršautām krūtīm. Bet vai viņi varēs pateikt, kas fitvis? Izņemot kokus, neviena liecinieki) nav, bet šis muļķa suns… Nē, viņš nav muļķis… visu laiku stāv un gaudo. Bet kas par to? Būtu viņš pratis nevien gaudot, bet runāt, tad viņam būtu jābaidās. Tā prātodams, viņš sevi zināmā mērā nomierināja un piegāja vietai, kur nesen bija izlējis asinis… bāls un trīcot… Un nav brīnums! Viņam vajadzēja nostāties ar seju pret cilvēku, ko viņš bija nogalinājis… pret viņa līķi.

Bet kas tas. Nogalinātā cilvēka tur nebija! Tikai bise, cepure un daži asinspilleui! Vai Derkam vajadzēja priecāties? Spriežot pēc viņa izskata, nē! Pirms tam viņš tikai mazliet drebēja un bija bāls, bet tagad arī viņa lūpas nobāla, acis iekrita, lobi klabēja, un visu viņa ķermeni kratīja kā drudža lēkme. Tā bija viņa laime, Mi viņš stāvēja zem cipresēm, kur tumsa neļāva saskatīt, kas ar viņu notiek. Bet, Jn tas palik:) visu klātesošo neievērots, tad Klensija suņa instinktam tas garām nepaslīdēja. Tiklīdz viņš to ievēroja, tā, skaļi, griezīgi kaukdams, metās viņam virsū, un, ja Vudlejs nebūtu laikā to aizturējis, viņš būtu ieķēries Ričarda l)erka kaklā.

Mednieki bija pārsteigti, un viņu skatieni neizpratnē pievērsās Ričardam Derkam. Tāda suņa antipātija pret Derku viņiem likās savāda! Vajadzēja suni tikai mazliet atlaist, un viņš mēģināja atkal tam uzbrukt Derks juta, ka visi uz viņu skatās un domā par viņu. Kaut gan, pateicoties krēslai, kādā viņš atradās, neviens neredzēja ne viņa nobālušās lūpas, ne to stāvokli, kādā viņš atradās, lomēr trīs cilvēki, kas stāvēja viņam blakām, nevarēja nedzirdēt, kā klabēja viņa zobi. Viņu pārņēma šausmas, ko izsauca trīs iemesli: vispirms viņu pārsteidza tas, ka līķis bija pazudis, tad viņu pārņēma māņticīgas bailes un, beidzot, kāda pavisam savāda varbūtība. Tomēr viņam nebija laika šo apstākli pārbaudīt, jo viņam negaidot uzbruki) suns, draudot izsaukt jaunas briesmas. Viņš saprata ka, viņam tā vai citādi jāizskaidro suņa rīcība, un tamdēļ ar piespiestiem smiekliem un liekulīgu nevērību viņš teica:

„Tas nav pirmais gadījums, kad Klensija suns man uzbrūk! Viņš man nevar piedot, ka es viņu kādreiz sodīju tamdēļ, ka viņš nelika mierā kādu mūsu suni. Es sen šo maitu būtu nošāvis, bet taupīju tikai tālab, ka viņas saimnieks bija mans draugs."

Šis paskaidrojums bija ļoti veikls, un nekā neticama tur nebija, tomēr daudzus medniekus tas neapmierināja, un tam noticēja tikai daži lētticīgākie. Pomēr, negribēdami kavēt laiku, viņi nolēma meklējumus turpināt Viens paņēma cepuri, otrs bisi, un tiid visi izklīda dažādos virzienos. Ilgi viņi klīda pa mežu, rūpīgi pētīdami zemi, salasīdamies ap cipresēm un uzmanīgi vērodami to ēnaino lapotni. Veselu jūdzi, gandrīz ceturtdaļu no visa meža, viņi apskatīja un neaizmirsa pat purvu, kur bija tik daudz ērtu vietu, lai apslēptu nozieguma pēdas. liet visi meklējumi bija velti. Viņi neatrada tā ne dzīva, ne miruša… Nekādu pazudušā cilvēka pēdu… Nekā, izņemot cepuri un bisi. Vīlušies, noguruši un izsalkuši viņi atkal atgriezās liktenīgajā vietā un pēc īsas apspriedes nolēma atlikt meklējumus līdz rītam un izklīst.

IX

Bet visi dalībnieki neizklīda, divi palika turpat. Jau kādu laiku pirms tam, kad visi aizgāja, viņi uzmanīgi bija nogājuši savrup un aizveduši tur arī savus zirgus. Vecākais no viņiem, Vudlejs, aizveda sev līdzi arī Klensija suni. Jaunākais, Ileivuds, tāds pat mednieks kā viņš, tam sekoja. Aizgājis diezgan lielu gabalu, Vudlejs kādu brīdi apstājās. Mežā iestājās klusums, un viņš saprata, ka tie palikuši vieni. Piesējuši zirgus pie kokiem, bet suni pie viena zirga, mednieki atgriezās tajā vietā, kur atrada cepuri un bisi. Apmēram divdesmit soļu atstatumā Vudlejs apstājās pie kādas cipreses un parādīja savam biedram mizā nelielu apaļu caurumu ar viegli izliektām malām. Acīm redzot, šis caurums bija radies nesen. Bez tam caurums bija nokrāsojies sarkanā krāsā. Mednieks domāja, ka pagājušas divdesmit četras stundas, kopš radies šis caurums.

„Ko tu domā par to, Ned?" Vudlejs jautāja.

Pēc dabas klusais Ileivuds neatbildēja, tikai vēroja viņam parādīto caurumu.

„Tur ir iegājusi svina lode," viņa biedrs turpināja. „Spriežot pēc cauruma lieluma un formas, jādomā, ka tā nākusi no lielas bises. Bet, spriežot pēc sarkaniem plankumiem sānos, šī tablete bijusi asiņaina."

„Jā, tas līdzinās asinīm."

„Tās ir asinis… īstas asinis… Čarlza Klensija asinis. 1.ode, kas atrodas kokā, vispirms gājusi caur viņa ķermeni. Ar to viņš arī nogalināts, un lode, acīm redzot, nav dziļi ieurbusies kokā, kaut gan tas mīksts."

Izņēmis nazi, vecais mednieks mēģināja caurumu izpētīt.

„Tā tas ir! Ne dziļāk kā divi trīs centimetri… es jau to sataustu."

„Bet ja mēs to izgrieztu, Sim?"

„Tieši to es gribu darīt, bet tik«i uzmanīgi… Uzmanīgi jāizgriež koks ap to."

Viņš iecirta nazi koki un iegrieza mizu visapkārt lodes caurumam, bet pēc tam, pūlēdamies neskart asiņainās pēdas, izgrieza koka gabalu, kis līdzinājās bumbierim. Turēdams to uz delnas, viņš teica:

„Ned, šai koka gabalā atrodas lode, kis nekad nav bijusi karabīnē… Tas būs kīdu unci smags metāla gabals… Tāds var būt tikli divstobrenē."

„Tev taisnība," Ileivudsviņam atbildēja.

„Ļoti labi! Bet kis staigā pa mežiem ar tādu bisi? Kas, Ned Heivud?"

„Es zinu tikai vienu cilvēku."

„Nosauc viņu! Nosauc man šo nelieti!"

„Diks Derks."

„Tieši par šo nelieti es domāju, un domāju visu dienu. Man ir arī cita puzīme… Citi to neievēroja. Arī es pagāju tai garām, it kā nebūtu to ieraudzījis… I s negribēju, lai Diks Derks būtu tur, kid es to apskatīšu. Lūk kālab es aizgāju Iii… lai neviens to nemanītu. Man tas izdevās, viņi neievēroja."

„Vēl kāda pazīme? Kāda, Sim?"

„Pēdas dubļos, pašā purvmalā. Tai vietā, kur izlietas nabaga asinis, šo pēdu daudz, bet tad tās aiziet sānis. Ks tikai mazliet uzmetu tām skatienu, bet tūlīt Ievēroju, ka tās vīrieša kāju pēdas. Ar savu dzīvību atbildu, ka tās ir to zābaku pēdas, ko es redzēju Dika Derka kājās. Bet tagad pārāk tumšs, lai šīs pēdas varētu l/mantot… Mēs atgriezīsimies rīt labi agri, pirms vēl neviens te nebūs staigājis. Ind mēs tās labi izpētīsim… Ja izrādīsies, ki tās nav Dika Derka pēdas, tad vari teikt, ka Sims Vudlejs resngalvains murkšķis un vairāk nekas."

„Ja mums būtu kaut viens no viņa zābakiem, mēs to varētu salīdzināt ar pēdām."

„Ja būtu! Nekāda "ja būtu" nedrīkst būt! Mums tas „būs"… pat abi… apsolu, ka būs."

„Kā?"

„Atļauj man to. Ks jau izdomāju plānu, kā iegūt šī nelieša apavus vai vispār kaut ko, kas viņam pieder un kas var šo tumšo lietu noskaidrot. Iesim, Ned! Iesim pie nabaga atraitnes… Paskatīsimies, vai mēs nevaram nabaga lēdijai pateikt kādus mierinājuma vārdus. Šī lieta viņu novedīs kapā. Viņai jau tā nav sevišķi Mlpra veselība, bet pēc vīni nāves viņa kļuvusi vēl vājāka. Tagad atkil dēls… ak! Iesim pie viņas, lai viņa zina, ka mēs neesam viņu aizmirsuši."

„Iesim, Vudlej!" jaunais mednieks savas godīgās sirds straujumā steidzīgi atbildēja.

Čarlza Klensija mātei tā bija briesmīga, moku pilna diena, ko viņa pavadīja, gaidot tos, kas bija aizgājuši meklēt viņas dēlu. Bet vēl briesmīgāka bija nakts, kad tie atgriezās: par pazudušo nebija nekādu ziņu, izņemot cepuri, bisi un asinis! Tagad viņas bēdas sasniedza augstāko pakāpi, un tās sirds draudēja salūzt. Labi vel, ka viņai bija draugi, kas viņu neatstāja šai briesmīgo pārbaudījumu brīdī. Zem Tālo Rietumu mežu iemītnieku drūmās ārējās čaulas slēpjas viņu žēlsirdīgas, līdzjūtīgās sirdis, un starp mistris Klensijas kiimiņiem tādu bija daudz. Kādi desmit cilvēki palika pa nakti pie viņas, gadījumā, ja viņu pakilpojumi būtu vajadzīgi. Nakts bija silta, pat smacīga. Daži sēdēja uz balkona un pīpēja, citi sarunājās, gulēdami zālē iepretim kotedžai, kur pie mistris Klensijas gultas uzturējās viņu sievas, māsas un meitas. Sarunas grozījās ap dienas notikumiem un noslēpumainību, k<s sedza slepkavību. Viņus sevišķi nodarbināja divi jautājumi: „Kas nogalināji« Klensiju?" un „Kāds bijis slepkavības iemesls?"

Kas attiecas uz pirmo, tad līdz tam brīdim, kad viņi devās meklēt, par Diku Derku neviens neiedomājās, bet tagad viņa vārds bija visu mutēs. Otram jautājumam „Kamdēļ Diks Derks nogalinājis Čarlzu Klensiju?" neviens nezināja atbildi. Neviens no viņiem nenojauta, ka abi jaunekļi bija sāncenši, un, kaut gan tas, ka Derks mīlēja pulkveža Armstronga meitu, nevienam nebija noslēpums (par to vainojams pats Derks), Klensijs savu mīlestību bija svēti glabājis sevi. Klensija atraitne, kas to zināja, neuzskatīja par vajadzīgu stāstīt to šiem līdzcietīgajiem cilvēkiem, kas atradās pie viņas. Viņa to uzskatīja kā ģimenes drāmu, kas pārāk svēta, lai runātu par to ar citiem, kaut arī līdzjūtīgiem cilvēkiem. Viņa gulēja gultā, asaras plūda pār viņas seju, smagās nopūtās cēlās krūtis, bet viņa nerunāja neviena vārda un klusēdama klausījās, ko ap viņu runāja. Viņas bēdas bija pārāk lielas, lai izplūstu vārdos. Viņas domas grozījās ap diviem cilvēkiem — viņas iedomās tēlojās divas sejas — nogalinātā un slepkavas — viņas dēla un Ričarda Derka sejas.

Viņas kaimiņi, kas par to nekā nezināja, tāpat domāja par Diku Derku. Kamdēļ, viņu ieraugot, suns izturējās tik izaicinoši? Kamdēļ no visa pūļa izvēlējās tieši viņu, kamdēļ tik neatlaidīgi un nikni viņam uzbruka? Viņus jau mežā nebija apmierinājis Derka paskaidrojums, bet tagad, kad viņi aukstasinīgi un mierīgi ar pīpi mutē par to pārrunāja, viņi izdzirda iečīkstamies kotedžas vārtus un ieraudzīja pa tiem ienākam divus cilvēkus. Tie bija visā apvidū labi pazīstamie Simeons Vudlejs un Kduards Meivuds. Viņu izskits liecināja, ka viņi atnesuši kādas svarīgas ziņas par atrisināmo jautājumu. Piegājis pie sveces, kas balkonā dega, Vudlejs izņēma no kabatas koki gabalu, kis atgādināja rupji veidotu bumbieri vai rāceni. Viņš pacēla to pie gaismas un teica:

„Biedri, nāciet šurp! Apskatiet, lūk šo!"

Visi pienāca.

„Vai nojums kādfi var pateikt, kas tas ir?" viņš jautāja.

„Koka gabals," k;"ds atbildēja.

„Uzmanīgi no cipi eses izgriezts," otrs piebilda.

„Pareizi," Vudlejs atzina. „Bet vai jūs redziet šo iedobumu? Katrs piena puika jums pateiks, ki tas cēlies no lodes… Viņš arī tūlīt ievēros, ka sarkanie plankumi ap iedobumu nav nekas cits kl asins traipi. Tā tad, draugi, šai koka gabalā atrodas lode, b< t mēs ar lleivudu to neņēmām ārā līdz zināmam laikam."

„Tagad būtu laik" to izdarīt," Ileivuds teica.

,Jā, laiks! Biedri, tūlīt redzēsim, kāda oliņa guļ šai ligzdiņā, ko es cipresē atradu."

Viņš paņēma nazi, pāršķēla koku un izņēma lodi.

,,1.ode!" visi vienā balsī iesaucās, bet daži piebilda: „No divstobrenes!"

Tad kids no klātesošajiem jautāja:

„Kas no kaimiņiem iet medībās ar tādu bisi?"

„Tādas bises ir daudziem, tikai neviens artām medībās neiet," otrs atbildēja.

„Jā, tikli viens cilvēks ņem to medībās līdzi," trešais turpināja.

„Nosauc viņu!" visi iesaucās.

„Diks Derks."

Šo liecību apstiprināja daudzi klātesošie, tad iestājās dziļš, draudīgs klusums. Šai laikī Vudlejs paņēma abus gabalus, salikt tos kopā, tā kā viņi bija bijuši agrāk un, pārsējis ar aukliņu, iebāza atpakaļ kibatā. To padarījis, viņš pamāja ar galvu vecākiem klātesošiem biedriem, aicinādams viņus sev līdzi, lai apspries-

Inu. Viņi sekoja tā aicinājumam, un aizgājuši nelielu gabaliņu no mājas, saspiedās tieši kopā un sāka apspriesties. Viņi runāja klusu, tikai laiku pa laikam varēja il/lrdēt cilvēki! vārdu, kas iedveš šausmas visiem noziedzniekiem. Pēc apspriedes llo grupas atdalījās četri cilvēki, acīm redzot, pārējo izvēlēti, un devās pie vārtiem, kur stāvēja viņu zirgi. Tos atraisījuši, viņi klusēdami uzlēca sedlos un aizjāja pa PPļii, viens otram teikdami: ,.1'ie šerifa!"

X

Tajā laikā, kad meklēja nogalinātā līķi un aizdomās turētajam draudēja cietums, visa notikuma nevainīgais cēlonis atradās jau tālu. Kuģis, ar ko brauca pulkvedis Armstrongs un viņa ģimene, atstāja ostu noteiktā laikā un, Izbraucis caur „Ūdens valdnieku", iegriezās Luiziānas Sarkanā upē un atradās jau kādas piecdesmit jūdzes no šīs okera krāsas upes grīvas. Kuģi sauca „Nečezas skaistule" — savāda sagadīšanās, jo ar šo nosaukumu bija pazīstama Helēna Armstronga tā apvidus jaunatnē, kur viņa līdz šim bija dzīvojusi. Patiesībā kuģis tik skaļa nosaukuma nemaz nepelnīja. Tas bija kāds no tiem nelielajiem tvaikoņiem, kādu daudz sastopami Misisipi upē, bet vēl vairāk tās seklajās pietekās. No tā tomēr nevar secināt, ka Sarkanā upe būtu šaura un Nekla. Taisni otrādi, tā bija plata un dziļa upe, kur brīvi varēja braukt vislielākie kuģi. Bet taupība spieda pulkvedi Armstrongu izvēlēties savam ceļojumam trešās klases kuģi. Viņš cerēja nesastapt savu aprindu cilvēkus un izvairīties no viņu līdzjūtības. Viņa cerības neattaisnojās, un viņš un viņa vecākā meita bija sarūgtināti. Bet jaunākā bija ļoti priecīga, kad uz kuģa izrādījās cilvēks, ko viņa jau agrāk bija sastapusi. Un nevien sastapusi, bet pat dejojusi un nevien dejojusi, bet par viņu pat jūsmojusi. Jauno patīkamo cilvēku sauca Luiss Diprē. Viņš bija Luiziānā dzimis kreols, bet bez afrikāņu asins maisījuma — kreols pur sang. Ja viņš nebūtu īsts kreols, Džesija Armstronga nebūtu ar viņu dejojusi Nečezas ballē, un viņas tēvs, nevērojot savu bankrotu, neatļautu viņai ar to uz kuģa sarunāties. Luisam Diprē piederēja viena no bagātākajām plantācijām Sarkanās upes krastos. Jau Nečezas ballē viņš bija čukstējis Džesijas ausī jaukus vārdus, piedāvādams viņai nevien savu zemi, mājas un vergus, bet arī savu sirdi un roku. Sastapis viņu tagad uz kuģa, viņš atkirtoja to pašu, un, „Nečezas skiistule" vēl nebija aizbraukusi piecdesmit jūdzes no Sarkinās upes grīvas, kad Luiss Diprē un Džesija Armstronga bija viens otram atklājuši savu mīlu, sniedza viens otram roku, noskūpstīja un zvērēja nekad nešķirtiesun visu mūžu turpināt savu ceļojumu, ko viņi bija sākuši Misisipi upē.

„Nečezas skiistule" atšķīrās no divi trīs stāvu Misisipi kuģiem tikli ar savu lielumu, mazāk krāšņu iekārtu un ratu ierīci. Kas attiecas uz pārējo, tad viss bija tas pats: lielā centrālā zāle un dāmu kijīte, vesela rinda sānu kijīšu, zaļiem aizkariem segti logi, pakāpes, margas, divi dūmeņi un aizsmakusi svilpe, kas klepoja pēc noteiktiem starpbrīžiem.

Pirmajā vakarā pēc izbraukšanas no ostas pa mazā kuģa priekšējo klāju pastaigājās vairāki pasažieri un tīksminājās par garām slīdošo panorāmu. Svelmainā dienvidu saule bija jau paslēpusies.aiz tumšajiem ciprešu mežiem, kas Luiziānā vienmēr pie apvāršņa redzami. Maigais, ziedu aroma piesātinātais vējš pūti« staigātāju sejās. Tomēr, nevērojot visus dabas brīnišķos jaukumus, staigātāji ilgi klājā nepalika un drīz devās zālē, kur pusdienu galdi jau bija novākti un petrolejas dedzes aizdegtas. Pasažieri tūlīt sadalījās grupās; vieni sarunājās, bet citi spēlēja ekartjē vai divdesmit vienu.

Šur tur sēdēja atsevišķi pasažieri, kas lasīja grāmatas, vai pa diviem spēlēja šahu.

Uz klāja palika tilpni trīs pasažieri. Divi par to bija, acīm redzot, ļoti apmierināti, bet trešā, jauna lēdija, stāvēja savrup. Jādomā, ka jūs jau būsiet atminējuši, ka abi apmierinātie bija Džesija Armstronga un Luiss Diprē. Jaunā kreola skaistums, melnās acis, tumšā sejas krāsa un melnie, cirtainie mati, bija uzvarējuši Armstronga jaunākās meitas sirdi. Bet arī jaunais kreols savukārt bija ne mazāk brīnišķu rožu un zelta kontrasta apburts. Savrup stāvošā jaunā lēdija brīžiem skaudīgi viņos noskatījās; nevis tamdēļ, ka viņa, t. i. Helēna Armstronga, savu māsu apskaustu, bet, redzot viņas laimi, tā vēl vairāk izjuta savas pašas bēdas. Raugoties viņos, tā atcerējās to laiku, kad viņa tāpat bija stāvējusi un sarunājusies ar to, ko viņa nevar, nedrīkst vairs sastapt. Steidzīgi viņa no tiem novērsās un sāka raudzīties upē.

Kuģis lēni brauca pa upi uz augšu. Tā rats sakūla ūdeni putās, kas it kā balta lenta ar vieglu sarkanu nokrāsu garā svītrā vilkās aiz kuģa. Helēnai Armstrongai tā likās asiņaina, un viņa kādu laiku domīgi tajā noskatījās, bet tad atskatījusies viņa redzēja, ka uz klāja, izņemot viņu, neviena nav. Iemīlējušies bija iegājuši kajītē vai kopējā zālē, lai pievienotos pārējai sabiedrībai.

Helēna redzēja logos mirdzošās ugunis, dzirdēja jautro balsu troksni, bet viņu šī jautrība nevilināja, kaut gan viņa zināja, ki draugi vēlas viņu redzēt; zināja, ka, tiklīdz viņa tur parādīsies, tūlīt kļūs visas sabiedrības centrs. Bet viņai labāk patika vientulība un kuģa ratu vienmuļais troksnis. Ūdens čala vairāk harmonēja ar viņas sasāpējušās dvēseles skumjām.

Bija jau iestājusies nakts, un tumsa arvien vairāk un vairāk ietina mežus un upi, bet reizē ari meitenes domas kļuva arvien driimākis un drūmākas. Atminas par pagātni rtākotni padarīja neiespējamu, un vienīgā izeja viņai likās nāve. Cilvēks, kam viņa bija atdevusi savu sirdi, savu pirmo, labāko mīlestību, bija nevērīgi to atstūmis, saminis kājām viņas sievietes lepnumu un neatbildējis viņas vēstulei! Pie šīs domas viņai sažņaudzās sirds, bet seju pārklāja ktuna sārtums. Viens mirklis, — raugoties upē, viņa domāja, — un visam būs beigas. Pārklpt šim zemajam bortam… ielekt iesarkinajos upes viļņos… dažas minūtes cīņas ūdenī… nevis tālab, lai glābtu dzīvību, bet lai to iznīcinātu… un visam beigas! Bēdas, greizsirdība, noraidītas mīlas mokas… viss pazudīs mūžībā.

Tā viņa domāja, dreboša; nedroša stāvot pie borta. Viņai nelika šaubīties ne mīlestība pret dzīvi, ne bailes no briesmīgās nāves, bet tas, ko viņa redzēja savā priekšā. Mēness visā savā krāšņumā peldēja pa zilo debesu velvi, mezdams savus «Iilrabainos starus upes dzīlēs. Kuģis, brīžiem meklēdams dziļāku gultni, vairāk vul mazāk tuvojās vienam jeb otram krastam. Milzīgie koku stumbri, kas mierīgi ļļulfja virs upes līmeņa, sakustējās no kuģa saceltiem viļņiem, un tad tur gulošie ullgntori pamodās un skaļi, satrakoti rēkdami, metās ūdenī. Helēna visu to rvd/.cja un dzirdēja, un drebuļi izskrēja caur visu viņas ķermeni.

„Ē, bet vienalga! Dzīve tik briesmīga, ka nāves nav ko bīties… Nav jābaidās, Itii tevi apēdīs aligatori!"

Par laimi šai mirklī uz viņas pleca uzgūlās kāda roka un atskanēja maiga Imks. Tā bija Džesija.

„Māsa," viņa teica, „kamdēļ tu te stāvi? Nakts tik vēsa, un stāsta, ka Sarkanus upes atmosfēra esot visādu drudža un karsoņu baciļu pilna. Šausmās mati t (fļns stāvus! Nāc man līdzi! Zālē tādi mīļi cilvēki… Mēs gribam sarīkot kopēju kftršu spēli, divdesmit vienu vai kaut ko tam līdzīgu. Iesim!"

No māsas rokas pieskāriena Helēna nodrebēja, kā noziedznieks nodreb no tarifa rokas pieskāriena. Džesija ievēroja šo savādo satraukumu, bet izskaidroja lo ar citu iemeslu.

„Ksi sieviete, Helēna! Esi uzticīga pati sev… Nedomā vairāk par viņu. Mums atveras jauna pasaule, jauna dzīve! Aizmirsti senās skumjas, kā es tās aizmirsu, l/trauj Čarlza Klensija tēlu no savas sirds, izkaisi vējā katru atmiņu, katru domu piir viņu! Atkārtoju, esi sieviete… Elsi uzticīga sev! Aproc pagātni un domā tikai |uir nākotni… Par mūsu tēvu!"

Beidzamie vārdi Helēnu ietekmēja it kā elektriskā strāva un dziedīgs balzams. Viņas sirdī ieskanējās maigā meitas mīlestības stīga. Viņa cieši apskāva Džesiju un teica:

„Māsa, tu mani izglābi."

XI

Pateikusi šos vārdus, Helēna sirsnīgi noskūpstīja māsu un, pieglaudušies viņas vaigam, sāka aizgūtnēm raudāt. Džesija atbildēja viņas skūpstam, tomēr nesaprata ne viņas vārdus, ne savādo toni, kādā tie tika teikti. Negribēdama, lai Džesija vēl kaut ko viņai jautā, Helēna teica:

„Ej zālē māsiņ! Sāciet spēli… Jūs vēl jauksiet un dalīsiet kārtis, kad es atnākšu."

Džesija, apmierināta, ka viņas māsa nomierinājusies, neko neiebilda un steidzās uz kajītes durvīm. Palikusi viena, Helēna atkal piegāja pie durvīm.

„Pirms sākšu spēlēt divdesmit vienu," viņa teica, „es papūlēšos izdalīt savu kāršu spēli, sevišķi vienu kalpu."

Viņa izvilka no kabatas ar zilu lentu pārsietu vēstuļu paciņu un to atraisīja. Ņemdama vienu vēstuli pēc otras, kā to dara, dalot kārtis, viņa nevērīgi svieda tās lipē. Kad visas vēstules bija iesviestas, paciņas dibenā izrādījās fotogrāfija, apmēram vizītkartiņas lielumā. Tā bija Čarlza Klensija ģīmetne, ko viņš tai bija Iedevis kādā no tām dienām, kad bija runājis par savu mīlu. Viņa to nesaplēsa kā vēstules, bet, pacēlusi tā, lai mēness gaisma to apspīdētu, viņa ilgi tajā raudzījās. Viņas dvēselē uzbrāzmoja sāpīgas atmiņas, atplaiksnot viņas sejā kā spogulī, kad viņa ieskatījās tajos sejas pantos, kas tik dziļi bija iespiedušies viņas sirdī. Kas varēja pateikt, ko viņa šai mirklī domāja? Kas varētu aprakstīt viņas izmisumu. Bet tad viņai likās, ka viļņu čalā it kā atbalss atskanētu viņas māsas vārdi:

„Domāsim tikai par nākotni… par mūsu tēvu!"

Tas izbeidza viņas šaubas. Piegājusi tuvāk kuģa bortam, viņa uzmeta fotogrāfiju uz kuģa ratu skrūvplensa, tai pašā laikā teikdama:

„Šķiries no manis tā attēls, ko es kādreiz mīlēju… melīga cilvēka attēls!.. Pazūdi, salūsti, kā viņš salauza manu sirdi!"

No viņas krūtīm izlauzās nopūta, kas drīzāk līdzinājās apslēptām raudām; neizsakāmu sāpju nopūta, kas var izlauzties tikai no salauztas sirds. Kad viņa pagriezās, lai dotos kajītē, no viņas sejas nebija redzams, ka viņai būtu patika piedalīties kāršu spēlē. Un šai vakarā spēlei arī nebija lemts notikt! Baidīdamās, ka zālē varētu ievērot viņas nule pārdzīvoto iekšējo cīņu, viņa devās uz savu kajīti, lai sakārtotu savu tērpu un frizūru. Bet pirms tam viņa apstājās pie kajītes durvīm un pagrieza seju pret upes krastu, pie kā kuģis šai brīdī atradās tik tuvu, ka augsto koku ēnas krita uz kuģa taku un zaru gali gandrīz skāra augšējā klāja jumtu. Tās bija baltbārdainās sūnas apaugušās cipreses, kas nokārās uz zemi līdzīgi sēru drapējumam. Šis skats Helēnā atkal izraisīja smagās domas, un viņa atviegloti nopūtās, kad kuģis, jūdzi nobraucis, atstāja tās tumsā aiz sevis. Tad pēkšņi… ciprešu ēnā, ko apgaismoja mirdzošie jāņtārpiņi, viņa ieraudzīja (jeb tai likās, ka viņa redz) seju… Tā cilvēka seju… par ko viņa nule bija domājusi, Čarlza Klensija seju! Tur augšā starp kokiem, vienā līmenī ar augšējo klāju.

Vai tās bija iedomas? Protams! Klensijs nevarēja te būt, ne starp kokiem, ne uz zemes. Viņa zināja, ka tie ir jūtu māņi… halucinācija… kā tas gadās gaišreģiem. Helēnai Armstrongai nebija laika pārdomāt, vai tā bija halucinācija, vai nē. Melīgā iemīļotā seja vēl nebija izzudusi, kad viņai likās, ka kādas melnas, stipras un muskuļainas rokas izstiepjas pēc viņas… Nē, tas nelikās, tā bija tiešamība. Pirms viņa paspēja paspert soli uz priekšu, lai izvairītos no šīm rokām, tās satvēra viņu ap vidu un pacēla gaisā. Tā tās viņu turēja divi trīs sekundes, un šajā laikā viņa paspēja ievērot, ka, viņai griezīgi iekliedzoties, no kajītes kliegdama izskrēja viņas māsa.

Viņa gribēja kliegt otrreiz, bet nepaspēja, rokas viņu atlaida, un viņa krita lejup, un pēc īsa brīža viņa juta, ka grimst ūdenī. Nevērojot nesenās pašnāvības domas, instinktīvs riebums pret nāvi pārvarēja dzīves pagurumu. Bet kliegt viņa nevarēja, jo viņas rīkle bija ūdens pilna… Viņai trūka elpas un likās, ka ap kaklu apmesta cilpa, ko kāds savelk arvien ciešāk un ciešāk. Viņa nevarēja ne runāt, ne kliegt, bet, grimdama ūdenī, viņa visiem spēkiem pūlējās izpeldēt virspusē. Izmisuma kliedziens, ko izdzirda viņas māsa, uztrauca arī pārējos pasažierus, kas visi barā steidzās uz klāja.

„Cilvēks pār bortu!" kāds iesaucās.

Šis kliedziens sasniedza stūrmaņa dzirdi, un tas tūlīt apturēja kuģa riteni un gaitu. Spēcīgā straume, pret ko kuģim bija jābrauc, līdzēja tam ātri apstāties.

Tūlīt pēc kliedzienu „Cilvēks pār bortu!' sekoja otrs kliedziens "Tā ir kāda lēdija!" Atbildot uz šo kliedzienu, no visām pusēm atskanēja jautājumi: „Kāda lēdija? Kur?" Daži pasažieri novilka svārkus un gatavojās mesties ūdenī slīcējai palīgā, arī jaunais Diprē, zinādams, kis bija šī lēdija, jo Džesija viņam sauca:

„Tā ir Helēna! Viņa iekrita, vai pārlēca pār bortu."

Šis sauciens likās savāds. Tomēr visi to izskiidroja ar katastrofas izsauktām bailēm. Bailes? Jā, varbūt, bailes, bet tomēr te bija arī kaut kas cits, un Džesija turpināja tāpat kliegt:

„Mana māsa! Glābiet viņu! Glābiet!"

„Mēģināsim. Sakiet, kur jūs viņu redzat," viņai atbildēja.

„Tur… zem tā koka. Viņa bija starp tā zariem… bet tad iekrita ūdenī… Es dzirdēju ūdens troksni… bet pēc tam viņu neredzēju… Viņa nogrima. Žēlīgais Dievs! Ak Helēn, kur tu esi?"

Diprē nenoklausījās viņas vārdus līdz beigām un, pārlēcis bortam, peldēja uz to vietu, ko viņa bija norādījusi.

„Varens puisis!" Džesija sajūsmināta un lepna nodomāju parsavu iemīļoto. Viņa kopā ar citiem stāvēja klājā un satraukta sekoja visām Diprē kustībām. Viņas acis drudžaini dega un brīžiem šausmās iepletās. Mēness tagad bija noslīdējis līdz koku galotnēm, kuru ēnas k~i tumša plēve klājās virs upes un bija nesalīdzināmi tumšāki pie tā krasta, kur kuģis apstājās. Šai vietā upe bija dziļa, un straume daudz ātrāki. Bez tam te bija pretīgo aligatoru un kīdas zivju sugas, ko uzskita par dienvidrietumu ūdeņu haizivi, iemīļotā dzīves vieta. Tamdēļ nav brīnums, ki Džesiju pārņēma šausmas domājot par briesmām, kis draudēja viņas dārgākām būtnēm pasaulē: māsai un iemīļotajam. Tikmēr no kuģa nolaida laivu un devās turp, kur redzēja Diprē. Uz klāja palikušie nenovērsa no tās savas acis un saspīlētā uzmanībā sekoja kitram mazākijam troksnim. Viņiem nebija ilgi jāgaida. No tumšā ūdens līmeņa atskinēja kliedziens: „Glābti!" Bet pēc tam bocmaņa balss: „Viss kārtībā! Mēs izvilkim viņus abus. Virvi!"

Nosvieda virvi, un pēc brīža no laivas sauca: „Vilkt!".-'

Uguns gaismā, kis kriti pār laivu, varēja saskatīt sievietes stāva apveidu, kura, acīm redzot, bija baltā tērpā, kis tagad bija izmircis un dūņains. Viņas galvu atbalstīja Diprē, kl drēbes bija tik pat bēdīgā stāvoklī. Ieraugot Helēnu, kis lik'is pilnīgi nedzīva, no visām pusēm atskinēja līdzjūtīgi izsaucieni. Džesija iekliedzās un steidzās pie māsas, un, nesdams viņu uz kijīti, viņas tēvs viss trīcēja. Viņš bija pārliecināts kl nes savās rokās līķi. Bet nē! Viņa elpoja, viņas pulss sita, lūpas kaut ko klusu čukstēja. Par laimi, izrādījās ki «iz kuģa ir ārsts kis tūlīt rīkojās lai viņa atgūtu samaņu, un pēc kāda laika paziņoja, ki briesmas vairs nedraud. Šī ziņa iepriecināja ne vien pasažierus het visu kuģa komandu. Vienīgi Džesija turpināja skumt Viņu mocīja aizdomas ka viņas māsa mēģinājusi izdarīt pašnāvību.

XII

Pirmo nakti pēc Klensija slepkavības Ričards Derks pavadīja negulēdams. Nevis tamdēļ, ka viņu mocītu sirdsapziņas pārmetumi (tādas jūtas viņa dvēselei nepiemita), bet viņu satrauca divas citas diametrāli pretējas jūtas: bailes un mīlestība.

Viņu nebaidīja izdarītais noziegums, bet tikai tā sekas. Bet nemaz viņam neļāva gulēt tas, ka viņu pārņēma greizsirdība pret Helēnu Armstrongu. Taisnība, viņš zināja, ka tā nekad vairs neredzēs Čarlzu Klensiju, kā līķis mētājās kaut kur purvā, bet viņu saniknoja tas, ka viņa brauc projām. Vienīgais mierinājums viņam bija apziņa, ka jācieš nebūs viņam vienam, bet, ka arī aizbraucēju mocīs greizsirdība, domājot, ka viņas iemīļotais Klensijs viņu pametis kādas kreolietes dēļ. Un tomēr viņa brauca projām, un, ja viņa nepiederēs viņa sāncensim, tad nekad viņa nepiederēs arī viņam, kaut viņš sekotu tai pat uz Teksasu. Bet kamdēļ? Varbūt tamdēļ, lai atkul mēģinātu kļūt par viņas tēva kreditoru un celtu jaunas gaisa pilis? Tas taču neiespējami! Pulkvedis nav tāds vīrs, kas otrreiz ļaus sevi saistīt, un arī piedzīvojumi būs mācījuši viņuioti uzmanīties.

Šādas domas neļāva Ričardam Derkam gulēt, un, tiklīdz viņš kaut uz brīdi iesnaudās, tā tūlīt atkal pamodās un no jauna lauzīja galvu par vienu un to pašu jautājumu. Un starp šīm pārdomām viņš pastāvīgi dzirdēja te iznīcinātāju vārdu „Nekad!", te neprātīgas suņa rejas, kas it kā teica: „Es prasu atriebt savu nogalināto saimnieku!"

Nākošo nakti greizsirdība atkāpās otrā vietā, un viņu pilnīgi pārņēma bailes nevis no kādām attālām briesmām, kas atkarīgas no dažādām nejaušībām un sagadīšanās, bet no tiešām, tuvām, gandrīz viņam jau draudīgām briesmām. Šīm bailēm vēl pievienojās bailes no Dieva, vai, pareizāk sakot, velna un visa pārdabiskā. Pēc izdarītā nozieguma aizejot no meža, viņš Klensija līķi bija atstājis zem cipresēm, bet ko viņš atrada atgriežoties? Viņam, tāpat kā citiem, līķa zudums bija neizskaidrojams noslēpums, kas sasprindzināja viņa nervus visu dienu, bet tagad nakts tumsā un neviena netraucētā klusumā šī doma viņam iedvesa īstas paniskas bailes. Vai Klensijs bija miris vai dzīvs, vai viņš bija aizgājis no turienes pats, jeb viņu bija aiznesuši, apstākļi bija viņam, Derkam, vienlīdz bīstami. Miris būtu, protams, labāk, jo tad pret viņu nevarētu būt tiešu pierādījumu. Bet draudīgo briesmu nojautas viņu baidot mocīja, un viņš bieži sev vaicāja:

„Kālab, velns lai parauj, es tā darīju?"

Un šai jautājumā nebija dzirdamas nožēlas par padarīto noziegumu, bet dusmas par to stāvokli, kādā viņš sevi bija nostādījis. Viņš mocījās visu nakti un nevarēja aizvērt acis līdz rīta ausmai, kad istabā iespiedās pirmais dienas mirdzums un meža dziedātāju melodiskās balsis un mazāk harmoniskā mājas pīļu pakšķināšana, vistu kladzināšana un viņu valdnieka jautrais „kikerigū". Diks Derks dzirdēja visas šīs vairāk vai mazāk patīkamās skaņas, bet bija pret tām pilnīgi vienaldzīgs. Bet viņš izdzirda kādas citas skaņas, kurās viņš klausījās ļoti uzmanīgi. Šīs skaņas bija divējādas: vispirms zirgu pakavu troksnis, un otrkārt daudzu cilvēku balsu troksnis, kur izskanēja niknums un atriebes kāre. Vispirms viņš dzirdēja šos trokšņus neskaidri, tad tie kļuva arvien stiprāki un stiprāki un beidzot atskanēja pie pašas sienas.

Slepkava nespēja vairs ilgāk palikt gultā, netīrā sirdsapziņa viņam tūlīt pateica, kas tas par troksni. Pietrūcies kājās, viņš uzmanīgi piegāja pie loga, drebošām rokām pacēla aizkarus un ieskatījās sētā. Tur viņš ieraudzīja kādus d< smit apbruņotus jātniekus ar viņam pazīstamo šerifu priekšgalā. Blakām tam bija viņa palīgs un vairāki kārtībnieki. Viņi visi pašlaik nokāpa no zirgiem un devās tieši uz māju, bet brītiņu vēlāk pie viņa durvīm kids pieklauvēja.

Viņš apjuki un tā vietā, lai jautātu „Kas tur?" teica „Iekšā!"

Durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās šerifs.

„Ričard Derk es jūs arestēju," viņš teica stingrā balsī un parastā varas apziņas noskiņā.

„Par ko?" vainīgais automātiski jautāja, viss drebēdams.

„Par Čarlza Klensija slepkivību."

Nakti pirms Ričarda Derka aresta negulēja arī oposumu mednieks. Bezmiega iemesls bija sirdsapziņa. Kaut gan viņa noziegums bija ļoti niecīgs, tas tomēr nedeva viņam miera. To nakti, kad viņš atgriezās no medībām un izstāstīja visu Febai, viņš gulēja diezgan labi. Bet tad viņš vēl nebija pārliecināts, ka notikusi slepkavība. Viņš dzirdēja šāvienus, niknas balsis un domāja, ka izcēlies strīds starp viņa jauno kungu un, kā viņam likls, Čarlzu Klensiju. Taisnība, pirmā steidzīgā bēgšana viņam lika domāt, ka lieta beigusies traģiski, bet tās bija tikai viņa domas, un viņš cerēja, ka atrisinājums nebūs tik šausmīgs kā likīs. Lūk kimdēļ no rīta, kad viņš ar kapli rokās devps uz savu parasto darbu, neviens nevarēja iedomāties, ki viņš glabā tik svarīgu noslēpumu. Strādnieku starpā viņu uzskitīja par visjautrāko, un viņa smiekli plantāciju laukos atskanēja visilgāk un skiļāk Šai svarīgajā dienā viņa smiekli skinēja vēl jautrāk un skaļāk kā parasts. Bet tie skinēja tikli līdz pusdienai, kid kāds no vergiem paziņoja, ki nogalināts cilvēks… Čarlzs Klensijs. Oposumu mednieks šausmās nometa savu kipli tāpat kā visi nēģeri. Viņi visi labi pazina „massu Klensiju", cienīja viņu, un daudzi pat mīlēja. Viņš pret visiem bija bijis tik labvēlīgs un tik laipni ar viņiem sarunājies.

Bet ja Zilā Bila biedri apklusa aiz sarūgtinājuma, tad viņš pats apklusa aiz citiem iemesliem. Viņi tikai dzirdēja, ki jaunais massa Klensijs nogalināts, bet viņš zināja, kā, kad, kur un kis viņu nogalinājis. Šīs ziņas viņu divkīrši nomāca; vispirms viņu sarūgtināja Čarlza Klensija nāve, otrkīrt viņš baidījās pats par savu dzīvību. Ja tikli massa Diks uzzinātu, ka viņš, sēdot kokā, bijis visa notikušā liecinieks, tad viņš, Zilais Bils, aizlidotu turp, no kurienes nevar ierasties liecināt. Feba šai dienā uz lauki nestrādāja un tas ļoti uztrauca Zilo Bilu, kas ticēja savas sievas uzticībai, bet neuzticējās viņas uzmanībai. Viņš baidījās, ka tā nesāk pļāpāt: pietiktu pat niecīgākā vārda, lai viņam prasītu paskaidrojumus un, nojaušot patiesību, sāktu viņu spīdzināt Cik viņš bija priecīgs, kid atskanēja vakira zvans, un viņš varēja doties uz māju.

Pie vakariņām Feba stāstīja viņam dažādus dienas notikumu sīkumus — par Klensija meklēšanu, par dažādiem piedzīvojumiem, k«s meklējot bija gadījušies, protams, tādā veidā, kā šīs ziņas sasniedza Derka plantāciju. Arī to, ki vecais un jaunais kungs piedalījušies meklēšanā un tagad atgriezušies mājā. Savu stāstu viņa papildināja ar savām piezīmēm, ki „massa Diks bijis ļoti nobijies, bet vaigi viņam bijuši tik bāli, kā visvecākai oposumu mātītei". Pēc vakariņām viņi devās pie miera, bet šo nakti viņu glabātā noslēpuma smagums neļāva viņiem gulēt No

rīta nēģeru kvartālā viņus pārsteidza savāds, neparasts troksnis. Tie nebija parastie, skiļie smiekli, bet nopietnas runas, it ki būtu notikusi kāda nelaime. Paskitījies ārā, Zilais Bils redzēja, ki visi par kaut ko ļoti uztraukti. Iemeslu viņš drīz uzzināja; kids no viņa biedriem pieskrēja un teica:

„Šerifs arestējis massu Diku… Viņi saki, tas nogalinājis massu Čarlzu Klensijtt."

Zilais Bils skrēja uz „lielo māju" un paspēja laiki, lai redzētu, ki viņa jauno kungu uzsēdināja zirgā un bruņotas sardzes pavadībā aizveda. Viņš steidzās uz māju un paziņoja sievai, kis noticis.

,,1'eba," nobeidzis stāstu viņš turpināja, „tagad mums vairs tā nav jābaidās. Starp tiem, kis te bija, es redzēju Simu Viidleju, bet viņš, zini, vienmēr mūs aizstāvēs, lai notiktu kis notikdams. Redzi, es gribu viņam visu izstāstīt, visu, ko es dzirdēju un redzēju, un atdošu viņam vēstuli un ģīmetni. Kā tu domā?"

„Bet es domāju, Ita tev jāizstāsta visa patiesība. Kas par to, ja vecais Efa Derks ar pletni noplēsīs mums no muguras visu ādu? Es ņemšu daļu tavu sitienu uz sevi… pusi. Jā, Bil, es teikšu, ki arī es esmu vainīga. Tikli jāsaki patiesība…. visa patiesība, ki ir."

„Es teikšu… Feba, tu man esi tāda laba… Noskūpsti mani, vecen! Ko lai dara! Ja būs jāmirst., nu, tad mirsim kopā."

Un divas melnas sejas pieliecās un cieši piekļāvās viena otrai.

XIII

Ričards Derks tika aizvests nevis uz Nečezas cietumu, bet uz kādu mazāku pilsētiņu, kis atradās uz apriņķa robežas, kur bija Derki un Armstronga plantācijas. Tur viņu nodeva cietumsarga Džo Ilarknesa apsardzībā. Uz turieni viņu pavadīja tikai šerifa palīgs un policistu nodaļa. Kas attiecas uz pašu šerifu un jātniekiem, kis aizjāja viņam pakaļ, tad viņi paliki, lai izdarītu kratīšanu un varbūt atrastu kādus pierādījumus pret apvainoto. Kratīšanu izdarīja, nevērojot mājas īpašnieka uztraukumu, kis sekoja viņiem no istabas istabā, gan raudādams, ki mazs bērns, gan visbriesmīgākā kirtā lamādamies. Neviens neizteica Efraimam Derkim savu līdzjūtību. Viņš starp saviem kaimiņiem nekad nebija bijis populārs, ne starp plantatoriem, ne nabadzīgiem baltajiem, kas visi viņu vienādi neieredzēja. Daudzi no tiem bija viņa parādnieki, ko viņa dzelzs roka spieda tāpat, ki spieda Armstrongu. Visa māja, sākot no paspārnēm līdz pagrabiem, tiki izkratīta visnekautrigākā kārtā. Nekur nekas netika atrasts, izņemot divstobru bisi un apģērbu, kas bijis Ričardam Derkam mugurā Klensijam liktenīgā dienā. Uz tā nebija ne mazāko asins pēdu, bet svārku mala izrādījās lodes cauršauta un, kā daudzi to atzina, karabīnes lodes. Savāds atklājms! Tas runāja apvainotajam drīzāk par labu, norādot, ita starp viņu un Klensiju bijusi divcīņa un viņi apšaudījušies.

Bet liecībām, ko ieguva no vergiem, bija mazliet citāds, aizdomīgāks raksturs. Veiklā un stingrā pratinātāja nobaidīti, viņi neuzdrošinājās melot un

pateica visu, kas viņiem bija zināms. Viņu jaunais massa Diks, tai dienā, kad gājis medībās, uzvilcis pavisam citus zābakus, bet vakar, kad kopā ar citiem gājis meklēt, viņam bijis cits zābaku pāris. Pēdējo šerifs turēja rokās, bet pirmais bija pazudis, un tos nevarēja atrast ne mājā, ne mājas tuvumā. Un nav nekāds brīnums! Viens no šī pāra zābakiem atradās Sima Vudleja, bet otrs Neda lleivuda somā. Viņi abi, nošķīrušies no pārējiem, paklusām pārmeklēja augļu dārzu, kur zābakus ari atrada. Tie bija paslēpti zem sausu žagaru kaudzes un bija biezas dubļu kārtas pārklāti. Sims nez kamdēļ uzskatīja par nepieciešamu šo atradumu pagaidām noklusēt un paglabāt kā noslēpumu līdz vajadzīgam brīdim.

Beidzis pārmeklēšanu, šerifs un viņa pavadoņi atstāja Kfraima I)erka plantāciju un jāja uz mistais Klensijas kotedžu, lai viņai pastāstītu par viņas dēla meklējumu gaitu. Kotedžā viņi sastapa ārstu, kas viņiem paziņoja, ka ar mistris Klensiju nevarot runāt, jo niecīgākais satraukums viņai varot būt liktenīgs. Tad viņas kaimiņi, kas bija salasījušies vēl lielākā skaitā, devās atkal uz mežu; daži no viņiem kājām, citi jāšus. Šoreiz viņi sadalījās vairākās grupās un izklīda dažādos virzienos. Viņi apstaigāja visu apkārtni vairāku jūdžu attālumā, bet nekur neatrada ne miruša, nedzīva ķermeņa, ne arī cilvēka pēdu. Tā arīotm diena nedeva viņiem nekā jauna, kas varētu ienest skaidrību izdarītā noziegumā vai norādītu vietu, kur atrodas Klensija līķis. Viņiem bija jānes mātei par pazudušo dēlu atbilde, kas viņu nevarēja apmierināt Vai nebūtu labāk viņai nekā neteikt? Un ko gan tagad varētu viņai pateikt! Nekāds pērkons vairs nevarēja uzmodināt mistris Klensiju, kas gulēja dziļā, nejūtīgā nāves miega. Ilgais trūkums pēc īpašuma zaudējuma, vīra nāve un beidzot vienīgā dēla zaudējums salauza nabaga sievietes spēkus. Kad kaimiņi pēc veltiem meklējumiem atgriezās pie vientuļās kotedžas, viņus pārsteidza neparasts klusums. Viņiem tuvojoties, kotedžas durvis atvērās, un uz to sliekšņa parādījās sieviete, kis, pacēlusi roku, svinīgā balsī viņiem teica: „Mistris Klensija mirusi!"

Grūti atstāstīt, kā visus pārsteidza šis vienkāršais, svinīgais teikums. „Divkārša slepkavība", pazibēja visu domās: dēla nāve nogalināja māti. Viens un tas pats sitiens nobeidza abus.

Daži varbūt domās, ki mistris Klensijas kiimiņi, uzzinājuši par viņas nāvi, apmierinājās un atgriezās mājās. Tālās Amerikis mežu tikumi nav tādi. Tās iedzīvotāju sirdis vienmēr atvērtas cēlām, humānām jūtām. Atraitnes nāves sarūgtināti, viņi varētu atdot visu savu īpašumu, lai tikai atdotu viņai un viņas dēlam dzīvību. Bet tas nebija viņu varā, un savu līdzjūtību mirušai viņi varēja tikli pierādīt sodot to, kas bija visas briesmīgās nelaimes galvennis vaininieks. Tamdēļ vajadzēja atrast īsto vainīgo. Kā lai zina, vai nule arestētais cilvēks bija tas? Lai par to pārliecinātos, bija vajadzīgi kīdi pierādījumi, nesalīdzināmi svarīgāki kā tie, kas līdz šim bija iegūti.

Un lūk tāpat kā iepriekšējo nakti salasās padome, kur šoreiz neietilpst tikai desmit vīri, bet gandrīz vesels pussimts. Padomes locekļi neapsēstas, bet stāv, izveidojot apli, kas ietver tukšu laukumu. Lietu skita cauri pēc punktiem, notikumus apskita tā, kā tie katram zināmi, atceras dažādus sīkumus un izsaka domas par iemesliem, kuru dēļ sākušies šie notikumi.

īsāki sakot, notiek „Linča tiesas"sēde, kas līdz beidzamam sīkumam apskata katru apstākli, kas var noskaidrot tumšo lietu. Visnopietnākais apstāklis pret apvainoto ir viņa paša izturēšanās un suņa uzvedība attieksmē pret viņu. Ret tas vēl nav viss: no cipreses izņemtā lode, ielikta bises stobrā, izrādījās tam pilnīgi piemērota. Kas attiecas uz otru lodi, kas bija caururbusi svārku malu, visi vienbalsīgi apstiprina, ka tā varējusi nākt tikai no karabīnes. Par mazāk svarīgu punktu atzīst to, ki di>u dienu laikā I)erks bija pārmainījis divus apģērbus, kaut gan svarīgu nozīmi piešķir tam apstāklim, ka zābaki, kis viņam bija kājās pirmā dienā, kaut kur pazuduši un tos nevarēja atrast

„Un neatrada?" jautāja Sims Vudlejs, kis stāvēja no padomes mazliet savrup, jo viņš bija tās sākumu nokavējis un tikai tagad uzzināja, kas te notiek Veco mednieku ļoti sarūgtināja mistris Klensijas nāve, jo ar tās vīru un dēlu viņš vienmēr bija bijis labos draugos. Lūk kamdēļ viņš tā pūlējās, lai vainīgais saņemtu taisnīgu sodu. Vakar viņš kopā ar Heivudu bija tīšām atšķīries no pārējiem, lai pārbaudītu viņa pamanīto lodi, šodien bija kārta zābakiem.

„Tos nevien var atrast," viņš turpināja, „tie jau ir atrasti. Lūk!"

To teikdams, viņš pacēla gaisā no savas somas izvilkto zābaku. Reizē ar viņu Ileivuds pacēla otru.

„Tie paši, ko jūs meklējat," Vudlejs atkal iesāki. „Šie zābaki pieder Dikam Derkam un aizvakir bija viņam kijās. To pēdas palikušas purvā netālu no tās vietas, kur nabaga Čarlzu Klensiju ķēra liktenīgais šāviens. Biedri, ko jūs par to domājat?"

„Kur tu atradi zābakus?" vienā balsī vairāki cilvēki iejautājās.

„Vai tas nav vienalga, kur! Jūs redziet, ki mēs viņus atradām. Kur, ki un kid, par to mēs runāsim tiesā. Ret no jūsu sejām, biedri, es redzu, ka šīs lietas mums noderēs."

„Protams," kids no tiesnešiem atbildēja stingrā balsī.

„Tādā gadījumā," mednieks turpināja, „es un Ileivuds sniegsim jums visas ziņas, ko mēs paši ieguvām. Tās vākdami, mēs pavadījām dienas lielāko daļu, un tagad mēs esam „Linča tiesas" rīcībā.

„Ļoti labi, Vudlej!" kids cienījams plantators teica. „Iedomājieties, ki jūs esat tiesā un izstāstiet visu, ko jūs zināt"

Vudlejs nekivējoties sāka liecināt, iepīdams savus personīgos secinājumus un rīkodamies šai gadījumā nevis kā liecinieks, bet kā advokāts. Man liekis, nav jāsaka, ka viņa liecība un secinājumi nebija apvainotajam labvēlīgi. Viņam sekoja Ileivuds, kas apstiprināja visas sava vecākā biedra liecības. Abu vārdi „Linča tiesas" locekļus tā satrieca, ka viņi nekavējoties gribēja taisīt ātru un nežēlīgu spriedumu.

XIV

Kamēr tiesneši savā starpā apspriedās, pulkstenis kotedžā nosita pusnakti. Nebija vēl apklusis pēdējais sitiens, kad no vārtu puses atskinēja kāda balss, kas, acīm redzot, nepiederēja nevienam no apspriedes dalībniekiem.

„Vai te ir massa Vudlejs?" balss vaicāja.

„Jā, viņš ir še," tika atbildēts.

„Vai es varu jūs satikt, massa Vudlej?" balss atkal jautāja.

„Protams," mednieks teica, dodamies pie vārtiem. „Man šī balss liekas pazīstama," viņš turpināja. „Vai tas esi tu, Zilais Bil?"

,,Ts! Massa Bil! Dieva dēļ, nekliedziet, nesauciet manu vārdu skaļi. Izdzirdēs tur tie ļaudis, nabaga nēģeris tad būs pagalam."

„Nebaidies nekā, Bil! Kas par lietu? Kamdēļ tu runā tik noslēpumaini? Kaut kas noticis? Ko? Saprotu. Tu esi aizgājis neatļautā laikā. Kas kādam par daļu, bet es tevi nenodošu. Stāsti, kamdēļ tu šurp atnāci?"

„Iesim kaut kur tālāk, massa Bil, un es jums visu izstāstīšu… Nevajaga, lai viņi mani redzētu. Iesim tālāk no mājas, tur tajā mežiņā… Tur es jums pateikšu, kālab atnācu. Nēģerim kaut kas jāpasaka… ļoti, ļoti svarīgs. Jā, massa Vudlej, ļoti, ļoti svarīgs. Tas ir dzīvības un nāves jautājums."

Sims ilgāk nekavējās un, atvēris vārtus, izgāja uz ceļa. Tad viņš sekoja nēģerim, kis aizveda viņu krūmu biezoknī.

„Nu, kas noticis?" Vudlejs nēģerim vaicāja.

„Massa Vudlej, vai gribat zināt, kis nogalināja Čarlzu Klensiju?"

„Protams, Bil, mēs taču visu laiku par to tikai runājam… protams, gribam zināt. Bet kas to var pateikt?"

„Nēģeris var.

„Vai tu nopietni runā, Bil?"

„Tik nopie'ni, ka es nevarēšu nemaz gulēt, pirms neizstāstīšu savu noslēpumu. Un arī mana vecene negulēs. Nē, massa Vudlej, Feba man neliks miera, pirms es nebūšu to izdarījis. Viņa saka, ka katram kristīgajam tā jādarot, bet mēs ar viņu esam metodisti. Nu, bet tagad es jums teikšu, ka cilvēks, kis nogalināja Čarlzu Klensiju, bija mans paša massa… jaunais massa… Diks."

„Bil! Vai tu esi pārliecināts par to, ko runā?"

„Varu zvērēt, ki tā ir patiesība, īsta patiesība un vairāk nekas, kā patiesība."

„Bet kfidi tev pierādījumi?"

„Pierādījumi! Bet es taču to varēju redzēt pats savām acīm un, ja es neredzēju, tad dzirdēju pats savām ausīm."

„Velns lai parauj!" Tas taču ir īsts, neapšaubāms pierādījums! Izstāsti, Bil, visu, ko tu redzēji un dzirdēji."

„Jā, massa Vudlej, es izstāstīšu visu."

Desmit minūtes vēlāk Simeons Vudlejs uzzināja visu, kas Bilam bija zināms, jo tas izstāstīja viņam visu sīkumos, ko viņš bija piedzīvojis savās nelaimīgajās medībās.

„Tā tad tu saki, ka vēstule izkrita tavam kungam, kad viņš bēga? Un tu to pacēli? Bet vai tu to paņēmi līdzi?" „Lūk te tā ir!"

Nēģeris pasniedza vēstuli un fotogrāfiju.

„Lieliski, Bil! Tas mums daudz ko noskaidros. Varbūt tu gribi, lai es tavā labā kaut ko izdaru?"

„Mans Dievs, massa Vudlej, jūs to labāk zināt Jums nevajaga stāstīt.. Ja tikai vecais Efraims Derks uzzinās, kas bija tas nēģeris, kas visu dzirdējis un izstāstījis, Zilā Bila dzīvība nebūs vairāk vērts kā oposuma āda. Katru stundu dienā un katru stundu naktī pletne dejos pa viņa muguru. Viņš mani sitīs līdz nāvei."

„Taisnība," Vudlejs teica. „Jā, grūti būs tevi glābt, ja viņš to uzzinās. Viņš nedrīkst zināt un neuzzinās. Es tev to apsolu, Bil! Neviens no mums neuzzinās, ka tu man to izstāstīji. Ej mierīgi mājās un nebaidies. Tu netiksi nekur iejaukts. Lai es esmu nolādēts, ja es uzlaidīšu tev nelaimi!"

Svinīgi solījies, mednieks atvadījās no nēģera, kas uzmanīgi aizzagās uz mājām, un tagad mierīgi un bez bailēm varēja gulēt un sēdēt blakām savai Febai.

Linča tiesas tiesneši un zvērinātie nepacietīgi gaidīja mednieku atgriežamies, kaut gan jau pirms viņa aiziešanas tiesnešu domās spriedums bija gatavs, un tas skanēja „vainīgs un nepelni žēlastību".

Tai laikā kotedžā ieradās arī tie kaimiņi, kas bija atgriezušies mājās. Uzzinājuši par mistris Klensijas nāvi, viņi steidzās uz mirušās māju, lai klusuciešot izteiktu viņai savu cienību. Bija jau tālu pāri pusnaktij, kad pie kotedžas salasījās tāds pūlis, kāds tur vēl nebija bijis. Katrs tuvojās mājai, iegāja istabā, lai godātu pēdējoreiz nomirēju, kuras bālā seja, likās, prasīja taisnību. Apmeklētāji ar pūlēm valdīja savu sašutumu un, izejot ārā, daudzi svinīgi zvērēja panākt taisnību un atriebties.

Kad Vudlejs atgriezās, viņu acumirklī ielenca pūlis, nepacietīgi gaidot, ko viņš teiks. Viņš arī pastāstīja visu, ko bija dzirdējis, bet nenosauca tā vārdu, kas šīs ziņas viņam bija atnesis.

„Kad viņš beidza savu stāstu," Vudlejs turpināja, „viņš nodeva man vēstuli, kas bija izkritusi no Dika Derka kabatas. Tā ir pie manis. Vēstule varbūt noskaidros visu šo lietu. Kaut gan, es domāju, jūs man pievienosities, ka tā jau tāpat skaidra."

Visi pieslējās viņam, bet kāds iesaucās:

„Kas tur vēl ko spriest? Čarlzs Klensijs nogalināts… jā, nogalināts. Un to izdarījis Diks Derks."

Tomēr daži vēlējās vēstuli izlasīt nevien aiz ziņkāres, bet vēlēdamies pārliecināties par noziedznieka vainu. „Tas nebūs nekāds ļaunums," viņi teica, „bet varbūt noskaidrosies kas jauns."

„Izlasiet to, Henrij Spens! Jūs esat mācījies, bet es nē," Vudlejs teica, pasniegdams vēstuli skolotājam, kas tūlīt uzkāpa uz pakāpēm un, pielikdams vēstuli tuvāk svecei, vispirms paziņoja, ka tā rakstīta ar sievietes roku.

„Čarlzam Klensijam," viņš lasīja.

„Čarlzam Klensijam?.." pūlī daudzi pārsteigti iesaucās. Kāds jautāja:

„Vai tā tā pati vēstule, kas izkritusi Dikam Derkam?"

„Tā pati," Vudlejs atbildēja.

„Pacietību, biedri!" teica plantators, kas vadīja apspriedi. „Nepārtrauciet, līdz vēstule nav izlr.s:ta."

Iestājās klusums. Spens atvēra aploksni un izņēma no tās fotogrāfiju. Apskatījuši to, visi pārsteigti pazina Helēnu Armstrongu. Bet viņi bija vēl vairāk pārsteigti, kad Spens izlasīja parakstu „Helēna Armstronga tam, ko mīl".

„Tālāk Spens! Lasiet vēstuli!" kida nepacietīga balss iesaucās.

„Jā, lasiet!" otrs piebilda. „Es redzu, ki mēs esam uz īstām pēdām."

Spens izņēma no :<ploksnes vēstuli un izlasīja sekojošo:

„Mīļais Čarlz.

„Kad mēs beidzamo reiz tikāmies zem magnolijas, jūs man ko jautājāt. Es teicu, ka atbildēšu jums vēstulē. Pildu savu solījumu un savu atbildi nosūtu jums zem sava ļoti neveiksmīgā attēla. Tētis beidzot noteica dienu, kid mēs aizbrauksim no vecās mājas. Nākošo otrdien mēs dosimies meklēt jaunu. Vai tā būs man tikpat mīļa kā šī, ko mēs atstājam? Atbilde atkarīga… vai tas jāsaki, no kā? Izlasījis parakstu zem fotogrāfijas, jūs atminēsit. Tur es visu pateicu… visu, ko sieviete var, varēja un kādreiz varēs teikt. Šais vārdos es izteicu visu savu sirdi.

Bet tagad, Čarlz, parunāsim par prozu, pie kuras mums šai pasaulē tik bieži jāatgriežas. Otrdienas rītā ļoti agri no Nečezas ies kuģis Sarkinās upes virzienā. Mēs brauksim līdz Nečitočesai. Tur mēs kīdu laiku paliksim, līdz tētis nokārtos visu, kas vajadzīgs mūsu tālākam ceļojumam uz Teksasu. Es vēl nezinu, kādu „Lonstar" štata daļu viņš izvēlēsies savai turpmāki! dzīves vietai. Viņš runā par kādu Kolorādo upes pieteku, kur, ki stāsta, esot ļoti skaistas vietas. Katrā ziņā mēs kādu mēnesi vai vairāk dzīvosim Nečitočesā. Es domāju, man jums nav jāsaka, Carlos mio, ka šai pilsētā ir pasts… un uz pieprasījumu. Ja mēs vēlāk nonāksim turp, kur pasta nav, tad es jums paziņošu, kā un kur man adresēt vēstules.

Kā lai es jums pasaku, jeb, pareizāk uzrakstu visu to, ko man gribētos jums teikt, kad mēs satiksimies pie magnolijas… mūsu magnolijas. Skumjās domas neviļus saistās ar priecīgām gaidām: tā taču būs mūsu beidzamā satikšanās zem šī mīļā vecā koka. Mūsu beidzamā, vismaz līdz tam, kid mēs satiksimies Teksasā… kādā ielejā, kur nav koku. Bet tad, es ceru, mēs satiksimies, lai nekad nešķirtos… atklāti, dienā, neslēpjoties koku ēnā. Es esmu pārliecināta, ka tēvs tad samierināsies un neko neiebildīs. Pie magnolijas es jums visu pateikšu.

Tā tad, esiet noteikts! Pirmdienas vakarā… pulksten desmitos… pēc vecā pulksteņa. Atcerieties, ka nākošā rītā es aizbraucu… agrāk par to stundu, kid modīsies meža dziedoņi un modinās jūs. Džūlija iesviedīs šo vēstuli mūsu pastkastē šovakar… sestdien. Jūs man teicāt, ka jūs tur esot kitru dienu, tā tad saņemsiet to laikā. Man gribētos vēlreiz dzirdēt tās vecās dziesmas vārdus, ko jūs man teicāt, apsoloties atnākt „Nakts puķēm viņu valdnieci rādīšu…" Ak Čarlz, cik patīkimi saņemt tādu solījumu! Cik patīkimi dzirdēt šādas runas, un cik patīkami vienmēr tās dzirdēt būs jūsu Helēnai Armstrongal."

„Un šo vēstuli atrada pie Diki Derki?" kāds vaicāja.

„Viņš to pazaudēja," Vudlejs atbildēja, „bet jums jātic, ka tā pie viņa tiktu atrasta."

„Vai jūs par to esat pārliecināts, Simeon Vudlej?"

„Cilvēks var būt pārliecināts tikai par to, ko viņš redzējis pats savām acīm. Es pats to neredzēju, bet saņēmu pierādījumus, kas mani pārliecināja."

„Lieciet taču mierā vēstuli un fotogrāfiju!" kāds nepacietīgi iesaucās. „Tikai nepārprotiet mani, biedri! Es nenoliedzu, ka jaunā lēdija to rakstījusi, un rakstījusi viņam. Es tikai gribu teikt, ka mums ne vēstule, ne fotogrāfija nav vajadzīga, lai pierādītu to, ko mēs gribam zināt, un ko mēs zinām. Čarlzs Klensijs ir nogalināts… Tas ir skaidrs kā diena. Vai ir starp jums kaut viens cilvēks, kas nezina slepkavas vārda?"

Kā atbilde šiem vārdiem atskanēja vienprātīgs kliedziens: ,,l)iks Derks!" Pūlis saviļņojās. No visām pusēm atskanēja draudi, sākumā klusi, bet tad arvien skaļāki un skaļāki. Daži satvēra bises un devās pie zirgiem.

„Uz cietumu!" viņi kliedza.

Desmit minūtes vēlāk jātnieku pūlis auļoja pa ceļu, kas gāja no Klensijas kotedžas uz to pilsētu, kur atradās cietums.

XV

Nečitočesas pilsēta atrodas divi simt jūdzes no Sarkanās upes grīvas. Šī pilsēta nav liela, bet vēsturiskā un etnogrāfiskā ziņā ļoti interesanta. Tās sākums jāmeklē franču un spāņu kolonizācijas pirmajās dienās. Dažādos laika periodos te valdījušas dažādas nācijas, līdz beidzot tā pārgāja Savienoto Valstu īpašumā. Mājas no koka, franko-kreolu stilā, ar „piazzas", augstiem stāviem jumtiem, ķieģeļu ietvēm un dienvidu kokiem. Māju nojumes un galerijas no augšas līdz apakšai apaugušas meža vīnogājiem, kas savijās ar virvjveidīgo begoniju pasugām un orhidejām, kuru ziedi aug virs logiem un durvīm, aizsedzot tos no kvēlajiem saules stariem un pildot gaisu ar savu aromu. Starp tiem riņķo putni — mušas, dūc gandrīz tikpat lielās kamenes, un klusi lidinās milzīgie taureņi, kas nesalīdzināmi lielāki par vieniem un otriem. No šiem ziediem un pusnolaistiem aizkariem raugās jaunas meitenes tumšbrūnām vai melnām acīm, baltām marmora pierēm un kraukļu spārnu krāsas matiem. Vairums to ir latīņu rases pēcteces, bet ir starp viņām arī tādas, kuru dzīslās rit afrikāņu vai indiāņu asinis. Blondi mati un zilas acis te ir retums. Kad šīs jaunās lēdijas pastaigājas pa pilsētas ielām, katrs pazīstams vai nepazīstams vīrietis uzskata par savu pienākumu noņemt cepuri un dziļi paklanīties.

Tāda bija pilsēta, kur „Nečezas skaistule" aizveda pulkvedi Armstrongu un viņa ģimeni, un no kurienes viņš domāja doties uz Teksasu dibināt jaunu koloniju. Jaunais kreols Diprē, ko aizrāva viņa mīla pret Džesiju, tomēr vēroja arī dzīves praktisko pusi. Viņš nesen bija atgriezies no Francijas, kurp bija devies apmeklēt savus radiniekus, kas piederēja pie augstākās sabiedrības aprindām, un viņam bija daudz godkārīgu nolūku. Luiziānā viņš bija plantators starp plantatoriem, turpretim Teksasā, kur zeme bija samērā lēta, viņš cerēja ierīkot kaut ko līdzīgu lēņu īpašumiem. Sastapis Armstrongu un uzzinājis viņa' kolonizācijas plānus, viņš nolēma nekavējoties īstenot savus sapņus, bet tad viņam vispirms vajadzēja pārdot savas zemes un māju Luiziānā. Bet kas attiecas uz vergiem, tad viņš nolēma tos paņemt līdzi uz Teksasu.

Nedēļu pēc savas iebraukšanas Nečitočesā viņš likvidēja Luiziānā visas savas lietas un, atskaitot visus izdevumus, viņa rokās izrādījās 20 000 mārciņu sterliņu liela summa. Tais laikos šīs summas pilnīgi pietika nevien, lai nopirktu milzīgus zemes gabalus, bet tā deva viņam iespēju realizēt savu sapni par lēņu īpašumu, kur viņa pilī, kā lēdija suzeraine chatelaine, valdītu viņa gaišmatainā skaistule.

Cik jautri šīs dienas pagāja pulkveža Armstronga jaunākai meitai, tikpat skumjas un drūmas tās bija vecākai. Bija pagājusi vairāk kā nedēļa, kopš viņi bija atbraukuši Nečitočesā, un viņa joprojām dzīvoja vientulībā. Mīla parasti ir patmīlīga. Pret dažiem tā piekāpīgāka, pret citiem cietsirdīgāka. Džesija nebija nejūtīga pret savas māsas sāpēm. Viņa pēc iespējas pūlējās to nomierināt un pārliecināt, lai viņa izrauj no sirds indi, kas viņu sagandē. Jautra un laimīga viņa nevarēja saprast pretēju stāvokli un nespēja iedziļināties savas māsas nelaimē. Viņa zināja pat mazāk, kā būtu varējusi zināt Vecākā māsa lepni slēpa savas bēdas, noraidīja katru līdzjūtību un vairījās runāt par pagātni. Jaunākā savukārt neko nejautāja, jo baidījās viņu sarūgtināt Tikai vienu reizi māsa viņu iepriecināja ar ssivu atklātību, kad izstāstīja par savu noslēpumaino kritienu ūdenī. Tas gadījās tūlīt pēc šī notikuma, kad Helēna nule bija atguvusi samanu. Tur nebija nekāda noslēpuma. Seja, ko Helēna cipresēs bija redzējusi, bija viņas satraukto nervu iedoma, bet roka, kas izstiepās pēc viņas, nebija nekas cits, kā zari, kas, kuģim garām slīdot, viņu aizķēra un iegrūda ūdenī.

Pēc šī paskaidrojuma Džesija pilnīgi nomierinājās. Viņa tagad bija pārliecināta, ka Helēna nav gribējusi izdarīt pašnāvību. Viņa cerēja, ka māsa par pagātni ilgi neskums un ka viņai drīz atradīsies cits iemīļotais, kas būs viņai uzticīgs, un viņa aizmirsīs pirmā nodevību. To Džesija secināja pēc apkārtējiem iespaidiem. Viņas māsai bija daudz jaunu pielūdzēju, starp kuriem bija pilsētas labākie pārstāvji: plantatori, advokāti, vietējās valdības locekļi, kāds kongresa loceklis un jaunie virsnieki no Džesupa forta, kas atradās pa upi mazliet uz augšu.

Nevar teikt, ka Helēna pret šiem pielūdzējiem būtu nejūtīga — viņa bija sieviete, — bet kā sieviete, viņa sevišķi par tiem neinteresējās, un tā vietā, lai biežāk parādītos sabiedrībā, vfņa parasti sēdēja savā istabā. Mēs jau teicām, ka viņa reti uzturējās māsas sabiedi ībā, bet apmierinājās ar savu kalponi mulati Džūliju. Ari viņa bija šķīrusies no sava iemīļotā, kas palika Misisipi štatā, kur katru dienu, katru stundu viņš varēja zaudēt savu dzīvību. Taisnība, pagaidām ciprešu purvā viņš bija pilnīgā drošība, bet viņa nevarē ja zināt, cik ilgi tas varēja turpināties. Viņa zināja, ka, ja viņu noķers, viņa nekad vail s to neredzēs, jo tad viņu sodīs visbriesmīgākā kārtā. Viņas vienīgā cerība bija tas, ka viņas Džups bija ļoti veikls un varbūt viņam izdosies no šī briesmīgā apvidus aizbēgt un atkļūt pie viņas.

Viņas kundzes bēt1 asDžūlijai nebija noslēpums, tamdēļ nav nekāds brīnums, ka, ieraudzījusi Nečezps avīzes, ko atnesa viesnīcā no Nečitočesā pienākušā kuģa, un izlasījusi par Čarlzu Klensiju, viņa steidzās pie savas kundzes. Džūlija zināja, ka šīs ziņas neiepriecinās viņas kundzi, bet sievietes instinkts viņai teica, ka tas katrā ziņā būs labāk k>i ciešanas, ko tā pārdzīvoja.

„Miss Helēna, lūk, Nečezas avīze. Tā atnāca ar kuģi. Man liekas, tur ir ziņas, kas jūs interesēs… tikai sliktas…"

Helēna paņēma avīzi. Viņas rokasdrebēja, acis dzirkstīja, un tajās dega naids un greizsirdība… Apskatot kāzu ziņojumus, viņa katru mirkli gaidīja, ka ieraudzīs Čarlza Klensija vārdu blakām kreolietes vārdam, ko viņa nezināja. Kas var attēlot šausmas, kas pārņēma viņas dvēseli, viņas sejas izteiksmi un plaši ieplestās acis, kad viņa izlasīja lieliem burtiem nodrukāto virsrakstu: „Čarlzs Klensijs!"

Ret avīzes rakstā nebija vis kāzu, bet nāves apraksts.

Viņa izlaida avīzi no rokām, atgāzās atzveltnē, un viņas sirds sāka pukstēt tik strauji, ka draudēja apstāties uz visiem laikiem.

XVI

Pulkvedis Armstrongs apmetās Nečitočesas pirmklasīgajā „Plantatoru viesnīcā", kas bija celta visu Dienvidštatu viesnīcu stilā: sienas bija balti krāsotas, logiem zaļi Venēcijas slēģi un ap visu ēku augsta veranda — piacca. Daļu šīs verandas vienmēr aizņēma baltos audekla tērpos ģērbušies džentlmeņi, debesīgi zilās papīra rītakurpēs un Panamas cepurēs. Viņi augu dienu dzēra piparmētru groku. Otrā verandas daļā bija novietoti atzveltņi, un tā bija domāta lēdijām. Stiprajam dzimumam ieeja tur bija aizliegta. Mājas sienas bija apaugušas staipekņaugiem. Viesnīcas priekšā zaļoja vesela rinda milzīgu magnoliju, kuru milzīgās gludās lapas lieliski aizsargāja no saules. Ret verandas otrā pusē, kas bija domāta vienīgi dāmām, auga Persijas ceriņi, kas savu lapu daiļumā un ziedu aromā sacentās ar vietējiem augiem. Rlakām ceriņiem cieši pie pašas verandas auga apelsīnu koki. Rija viegli izstiept roku un noraut zelta augli vai vaskam līdzīgo balto ziedu.

Ne pulkvedis Armstrongs, ne Diprē nebija viesnīcā; viņi abi bija aizgājuši kārtot kolonizācijas lietas. Viņi visu bija nokārtojuši un pat izvēlējušies apvidu, kur apmesties. Šai laikā Nečitočesā atradās aģenti, kas Teksasā pārdeva zemi un kam uz Sen-Sabas upes krastiem piederēja liels zemes gabals. Kādreiz šī zeme bija piederējusi mūkiem misionāriem, bet tagad jau sen bija pamesta. Diprē to nopirka, un tagad tikai vajadzēja veikt visus priekšdarbus, lai varētu pārcelties uz turieni un pārņemt īpašuma tiesības. Kārtodams šos nepieciešamos priekšdarbus, jaunais kreols un viņa nākošais sievas tēvs aizkavējās ilgāk kā parasts, un jaunās meitenes palika mājās vienas. Viņas stāvēja pie verandas margām un skatījās uz ielu. Jaunāki, kā parasti, pūlējās izklaidēt vecāko, kas vēl vienmēr bija skumja, kaut gan aiz citiem iemesliem. Greizsirdības vietā viņu nomāca bēdas, kam pievienojās sirdsapziņas pārmetumi. Tā visa iemesls bija Nečezas avīzes. Tas, ko viņa tur izlasīja, pilnīgi attaisnoja Klensiju un visu vainu uzvēla viņai pašai.

Avīzē rakstīja, ka pazudis cilvēks, vārdā Čarlzs Klensijs, kas, spriežot no dažiem apstākļiem, jādomā, bija nogalināts, ki, nevērojot visrūpīgākos meklējumus, viņa līķis līdz šim nebija atrasts; ki pazīstamā plantatora Efraima Derka dēls, Ričards Derks, arestēts un ieslodzīts cietumā aizdomās par slepkavību; ka nogalinātā māte neizturējusi smago likteņa sitienu un aizgājusi turp, „no kurienes vēl neviens nav atgriezies". Tālāk sekoja dažādi prātojumi un minējumi par slepkavības iemesliem. Šai sakarā bija minēta arī Helēnas Armstrongas un viņas Klensijam adresētā vēstule, kas, kā bija pierādīts, atradusies Derka rokās. Taisnība, tās saturs bija atstāstīts saīsinātā veidā, bet tas tomēr kompromitēja Helēnu Armstrongu. Visai pasaulei kļuva zināmas viņas un Čarlza Klensija attieksmes.

Bet Helēna Armstronga bija vienaldzīga par šīm ziņām, tomēr tās viņu sarūgtināja… Ja viņai būtu iespējams atdot dzīvību Klensijam, viņa mestu izaicinājumu visai pasaulei, atmestu tēva dusmas un kļūtu sieva tam, ko bija izvēlējusies viņas sirds. Šo domu nomākta viņa atkāpās no verandas margām un atlaidās krēslā.

Džesija palika turpat, kur bija, un turpināja skatīties pa logu, vai neatgriežas viņas Luiss. Pēkšņi viņa nodrebēja. Uz viņu raudzījās kids cilvēks, kis iedvesa viņai bailes un pat riebumu. Tas stāvēja koki ēnā un, raugoties viņā, it kā to acīm aprija. Viss viņa stāvs bija ļauna un rupja lopiskuma iemiesojums. Bet visdrausmīgākā bija viņa seja, ko apgaismoja viesnīcas ieejas spuldze. Ieskitījusies viņā, jaunā meitene iekliedzās un steidzās pie māsas.

„Kas noticis, Džesij?" Helēna jautāja. „Kas tevi tā sarūgtināja? Vai tas attiecas uz Luisu?"

„Nē, nē, Helēn! Par viņu nav runa."

„Par ko tad?"

„Ak māsiņ! Kāds tur drausmīgs cilvēks. Liels, rupjš… Pietiek paskitīties uz viņu, lai nobītos. Pastaigājoties es viņu daudzreiz esmu redzējusi, un kitrreiz es no viņa baidījos."

„Vai tad viņš atļāvās kidu rupjību?"

„Nē, bet notiek kaut kis līdzīgs. Viņš vienmēr tik savādi skatās uz mani. Un viņam tik briesmīgas acis! Tādas ļaunas, aizplūdušas kā aligatoram. Ks jau vairākas reizes gribēju to pastāstīt tēvam un Luisam, bet Luiss ir tik straujš, ka varētu viņu nogalināt."

„Lūdzu, atļauj man paskitīties šī aligatora acīs."

Helēna piegāja pie margām un, pret tām atbalstījusies, sāki raudzīties uz ielu. Garām gāja cilvēki, bet starp tiem viņa neredzēja neviena, kis līdzinātos nule attēlotajam cilvēkim. Taisnība, zem kokiem stāvēja kāds cilvēks, bet nevis tur, kur bija norādījusi Džesija. Viņš stāvēja ēnā, un viņa nevarēja to saskatīt Bet kad viņš vēlāk aizgāja no koka un spuldze viņu apgaismoja, auksti drebuļi pārskrēja Helēnas ķermenim. Viņas satrauktā fantāzija bija bijusi iemesls, ka viņa toreiz uz kuģa starp koku galotnēm bija ieraudzījusi Čarlzu Klensiju. Vai tiešām arī tagad, pateicoties šai satrauktai fantāzijai, Nečitočesas ielās viņa redzēja Klensija slepkivu? Nē, tas nevarēja būt! Viņa redzēja īsto, dzīvo Ričardu Derku. Viņa gribēja kliegt „Slepkava!", bet nevarēja. Viņa jutās kā paralizēta un stāvēja gandrīz bez elpas, kamēr slepkiva bija izzudis no redzes loka. Tad, piekļāvusies māsai, viņa drebošā balsī teica, ka uz ielas „redzējusi spoku".

XVII

„Lūdzu atvilinot, svešiniek, ka es traucēju jūs lasīt avīzi… Patiesību sakot, es mīlu redzēt cilvēkus, kas gūst kādas zināšanas. liet lieta tā, ka mēs gatavojamies uzdzīvot. Vai jūs negribētu mums piebiedroties?"

Tādu priekšlikumu izteica pusmūža vīrs, kas bija apmēram sešas pēdas garš, ja neskaita viņa bifeļādas zābaku biezos papēžus, kuri sniedzās krietni pāri ceļiem. Viņš bija tērpit s sarkanā vamzī, zābakos iebāztās biksēs; ādas josta bija savilkta zem vamža, un aiz tās bija aizbāzts līks duncis un revolveris. Šis tērps pilnīgi saskanēja ar viņa laupītāja izskatu: no pārmērīgās alkohola lietošanas vaigi bija nokārušies, acis stiklainas, asinīm pieplūdušas, biezas juteklīgas lūpas, kropls deguns, kas bija it kā no stipra sitiena sašķiebts, dzelteni, māla krāsas mati un mazliet gaišākas uzacis. Osu un bārdas viņam nebija.

Tas, pie kā viņš griezās, nemaz viņam nelīdzinājās: viņš bija gandrīz divreiz jaunāks, viņa vaigi bija pelēki un iekrituši, it kā pēc daudzām satraukumā pavadītām bezmiega naktīm; melnas, draudīgi mirdzošas acis, kas raudzījās aizdomīgi caur pieri; virs augšlūpas bija divas iegarenas zilas svītriņas, nule noskūto ūsu pēdas. Viņš bija skaisti noaudzis, un to tūlīt ievēroja, neraugoties uz viņa plato neērto tērpu.

,,Ks jums pateicos," jaunais cilvēks atbildēja, nolaizdams avīzi uz ceļiem un mazliet paceldams cepuri. „Es nule izdzēru kādu glāzi un ceru, ka jūs mani atvainosit."

„Lai es esmu nolfdēts, ja atvainošu! Tagad nav tādi laiki, svešiniek! Krodziņā mums savi likrmi. Visiem, kas še atrodas, visiem jābūt jautriem un, pirmoreiz tiekoties, katrā ziņā. Kāds ir jūsu mīļākais dzēriens?"

„O, šai ziņā es neesmu izvēlīgs," jaunais cilvēks atbildēja, pieceldamies no savas vietas un kļūdams draudzīgāks, ,,1'ils Kvantrels nav tāds cilvēks, kas atsakās no iedzeršanas. Tikai, lūk ko, džentlmeņi! Es jūsu starpā esmu svešinieks un, ceru, ka jūs atļausit man maksāt par izdzerto."

Neviens no tiem, ko jaunais cilvēks uzrunāja, nelīdzinājās džentlmenim, un viņš būtu rīkojies daudz pareizāk, ja būtu viņus nosaucis vienkārši par kaklugriezējiem.

„Nē… Nē!" daži no viņiem atbildēja, pūlēdamies, izlikties labi audzināti džentlmeņi. „Nav pieņemts, ka svešinieki mūs pacienā. Jums vispirms ar mums jāsadzer, mister Kvantrel!"

„Tagad mana kārta," Nerkuless iesaucās autoritatīvā balsī. „Kas vēlas, var pacienāt pēc manis. Ei, Džonij! Pasniedz dzeramo! Degvīns uz mana rēķina."

Apkalpotājs, kas stāvēja aiz letes un izskatā līdzinājās saviem viesiem, nekavējoties izpildīja pavēli un pasniedza veselu rindu pudeļu un pudelīšu ar dažādiem dzērieniem, bet blakām novietoja vajadzīgo glāžu skaitu.

Krodziņam, ko rotāja veca, nosūbējusi izkārtne ar indiāņa attēlu pilnā kareivja tērpā, saucās „Čoktore virsaitis", un ta īpašnieks uzdevās par meksikāni. Kas attiecas uz apkalpotāju Džoniju, tad visi viņu uzskatīja par īru, lai gan viņa tautība bija tikpat apšaubāma kā viņa saimniekam. Krodziņā parasti apstājās caurbraucēji; viņi dabūja istabu, gultu un ēdienu, un viņiem neko citu neprasīja kā samaksu par visu uz priekšu. Tādu iemītnieku še arvien bija daudz, un tiem visiem bija īpatns raksturs; neviens nekad nevarētu pateikt, no kurienes viņi nāca un kurp devās. Krodziņš atradās sānis no galvenās ielas, kur pastaigājās pilsētas iedzīvotāji, un tamdēļ gandrīz arī neviens no tiem nezināja un neinteresējās, kādi apmeklētāji te pārnakšņo. Tie, kim nejauši gadījās atklīst krodziņa rajonā, uzskatīja to par kaut ko viesnīcai līdzīgu, kis dod patvērumu medniekiem, Ziemeļamerikas traperiem un sīkiem tirgoņiem indiāņiem. Tāds bija krodziņš, kurā atradās cilvēks, kis nosauca sevi par Filu Kvantrelu, un viņa nekautrīgie pieaicinātāji.

Kad pirmais riņķis bija izdzerts, Kvantrels uzaicināja uz otru, tad trešo, ceturto, pēc kam izrādījās, ka visi dzērieni izdzerti un nekis nav atlicis, neskiitot sliktāko viskiju. Kvantrels izdzertā skurbā bija kļuvis augstsirdīgs un pieprasīja šampanieti, ko Dienvidštatos var atrast pat sliktākos krodziņos. Džonijs tūlīt neparasti dedzīgi sāki noraut pudeļu galviņas, atraisīt stieplītes un plinkšķināt aizbāžņus. Tas viss notiki par godu svešajam viesim, kurš, kā visi to ievēroja, izvilka no kabatas zelta „ērgļiem" cieši piebāztu maku. Šis apstāklis lika krodziņa apmeklētājiem ievērot atšķirību starp maku un tērpu, no kā kibatas tas tika izvilkts. Tomēr līdzīgi kontrasti krodziņā nebija retums, un tamdēļ apmeklētāji to sevišķi neievēroja, izņemot vienu, proti, milzi, kas bija ievedis Filu Kvantrelu savā sabiedrībā. Viņa biedri šo cilvēku dēvēja un pazina gan ki „Džimu Rorlasu", gan — „misteru Borlasu", bet daži pat „kapteini".

No izdzertā šampanieša iesilušās sabiedrības jautrās sarunas visu laiku grozījās ap Misisipi štatā, Nečesas tuvumā, izdarīto slepkavību. Šis notikums bija aprakstīts vietējā avīzē. Atskaitot jau agrāk aprakstītos notikumus, te pārrunāja arī to , ka I)erks, ko apvainoja šai slepkavībā, arestēts un ievietots cietumā, bet, cietumsargam palīdzot, izbēdzis un nozudis kopā ar sargu. īstā laikā, — turpināja rakstīt laikraksts, — lai izglābtos no cilpas, ko gribējuši viņam uzmest kiklā Linča tiesas locekļi, kis paspējuši ielauzties cietumā, kur vainīgais gan vairs neatradās. Domā, ka pēdējais kopā ar cietumsargu devies uz Teksasu. Beigās bija pievienots Misisipi štata iestāžu sludinājums par izsolīto 2000 dolāru lielo godalgu Ričarda I)erka un 500 dolāru llarknesa notvērējiem. Starp krodziņa apmeklētājiem iesākās strīdi un pārrunas par šo slepkavību. Borlass pēkšņi sāka skiļi lamāties un nožē'ot, izbrīnīdams savus labākos draugus.

„Lūk kāda velnišķa laime!" viņš iekliedzās, sizdams dūri uz galda tā, ka pudeles un glāzes sāka dejot. „Es dotu simt dolārus, ja varētu būt šī Derka vietā, lai viņš būtu, kas būdams, velns lai parauj!"

„Kamdēļ, Džim? Kamdēļ, mister Borlas? Kamdēļ, kaptein?" no visām pusēm atskinēja jautājumi.

„Kamdēļ?" atbildes vietā Borlass trokšņoja. „Kamdēļ? Tamdēļ, ka šis Klensijs, šis pats Klensijs, irtas, kas zvērējis, noliecināja zvērinātiem, pusducim resnu meksikāņu dziedātāju, ka es viņam nozadzis zirgu! Un nevien zvērēja, viņam arī noticēja, bet mani saņēma… mani, Džimu Borlasu… piesēja uz laukuma pie kauna staba un nopēra ar pātagu. Jā, draugi, nopēra! Un pēra mani meksikiņu nēģeris,

sekojot kāda policist» pavēlei. Man vēl līdz šim palikušas pletņu rētas, un, ja kāds netic, es varu tam parādīt. Man nav kauns jums tās rādīt… es domāju — līdzīgas rētas ir ari jums. Nē, es varu kļūt traks, domājot, ka šis Čarlzs Klensijs izglābās no manis, bet es tiku zvērējis viņam atriebt Es zināju, ka viņš apmeklē Teksasu. Es visu laiku viņu še gaidīju un pēkšņi!… Kāds cits izjauc visus manus nodomus, un šis cits — Diks Derks! Es apskaužu šo I)iku Derku! Liii .viņš tamdēļ nolādēts!"

„Lai nolādēts I)ik*i Derks!"

Dzīres ieilga tālu pēc pusnakts, jo Kvantrels visus pacienāja. Visi dzēra un brīnījās, ka nabadzīgi ģērbtam cilvēkam tik daudz zelta un papīrnaudas. Ret Rorlass nebrīnījās nemaz. Viņš aukstasinīgi vēroja dažādas pazīmes, kas viņu tuvināja atrisinājumam. Kad svešinieks, kas bija nosaucis sevi par Filu Kvantrelu, noslaucīja kabatlakatiņā lūpas un tad to nejauši nometa uz grīdas, Rorlass to nemanot uzcēla un aizgāja sānis. Atplētis to, viņš uzmanīgi izpētīja iniciāļus un, kad stundu vēlāk viņš palika ar svešinieku viens, lai izdzertu beidzamo pudeli, Rorlass pieliecās pie viņa un, velnišķi smīnēdams, iečukstēja viņa ausī:

„Jūsu vārds nav vis Fils Kvantrels, bet Ričards Derks."

XVIII

r Klaburčūskas šņāciens zem svešinieka sola nebūtu viņu tā nobaidījis kā

Rorlasa vārdi. Viņš pietrūkās no sola, bet atkal atkrita atpakaļ, viņa rokas tā drebēja, ka vīns lija pār glāzes malām. 1.aime, ka neviena, pat Džonija, nebija istabā.

„Nomierinieties, Kvantrel!" Rorlass teica, mierinot mādams ar roku. „Neizlaistiet velti vīnu. Mēs esam vieni un, ceru, viens otru sapratīsim. Ja nē, tad drīz sapratīsim… un jo ātrāk jūs man pateiksiet visu patiesību, jo drīzāk sapratīsimies. Atbildiet vispirms uz šādu jautājumu: Vai jūs esat Ričards Derks, vai nē? ja esat, tad nebaidieties teikt man patiesību. Tikai nemelojiet! Tas lieki! Džimam Rorlasam meli netīk"

Svešinieks viss trīsēja un šaubījās, bet tikai vienu mirkli. Viņš saprata, ka būtu velti noliegt savu personību. Viņu izjautātājs cilvēks bija milzīgi liels, nejūtīgs kā kapa akmens un nežēlīgs ki inkvizitors. Viņa asinīm pieplūdušās acis it kā teica: „Pamēģini tikli melot, un es būšu tavs ienaidnieks," un tajā pat laikā it kā piedāvāja draudzību, ja vien tāda var pastāvēt starp diviem noziedzīgiem neliešiem. Neīstais Fils Kvantrels atcerējās Rorlasa stāstu par Klensiju, par to, kā viņš ticis sodīts uz laukuma, un atzina, ka Rorlass tāpat iemīts dubļos kā viņš pats, un atbildēja:

„Jā, es esmu Ričards Derks."

„Pareizi," Rorlass atbildēja. „Ret tagad, mister Derk atļaujiet jums teikt, ka man patīk jūsu noteiktā atbilde manam jautājumam. Man tomēr jums jāsaka, ka ari jūsu noraidošā atbilde mani nemaz neietekmētu. Es neesmu bērns un neesmu velti pasaulē dzīvojis, lai neizprastu, ka cilvēks atrodas grūtā stāvoklī, kā jūs tagad. Jau pirmā dienā, kid es krodziņā ieraudzīju jūsu seju, es tūlīt nodomāju,

ka te kaut kas nav kārtībā; kas īsti, es nezināju, protams, es pat nevarēju iedomāties, ka tas sākas ar briesmīgo burtu "S". Šovakar es uzzināju mazliet vairāk. Es redzēju, kā jūs vērojāt vienu no Armstrongu jaunkundzēm… kuru, man liekas, nav nemaz jāsaka."

Derks nodrebēja un automātiski jautāja:

„Jūs mani redzējāt?"

„Protams, redzēju. Ks tur biju tajā pašā nolūkā."

„Tā?" šķietami vienaldzīgi jautāja Derks.

„Jā! Tas mani mazliet pārsteidza. Kad es jūs pirmoreiz ieraudzīju šai krodziņā, man nenāca prātā kāds mīlas piedzīvojums, bet pavisam kas cits. „Čakton virsaiša" krodziņā un tik sliktā apģērbā — nu, kādi gan te varētu būt sakari ar brīnišķajām jaunkundzēm? Jums pašam būs jāatzīst, ka tas būtu smieklīgi, vai nē?"

,,Ks to nezināju," sekoja drūma atbilde.

„Nezinājāt? Arī es nē, līdz tam laikam, kad jūs atgriezāties šurp, un es jūs uzaicināju iedzert Vai jfts gribat zināt, kamdēļ es savu uzskatu pārjums grozīju?"

„Kamdēļ?"

„Pateicoties laikrakstam, ko jūs lasījāt, kad es jūs uzaicināju. Ks to lasīju pirms jums un izpētīju visu šo lietu. Saskaitot seši un seši, man iznāca divpadsmit Viena no jaunajām lēdijām viesnīcā ir miss Helēna Armstronga, par ko raksta laikrakstos; tā tad cilvēks, kis viņu novēro, ir Čarlza Klensija slepkava Ričards Derks, t i. —, jūs".

„Ks… es nē… es nenoliedzu, mister Borlas, ki es esmu Ričards Derks. Es nogalināju Čarlzu Klensiju. liet es protestēju pret apvainojumu, ka es viņu nogalināju tīšām."

„Vai tas nav vienalga? Starp draugiem, kādi mēs tagad, es ceru, esam, šāda izruna nav vajadzīga. Vai jūs nogalinājāt tīšām vai netīšām, tas taču vienalga, ievērojot motīvus, kis jūs vadīja, liet kid cilvēku izslēdz no sabiedrības un sāk to vajāt, tad tis vēl nenozīmē, ki viņš zaudējis to cilvēku cienību, kis iet to pašu ceļu. Jūs esat Ričards Derks un nogalinājāt Čarlzu Klensiju. Tamdēļ taču Dzims liorlass nebūs jūsu ienaidnieks. Taisnība, jūs man ņēmāt iespēju atriebt, bet kis par to? Ks nedusmojos, es tikli jūs apskiužu» liet tagad, mister Derk ko jūs domājat iesākt?"

Un, nenogaidījis atbildes, liorlass turpināja:

„Ja jums vēl līdz šim nav noteikta darbības plāna, tad uzklausiet drauga padomu; un šis draugs jums ieteic kļūt par vienu no mūsējiem."

„Par vienu no jūsējiem? Ko jūs ar to gribat teikt?"

„Tūlīt uzzināsiet,1 liorlass atbildēja. „liet vispirms mums no šejienes jāaiziet; te pārāk daudz cusu. Džonijs, velns viņu būtu rāvis, to vien zina, kā ložņāt visapkārt Ja viņš zinātu to, ko es, viņš jūs sasietu, pirms jūs paspētu aiziet gulēt Padomājiet vien, ir taču vērts pūlēties! Par jūsu noķeršanu taču izsolīta… 2000 dolāru godalga un 500 dolāru par to, kas jums visur seko un ko, ja nemaldos, sauc Džo Ilarkness. Džonijs labprāt dalītos ar mani, ja viņš zinātu pusi no tā, ko es. Bet es jūs nenodošu… man ir savi iemesli. Vai pēc visa tā, ko es jums teicu, jūs man vēl tāpat uzticaties?"

„Uzticos," atbildēja slepkava, atviegloti nopūzdamies.

„Jauki! Tā tad mēs viens otru saprotam. Tomēr iesim labāk manā istabā, tur mēs būsim pilnīgi droši un varēsim atklāti izrunāties, nebaidoties, ka kāds varētu mūs noklausīties."

Derks paklausīja aicinājumam, kas gan drīzāk līdzinājās pavēlei. Šis cilvēks tagad turēja viņu savā varā; viņš tagad varēja nodot viņu policijai un aizsūtīt uz cietumu.

Iegājis savā istabā, Korlass piedāvāja viesim krēslu, bet pats apsēdās otrā.

„Esjūs uzaicināju, Kvantrel, kļūt par vienu no mūsējiem… Es vēlu jums labu. Jūs man jautājāt, ko tas nozīmē?"

„Jā, jautāju," Derks atbildēja.

„Tas nozīmē," izdzēris malku no savas glāzes, Borlass turpināja, „ka es un tie citi, ar ko jūs dzērāt, visi esam biedri. Kā pats redzējāt, jautra sabiedrība. Tas, kas notika šodien, tikai sīkums, salīdzinot ar to, kā mēs pavadām laiku Teksasas prērijās. Mēs dzīvojam Teksasā."

„Vai drīkstu jautāt, mister Borlas, ar ko jūs nodarbojaties?"

„Drīkstiet Mēs lielāko tiesu ķeram zirgus, mustangus, un iejājam tos, lai varētu pārdot Tālab mūs iesaukuši par mustangeriem. No darba brīvo laiku mēs pavadām Teksasas pilsētās… Kio-Grande krastos, kur daudz meksikāņu meiču. Variet man ticēt, mēs bieži pavadām laiku šo meksikāņu meiču sabiedrībā. Vai jūs ticat Džima Borlasa vārdiem?"

„Man nav iemesla šaubīties."

„Tā tad, vairāk nav ko runāt, vai nav taisnība? Ks zinu, Kvantrel, ka jūs esat iemīlējis skaisto sejiņu ar melnām acīm, bet starp meksikāņu senjorām jūs tādu atradīsit daudz. Pietiks, lai aizmirstu tās acis, kas raudzījās uz jums no viesnīcas balkona."

„Raudzījās uz mani?" Derks, mazliet satraukts, iesaucās.

„Jā, raudzījās tieši uz jums un ar to pašu skitienu, kā dēļ jūs nogalinājāt Čarlzu Klensiju."

„Jūs domājat, ki viņa mani redzēja?" slepkava jautāja.

„Domāju! Ks esmu par to pārliecināts. Redzēja un pazina jūs. Viņa tūlīt atrāvās atpakaļ ēnā. Vai tad jūs neievērojāt?"

„Nē," Derks atbildēja.

„Klausiet manu padomu un jājiet mums līdz uz Teksasu. Meksikāņu meitenes liks jums aizmirst miss Armstrongu. Pēc pirmā fandango viņa jums vairs neeksistēs, ticiet man!"

„Nekad!" Derks klisli iesaucās.

„Lūk kāds jūsu lēmums," Borlass teica. „Jūs negribat zaudēt no sava redzes loka jūsu mīļo un gribat dzīvot šeit. Bet tikpat pareizi, kā jūs sēdat šeit, ir tas, ka rīt no rīta vēl pirms brokistīm visa Nečitočesas pilsēta jūs meklēs…"

Derks pietrūkās no krēsla.

„Vairāk aukstasinības, Kvantrel!" Borlass ieteica. „Par maniem vārdiem nav tā jāuztraucas. Pagaidām nekādu briesmu nav. Briesmas iesāksies tad, ja vēl pēc astoņām stundām jūs atrādīsieties uz šī paša sola un šajā istabā. Ks jums teikšu atklāti — arī Džimam Borlasam ir iemesli ātrāk pazust no šī krodziņa, tāpat arī dažiem draugiem, ar ko mēs kopā dzērām. Mums no šejienes jāizjāj kādu stundu pirms saules lēkta. Sekojiet drauga padomam un jājiet mums līdzi. Vai piekrītat?"

I)erks šaubījās izšķirties. Mežonīgi neprātīga mīla pret Helēnu Armstrongu bija pārņēmusi visu viņa būtni. Šī mīla, tāpat kā cerība izvairīties no soda par izdarīto noziegumu, bija spiedusi viņu bēgt tik tālu. Borlass saprata viņa šaubu iemeslu, bet viņš zināja arī, ka pietiks dažu vārdu, lai izklaidētu šīs šaubas uz visiem laikiem.

, Ja jūs esat nolēmis turēties aiz miss Armstrongas priekšauta, tad tamdēļ jums nav jāpaliek Nečitočesā. Lai jums būtu iespēja būt „viņas tuvumā", jums izdevīgāki būt „manā tuvumā"."

„Tas ir kā, mister Borlas?" Derks izbrīnā jautāja. „Ko jūs gribat teikt?"

Jums pašam tas jāzina… Tāds cilvēks kā jūs, Kvantrel! Jūs sakāt, ka nekad neaizmirsīsit vecāko no šīm divām meitenēm. 1.abi, es savukārt teikšu, ka arī es, Džims Borlass, neaizmirsīšu jaunāko. Ks domāju, ka man nav maigu jūtu… pēc visa tā, kas man savā laikā bijis jāpārdzīvo. Bet viņa mani iekarojusi… viņas zilās acis. 1.ai mani pakar, ja tas nav taisnība! Vai jūs tiešām domājat, ka es aizbraukšu no šejienes, lai zaudētu šīs acis no sava redzes loka uz visiem laikiem? Nē, tikai tik ilgi, līdz viņa būs manās rokās, līdz es jutīšu viņas asaras uz savas sejas. Protams, ja tikai viņa raudās."

,,Ks nesaprotu," Derks nomurminaja.

„Gan sapratīsiet, kad kļūsit viens no mūsējiem un dosieties ceļā kopā ar mums. Pietiks, ja es jums teikšu: tad jūs atradīsit savu mīļo."

Un nevērodams savu vārdu ietekmi, kārdinātājs turpināja:

„Tā tad, Fil Kvantrel jeb Dik Derk, vai jūs gribat būt mūsējais?"

„Gribu."

„Lieliski! Tā tad, nolemts. Bet jūsu biedrs Ilarkness? Ks domāju, viņš piekritīs, kad uzzinās, cik bīstami palikt še. Jo mūs vairāk, jo mums, mustangu medniekiem, jautrāk Vai jūs domājat, ki viņš brauks?"

„Kurp es, tur ari viņš."

„Jauki! Ejiet viņa istabā un pamodiniet viņu. Jums abiem jābūt laikā sagatavotiem. Aizejiet uzmanīgi uz staļļiem un apseglojiet savus zirgus. Nevienu netraucējiet, pārējo nokārtošu es… vēlāk mēs norēķināsimies. Tiku pielūkojiet, Kvantrel, apmēram pēc divdesmit minūtēm es ceru redzēt jūs un jūsu Ilarknesu seglos, un pēc tam mēs jums pievienosimies."

Tad Borlass atstāja istabu, palaidis Derku sev pa priekšu, bet pats gāja pa gaiteni un, atvērdams vienu pēc otras visu istabu durvis, kaut ko iečukstēja. Gulētāji acumirklī pietrūkās, it kā tos būtu modinājis bises šāviens. Pēc kīda laika visi zirgi bija apsegloti, jātnieki acumirklī bija seglos, un pēc desmit minūtēm pazuda starp kokiem. Borlass bija priekšgalā, Kvantrels viņam blakām, bet starp viņiem, mazliet iepakaļ, Ilarkness.

Rītā agri, kad saule vēl nebija sasniegusi koku galotnes, krodziņu ielenca vietējās varas pārstāvji: šerifs un klrtībnieku nodaļa, un viņiem pievienojās ļaužu bars, kurā bija arī pulkvedis Armstrongs un kreols Diprē. Pilsētā no rīta bija uzzināts, ka slepkava un otrs, par ko rakstīja laikrakstos, redzēti Nečitočesas pilsētas ielās. Pūlis acumirklī devās viņus meklēt un nonāca pie „Čakton krodziņa", kur meklētos vairs neatrada. Krodziņa īpašnieks un viņa kalpotājs, kam nebija nekāda iemesla slēpt savus divus beidzamos viesus, izstāstīja visu, ko viņi zināja par tiem, un piebilda, ka tie aizjājuši reizē ar pārējiem džentlmeņiem, kas aizbraucot samaksājuši visu savu parādu. Nevienam no viesiem nebijis Derks vārdā. Viens saucies Kvantrels, bet otrs Velšs. Pēc apraksta pulkvedis Armstrongs tūlīt pazina, ka Kvantrels bija Derks, bet Velšs — Džo Harkness. Pēc tam šerifam, kārtībniekiem un ļaužu pūlim atlika tikai izklīst, un Čarlza Klensija slepkavam vēlreiz izdevās izvairīties no tiesas taisnīgā sprieduma.

XIX

Bija pagājis mēnesis pēc Klensija nāves, bet satraukums, ko tā bija izsaukusi, vēl līdz šim nebija aprimis. To veicināja tas apstāklis, ka viņa līķi nekur nevarēja atrast, nevērojot to, ka bija pārmeklēti visi apkārtējie meži un lauki, upes un ezeri, purvi un strauti. Kā pierādījumu, ka viņš tiešām miris, visi uzskatīja to apstākli, ka viņš nebija atgriezies mājās pie savas slimās mātes, jo visi zināja, ka šis cilvēks, ja viņš būtu tikai ievainots vai sakropļots, pat četrrāpus būtu atrāpies pie tās, kuras dēļ viņš aizmirstu visu pasauli! Kaut gan visiem tagad bija zināma viņa mīla pret citu sievieti, bet neviens ne mirkli nepieļāva, ka viņš varētu tai sekot un pamest savu māti. Tā pagāja diena pēc dienas, bet noslēpums arvien vēl palika noslēpums. Šajā laikā plantācijās šis tas bija mainījies. Armstronga plantācija bija pārgājusi Derka rokās, bet Klensija kotedža paliksi bez saimnieka un, neviena neaizņemta, pilnīgi tukša: visas izputējušā īru džentlmeņa vērtības, kā retas grāmatas, gleznas un citas vērtības, visu pārdeva publiskos tirgos^ tā izvazājot visā apkārtnē. Tika pārdoti arī visi saimniecības piederumi, inventārs un lopi. Vientuļā Klensija kotedža tagad tuksnešainajā vietā šķita pilnīgi pamesta, sevišķi tamdēļ, ki sētā nebija dzirdami pat tā suņa rējieni, kis bija norādījisīstā posta vaininieka pēdas. Uzticīgais dzīvnieks atrada sev patvērumu Simeona Vudieja namā.

Pusnakts ziemeļos — īstā klusuma stunda, bet dienvidos, Misisipi štatā, tas ir citādi, jo daba tur modra pat decembra naktī. Tomēr tagad vēl nebija decembris, bet Misisipi lejas gala pavasara mēnesis — februāris, kid koki klājas lapām un pat ziediem. Mīlu baudītāji putni dzied savas dziesmas no agra rīta līdz vēlam vakiram, un tikai smējēji, klausoties tās visu dienu, dzied savu dziesmu naktī, tik veikli atdarinādami savu draugu melodijas, ka jums šķiet, ki viņi pamodušies un atkil dzied. Citas dienvidu nakts skaņas nav tik melodiskas. Pavisam citādi ietekmē varžu kurksti, pūču spiedzieni, cikādu pļāpas un aligatoru gaudi.

Un lūk tādā naktī purva malā, netālu no vietas, kur bija ticis nogalināts Čarlzs Klensijs, parādījās cilvēks, pareizāk cilvēka ēna. Gājis kīdu laiku pa rāvaino, līdzeno purva malu, šis cilvēks iegriezās klajākā vietā, kas atradās starp resniem kokiem un plantācijām. Nakts ceļinieks pagāja šai vietai un tuvojās pamestajai Klensija kotedžai. Viņa seja mirdzošā mēness gaismā šķita pilnīgi bāla, iekritušām acīm. Varēja domāt, ka viņš nesen piecēlies no smagas slimības gultas un nav vēl paspējis atspirgt. Tas bija redzams arī no tā, ar kādām pūlēm viņš pārvarēja ceļā gulošos kokus un žogus. Netālu no kotedžas viņš apstājās un kādu laiku klusēdams uz to raudzījās. No visa bija redzams, ka viņš pazīst šo vietu. Viņš tūlīt pazina taciņu, kas pazuda zem kokiem un veda tieši pie mājas. Viņš gāja ļoti uzmanīgi un aizdomīgi skatījās apkārt; viņš it kā baidījās vai arī vienkārši nevēlējās, ka viņu redzētu. Tomēr bija maz ticams, ka viņu kāds varētu redzēt — šai stundā visi plantācijas un ciema iedzīvotāji parasti gulēja, un māja bija vientuļā vietā, veselu jūdzi no tuvākiem kaimiņiem. Kas gan svešinieku te saistīja? Kas viņam bija vajadzīgs? Šie jautājumi radās neviļus, redzot viņa rīcību. Viņš tuvojās mājai no puses, kurbija virtuves durvis. Pieskāries durvju rokturiem, viņš tās atvēra. Durvīs nebija atslēgas, jo šais mežos nebija klaidoņu, un, ja arī būtu bijuši, šī māja nesaistītu viņu uzmanību. Tā tad nakts apmeklētājs iegāja kotedžā. Lai gan viņš gāja uzmanīgi, viņa soļu troksnis dobji un svinīgi atskanēja tukšajās istabās. Ieliku pa laikam viņš dziļi un smagi nopūtās. Tā viņš gāja no istabas istabā (to bija piecas). Katrā viņš brīdi apstājās un apskatījās visapkārt Atraitnes guļamistabā viņš apstājās ilgāk, un nenovērsa skatienu no vietas, kur kādreiz bija stāvējusi viņas gulta.

„"Se viņa elpoja beidzamoreiz," viņš klusi teica un sāka raudāt.

Logā mirdzošā mēness gaismā varēja redzēt, ka pār viņa vaigiem ritēja lielas asaras. Tā viņš nostāvēja dažas minūtes, beidzot iegāja šaurajā gaitenī un izgāja uz ceļa, kam vienā pusē bija klajš lauks, bet otrā mežs. Šo apgabalu pulkvedis Armstrongs bija dāvājis sabiedrībai skolas un kapsētas ierīkošanai. Skola bija nez kur pazudusi, bet kapsēta atradās savā vietā; te bija tikai kādi divdesmit kapi. Kapu pieminekļu vietā uz dažiem atradās izkrāsotas koka plāksnes, kur bija atzīmēts mirušā vai mimšās vārds un nāves gads. Cilvēks, kas nule bija apmeklējis kotedžu, izgāja pa vārtiem, pārgāja ceļam un devās pie kapa, kas vēl nebija paspējis apaugt sūnām. Dienvidu nakts bija diezgan auksta. Kasa kā balta sarma klāja kapu. Pagājis līdz kapam, svešinieks noliecās pār kapa plāksni, lai labāk varētu salasīt uzrakstu, kas skanēja:

„Karolina Klensija.

Mirusi janvāri 18…"

Izlasījis uzrakstu, nepazīstamais sāka raudāt un sabruka uz kapa. Nevērodams auksto rasu, viņš tam cieši piekļāvās, it kā apskautu dārgu miesu. Tādā stāvoklī viņš palika dažas minūtes… Tad viņš pēkšņi pietrūkls un skiļi, kaisli iesaucās:

„Māmuliņ, mīļā māmuliņ! Es esmu dzīvs… es esmu pie tevis… bet tu esi mimsi! Tu neredzi… nedzirdi manis. Ak mans Dievs!"

Tad viņa seja acumirklī pārvērtās. Tā pēkšņi kļuva drūma, draudīga, bet acis, kurās līdz šim bija atmirdzējušas klusas skumjas, iedegās iiaidā un atriebes kārē.

„Zvēru debesīm," paspēris soli uz priekšu, viņš iesaucās un izslējās visā augumā, „zvēru pie mirušās mātes, kas še dus… zvēru nerimties, līdz laikim, k«d būšu sodījis viņas slepkavu! Nakti un dienu, ziemu un vasaru es viņu meklēšu… Jā, līdz atradīšu un sodīšu tu cilvēku, to briesmoni, kas mani pazudināja, nonāvēja manu mati un izpostīja mūsu māju! Nē! Nedomā, ka tu no manis paslēpsies! Teksasa, kur tu aizbēgi, nav nemaz tik liela; tās klajumi nav tik plaši, lai tu varētu izvairīties no manas atriebības! Ks tevi atradīšu, sekošu kaut līdz pasaules galam… jā, līdz pasaules galam, Ričard Derk!"

„Čarlz Klensij!"

Kā pērkona ķerts, viņš apgriezās un seši soļi no sevis ieraudzīja otru cilvēku.

„Sim Vudlej!"

Tā tad pie kapa stāvēja Čarlzs Klensijs, un viņa apsveicējs izrādījās Simeons Vudlejs. Protams, vairāk pārsteigts bija Sims. Viņš pēkšņi ieraudzīja cilvēku, kas bija uzskatīts par mirušu un tagad it ka atgriezās no kapa. Mednieks, kas nekad nebija redzējis spokus, mirkli apmulsa, ieraudzījis cilvēku, kas bija miris un tagad it kā atgriezies no kapa? Bet tad viņš tūlīt redzēja, ka tas ir īsts, dzīvs Čarlzs Klensijs, nevis viņa gars.

Mednieks bija bijis Nečezā, lai pārdotu dažas ādas un brieža gaļu, savas bises nedēļas guvumu. Atpakaļceļā viņam gadījās jāt gar Klensija kotedžu, jo netālu atradās viņa paša nelielā mītne. Redzot tukšo māju, viņam bija kļuvis skumji, un, pārdomājot tā īpašnieku traģisko likteni, viņš apturēja savu zirgu, te pēkšņi ieraudzīja pār ceļu pārejam cilvēku. Vudlejs pievilka pavadu, un koku ēnā apturēja savu zirgu. Sēdot seglos, viņš nenovērsa skatienu no vēlā ceļinieka, kā savādā un nedrošā gaita viņu pārsteidza. Viņš redzēja, ka tas iegāja kapsētā, piegāja pie kapa, nokrita ceļos, un noliecās kā lūgšanā. Vudlejs zināja, kā kaps šis bija, jo pats bija palīdzējis to rakt un izrotāt velēnām. Kas gan varēja būt cilvēks, kas tādās sāpēs un tādā pazemībā nometās pie tā šai aukstajā pusnakts stundā… Ziņkāres ierosināts jātnieks nokāpa no zirga un uzmanīgi tuvojās kapam. Cilvēks, kas tur atradās, bija tā iegrimis savās sāpēs, ka nekā neredzēja un nedzirdēja. Piegājis pavisam tuvu, mednieks ieraudzīja seju, ko nekad vairs nebija cerējis redzēt. Nevērojot bālo un novājējušo seju, iekritušos vaigus un drudžaini mirdzošās acis, viņš pazina Čarlzu Klensiju un tūlīt nosauca tā vārdu. Kad kā atbildi savam saucienam viņš izdzirda savu vārdu, viņš teica:

„Čarlz Klensij, vai tas esat jūs vai jūsu ēna?"

Klensijs vāji pasmaidīja un kaut ko nomurmināja, it kā nebūtu sevišķi apmierināts par šo negaidīto tikšanos.

„Simeon Vudlej," viņš teica, „es būtu laimīgs sastapt jūs citā laikā, bet ne tagad."

„Kā, Klensij!" iesaucās mednieks, pārsteigts par auksto atbildi uz viņa sveicienu. „Vai tiešām jūs esat aizmirsis, ka es esmu jūsu draugs!"

„To es ļoti labi zinu."

„Domājot, ka jūs miris… lai gan es nebiju pilnīgi pārliecināts… es vienmēr cerēju, varbūt, — es visiem spēkiem gribēju panākt taisnīgu sodu."

„Zinu. Es visu dzirdēju… visu līdz beidzamam sīkumam. Pat par daudz. Ak Dievs, paskatieties šurp! Tas ir viņas kaps… manas nonāvētās mātes…"

„Jā… viss tas nonāvēja nabaga lēdiju."

„Viņš viņu nonāvēja."

„Nav jājautā, par ko jūs runājat Pienākot dzirdēju, ka jūs minējāt viņa vārdu. Mēs visi zinām, ka I)iks I)erks pie visa vainīgs. Mēs viņu iesēdinājām cietumā, bet nelietis aizbēga kopā ar tādu pat nelieti kā viņš. No tā laika nav nekādu ziņu. Es domāju, ka viņi aizmukuši uz Teksasu, kur tagad mūk visi nelieši: Mans Dievs, kā es priecājos, ka redzu jūs dzīvu! Vai jūs man nepateiksit, kā viss tas notika?"

„Pateikšu… tikai ne tagad."

„Kā jūs varējāt būt neapmierināts, mani sastopot… mani, jūsu vispadevīgāko, uzticamāko draugu?"

„Es jums ticu, Vudlej. Patiesību sakot, es nemaz neesmu neapmierināts, ka jūs sastopu… Es esmu pat ļoti priecīgs, jo varu uz jums pilnīgi paļauties. Sim, brauciet man līdz uz Teksasu!"

„Uz Teksasu, un visur! Protams, braukšu. Es esmu pārliecināts, ka mums veiksies, mēs sastapsim Diku Derku, un tad…"

„Sastapsim viņu!" Klensijs iesaucās, pārtraukdams Vudleju. „Es esmu pārliecināts, ka sastapšu viņu. Es zinu, kur viņš ir! Ak, Simeon Vudlej! Cik pasaulē ļaunuma! Slepkavu, vai cilvēku, ko turaizdomās par slepkavību, Teksasā priecīga sagaidīs kāda sieviete… sagaidīs atplestām rokām. Ak, Dievs!"

„Par kādu sievieti jūs runājat, Klensij?"

„Par to, kas bija visa iemesls… par Helēnu Armstrongu."

„Ak ko jūs runājat! Taisnība, Helēna Armstronga bija visa netiešs iemesls. Bet ki viņa mīl Diku Derku, ka viņa gribētu to apskaut.. O, tur nav pat pus mata taisnības. Meitene neieredz šo cilvēku… Sims Vudlejs to noteikti zina. Un viņš zina arī to, ka viņa mīl citu cilvēku… jau sen, pirms visa, kas noticis, un, protams, turpina mīlēt Sievietes, jā sievietes savās jūtās nav tik nepastāvīgas, k"i to domā. Tāpat ari miss Helēna Armstronga turpina mīlēt šo citu cilvēku un ar mieru piederēt viņam. Pierādījumi man kabatā."

„Pierādījumi? Ko jūs runājat!"

„Dokuments Čarlz Klensij, ko jums jau sen vajadzēja saņemt, jo uz tā ir jūsu vārds. Te ir abi — vēstule un ģīmetne. I>ai tos redzētu, vajaga vairāk gaismas ki zem šiem kokiem, un ari mēness gaisma pārāk blāva. Vai neiesim uz manu būdu? Tur tik jautri sprakšķ malku Iesim pie manis Čarlz Klensij! Jums bija jāpiedzīvo daudz bēdu un ciešanu— laiks nomierināties. Simam Vudlejum kiut kts ir, tas liks aizmirst jūsu mokas un uzmundrinās jūs. Kartiņa un papīra gabaliņš, kis ielikti aploksnē. Iesim pie manis manā vecā būdā, tur jūs tos apskitīsit"

Vudleja vārdi radīja Klensija dvēselē jaunas cerības; viņam šķita, ka veselība atkal atgriežas. Viņa sejā sakāpa sārtums, un viņš sekoja medniekim stingriem soļiem. Kad viņi nonāci būdā, un kimīnā iedegās uguns ktd tās gaismā Klensijs izlasīja Helēnas Armstrongas vēstuli, ieraudzīja viņas ģīmetni un ieraudzīja panīkstu, viņš sajūsmā iesaucās:

„Lai slavēts Dievs! Viņa palikusi man uzticīga… uzticīga!"

Skumjais, nogurušais invalīds bija pazudis. Pie kimīna stāvēja slaids lepns gavilētājs mīlētājs.

XX

Kur tad visu šo laiku bija bijis Klensijs? Nomiris un atkal dzīvs? Jeb bija tikai nāvīgi,ievainots <in atveseļojies? Kur viņš bija paslēpies? Un kālab? Šie jautājumi nodarbināja Simeonu Vudleju, kad viņš sēdēja pie uguns, kuras gaismā Klensijs lasīja vēstuli.

Jādomā, arī lasītājs, tāpat kā Vudlejs, nepacietīgi gaida atbildi uz šiem jautājumiem. Viņš to ari saņems tikai ne uzreiz un vienā vārdā. Tālab mums jāatgriežas mazliet atpakaļ un jāiepazīstas ar jaunu personu, izbēgušu nēģeri Jupiteru.

„Džups" bija no „gaišo mulatu" grupas. Viņa sejas izteiksme bija ārkārtīgi patīkama, un, tikai atceroties pletnes un pērienus, ko viņš saņēma no sava bijušā saimnieka, tajā ieviesās ļaunums. Tas bija vēl jauns cilvēks bez bārdas, tik ar tumšu pūciņu uz virslūpas. Bārdas trūkumu aizstāja kuplās matu cirtas, ko varētu apskaust pat Apolons. Skaistuma dievs nevarētu vēlēties skaistākus sejas pantus, spraigākus muskuļus un gleznāk veidotas rokas un kājas. Nav brīnums, ka Džūlija bija viņu iemīlējusi. Kas attiecas uz viņa morāliskām īpašībām, tad viņš bija bezbailīgs, brīvi alkstošs, brīžiem nesavaldīgs, bet ne ļauns. Kaimiņu ciematu viņš apmeklēja naktīs, līdz soda sitieni nepiespieda viņu no Kfraima Derka bēgt. No dabas jautrs, tagad viņš bija sadrūmis, jo viņam pastāvīgi draudēja briesmas. Viņš sit pās pašā ciprešu purva dziļumā, cipreses iedobumā, kura atradās uz mazas saliņas, ko ietvēm staigns purvs un stāvošs ūdens, kas izpletās uz visām pusēm vairāk kā jūdzi tālu un bija aizaudzis kokiem. Daba it kā ar nodomu tīšām bija radījusi šo saliņu, lai dotu nelaimīgajam bēglim patvērumu, kur tas varētu paslēpties no mežonīgo suņu ožas un vajātājiem, kas bija gandrīz tikpat mežonīgi kā šie suņi. Cilvēki te nevarēja nokļūt ne ar kādu laivu, bet suņi stiga purvā. Un neviens ari nemēģināja tur nokļūt, jo baidījās aligatoru, kas bija šī drūmā apgabala īstie saimnieki. Un tomēr tur bija ceļš, pa kuru varēja nokļūt uz salas, bet to zināja vienīgi Derka izbēgušais vergs. Ari te daba nāca palīgā, lai dotu iespēju aizbēgt apspiestajam no kalpinātāja. Trakojošie dabas spēki vētras vai tornado laikā bija nogāzuši dažus kokus, stumbri, iegāžoties purvā, izveidoja kaut ko līdzīgu tiltiņam. Tur, kur bija tukšas spraugas, iejaucās cilvēka rokas un aizpildīja tās, pūloties visu izveidot tā, it kā tas būtu nevis Jupitera, bet pašas dabas darbs.

Visi zināja, pareizāk sakot, nojauta, ka Džups slēpjas purvā, tamdēļ bieži to pārmeklēja, bet bēgli tomēr nevarēja atrast Viņam neka netrūka un, ja viņš izjuta kādu trūkumu, tad tā bija vientulība. Viņam bija pat zināmas ērtības: spāņu sūnas aizstāja mīkstu gultu, un viņš mierīgi varēja atpūsties. Nevienu dienu viņš nepalika bez ēdiena, un arī tad, ja viņam nekā cita nebūtu ko ēst, viņš varētu nogalināt aligatoru un pagatavot sev ēdienu no dzīvnieka astes maigākās daļas. Bet Džupam nevajadzēja ieturēt aligatoru gaļas diētu, jo viņš varēja ēst cūkas cepeti, speķi, cāļus, frikasē no somaiņa gaļas. Viņš saņēma dažāda maīsa maizi, bet dažreiz nogaršoja Virdžīnijas sausiņus no baltiem un maigiem miltiem.

Jūs jautāsit, kur i iņš dabūja tik garšīgas lietas? Kas.'attiecas uz somaini un oposumu, tad viņš varēja mežā noķert, bet pārējā pārtika bija mājas dzīvnieku gaļa, ko viņš varēja saņemt tikai no plantācijām. Un tiešām, viņš to saņēma… no Efraima l)erka plantācijas!

Vai tiešām.Jupiters to zaga? Nemaz nē! Viņš to saņēma, nedodamies nekādās briesmās, jo zogot viņš riskēja zaudēt brīvību un dzīvību. Bet viņam bija draugs… Kāds draugs? Nu tas pats Zilais Bils. Jā. Cilvēks, kas viņam pagādāja pārtiku, viņa uzticamais draugs un palīgs, bija neviens cits kā oposumu mednieks. Zilais Bils atnesa nevien maizi un gaļu, ko paslēpa iepriekš norunātā vietā, bet vēl arī ko citu. Kad viņš devās uz medībām, tad varēja vērot, ka viņa kabatas savādrīzspiežas; ja jūs iedomātos tās pārmeklēt, jūs atrastu viskija pudeli un tabaku. Neviens tomēr tās nepārmeklēja, un neviens, izņemot Febu, nezināja, kas tur atrodas. Feba to nevarēja nezināt, jo daļu ēdienu viņa pati pagatavoja. Viņai nebija greizsirdīgu aizdomu un viņa nedomāja, ka tas tiks izlietāts Betas pacienāšanai. Viņa zināja, ka viss tas „nabaga Džupam", tādēļ atbalstīja Bila rīcību un neprotestēja.

Tai dienā, kad Diks I)erks sašāva Čarlzu Klensiju, un gandrīz tajā pat stundā, kad viņu starpā sākās strīds, bēguļotājs vergs stāvēja blakām savam kokam, vienīgā sausā vietiņā starp tā saknēm. No visas viņa stājas bija redzams, ka viņš ilgi nedomā te palikt. Viņš vērodams skatījās gaisā, it kā gribēdams noteikt, cik pašlaik pulkstenis. Šai drūmajā vietā to nevarēja tik viegli noteikt. Sauli redzēt viņš nevai ēja, jo caur biezo lapotni izspiedās tikai vāja atblāzma. Tā kā tā pamazām dzisa, viņš saprata, ka pienācis vakars. Dodamies pēc barības, viņš parasti savu paslēptuvi atstāja minūtes divdesmit pirms tumsas. Šodien viņš bija nācis nevien pēc pārtikas, viņš cerēja arī saņemt kādu ziņu no tās, ko mīlēja, no savas Džūlijas. Zem rupjā papīra tērpa un tumšās Džupa ādas pukstēja tāda pat tīrā un kaislā mīlā Pegoša sirds, kāda pukst zem baltas ādas un eleganta ģērba. Viņš bija dzirdējis, ka Armstrongs aizbrauc, un tamdēļ domāja, ka viņiem līdz aizbrauks arī viņa mīļotā; tas viņu nesarūgtināja; taisni pretēji, iepriecināja. Arī Džups domāja par Teksasu. Nevis tālab, ka tur būtu tādiem kā viņš drošāk, bet viņš gluži vienkārši gribēja sabiedroties ar mežoņiem. I-ii arī kāda būtu dzīve, ja tik tā nebūtu verga dzīve! Šodien viņš cerēja uzzināt visjaunākās ziņas, ko viņam solīja pateikt Zilais Bils, uzzinājis no Džūlijas. Pirms aizbraukšanas Džups gribēja to sastapt un cerēja, ka viņa draugs varēs ierīkot tā, ka viņi to varēs.

Pārliecinājies, ka tuvojas nakts, viņš devās uz to vietu, kur atradās nokritušie koki un, nogājis pa tiem apmēram divi simt jardus, viņš sasniedza diezgan dziļu upi, kuras abos krastos gulēja ūdenī iegrimuši koku stumbri. Beidzamais no tiem, pie paša upes krasta, bija lielu apmēru milzenis, kura atlikušie zari, apauguši spāņu sūnām, slējās augšup; šīs sūnas bija izplatījušās uz visām pusēm un vietām iegrima ūdenī līdzīgi upi pārpeldošu zirgu astēm. Zem tām bija saskatāms kāds priekšmets ko varēja ievērot tikai pēc rūpīgas apskates. Tā bija neliela kokā izdobta laiva. Džups to ieraudzījis nemaz nelikās pārsteigts… Tas bija viņa īpašums ko viņš pat'; bija pagatavojis. Paslīdējis zem sūnām apaugušajiem zariem, viņš iesēdās laivā, sašūpoja to, ielaida ūdenī airi un sāka irties. Apbraucis baļķus, kas visur rēgojās, viņš sasniedza klajāku vietu un brauca pa straumi uz augšu. Tā viņš nobrauca veselu jūdzi, līdz viņa dzirdi sasniedza attālas skaņas un

ļoti uztrauca viņu. Tie gan bija tikai suņa rējieni, bet viņam varēja draudēt briesmas. Viņš nolieca galvu sānis un sāka klausīties. Jā, tas Rija suns… liet cik savādi viņš rēja, pavisam citādi, kā rej suns, kad tas seko medījuma pēdām. Tā bija gaudošana un žēli smilksti, it kā suns būtu piesiets, jeb viņu sodītu. Kādu laiku ieklausījies, mulats sev teica: „ Šie suņa rējieni nevēstī briesmu. Es pazīstu šīs rejas tikpat labi kā pats savu balsi. Tas ir jaunā massas Klensija suns, un viņš vergus nemedī."

Nomierinājies viņš ķērās pie aira un brauca tālāk, pūlēdamies būt uzmanīgāks un nesacelt troksni, virzoties pēc iespējas klusi. Viņš savu airi kustināja tik klusu, ka viņam nevarēja palikt nepamanīts pats mazākais troksnis starp cipresēm. Visapkārt valdīja pilnīgs klusums, ko traucēja tikai suņa smilkstēšana un gaudi.

„Mans Dievs!" mulats iesaucās, atkal apstādamies. „Kas gan nabaga dzīvniekam noticis? Tas nav tik vienkārši. Ks ceru, ka ar viņa jauno kungu nav notikusi kāda nelaime… Viņš ir labākais no visiem. Lai notiek kas notikdams, es tomēr palūkošos, kas tur īsti ir." »

Pēc kāda laiciņa viņš sasniedza norunāto vietu, kur viņam vajadzēja sastapt Zilo Bilu. Te viņš apstājās pie milzīga sikomores koka, kā puse atradās uz sauszemes, bet otra puse ar visām saknēm dziļi iesniedzās ūdenī. Tā bija Džupam pilnīgi droša vieta, kur viņš nebaidījās atstāt pēdas un kur ērti varēja apslēpt savu laiviņu. Pēc suņa rējienu skaļuma viņš sprieda, ka tas atrodas apmēram divi simt jardus no viņa. Paslēpis laiviņu starp sikomores saknēm un piesējis to ar auklu, mulats izkāpa krastā un devās iiz to pusi, kur bija dzirdami rējieni, un tas bija pavisam viegli izdarāms, jo rejas, uz brīdi apklusušas, atkal atjaunojās. Beidzot viņš ieraudzīja Mini. Tas tiešām bija Klensija medību suns, kas bija notupies pie sūnu kaudzes un, laiku pa laikam paceldams galvu, žēli gaudoja. Kas viņam noticis, kālab viņš tik žēli gaudo? mulats pārsteigts sev jautāja. Vai tikai kāds nav miris? Ja viņš būtu atnācis mazliet agrāk, viņš būtu liecinieks visam, ko lasītājs jau zina, bet kas tomēr nezina, ka suns negāja vis tūlīt uz māju, kad Derks viņu bij ievainojis. Viņam nebija mājas tur, kur nebija viņa saimnieka. Uzticīgā radījuma sirdī mīla pārspēja bailes, un viņš bija atgriezies nozieguma vietā.

Uzmanīgi apskatījies visapkārt un pārliecinājies, ka viņam nav jābaidās, mulats tuvojās sunim, kas sāka rūkt, bet tomēr devās viņam pretim un pēkšņi, acīm redzot, pazinis sava saimnieka draugu, smilkstēdams steidzās viņam klāt Džups pieglaudīgo suni noglāstīja un tad pagriezās pret sūnu kaudzi, kur kādā vietā bija saskatāma cilvēka galva. Seja bija pagriezta augšup, mute atvērta, lūpas bālas, zobi sakosti un acis nekustīgas un pievērstas vienam punktam. Šī galva viņam tūlīt pateica, ka-> bija viņa priekšā.

„Čarlzs Klensijs!'' mulats iesaucās. „Miris… nogalināts!"

Dažas minūtes viņš stāvēja nekustīgi, raudzīdamies uz priekšu; tad apskatīja ķermeni, un viņš ievēroja ko neparastu.

„Vai tikai viņš miris?" mulats nomurmināja.

Lai pārliecinātos, viņš nometās ceļos, nogrūda sūnas un ieraudzīja asinis un ievainojumu, no kā tā sūcās. Viņš pielika roku pie sirds. Nu, kā tad! Jeb varbūt viņš kļūdījās? Viņš uzmanīgi saņēma savos rupjos pirkstos gulētāja roku un mēģināja pulsu.

„Sit! Tiešām sit!" viņš teica. „Bet ja pulss vēl sit, tad arī elpa vēl nav apstājusies."

Bet ko lai tādā gadījumā dara? Iet uz koloniju un pasaukt ārstu? Bet viņš taču nedrīkstēja baltam cilvēkam rādīties, neriskējot atkal nokļūt verdzībā, no kā viņš ar tādām grūtībām bija atbrīvojies. Tā būtu pašuzupurēšanās un liela augstsirdība, vairāk, kā spēj izdarīt cilvēks… Vai to varēja prasīt no nabaga izbēguša verga?

„Vai viņš dzīvs vai miris, bet viņu še pamest nevar. Nabaga jaunais džentlmenis! Viņš bija no visiem labākais! Ko teiks miss Helēna, kad ieraudzīs viņu, jeb kad uzzinās notikušo? Nesaprotu, kas to varēja izdarīt. Tas var būt tikai viens cilvēks… Džūlija man par viņu stāstīja. Es jau gribēju brīdināt, bet tagad tas nokavēts. Ak, kas gan notiks ar miss Armstrongu! Viņa to mīlēja, kā es mīlu Džūliju un Džūlija mani."

Viņš stāvēja un domāja, ko iesākt. Redzot šo drausmīgo skatu, viņam bija izlidojušas no gal\as visas domas par satikšanos ar Zilo Bilu, kas šai pat brīdī muka uz mājām, tālāk no bīstamās vietas. Tomēr mulats ilgi nevilcinājās.

„Vai nu dzīvs jeb miris," viņš norūca, „bet te es viņu nevaru atstāt. Atnāks vilki, un no viņa paliks tikai kauli, bet kraukļi saknābās viņa skaisto seju. Tas neder… nē! Viņš pret mani vienmēr bija tik labs… Kaut ari.es esmu vergs, mulats, nēģeris, kā jūs mani saucat, es jums parādīšu, ka zem krāsainās ādas slēpjas tikpat krietna sirds kā zem baltās, pat vēl krietnāka. Parādīšu viņiem! Bet kam tad es to saku? Nevienu taču neredz… un paldies Dievam, ka neredz! Kāds vēl var ierasties, kamēr es te stāvu un pļāpāju. Nedrīkst kavēties."

Viņš noliecās un izstiepa rokas, lai paceltu ķermeni, kad suns, kas, viņam ierodoties apklusa, pēkšņi atkal sāka gaudot. Mulats izslējās, apskatījās visapkārt, un viņa sejā izpaudās bailes. Viņš redzēja, ka suņa klātbūtne var sagādāt viņam briesmas.

„Ko lai es ar viņu daru? Es nedrīkstu ņemt viņu līdz… viņš sāks riet un tādā veidā atvilinās vergu ķērājus pie manas ligzdas. Arī tā viņu pamest bīstami… viņš sekos savam saimniekam, metīsies ūdenī un peldēs mums līdz, bet vēlāk var kādu atvest šurp. Es nedrīkstu atstāt nekādu pēdu. Ko lai dara? Suni nevar ņemt līdzi… un ari atstāt nevar."

Viņš ilgi domāja. Jautājums sekoja jautājumam, viņa galvā pat pazibēja doma, vai suni nenogalināt? Bet viņš tūlīt to atmeta, teikdams:

„To es nevaru darīt, nē! Nabaga dzīvnieks, viņš tik uzticams un tā mīlēja savu saimnieku! Tas būtu cietsirdīgi… gluži tas pats, kā nogalināt cilvēku… Es to nevaru!"

Kādu brīdi viņš k'usēja un tad pēkšņi iesaucās:

„Ahā! Ir! Tā būs pareizi!"

Viņš nolēma piesiet suni pie koka. Viņš tam tuvojās, laipni runādams: „Nu, nāc šurp, sunīt! Nebaidies no manis. Es esmu Džups, tava saimnieka draugs, tu tsiču pazīsti. Labs sunīts, labs! Nāc taču šurp! Nāc!" Suns nebēga no viņa un ļāva uzlikt sev roku. Izņēmis no kabatas roku, mulats turpināja: „Mierīgi, sunīt, mierīgi… es tikai apsiešu tev ap kaklu auklu… nebaidies! Es tevi nepakāršu, es tikai piesiešu tevi."

Dzīvnieks nepretojās, it kā juzdams, ka viņu skar draudzīga roka. Apsējis auklu ap suņa kaklu, mulats pārdomāja, kā viņu piesiet, lai tas neredzētu virziena, kādā viņš aizvedīs tā saimnieku. Viņš apskatījās visapkārt un ieraudzīja dzeloņkrūmus, kas biezoknī auga kādā vietā starp cipresēm. īstā vieta, viņš nodomāja, un aizveda suni turp, kas laikam saprata, ka viņam grib atņemt brīvību, un mēģināja izrauties. Tomēr pēc kādām piecām minūtēm suns bija piesiets, un vēl pēc minūtēm piecām mulats nesa Klensiju vai tā līķi uz upi. Iedams uzmanīgi pa tādām vietām, kur nepalika pēdu, viņš sasniedza laivu un novietoja Klensiju tās dibenā, tad iekāpa pats un, paņēmis airi, sāka irties pa upi uz leju. Viņa sejas izteiksme bija satraukta un svinīga un palika tāda visu laiku, kamēr viņš aiznesa Klensiju pa koku stumbriem un novietoja savā guļvietā koka iedobumā. Te viņš atkal saņēma Klensija roku un pielika ausi pie tā sirds. Viņš sajuta pulsu un izdzirda sirds pukstus. Viņa sejā atmirdzēja prieks, kas arvien pieauga, kad viņš ievēroja vispirms vieglu locekļu kustību, tad gaišāku, apzinīgāku skatienu un beidzot izdzirda klusus, tomēr saprotamus vārdus. Murgos Klensijs bieži apvienoja Ričarda Derka un Helēnas Armstrongas vārdus, un mulats, maigi viņu kopdams, uzzināja daudz no visa tā, kas bija noticis. Kad viņa pacients atguva samaņu un sāka atveseļoties, viņš pastāstīja uzticīgajam puisim visu. Mulats saprata, ka visam tam jāpaliek noslēpumam, un pat Zilais Bils nekā no viņa neuzzināja. Nav brīnums, ka visi jautāja: „Kas noticis ar Čarlzu Klensiju?" un „Kur palicis viņa līķis?" tā tas turpinājās līdz tai naktij, kad Simeons Vudlejs ieraudzīja Čarlzu Klensiju pie mātes kapa.

Izstāstījis visu Vudlejam, Klensijs pievērsās saviem plāniem un nodomiem.

„Jūs teicāt, Sim, ka es varu uz jums paļauties?"

„Es varu savu dzīvību likt ķīlā. Vai tiešām jūs kādreiz esat šaubījies par mani?"

„Nē… nekad!"

„Čarlz, jūs vēl neesat man pateicis, kamdēļ jūs bijāt neapmierināts, kad mani ieraudzījāt Varbūt tas noslēpums?"

„Nav nekāda noslēpuma, Sim! Es vienkārši negribēju neviena sastapt, es negribēju, lai mani redz, pirms es nebūšu izpildījis savu plānu. Es domāju, ka tas sabruks, ja cilvēki uzzinās, ka esmu dzīvs. Pēdējo apstākli es jūs lūdzu neizpaust."

„Varat man pilnīgi uzticēties. Nebaidieties arī uzticēt savus nodomus Simam Vudlejam. Es labprāt palīdzēšu jums tos īstenot

Klensijs zināja, ka labāka sabiedrotā viņš nevar vēlēties, un tamdēļ pastāstīja viņam savu nodomu doties uz Teksasu, atrast slepkavu un viņam atriebties.

„Nabaga vecais nams!" Klensijs teica, iedams ar Vudleju gar kotedžu atpakaļceļā uz purvu. „Tas man vairs nepieder.;. Tukšs, un viss pārdots. Tomēr, lai Dievs ar to! Es braucu uz Teksasu."

„Un es jums līdzi. Uz Teksasu un kurp vien gribat Sims Vudlejs nav tas cilvēks, kis atkāptos no dotā vārda. Bet vai nevar visu to panākt, paliekot tepat? Ja uzzinās, ka jūs esat dzīvs un tā tad nav notikusi slepkavība, Dikam Derkim atļaus atgriezties mājās."

„Un tad es varēšu izdarīt? Nogalināt viņu kā suni? Tad es būšu slepkiva un mani pakirs. Teksasā tas pavisam citādi. Ja vien es viņu sastapšu… Bet mēs šķiežam šīm sarunām laiku. Jūs sakāt, Vudlej, ka gribat braukt man līdzi?"

„Jā, es to teicu un teikšu atkal. No sava vārda es neatsakos. Es jau domāju atgriezties uz Teksasu iri pirms tam, kad jūs sastapu. Un mums brauks līdzi vēl viens, jaunais Neds Ilt ivuds, kas tāds pat jūsu draugs ki es. Tā tad mēs trijatā dosimies pa Diki Derka pēdām."

„Mēs būsim četri."

„Četri! Kurš tad vēl, ja drīkstu vaicāt?"

„Cilvēki, ko esmu zvērējis ņemt līdzi uz Teksasu. Godīgs, krietns cilvēks, kaut gan viņa ādas krāsa… Bet par to tagad nerunāsim. Es jums pakāpeniski visu izstāsīšu. Ieliks sākt gatavoties ceļam… nedrīkst kavēties ne mirkli. Viena zaudēta diena, un es varu Ričardu Derku nepanākt. No viņa vēl kidam cilvēkam draud briesmas."

„Vēl kādam?" Simeons brīnījās, ,,1'ar ko jūs runājat, Klensij?"

„Par viņu."

„Jūs runājat par Helēnu Armstrongu? Nesaprotu, kldas briesmas viņai var draudēt no Dika Derki. Viņa ir varonīga meitene un pratīs sevi aizstāvēt. Viņai arī tur netrūks aizstāvju."

„Viņi nevar to aizstāvēt pret slepkavu. Kas to zina labāk par mani? Vudlej, šis cilvēks nevēros nekādus šķēršļus."

„Tā tad, nav ko gudrot, mēs braucam uz Teksasu!"

Tajā laiki, kid Teksasa bija vēl patstāvīga republiki, bija pazīstams ievērojams izteiciens: „Sabinas viņā pusē." Šī izteiciena nozīme bija, ka visi cilvēki, kis vairījās no štatu tiesas, uzskatīja sevi pilnīgā drošībā, kad viņiem izdevās nokļūt „Sabinas viņā pusē", kas robežojās ar Teksasu, kur noziedznieki uzelpoja brīvāk iedomādamies, ka, nonākot tur, nozieguma smagums novēlies no viņu dvēseles.

Kādā jaukā rītā jātnieku grupa pārjāja robežupi un devās Teksasas virzienā. Viņi šķērsoja upi dažas jūdzes augstāk no tās vietas, kur pārcēlās parastie ceļinieki, kis devās uz Teksasu godīgos nolūkos un ar neaptraipītu reputāciju. Bet minētie jātnieki nelīdzinājās beidzamās kategorijas ļaudīm, viņiem nebija mantu vezumu, lai tos varētu noturēt par emigrantiem. Viņi nelīdzinājās arī pētniekiem vai zemes pārdevējiem aģentiem un medniekiem, vārdu sakot, nevienai godīgu un cienījamu ļaužu šķirai. Viņi bija divpadsmit vīri, un viņu visu sejās atmirdzēja prieks, kad viņu zirgi sasniedza Sabinas otm krastu, kis jau atradās Teksasā. Acīm redzot, viņi visi uzelpoja vieglāk beidzot jozdamies drošībā. Viens no tiem, kā likās vadonis, apturēja zirgu un teica:

„Draugi! Es domāju, mēs varētu te atpūsties. Mēs esam Teksasā, kur brīviem ļaudīm nav jābaidās. Ja ieradīsies tie, kas mūs vajā, viņiem būs jāpaliek upes otrā pusē. Nokipsim no zirgiem, draugi, un pabroktstosim zem šiem kokiem. Pēc brokastīm mēs apspriedīsimies, ko uzsākt tālāk. Kas attiecas uz mani, tad man nāk miegs kā oposumam. Pēc mūsu beidzamā piedzīvojuma Nečitočesā es jūtos noguris divām trijām dienām. Mūsu jaunais draugs Kvantrels pasniedza mums divkāršu porciju, no kuras varēs atspirgt ne agrāk kā nedēļas laikā."

Tā runāja I)žims Borlass, ko mēs redzējām jau „Čakton virsaiša" krodziņā, kur viņš ar saviem draugiem dzīroja. Borlass devās uz Nečitočesu ne izpriecas dēļ: viņam vajadzēja aprunāties un izstrādāt darbības plānu kādā ļoti negodīgā lietā. Ka viņam to izdevās nokārtot sev labvēlīgi, to mēs redzēsim no sekošās sarunas.

„Draugi!" viņš teica, kad visi bija paēduši un gatavojās tālākam ceļam. „Mums stāv priekšā liela lieta, kas aizēnos visas zirgu medības. Jūs jau zināt, par ko es runāju, izņemot divus mūsu draugus, kas mums nesen pievienojās."

Borlass paskatījām Kvantrela un Velša virzienā un turpināja:

„lvs viņiem to savā laikā pastāstīšu, un, es ceru, viņi mūs šai lietā atbalstīs. Tas taču nozīmē piecdesmit tūkstoši dolārus skaidrā naudā un dažas vērtslietas. Tagad tikai jautājums, vai mums nogaidīt, līdz tas tiks nogādāts nozīmētā vietā, jeb mēģināt uzbrukt pa ceļam? Kā jūs domājiet, draugi? I^ii katrs izsaka savas domas, pēc tam es pateikšu savējās."

„Bet vai jums, kaptein, labi zināms sūtījuma virziens un ceļa mērķis?" kāds jautāja.

„Labāk kā tā vieta, kur mēs tagad atrodamies. Par to jums nav jāuztraucas. Jūs arī paši to zināt Tas atrodas divdesmit jūdzes no mūsu pagājušā gada nometnes. Ja mēs viņus netraucēsim, tad varam būt pārliecināti, ka viņi sasniegs mērķi pēc mēneša, skaitot no šīs dienas. Mēs tur atradīsim skanīgu naudu, dažādas vērtslietas un citas mantas… Tas ir, kā divreiz divi ir četri. Dažiem no mums tas ir tikai laika un pacietības jautājums."

„Kamdēļ jūs tā domājat, kaptein? Kāds mums labums, ja mēs gaidīsim?"

Līdzīgi jautājumi bira no visām pusēm.

„Draugi! Džims Borlass nav ēzelis. Vai jūs to atzīstat?"

,Jā!"

„Jauki, tad es jums atbildēšu. Es neatstāšu Nečitočesu līdz tam laikam, kamēr visu šo lietu nokārtošu. Es jau jums teicu, ka mēs iegūsim šo mantu… Tas ir taisnība, kā kad mēs paši to pavadītu. Kas attiecas uz gaidīšanu, tad jautājums ir tāds, vai mēs ceļā varam uzbrukt? Mēs esam tikai divpadsmit., taisnība, stipri, veselīgi vīri, bet šī emigrantu grupa ir gandrīz vesela kolonija. Mēs neesam tik stipri, lai uzbmktu tādai karavānai. Tur vajadzīga velnišķa laime, citādi samīs mūs pašus. Emigrantu vadonis ir piedzīvojis cīņās kā pats ģenerālis Džeksons… un, kā redzams, guļ atvērtām acīm. Un viņu taču pavada vesels pūlis. Es jums, draugi, saku pareizi, ja apgalvoju, ka mēs maz iegūsim, ja iedomāsimies uzbrukt viņiem ceļā… varbūt vienīgi, naktī. Un arī tad mēs varam zaudēt un nevien izlaidīsim labu pelņu, bet paši dabūsim cilpu kaklā. Tamdēļ es iesaku doties uz priekšu, jo ari daži mūsu biedri jau aizjājuši tālāk uz dienvidiem. Es zinu, ka seši devās uz Sanantonio. Kad mūsu salasīsies pietiekoši, tad mēs varēsim ķerties pie lietas. No piecdesmit tūkstoš dolāriem mums katram iznāks labas dividendes. Starp kolonistiem atradīsies arī dažas partneres tādiem, kā mūsu jaunais draugs

Kvantrels, kas sajūt maigas tieksmes pret skaisto dzimumu. Tagad es viņam netieku vairs līdzi."

Kapteiņa vārdrīzsauca visu smieklus, kuriem tomēr Kvantreis un Velšs nepievienojās. Kaut gan pēc savas dabas viņi bija pietiekoši samaitāti, viņi tomēr vēl nebija tik dziļi iegrimuši noziegumos un netikumos, kā viņu biedri. Un Dika Derka dvēselē taču kvēloja vēl īstas, tīras mīlas dzirksts. Nevērodams viņus, Borlass turpināja, griezdamies pie saviem biedriem.

„Es jums saku, savu darbu mēs veiksim daudz sekmīgāk, ja viņi nonāks līdz savam galamērķim. Viņi nomierināsies, domādami, ka briesmas jau garām, un jutīsies tik droši kā Nečitočesas ielās. Kad pienāks uzbrukuma brīdis, es jums noteikti pateikšu stundu un brīdi. Protams, jūs tagad domājat, ka Dzims Borlass vislielākais muļķis pasaulē, vai nav taisnība?"

„Gluži tāds muļķis jau nav, kapteinī"

„Nu, ja jūs man piekrītat, tad es jūs mazliet iepazīstināšu ar šo noslēpumu. Starp emigrantiem atrodas cilvēks, kas man visu izstāstīja, kas pie viņiem notiek. Pirms atstājām Nečitočesu, es viņam devu visus vajadzīgos norādījumus. Vairāk uzticības pret mani, draugi, un nerūpējieties vairāk par šo lietu. Vai gribat pilnīgi paļauties uz mani?"

„Gribam, kaptein!"

„Tad pietiek! Tā tad jautājums izšķirts, un mēs varam doties tālāk. Tagad taču mēs esam pilnīgi droši, jo Teksasa sasniegta. Mūsu starpā tomēr ir kāds cilvēks, kam būtu ieteicams aizjāt pēc iespējas tālāk no pierobežas joslas."

To teikdams, Borlass ļoti izteiksmīgi paskatījās Kvantrelā. Viņš gan negribēja to mocīt un baidīt, viņš tikai gribēja to saistīt pie sevis un savas bandas nesaraujamām saitēm Viņš zināja, ka ar bagāto plantatora dēlu viņš bija atmdis sev nevis parastu biedru, bet cilvēku, kas var rīkoties ar lielām naudas summām un katrā izdevīgā gadījumā saņemt čeku no sava tēva.

„Tā tad, draugi!" viņš iesaucās, „zirgos un uz Sanantonio!"

XXI

Trīs nedēļas pēc tam, kad Borlass kopā ar savu bandu bija pārcēlies pār Sabinu, caur Luiziānas mežiem šīs upes virzienā devās ceļinieku pulciņš: trīs baltie jātnieki uz zirgiem, un viens mulats uz mūļa. Mulats jāja mazliet nopakaļ un bija vai nu apkalpotājs vai vergs; aiz viņiem kā beidzamais skrēja liels medību suns. Tris baltie jātnieki bija mūsu paziņas Klensijs, Vudlejs un Ileivuds, mulats — Jupiters, bet suns — tas pats Klensija medību suns, ko Ričards Derks bija ievainojis. Spriežot pēc tā, kā viņi steidzās, brīžiem nemierīgi atskatīdamies atpakaļ, varēja domāt, ka viņi baidās vajātāju. Un tā tas pa'iesībā ari bija, lai gan baiļu iemesli bija pavisam citi kā minētai laupītāju bandai. Baltiem jātniekiem parsevi nebija jābaidās, viņi baidījās tikai par izbēgušo >ergu, kas viņus pavadīja; tas bija galvenais iemesls, kālab viņi izvēlējās ceļu, pa kuru godīgi cilvēki jāja reti. Doma par briesmām, kas draudēja Jupiteram, viņiem radās Nečitočesas „Plantatoru viesnīcā", kur parasti apmetās plantatori, kas varētu pazīt izbēdzēju, Kfrainia Derka vergu Jupiteru. I^ii izvairītos no tā, Simeons Vudlejs izvēlējās krodziņu „Čakton virsaitis", kur viņš ari agrāk bieži bija iegriezies. Še Vudlejam izdevās no Džonija šo to uzzināt, jo Džonijs bija ļoti pļāpīgs, un Vudlejs viņam šķita tik pat simpātisks, cik Džims Borlass pretīgs. Vudlejs bija ari uzzinājis, ka neilgi pēc bandas aizjāšanas krodziņā bija ieradies šerifs ar kārtībnieku nodaļu, lai notvertu kādu Kičardu Derku. Tas bija otrs iemesls, kamdēļ Vudlejs ieteica Klensijam doties pa to pašu ceļu, jo viņš domāja, ka Borlasa bandā atrodas ari Derks.

Sasnieguši upi un pārcēlušies pāri, Klensijs un viņa ceļa biedri apstājās koku ēnā atpūsties tieši tai pašā vietā, kur bija atpūties Borlass ar savu bandu. Tā bija vientuļa vieta, un te briesmas nedraudēja, jo ceļotāji te gadījās ļoti reti. Novietojušies uz baļķa koka ēnā, viņi iekoda maizi un žāvētu speķi, pēc tam Simeons Vudlejs, aizdedzinājis pīpi, izstāstīja saviem biedriem visu, ko bija uzzinājis krodziņā „Čakton virsaitis".

„Draugi!" viņš iesāka, griezdamies pie Klensija un Ileivuda, „mēs tagad atrodamies tajā vietā, kur ne mazāk kā divi nedēļas atpakaļ sēdēja vai stāvēja divi visnorūdītākie nelieši, kas jeb kad spēruši kāju uz Teksasas zemes. Tu, Ned Ileivud, pazīsti vienu no tiem, bet Čarlzs Klensijs pazīst abus."

Viņš mazliet apklusa un tad, izpūtis divus dūmu mākuļus, turpināja:

„Džonijs man teica, ka viņi aizjājuši tieši pa šo ceļu. No Nečitočesas viņi jāja šurp ātri, nekur neapstādamies, nogura un, protams, apstājās te, lai atpūstos. Lūk, paskatieties! Te ir pelni no ugunskura, uz kura viņi, droši vien, kaut ko gatavoja. Pēc lietusgāzes, kā mēs pa ceļam vērojām, neviens šai upei nav pāri jājis. Jā, zvēru Visvarenam, pie šī ugunskura sēdējuši septiņi, astoņi, deviņi, pareizāk, divpadsmit norūdīti laupītāji. Es varu zvērēt, ka divi no tiem bija Džims Borlass un Diks Derks."

Mednieks apklusa un sāka pārdomāt, ko darīt tālāk; to pašu domāja arī Čarlzs Klensijs, sēdēdams savilktām uzacīm un tikai paretam pasmaidīdams, kad viņam pienāca suns un laizīja roku. Heivudam nebija ko teikt, bet Jupiters uzskatīja par nepieklājīgu iejaukties sarunās.

„Nu, draugi, ko jūs domājat iesākt?" Vudlejs beidzot jautāja un, nesaņēmis atbildi, turpināja:

„Manas domas ir, ka mums jādodas tieši turp, kur savu dzīves vietu izvēlējies plantators Armstrongs. Es šo apvidu pazīstu tikpat labi kā Nečezas publiskos apstādījumus. Kas attiecas uz jums, Čarlz Klensij, tad mēs ļoti labi zinām, kurp jūs gribat doties, zinām ari kādam medījumam jūs sekojat. Tā tad, ja jūs ticat Simam Vudlejam, viņš jums teiks: šo medījumu jūs atradīsit Helēnas Armstrongas kaimiņos."

Beidzamie vārdi Klensiju pārsteidzoši ietekmēja. Viņš pietrūkās no baļķa, uz kā bija sēdējis, un sāka skraidīt no vienas puses uz otru. Acīm redzot, viņš nevarēja sagaidīt bridi, kad viņi atkal dosies uz priekšu.

„Tamdēļ mums jāseko Borlasa pēdām," Vudlejs turpināja. „Tās, droši vien, novedīs mūs pie mērķa. Ko viņi darīs, to sasnieguši, nav grūti pateikt. Kādu velnišķību… tas ir skaidrs! Tā ir tikai izdoma, ka viņi pārtiek, ķerdami zirgus! Viņi dod priekšroku pieradinātiem… jums tas, Klensij, kā liekas, zināms! Ks nemaz nešaubos, ka viņi jau būs izpētījuši izdevīgo gadījumu. Rietumu Teksasā līdzīgi laupītāju uzbrukumi nav retums, un cietēji ir emigranti, kas dodas pa šo ceļu. Izveicīgāku laupītāju kā Borlass es nevaru pat iedomāties. Ja pulkveža Armstronga karavāna nebūtu tik liela un viņš pats tik piedzīvojis karavīrs, es nopietni par viņu baidītos. Ceru, ka Borlasa banda neuzdrošināsies viņam uzbrukt. Džonijs teica, ka bandā esot tikai desmit, divpadsmit vīri. Tādā skaitā grūfl pārspēt lielu karavānu, neriskējot tikt nošautiem vai pakārtiem. Lieta tā, ka kopā ar Armstrongu brauc ari jaunais plantators kreols I)iprē, kas ved līdzi prāvu dolāru krājumu. Džims Borlass Nečitočesā to uzzinājis; lūk, tas viņu dārdina, nu, bet kas kārdina I)iku Derku…"

„Vudlej!" Klensijs iesaucās,,Jāsim, Dieva dēļ, jāsim!"

Viņa biedri, zinot Klensija nepacietības iemeslu, nemēģināja viņu atturēt; viņi bija pietiekami atpūtušies un arī paēduši, tamdēļ neuzskatīja par vajadzīgu palikt ilgāk vienā vietā. Viņi vēl nebija paspējuši apseglot zirgus, kad suns metās uz ceļa un sāka nikni rūkt. Viņš bija izdzirdīs pakavu troksni, un drīz pēc tam starp kokiem parādījās kāds jātnieks. Viņš jāja mierīgi, necerēdams sastapt savā ceļā apmetni; bet tiklīdz viņš to ieraudzīja, viņš pievilka pavadu, acīm redzot, vēloties apgriezt zirgu un doties projām; liet bija jau par vēlu: viņš savā priekšā ieraudzīja bises stobru, kas bija vērsts tieši pret viņu, un izdzirda draudīgu balsi:

„Stāvi! Ne no vietas, llarknes! Nemēģini bēgt! Vienalga, es sūtīšu lodi tev pakaļ… Tā būs, kā mani sauc par Sirmi Vudleju."

Draudi līdzēja. Ilarkness apstājās, bet tad, sekojot Vudleja pavēlei, tuvojās apmetnei. Vēl pēc brītiņa viņš jau stāvēja starp medniekiem uz ceļiem un žēli lūdza saudzēt viņa dzīvību. Bijušais cietumsargs neslēpdams izstāstīja visu notikumu. Tagad viņš rūg'.i nožēloja, ka noziedzies pret savu pienākumu un ļāvies Dika Derka naudas kārdinājumam. Borlasa banda bija izturējusies pret viņu nevien rupji, bet arī atņēmusi viņam netaisnīgi nopelnīto naudu, un vēlāk sākuši viņu pat sist. Izmantodams gadījumu, kad laupītāji gulējuši, viņš bēdzis no nometnes un tagad atgriezās uz štatiem, un, izņemot nevarīgo vergu un nožēlu izmocīto sirdi, viņam vairāk nekā nebija. Bez tam viņš pastāstīja kaut ko tādu, no kā Čarlzs Klensijs gandrīz zaudēja prātu, arī visus viņa biedrus pārņēma šausmas un, nolēmuši, ka nedrīkst kavēties ne mirkli, viņi uzlēca zirgos un devās ceļā. Harknesam pavēlēja viņiem sekot, suņa apsargātam. Viņš nedrīkstēja neklausīt, jo zināja, ka Vudleja bise katru mirkli var vērsties pret viņu; šī doma viņu atturēja no mēģinājuma bēgt tikpat labi, it kā viņš būtu piesiets pie paša mednieka zirga astes.

Iedomājieties, ja varat, krāšņi apaugušas milzīgas pļavas, sulīgu, gani zāli, pļavas, kur no viena hektāra var ievākt veselu tonnu smaržīga siena un kuru plašums jāmērī lielākiem mēriem nekā hektāriem, pļavas, kam, acīm redzot, nebija nekādu robežu, izņemot debesu velvi un apvārsni, un jūs tikai apmēram varēsit iedomāties, kas ir Teksasa.

Plašās un vienmuļās ielejās vietām redzami atsevišķi koki, koku grupas, birzis, nelieli meži un alejas, kas liekas kā salas okeāna vidū. Šī līdzība tā pārsteidz, ka sakšu un normāņu senči, dzimuši jūrnieki, arī te ieveda savus tehniskos nosaukumus: vientuļas koku grupas viņi nosauca par „salām", plašākus kokiem apaugušus laukumus par „cietzemi", šauras strēmeles starp tiem par ,jūras šaurumiem", bet ielokus šo mežu malā par „līčiem". Sekojot analoģijai, mēs varētu bizoņu barus saukt par vaļu bariem, mustangus — par jautrām jūras cūkām, briežus un stirnas — par delfīniem, ātrās antilopes — par lidojošām zivīm, vanagus — par jūras kaijām, ērgļus — par vētras putniem vai albatrosiem.

Nav krāšņāka un patīkamāka skata kā emigrantu karavāna, kas virzās pa šiem līdzenumiem. Augstie furgoni — „prēriju kuģi" — ar balto pārklāju, kas atveido kolonnās sakārtotu armijas korpusu. Priekšā jātnieku grupa — avangards, otra — abos sānos, trešā arjergardā, kas vēro nogurušos un nespēcīgos; turpat blakām arklu vērši, mazie vērsēni, kas domāti gaļai, slaucamās govis, viens vai divi sugas vērši, dažreiz arī cūku vai aitu pulki, tad appītie rati ar pīlēm, zosīm, tītariem, kuru trokšņaino balsu kņadā dažreiz dzirdams griezīgais pāva kliedziens, gaiļa dziesma un viņa harēma klukstēšana. Tajā laikmetā, par kuru mēs runājam, emigrantu karavānai bija viena īpatnība — to pavadīja bars vergu nēģeru, kas parasti gāja kājām aiz vezumniekiem. Toma dēlu raksturīgā īpašība bija tā, ka viņi nekad nebija drūmi, lai viņi būtu cik noguruši būdami; vienmēr jautri, viņi jokojās ar saviem biedriem vai kādu furgonā sēdētāju Dinu, kaitināja vedējus, niekojās ar mūļu dzinējiem, sasaucās savā starpā visgarām karavānas taisnei. Vergi bija jautrāki par savu kungu, un viņu jautrība atdzīvināja visu gājienu.

Lūk, tādas, aprakstītai līdzīgas karavānas priekšgalā pulkvedis Armstrongs devās uz Rietumu Teksasu. Karavāna atstāja Nečitočesu divdesmit dienas atpakaļ, sasniedza Kolorāc'o upes krastu, pārcēlās tai pāri un tagad devās uz pirmo Kolorādo pieteku Sen-Sabu. Karavānā bija divdesmit trīsdesmit furgoni, rati un karietes, piecdesmit jātnieki un apmēram divi simt piecdesmit kājnieki — melnie vīrieši — un gandrīz tikpat daudz sieviešu un bērnu, kas sēdēja furgonos un ar savu melno sejas krāsu krasi atšķīrās no furgonu baltajiem audekla pārsegiem. Baltās sievietes un bērni brauca karietēs. Vienā no tām brauca divas jaunas lēdijas, kam parādīja sevišķu uzmanību. Viņu karieti ielenca pusduci liela jātnieku svīta, kas gandrīz visu laiku klusēja, neuzdrošinoties ar lēdijām daudz sarunāties. Viena no viņām bija jautra, labprāt smējās un jokoja, turpretim otrai bija skumjš, nomākts izskats. Man šķiet, nav jāsāk:«, ka tās bija Džesija un Helēna Armstrongas. No tā laika, kad mēs viņas redzējām Nečitočesas viesnīcā, viņu sirdīs un cerībās nekas nebija mainījies. Jaunākā, Džesija, bija laimīga līgava, pārliecināta, ka drīz viņa kļūs laimīga sieva un iedomājās savu nākotni gaišu un priecīgu; vecākajai nākotne nemaz neeksistēja, bet pagātne bija sapnis… drausma parādība… izgaisusi pagājība… un viņa pati pie visa bija vainīga.

XXII

Visas dienvidrietumu Teksasas upes netek starp augstiem, kraujainiem krastiem; dažas no tām plūst ari caur ielejām, kas maz paceļas pār ūdenslīmeni, un tamdēļ bieži pārplūst. Tādas ielejas sākumā ir kādu jūdzi platas, tālāk vietām palielinās līdz desmit un vairāk, bet tad atkal tā sašaurinās, ka no vienas kraujas līdz otrai nav tālāk par revolvera šāvienu. Šīs klintis vietām paceļas divās trīs terasēs un ir parasti plašu augstieņu malas, kuras sastāv no izkaltušas smilts; tur aug tikai tādi augi, kas panes sausumu. Pavisam cita aina redzama ielejās, kas ietver upes krastus; tur ir krāšņa augu bagātību. Mežos aug milzu koki, kas saauguši viens otram cieši blakām un savīti dažādiem parazītaugiem; starp tiem atrodas klaji laukumiņi, kas pieauguši puķēm, un pļavas, kur aug tāda zāle, kas aizsedz jātnieku līdz pat pleciem. Tieši tāds raksturs piemita Sen-Sabas ielejai un

upes grīvai ar to pašu nosaukumu. %

Pirmās Teksasas kolonijas nodibināja spāņi, vai, pareizak, spāņu meksikāņi ar tā saucamās „kara misionāru sistēmas" palīdzību. Vispirms atnāca mūki ar. krustu, bet viņiem sekoja kareivji ar zobenu. Dažādās apgabala vietās ierīkoja nometnes, kuru centrs vai galvaspilsēta bija Sanantonio-de-Rehaca. Tad sadzina iedzimtos un spaidu kārtā kristīja. Misionāru mājas bija celtas klosteru stilā ar cellēm, bruģētām sētām un plašiem dārziem. Tādās mājās svētie tēvi dzīvoja brīvi, nekā nedarīja, un visus darbus liki strādāt saviem garīgiem bērniem, kas ganīja viņu ganāmpulkus, apstrādāja laukus un visu savu mūžu palika viņu vergi, ar kuriem apgājās cietsirdīgi, apslāpējot viņu dvēselēs iedzimtās mežoņu labās īpašības un audzējot lišķību un iztapību.

Misionāru despotismam bija parastās sekas: vergi, atraduši atbalstu savos ciltsbrāļos, kas nebija pievērsti kristietībai, nolēma sacelties pret saviem apspiedējiem. Kādā jaukā dienā, kad misijas mednieki bija aizgājuši no mājas un arī „presidio" kareivji bija devušies kādā ekspedīcijā, ieradās elku dievu pielūdzēji indiāņi un, savienojušies ar kristītajiem, devās misionāru mājās un, sekodami sava virsaiša mājienam, uzbruka svētiem tēviem, nogalināja viņus un skalpēja. Tikai vienam mūkam izdevās paslēpties. Tas devās uz Sen-Sabas ieleju, kur tā saplūst ar Kolorādo. Lai sasniegtu drošu patvērumu, viņam bija jāpārceļas arī pār Kolorādo. Bet toreiz bija palu laiks, un upe bija tā uzplūduši, ka pār to pat ar zirgu nevarēja tikt pāri. Svētais tēvs stāvēja krastā un šausmās klausījās komanču kliedzienos, jo indiāņi dzinās viņam pakaļ. Bet tad, kā teika stāsta, izstiepusies Dieva roka, lai viņu glābtu, un noticis brīnums: upes ūdens pašķīries, tā straume apstājusies un parādījusies pilnīgi sausa upes akmens gultne. To redzēdams, mācītājs sacēlis savu apģērbu un pilnīgi sauss sasniedzis otru krastu. Kad ieradušies komanči, ūdens atkal savienojies un sācis plūst savā pirmatnējā straujumā. Nākamā dienā visus komančus atrada mirušus; viņi gulēja blakām, un viņu galvas bija pagrieztas uz vienu pusi kā tornado nogāztu koku saknes. Tikai Visuvarenais varēja izdarīt tādu brīnumu, un tamdēļ spāņi Kolorādo nokrustīja par ,,Brazos-de-Dios", t i. „Dieva roka".

No tā laika misionāru mājas tiksi pamestas un pamazām pārvērtās gruvešos. Uz kādu no šīm aizmirstajām celtnēm pulkvedis Armstrongs veda savus kolonistus. Viņa nākamais znots bija nopircis lielu zemesgabalu, kas kādreiz bija piederējis misionāriem.

Pēc ilga un nogurdinoša ceļa caur austrumu Teksasu emigranti beidzot sasniedza Sen-Sabas ieleju, ieiedami tajā no ziemeļiem. Bet tā kā iegūtais apgabals atradās ielejas dienviddaļā, tad viņiem vajadzēja pārcelties pār upi. Desmit jūdzes tālāk atradās pamestās misionāru ēkas, ko ceļotāji gribēja sasniegt līdz saules rietam. Tuvodamies savai jaunajai dzīves vietai, emigranti jutās pilnīgi laimīgi. Visu ceļu viņi par to vien domāja un runāja, kā atjaiinot pamesto ēku seno krāšņumu, kā apstrādāt laukus un apsēt tos ar kokvilnas augiem un cik peļņas viņi iegūs. Viņu nākotnes cerības vairs nekas neapēnoja un, kad karavāna izstiepās zem koku ēnas, bija dzirdamas tikai jautras sarunas un skaļi, prieka pilni smiekli. Tā viņi virzījās uz priekšu, nerūpēdamies par nākotni, bet tā viņi pat neievēroja, ka tur — klintīs, gatavojas kaut kas tāds, kas tūlīt varētu apēnot viņu sapņus. Tajā vietā, kur viņi atradās, ieleja bija vairākas jūdzes plata. Tās abās pusēs stiepās drūmas klintis, pazuzdamas tālu aiz apvāršņa. Kreisā pusē, kur atradās emigranti, bija saskatāms mākonis, kas neaizēnoja debesis. To neradīja lietus, bet putekļi un (ilvēki uz zirgiem. Tur bija kādi divdesmit jātnieki, kam visiem bija pieradināti mustangi. Pēc izskata viņi līdzinājās indiāņiem; sejas bija izkrāsotas ar baltu kritu, melnu ogli un sarkanu krāsu. Viņu tērps bija uz pleciem uzmestas zilas un sarkanas bifeļādas segas, briežādas bikses un mokasīni. Viņu galvas greznoja ērgļa spalvu kušķi, kas bija piestiprināti kraukļa melnuma matiem, kuri vaļīgi nokārās pār pleciem; krūtis bija greznotas daudziem pelēkā lāča nagiem.

Viņu nelielais skaits atvairīja katru domu, ka tie devušies ceļā kādos kareiviskos nolūkos, bet tā kā starp viņiem nebija sieviešu, tad viņu nolūki nevarēja būt miermīlīgi. Spriežot pēc ieročiem, viņi drīzāk līdzinājās medniekiem: viņiem bija šķēpi un bises, līki naži un revolveri, bet indiāņi vairāk ciena bultas. Viņu tērpā un apbruņojumā bija vēl ari citas ļoti aizdomīgas īpatnības, kas vērīgam prēriju iemītniekam liktu domāt, ka viņš redz savā priekšā bīstamākos Teksasas teritorijas laupītājus „prērijas pirātus".

Viņu rīcība tiešām bija savāda. Spriežot pēc viņu skatieniem un žestiem, varētu domāt, ka viņi seko karavānai un interesējas par katru tās kustību, pūlēdamies visu laiku palikt nemanīti. Šai nolūkā viņi turējās tādā atstatumā no kalnu grēdas, lai no līdzenuma viņus nekādā gadījumā nevarētu redzēt Karavānai dodoties cauri ielejai, viņi savukārt virzījās pa līdzeno augstieni, ne mirkli neizlaizdami no acīm lejā balojošos furgonus. Viņi apstājās tikai tad, kad saule tuvojās apvārsnim, un paslēpās biezā ciedru birzī. Tai laikā apstājāsarī karavāna, kas, acīm redzot, bija sasniegusi savu ceļojuma mērķi. Vakara krēslā tālumā jau bija saskatāmi milzīgo ēku miglainie apveidi.

Jaunie kolonisti novietojās ciemata nenopostītajās būdās, kur kādreiz bija dzīvojuši misionāri neofīti. Tā bija tikai pagaidmītne, kas viņiem varēja noderēt līdz tam laikam, kamēr uzcels labākas mājas. Pats pulkvedis Armstrongs ar meitām un kalpotājiem ieņēma lielāko māju, kur apmetās arī I)iprē ar saviem ļaudīm. Jauno kreolu tagad uzskatīja kā Armstrongu ģimenes locekli, un visi bez iebildumiem klausīja viņa pavēlēm, bet kāzu svinības tika atliktas pēc kokvilnas sējas laika beigām, jo visas kolonijas devīze šajā laikā bija: „Vispirms darbs, tad izpriecas." Kādas divas dienas atpūtušies un nokārtojuši visu nepieciešamo, visi ķērās pie darba. Izvilka līdzatvestos arklus, uzara auglīgo Sen-Sabas ielejas zemi un iekaisīja kokvilnas sēklas simt un tūkstoš akru lielā platībā. Misionāru pamestajā apkārtnē sāka kūsāt jauna, darba prieka pilna dzīve. Ko tā kolonistiem solīja nākotnē? labklājību un panākumus? Redzot rosīgo darbību un kustību, katrs atbildētu apstiprinot, bet tad, uzmetis skatienu tālumā upes pretējā krastā redzamām klinšu galotnēm, viņš, varbūt, sāktu šaubīties par savu pareģojumu pareizību.

Tiklīdz karavāna bija sasniegusi savu nozīmēto vietu, indiāņi nekavējoties aizgāja, bet viņi neaizgāja tālu, tikai kādas piecas jūdzes un apmetās nometnē mežā, kas atradās līdzrnuma malā. Uz klints palika tikai divi sargi, kas pastāvīgi viens otru nomainīja: kad viens gulēja, otrs palika nomodā. Vismodrāki viņi bija naktīs, kad nenovērsa savus skatienus no misionāru ēku apgaismotajiem logiem un pūlējās tur kaut ko saskatīt. Kas tas varētu būt? Un ko īsti šie mežoņi vēlējās? Uzbrukt jaunajai kolonijai, aplaupīt un izpostīt to? Viņi bija tikai divdesmit vīri, bet kolonistiem bija piecdesmit, kas bija paraduši rīkoties ar ieročiem. Kā gan divdesmit indiāņi varētu doties ar tiem atklātā cīņā! Varbūt viņu vienīgais nolūks bija zagt? Jeb varbūt tas bija lielāku spēku priekšpulks? liii tas būtu kā būdams, viņu rīcība katram liktos ārkārtīgi aizdomīga, pulkvedim un kolonistiem nesolot neko labu.

Šie vērojumi turpinājās vairākas dienas, līdz beidzot kādu nakti abi sargi pazuda un vairs nerādījās. Tajā pašā naktī, kad visi kolonisti jau devās pie miera, pa ciemata pakaļvārtiem izgāja kāds cilvēks. Viņš pārgāja pār otru sētu un caur šauru spraugu ielīda dārzā. Pa galveno aleju viņš sasniedza sienā izlauztu caurumu un izlīda ārā. Šo slepeno nakts pastaigu nevarēja neievērot jau šī cilvēka ārējā izskata dēļ vien. Viņa sejā pārsteidza viltīga blēdības izteiksme. Mēness gaismā to varēja noturēt par mulatu, bet viņa ādai tomēr bija pavisam cita nokrāsa: tā bija iesarkana un drīzāk līdzinājās indiāņa kā afrikāņa ādai. Tas bija metiss, tas ir, viņā bija daļa spāņu vai meksikāņu asiņu, bet otra daļa — indiāņu. Viņam bija melni vijīgi mati, apaļa seja ar pareiziem sejas pantiem, asi iezīmēts deguns un zods un melnas acis. Katrs pievērstos viņa apbrīnojami baltajiem zobiem, kas bija asā kontrastā ar viņa darvas melnām ūsām. Nevērojot fizisko skaistumu, šī cilvēka sejā bija kas tāds, kas atbaidīja, sevišķi viņa acis, kuru mirdzums iedvesa tādas pašas bailes, kādas iedveš indīgas čūskas acu mirdzums. Raugoties šajās acīs, visiem neviļus nāca prātā, ka šis cilvēks vai nu ir jau izdarījis noziegumu, vai gatavojas to izdarīt. Tomēr jaunais Diprē viņam pilnīgi uzticējās un iecēla viņu pat par savu uzticības vīru. Neviens nevarēja saprast, kamdēļ kreols metisam Fernandam tā uzticējās, jo viņš to pirmoreiz bija redzējis tikai pirms aizbraukšanas no Nečitočesas.

Ja kādam būtu izdevība novērot metisu šai pusnakts tumsā, kad viņš slapstīdamies atstāja māju, un izsekot visas viņa kustības, tad tam nevien rastos aizdomas par Fernanda uzticību, bet tas nosauktu viņu par nodevēju. Nogājis kādu pusjūdzi, viņš apstājās mežmalā, kas no upes krasta un klints bija skaidri pārredzama. Te viņš notupās aiz plakana akmens, uzbēra uz tā mazliet pulveri no sava raga, ko izvilka no kabatas; tad viņš izņēma sērkociņus un aizdedzināja pulveri, kas tūlīt iedegās gaišās liesmās, kas likās sevišķi gaišas dziļajā nakts tumsā. Šo manevru viņš atkārtoja otrreiz, tad trešo, ceturto un tā pavisam desmit reizes. Tad viņš piecēlās un devās atpakaļ uz ēkām, kur iegāja pa to pašu ceļu, pa kādu bija nācis.

Tās dienas vakarā, pirms kuras metiss veica savus pirotehniskos mēģinājumus, pulkvedis Armstrongs sēdēja savā ēdamistabā ar sešiem vai septiņiem kolonistiem, ko bija uzaicinājis pusdienās. Pulkstenis bija jau desmit, pusdienas bija beigušās un dāmas aizgājušas no galda; bija palikuši tikai džentlmeņi, kas dzēra labu, izmeklētu sarkanvīnu, ko Diprē bija atvedis līdzi no saviem vīna pagrabiem 1.uiziānā. Pats Armstrongs bija skots un labāk izvēlējās savu nacionālo dzērienu — viskiju, punšu; viņš jau trīsreiz bija pildījis savu glāzi un tagad tā atkal stāvēja tukša viņa priekšā. Sēdēdams galda galā, pulkvedis šodien jautri sarunājās ar saviem viesiem — tas jau sen nebija noticis. Sarunas, kas ilgi grozījās ap vispārējiem jautājumiem, beidzot pievērsās privātām lietām. Kāds vērsa uzmanību uz cilvēku, kas apkalpoja pie galda, bet tagad no istabas bija izgājis.

„Draugs Diprē," teica ārsts, kas arī bija starp viesiem, „kur jūs izrakāt šo Fernandu? Es neatceros, ka būtu viņu redzējis jūsu Luiziānas plantācijā."

„Es viņu salīgu Nečitočesā. Kā liekas, jums zināms, ka mans vecais mājas pārvaldnieks nomira dzeltenā drudzī. Viņš ar to bija saslimis Jaunorleānā. Fernands par viņu daudz pārāks visās lietās — viņš spēj sekot darbiem plantācijā, apkalpot pie galda, braukt vedēja vietā, palīdzēt medībās. Viņš spējīgs visas lietās — vārdu sakot, ģēnijs. Un, nevērojot šo reto spēju savienojumu, viņš ir savu pienākumu vergs."

„Bet no kā cēlies šis jūsu slavētais Kričtons?" jautāja kāds cits. „Viņš ir kaut kas vidējs starp spānieti un indiāni."

„Tā tas patiesībā ari ir," jaunais plantators atbildēja. „Viņš man stāstīja, ka viņa tēvs bijis spānis, bet māte seminolu cilts indiāniete. Viņa īstais vārds Fernande, bet ērtības labā es to saīsināju."

„Tas ir slikts maisījums, spānietis un seminoliete. Meksikas spāņiem tā sevišķi netīk," ārsts piezīmēja.

* Kričtons — skotu muižnieks, kas hljii pazīstams ar savu neparasti agro attīstību. D/Jmis 1560., miris 1583. gadā.

„Man nepatīk viņa acis," kāds teica.

„Atļaujiet man jums jautāt, Diprē, kas jūs ar viņu iepazīstināja?" ārsts turpināja iztaujāt.

„Neviens," Diprē atbildēja. „Viņš atnāca pie manis pirms aizbraukšanas no Nečitočesas. Viņš teica, ka labi pazīstot Teksasu un piedāvājās par pavadoni. Pavadoņus es biju salīdzis jau agrāk, un man vajadzēja viņu noraidīt. Tad viņš man lūdza citu vietu. Vērodams viņa veiklību, es viņu uzaicināju pieskatīt manas mantas. Vēlāk viņš izrādījās noderīgs arī daudz kam citam… Es pat uzticēju viņam savu nelielo naudas kasi."

„Tas ir ļoti neuzmanīgi," ārsts teica. „Lūdzu piedodiet, Diprē, manu piezīmi."

„Kas par niekiem," jaunais plantators atbildēja. „Bet kamdēļ jūs visu to sakāt, mister Varton? Vai jums kādi iemesli, lai šaubītos par viņa godīgumu?"

„Jā, ir."

„Tiešām? Pasakiet mums tos."

,,I,abi! Vispirms man nepatīk šī cilvēka skatiens; tas neceļas no aizsprieduma, jo es viņu nekad agrāk neesmu redzējis. Pats par sevi saprotams, spriest vienīgi no sejas vaibstiem nevar, jo var viegli kļūdīties, un es neesmu paradis vadīties tikai no tā. Bet gadījās kāds apstāklis, kas pastiprināja manas domas par viņu un mani galīgi pārliecināja, ka jūsu kalpotājs ir nevien negodīgs, bet pat sliktāks par zagli."

„Sliktāks par zagli!" atskanēja no visām pusēm.

, Jūsu vārdos skan smags apvainojums, doktor," pulkvedis Armstrongs teica. „Mēs gribam zināt, kas par lietu."

„Jauki," Vartons atbildēja, „jūs tūliņ uzzināsit, bet kad es būšu jums visu izstāstījis, varēsit paši secināt. Pagājušo nakti, apmēram īsi pēc pusnakts, man pēkšņi iegribējās pastaigāties pa piekrasti. Es aizpīpēju cigāru un izgāju. Nevaru pateikt, cik ilgs laiks bija pagājis, zinu tikai, ka garais „Ilenry Clay" cigārs bija pilnīgi izdedzis, pirms es domāju griezties atpakaļ. Es jau gribēju to darīt, kad pēkšņi izdzirdu kādus soļus. Tai brīdī es atrados koku ēnā… Paliku nekustīgi stāvot un gaidīju, kas notiks. Drīz pēc tam es ieraudzīju kādu cilvēku un pazinu Diprē vecāko kalpotāju. Viņš nāca no ielejas un gāja uz māju. Varbūt es to nemaz neievērotu, ja nemanītu, ka viņš neiet pa ceļu un nesoļo taisni, bet saliecies un slēpdamies starp kokiem. Aizmetis savu cigārgalu, es, uzmanīgi slēpdamies, viņam sekoju. Tā vietā, lai ieietu mājā pa galvenajām durvīm, viņš apgāja dārzam un, sasniedzis'tā pakaļsienu, pēkšņi nez' kur pazuda. Es steidzos tur un ieraudzīju sienā caurumu, pa ko viņš, acīm redzot, bija pazudis. Ko jūs par to domājat?"

„Ko jūs pats, doktor, par to domājat?" Diprē jautāja. „Pastāstiet mums savus secinājumus šajā lietā."

„Patiesību sakot, ?s nezinu, ko domāt., Atklāti atzīstos, ka nesaprotu jūsu kalpotāja rīcību; katrā ziņā jums jāatzīst, ka tā ir ļoti dīvaina. Ks jau jums teicu, Diprē, ka man no pim'ā acu uzmetiena nav paticis jūsu ļoti apdāvinātais kalpotājs, bet tagad es viņam neuzticos vēl vairāk kā agrāk. Bet tomēr es atkārtoju, ka neesmu spējīgs saprast, kamdēļ viņš nakti bija izgājis! Varbūt kāds no jums, džentlmeņi, varēs to paskaidrot?"

Izrādījās, ka to nevar neviens, kaut ari Diprē kalpotāja rīcība visus pārsteidza. Kaimiņos nebija nevienakolonijas, no kuras viņš varētu atgriezties naktī un, baidoties saimnieka stingrā rājiena, mēģinātu slēpties. Tuvumā ari indiāņus neviens nebija manījis; pretējā gadījumā metisa rīcība varētu izsaukt šaubas par viņa uzticamību. Un starp Teksasas valdību un dienvidu komančiem bija noslēgts ari miera līgums. Tāda kārtā viņa savādā un ekscentriskā rīcība viesiem palika noslēpums, un viņi nolēma par to vairs nerunāt, bet pievērsties citiem, patīkamākiem jautājumiem.

XXIV

Pulkvedis Armstrongs savus viesus nebija aicinājis vienīgi izpriecas dēļ; viņš gribēja pārrunāt dažus kolonijas dzīves jautājumus. Lūk, kamdēļ, izņemot viņa meitas, citas dāmas nebija aicinātas. Atstājot pēc pusdienām galdu, jaunās meitenes devās uz savu personīgo viesistabu, kas bija iekārtota senā klostera zālē. Nevērojot visas pūles pārveidot šo istabu, tā tomēr saglabāja savu drūmo noskaņu, pateicoties smagajam arhitektūras stilam, vecajām sienām un saplaisājušiem griestiem. Atgriezusies savā Istabā, Helēna atlaidās krēslā un, kā parasts iegrima domās; turpretim Džesija satvēra ģitāru un sāka dziedāt kādu nēģeru melodiju, kas tajā laikā bija ļoti izplatīta. Viņa to izvēlējās nedomādama, kā tā var ietekmēt viņas māsu. Drīz ievērojusi māsas skumjo sejas izteiksmi, viņa steidzīgi uzsāka citu, jautrāku melodiju. Helēnu saviļņoja māsas uzmanība, un viņa smaidot pateicās. Džesija dziedāja vienu melodiju pēc otras pūlēdamās izvēlēties jautrākās un jocīgākās, bet visas viņas pūles bija veltas ><n māsu uzjautrināt viņai neizdevās. Tad, nolikusi ģitāru, viņa apsēdās pie māsas kājām un teica:

„Klausies, Helēn! Vai labāk neiesim pastaigāties? Tas būs nesalīdzināmi patīkamāk, nekā sēdēt šai drūmajā alā. Mēness mirdz tik jautri… Iesim, papriecāsimies par to."

„Ja tu vēlies, man nekas nav pretim. Kurp tu gribētu iet?"

„Dārzā. Pastaigāsimies pa alejām. Kaut gan tur mazliet drēgns het tis nekas… Tur ir baismīgi— Varētu domāt, ka klaiņo spoki. Nebūs nekāds brīnums ja mēs tur sastapsim kāda veca mūka vai viņa upura garu. Stīsta, ka viņi bijuši ļoti cietsirdīgi un nogalinājuši, pat spīdzinājuši cilvēkus— Iedomājies tikai, kādi nezvēri! Bet es dzirdēju, ka viņi ari savukārt esot nogalināti. Tas mani šoreiz apmierina. Tā tad vēl vairāk iemeslu, lai mēs sastapt ti viņu ēnas. Bet, ja nu mēs tādu spoku sastaptu, ko tu darītu?"

„Viss atkarīgs no tā, kā viņš uzvedīsies."

„Tu nebaidies spoku, Helēn? Es zinu… nebaidies."

„Es baidījos, kad biju vēl bērns. Tagad es nebaidos ne dzīvu, ne mirušu. Es droši sagaidīšu kā vienus tā otrus… Dzīvība man nav mīļa."

„Tad iesim!" Džesija iesaucās. „Iesim dārzā. Ja mēs tur sastapsim mūku, es mukšu uz māju, ko spēšu. Iesim!"

Džesija paņēma māsu zem rokas, un meitenes izgāja pagalmā, tad otrā sētā, bet no turienes pa šauru gaiteni dārzā, kas sen bija pamests. Ieejot dārzā, māsas apstājās un ziņkāri vēroja apkārtni. Ilatokaidrajām debesīm maigi mirdzēja mēness, apspīdot sariem sidrabainajiem stariem krāšņos, pusatvērtos ziedus, kas nakti smaržo tikpat stipri kā dienu. Bet puķes irtāsas nepārsteidza; viņas baudot klausījās Meksikas lakstīgalu „czentzontle" dziesmās. Kāds putniņš, kas kaisli dziedāja savu mīlas dziesmu, ieraudzījis viņas, tūlīt apklusa. Bet ilgi viņš neklusēja; acīm redzot, pārliecinājies, ka šo apmeklētāju viņam nav jābaidās, viņš atkul sāka dziedāt Māsas patikā klausījās putniņa dziesmā; daži motīvi viņām bija pazīstami. Tas bija smējējs, ko viņas bija dzirdējušas jau Savienotajās Valstīs, tikai te viņa dziesmā skanēja jaunas skaņas, ko tās varēja iemācīties tikai Teksasā.

Kādu brīdi klausījušās putniņa dziesmā, māsas devās tālāk; mēness gaisma krita uz to baltajiem tērpiem un krāšņi atmirdzēja viņu dārgajās rotaslietās. Dārzs bija uz nolaidenuma; pusceļā starp māju un dārza sienu atradās vecas strūklakas atliekas, ap ko vēl atradās soli un skulptūras. Dažas skulptūras bija vēl uzglabājušās līdz šim laikam, bet pārējās bija sadauzītas un gulēja blakām savām pakājēm.

„Strūklakas, skulptūras, soli koku ēnā," Džesija iesaucās, „kāds dārzā krāšņums. Kā redzams, svētie tēvi bijuši ļoti izlutināti!"

„Jā, tas taisnība," Helēna pievienojās. „Acīm redzot, savu ērtību labad viņi neko nav taupījuši un ļoti gaumīgi iekārtojuši savus dārzus, pūlēdamies, lai visapkārt būtu patīkami. Jādomā, viņi ļoti mīlējuši augļus, kā to var spriest no daudzām še atrodamām augļu koku šķirnēm."

„Mums tas izdevīgi," Džesija atbildēja. „Mēs varēsim izmantot viņu pūļu augļus, kad iestāsies augļu laiks. Vai nav taisnība, būs jauki, kad visi celiņi atkal būs nokaisīti ar granti, skulptūras izlabotas un strūklakas jautri čalos. Kad beigsies kokvilnas ievākšana, I.uiss man apsolīja visu izlabot. Ak! Tad te būs īsta paradīze."

„Man labāk patīk tā kā tagad."

„Patīk? Kālab?"

„Ak, to tu nesapratīsi! Tu nezini… Ceru, nekad arī nezināsi, ko nozīmē dzīvot tikai pagātnei. Šai vietai ir sava pagātne tāpat kā man… Kādreiz tā uzsmaidīja, bet tagad viss nopostīts."

„Ak, māsiņ! Nerunā tā! Mani tas sāpina… tavi vārdi nav taisnīgi. Pagātne tev smaidīja… smaidīs ari nākotne. Jā, māsiņ, smaidīs. Ks esmu nolēmusi visu te atjaunot tikpat skaistā stilā, kā tas bijis agrāk., pat labāk Luiss to izdarīs. Izdarīs, kad apprecēs mani… bet varbūt pat agrāk"

Atbildot māsas jautrajai čalošanai, Helēna tikli smagi nopūtās. Viņa zināja, ka Diprē tiešām ir labs saimnieks un Džesija drīz būs saimniece, bet viņai pašai vienmēr būs jābūt atkirigai no viņiem. Šī doma viņu nomāca, kaut gan māsas bagātību viņa neskiuda. Ja tagad būtu bijis iespējams atdot dzīvību Klensijam, tagad, kad viņa zināja, ka Klensijs nav bijis viņai neuzticīgs, viņa labprāt apmestos ar viņu vienkāršākā Teksnsas būdiņā. Viņas dvēseles laimei nevajadzētu nekāda šīs pasaules krāšņuma.

Pēc tādā sajūsmā pateiktiem vārdiem Džesija devās tālāk, un Helēna klusēdama viņai sekoja. Tā viņas Rāja, līdz sasniedza dārza Iejasgalu, kur atradās otrs klajumiņš, tāpat izgreznots skulptūrām un mēness apmirdzēts. Jaunākā māsa pagriezās pret vecāko un saskatīja tās sejā neizsakāmu bēdu izpausmi; sapratusi, ka viņas vārdi māsu skumdinājuši, viņa gribēja kaut ko teikt, bet Helēna ar rokas mājienu viņu atturēja un piegāja diviem blakus stāvošiem kokiem. Tie bija apelsīnu koks un ciprese — laimes un sāpju emblēmas. Pirmais bija viss ziedos, otram, izņemot zaļumus un zarus, nebija nekā. Helēna izstiepa rokas; no viena norāva zariņu, no otra ziedu. Raito apelsīna koka ziedu viņa iesprauda Džesijas zeltainajos matos, bet cipreses zariņu piesprauda saviem, kā kraukļa spārns melnajiem, matiem, un teica:

„Ziediņš tev, māsa… Zariņš man… Es rotāju tevi un sevi, kā tas mums abām pieklājas… tevi nākošām laulību svinībām, sevi aukstam kapam."

Šie vārdi Džesijai šķita pravietiski un it kā bulta ieurbās viņas sirdī. Viņas jautrība pēkšņi izzuda, un, pieglaudušies pie māsas krūtīm, viņa to cieši apskāva un sāka raudāt

Katras apdzīvotas vietas tuvumā vienmēr dzīvo savi profesionāli mednieki, liet to nekad nav vairāk kā divi vai trīs. Viņu pienākums apgādāt kolonistus ar gaļu un medījumiem, kas atrodami vietējā apgabalā: lāča, antilopes vai bifeļa gaļu, meža tītariem, bet parasti — lūšu un panteru ādām. Kas attiecas uz vāverēm un trušiem, tad mednieki tos nemedī, atstādami viņus svētdienas medniekiem un krāsainiem. Keizē ar Armstrongu koloniju ieradās ari divi tādi mednieki — Aleks Houkinss un Kriss Tekers. Pirmais bijs vecs piedzīvojis lāču mednieks, otrs vēl jauneklis. Kopš savas ierašanās Sen-Sabā viņi kolonistus bagātīgi apgādāja ar dažādu gaļu, reiz pat ar diviem teteriem. liet medniekiem tas bija par maz, viņi ilgojās cita, krietnāka medījuma, kas atvilinājis daudzus Anglijas medību mīļotājus pār Atlantijas okeānu. Medījums, par ko mēs runājam — bifeļi. Houkinss un Tekers jau bija izpētījuši upes krastus desmit jūdžu tālumā no misionāru ēkām uz augšu un leju gar upi, bet nebija atraduši bifeļu pēdu un pat pazīmju, kas norādītu, ka viņi te dzīvo.

Tajā dienā, kad Armstrongam pusdienās bija viesi, abi mednieki devās uz augšējo līdzenumu, cerībā atrast sen kāroto medījumu. Šajā nolūkā viņiem bija jāpārbrien upe; tas bija iespējams divās vietās, kas atradās vienādā atstatumā no mājām. Mednieki izvēlējās to vietu, kas atradās pa upi uz leju. Viņi pārcēlās upei un devās uz klintīm, kas pacēlās pie upes gravas malā, kura kādreiz pati bija bijusi upes gultne. Sasnieguši klints galotni, viņi ieraudzīja bezgalīgu prēriju, kas bija tikpat šaura kā pati Sahāra. Tur nebija ne birztalu, ne mežu, izņemot dažas kroplas ciedras, kas auga klinšu nomalēs, kaktusu pudurišus un vientuļi izkaisītās jukkas. Nē, tā nebija tā vieta, kur varētu sastapt bifeļus ar viņu kuprainajām mugurām un spalvainajiem pleciem.

Viņi jāja līdz pat vakaram, bet, nesastapuši neviena bifeļa, nolēma atgriezties mājās. Jādami gar gravas krauju uz leju, viņi ieraudzīja koku puduri, kas izveidoja krietni lielu ēnu; līdz mājām vajadzēja nojāt vēl kādus piecpadsmit jūdzes, un tā kā no paša rīta viņi nekā nebija ēduši, tad viņi nolēma te atpūsties un krietni paēst. Paēduši viņi jau gatavojās aizpīpēt savas pīpes, kad viņu uzmanību saistīja putekļu mākulis, kas parādījās pašā apvāršņa malā. Vai tikai tas nebija bifeļu bars, ko viņi visu dienu velti bija meklējuši. Viņi steidzīgi paslēpa savas pīpes un, satvēruši bises, uzmanīgi vēroja mākuli pie apvāršņa, kas kļuva arvien labāk saredzams. Sacēlās vējš, izkliedēdams mākuli, un mednieki bifeļu bara vietā ieraudzīja jātniekus, kā likās, indiāņus, kas kaut kur steidzās un pilnā sparā auļoja uz aizu, kur varēja nokļūt gravā, un acumirklī nozuda, it kā būtu pazuduši zemē.

Pagāja dažas minūtes pirms jātnieki paspēja no pārsteiguma attapties. Viņi bija liecinieki skatam, kas varēja izsaukt lielas bažas; viņi redzēja bandu šķēpiem, tomahaukiem un pat bisēm bruņotu saniknotu indiāņu, kuri bija izgreznojušies spalvām un izkrāsojušies, tā padarīdami sevi vēl drausmīgākus.

„īstie briesmoni," beidzot Houkinss noteica. ,Ja divdesmit vietā viņu būtu simts, es būtu spiests domāt, ka mūsu jaunajai kolonijai draud briesmas. Kā man likās, viņi aizauļoja tieši tai virzienā… tieši uz upes pāreju, kas atrodas lejup pa upi. Kris, mums jāseko viņiem un jāizpētī, kas īsti viņiem padomā. Sarkanādainie velni, droši vien, negrib laupīt, bet zagt gan kaut ko nozags. Zirgos un sekosim viņiem!"

Vienā mirklī mednieki bija zirgos un devās uz aizas malu, no kuras varēja pārredzēt ieleju. Noslēpušies ciprešu ēnā, viņi sāka vērot indiāņus, kas gatavojās pārcelties pār upi. Atstatums no klintīm līdz Sen-Sabai bija apmēram četras jūdzes, un tur auga liels resnu koku mežs, kas sniedzās līdz pat upei. Kad mūsu mednieki sasniedza kraujas malu, sarkanādainie pašlaik iejāja meža biezoknī. Mednieki iejāja gravā un devās uz pārceļamo vietu, ko indiāņi nule bija izmantojuši. Zirgu pēdas bija saskatāmas abos upes krastos, bet, uz kuru pusi viņi bija aizjājuši, mednieki nevarēja saskatīt, tamdēļ atzina, ka tagad cits nekas neatliek, kā doties atpakaļ uz koloniju. Viņi nedzīvoja tieši kolonijā, bet nelielā birzē novietotā teltī. Atgriezušies mājās, viņi tūlīt sāka gatavot vakariņām tauku tītaru, ko gaidīto bifeļu vietā Houkinss bija nošāvis. Kriss bija uzņēmies vi rēja pienākumus un plūca putnam spalvas, bet Houkinss telts priekšā kūra ugunskuru.

„Patiesību sakot, tagad nebūtu laiks ar to nodarboties, Kris!" Houkinss pēkšņi teica. „Man visu laiku no galvas neizzūd doma, ka aršieni indiāņiem kaut kas nav kārtībā. Ks gribu doties pie pulkveža un visu izstāstīt. Tu paliec tepat un turpini cept tītaru, īstā laikā es paspēšu atgriezties."

„Pareizi," Tekers atbildēja un turpināja plūkt tītara spalvas. „Tikai nenokavējies, ja gribi, lai cepetis atliktu arī tev. Es esmu tā izsalcis, ka esmu spējīgs apēst veselu tītaru."

„Nebaidies, nenokavēšos. Es esmu izsalcis ne mazāk kā tu."

Houkinss izgāja no telts un devās uz lielo māju pa taciņu, kas visu laiku vijās pa resno koku mežu. Kādu laiku gājis, viņš pēkšņi apstājās.

„It kā kāds būtu iekliedzies," viņš pie sevis noteica, „un ki sievietes balss."

Viņš ieklausījās un tad teica:

„Nē, tur trokšņo kāds papagailis. Siltās naktīs viņi visvairāk trokšņo." To pateicis, viņš gāja tālāk uz lielo māju.

XXV

Meitenes klusēdamas stāvēja abu koku ēnā, no kuriem viena no viņām bija noplukuši divus pretējus simbolus; viņas pat nenojauta, cik tuvas briesmas tām draudēja. Helēna bija ļoti sarūgtināta, ka viņas vārdi ari māsu noskumdinājuši, un viņa pati sāka raudāt. Pirmā attapās Helēna un teica:

„Pietiek raudāt, Džesij, mīļā! Esi laba meitene. Tu esi maza muļķīte, bet es liela. Tas nebija labi no manis, ka es tā runāju. Aizmirsti manus vārdus un cerēsim, ka mēs abas būsim laimīgas."

„Ak, kā man gribas tam ticēt!"

„Tad tici! Tu esi laimīga, un ari es mēģināšu tāda būt. Kas zina, ko visu laiks neiespēj… laiks un Teksasa? Nu, mana maziņā Niobe, noslauki asaras. Manas jau nožuvušas, un es jūtos jautrāka."

Viņa nebija atklāta, bet viņa gribēja nomierināt māsu. Viņa vēl nebija paspējusi to izdarīt, kad ieradās trešā persona, kas tūlīt grozīja viņas domu virzienu. Tas, kā ierašanās viņu tā pārsteidza, acīm redzot, to nenojauta. Viņš gāja pa plato galveno aleju, pār kuru ēnoja koki. Viņš pūlējās visu laiku palikt ēnā, acīm redzot, nevēlēdamies tikt ieraudzīts. To varēja vērot no viņa gaitas; viņš negāja mierīgi un taisni, bet līda salīcis un slēpdamies kā kaķis, visu laiku uzmanīgi raudzīdamies apkārt, šis apstāklis traucēja viņņ redzēt to, kas bija viņa priekšā. Meitenes stāvēja, rokās saķērušās, kad atskanēja soļi. Džesija gribēja doties iiz priekšu, jo domāja, ka tas i.uiss, bet viņas prieks ilga tikai mirkli. Soļi bija pārāk nedroši, lai tas būtu jaunais plantators, tā mazākais viņai pačukstēja Helēna. Drīz viņas redzēja, ka tas nebija plantators, bet viņa mājas pārvaldnieks. Tāda viņa ierašanās nelaikā māsas sadusmoja, sevišķi tamdēļ, ka viņas to neieredzēja. Vispirms viņas domāja, ka tas atsūtīts no mājas kādā uzdevumā. Tamdēļ viņas palika stāvot un klusēdamas viņu gaidīja; drīz tomēr izrādījās, ka viņas bija kļūdījušās. Godīgs cilvēks nevarētu tā rīkoties. Kad viņš gāja pār klajo laukumiņu pie strūklakas, viņas mēness gaismā redzēja, ka metisa sejas izteiksme nebija mierīga, taisni pretēji, tā bija it kā satraukta, jo viņš no kaut kā baidījās.

„Ko tas varētu nozīmēt?" Džesija čukstēja Helēnai ausī, kura pasteidzās ar roku aizspiest viņas muti un ievilka māsu dziļāk ēnā. Viņas stāvēja klusēdamas un tikko elpoja. Viņas varētu noturēt par Junonas un Venēras statujām. Par laimi Fernands viņas neredzēja. Viņš bija pārāk iegrimis savā nodarbē, lai padomātu par to, ka te kāds varētu būt. Galveno aleju šķērsoja sānaleja, kas veda iiz otru, mazāku laukumiņu, bet arī pietiekami mēness apmirdzētu. Iepretim šim laukumiņam sienā atradās caurums; no sienas izņemtie netīrie ķieģeļi bija sakrauti abās cauruma pusēs. Piegājis tiem klāt, metiss brīdi apstājās un beidzamoreiz pārlaida skatienu dārzam. Redzami apmierināts, ka neviens viņam nav sekojis, viņš uzrāpās ķieģeļu kaudzē, izlīda pa caurumu un pazuda otrā pusē.

„Kas viņam tur vajadzīgs?" Helēna pārsteigta jautāja.

„Jā, kas viņam vajadzīgs?" Džesija atkārtoja.

„Uz šo jautājumu, māsiņ, tu varētu atbildēt labāk kā es. Viņš ir Diprē uzticamais kalpotājs, un Diprē tev, jādomā, visu par viņu būs pastāstījis."

„Neviena vārda! Viņš zina, ka es šo cilvēku nemīlu un jau no paša sākuma neesmu mīlējusi. Es viņam vairākas reizes esmu to teikusi."

„Tad viņam vajadzētu atlaist misteru Fernandu. Tavs Luiss, droši vien, neturēs cilvēku, ja zinf-s, ka viņš tev nepatīk."

„Protams, neturēju, ja tikai es to būtu vēlējusies. Līdz šim es neesmu to teikusi. Redzi, Helēn, manu balodīt, manam nākamajam vīram un pavēlniekam ļoti uzticīgs raksturs… baidos, ka viņš varētu uzticēties katram. Viņš līdzīgs visiem kreoliem un nedomā par rītdienu. Viņā nav un nekad nebūs jeņķa uzmanības. Kas attiecas uz šo puisi, viņš nez' kādā noslēpumainā kārtā ieguvis Luisa uzticību. Ari mūsu tēvs par to pārsteigts, bet nekā nevar izdarīt. Tomēr viņš ar Fernandu apmierināts, tālab ka viņš izrādījies ļoti spējīgs un labs palīgs visās lietās. Kas attiecas uz mani, tad es neesmu varējusi izprast, kas tas par cilvēku, un tagad es to saprotu vēl mazāk. Kamdēļ gan viņš tur gāja… tu nevari iedomāties?"

„Nē. Vai tikai viņš nav zaglis? Kā tu domā?"

„Nekā nezinu."

„Varbūt viņš mājā kaut ko nozadzis, un tagad nozagto aiznes paslēpt kādā slepenā vietā? Varbūt tava Luisa zeltu vai kādas no tev iedāvinātām vērtslietām?"

„Vērtslietas! Nē, tās droši ieslēgtas kastītē manā istabā, bet atslēgas atrodas pie manis. Visa Luisa nauda… piecdesmit tūkstoš dolāru… visa sudrabā. Sākumā es brīnījos, kamdēļ viņš naudu ved līdzi tik smagā veidā… vesels furgons, vai saproti? Bet tagad es zinu, viņš man paskaidroja; lieta tā, ka pierobežas indiāņi un citi sudrabu vērtē augstāk kā zeltu."

,Ja Fernands ir zaglis, tad nav iespējams, ka viņš būtu nozadzis sudrabu. Tad būtu redzams, ka viņš nes ko smagu… un viņš tik viegli nevarētu sienai pārrāpties."

„Itet viņš nolēca otrā pusē ar sienāža veiklumu."

,,Ks teiktu ar čūskas veiklumu. Nekad vēl neesmu redzējusi cilvēku, kas man tā atgādinātu velnu čūskas izskatā kā viņš."

Pie šī salīdzinājuma Helēna neviļus atcerējās Ričardu Derku, un tad arī Čarlzu Klensiju.

„Vai mēs neiesim uz mājām?" Džesija jautāja.

„Kamdēļ?"

„Izstāstīsim Luisam to, ko mēs redzējām… lai viņš ar Fernandu būtu uzmanīgāks."

„Mūsu brīdinājums būs nesekmīgs. Es baidos, ka Luiss neticēs sava uzticamā kalpa apzinīgai krāpšanai, pirms negadīsies kas pavisam nepatīkams. Varbūt, Džesij, mūsu aizdomas nepamatotas, un mēs Fernandu velti apvainojam. Paliksim vēl mazliet un paskatīsimies, kas iznāks. Bez šaubām, viņš no savas noslēpumainās pastaigas drīz atgriezīsies, un varbūt mums izdosies visu noskaidrot Pagaidīsim, ja? Tu nebaidies?"

„Atklāti runājot, mazliet baidos. Zini, Helēn, redzot Fernandu, mani pārņem tādas pat jūtas, kā tas bija, redzot to milzi Nečitočesas ielās. Viņš dažreiz raugās uz mani tāpat kā tas, un šis skatiens man nedod miera. Un viņi taču nemaz nav viens otram līdzīgi."

„Un tā kā Nečitočesā šī briesmoņa dēļ ar tevi nekas nenotika, tad cerēsim, ka arī še nekas nenotiks. Ja tu baidies, tad iesim. Tomēr mana ziņkāre redzētā ļoti iekairināta… un man gribētos redzēt, kā viss tas beigsies. Nebūs taču nekas ļauns, ja mums neko neizdosies uzzināt Bet ja izdosies jo labāk. Tā tad, iesim vai paliksim?"

„Es vairs nebaidos. Tu man iedvesi drosmi, māsiņ! Varbūt mēs uzzināsim ko tādu, kas būs jāpaziņo Luisam."

„Tādā gadījumā paliksim."

Nolēmušas sagaidīt metisa atgriešanos māsas sāka pārdomāt, kur izvēlēties labāko vietu, lai varētu visu labāk redzēt, bet pašas paliktu neredzamas. Šī doma ienāca prātā Helēnai.

„Nākot atpakaļ," viņa teica, „viņš neies pa galveno aleju, bet nāks te garām. Acīm redzot, mēs bijām labi apslēptas… brīnos, kā viņš garāmejot mūs neievēroja. Man šķiet, tas tamdēļ, ka viņš visu laiku skatījās atpakaļ. Tomēr, viņš nesteidzas atgriezties. Bet ja viņš mūs pamanīs m ēs nekā neuzzināsim. Kur mēs varētu atrast piemērotu, ērtu novērošanas vietu?"

Māsas apskatījās visapkārt un drīz atrada savam nolūkam piemērotu vietu: gar visu sienu auga krāšņi, biezi krūmāji, bet to tuvumā atradās bieziem staipekņaugiem segta lapene. Šo vietu viņas labi pazina, jo bija jau agrāk to apmeklējušas. Nevērojot to, ka mēness gaiši mirdzēja, lapenē bija tik tumšs kā vistumšākā alā. Iegājušas lapenē, viņas varētu redzēt visu, kas notika ārpusē.

„Vislabākā vieta," Helēna čukstēja, un māsas devās uz lapeni. Lai to sasniegtu, bija jāpagriežas pa galveno aleju un jāpaiet garām vietai, kur sienā atradās caurums, ko, jādomā, bija izlauzuši tie indiāņi, kas kādreiz bija uzbrukuši misionāriem. Celiņš uz lapeni bija nobērts akmeņiem, un māsām vajadzēja iet ļoti uzmanīgi, lai nepakluptu. Savos baltos plīvojošos tērpos viņas klusu virzījās uz priekšu it kā meža fejas. Lai aina būtu pilnīga, vajadzēja tikai, lai no meža iznirtu satīri vai meža dēmoni. Un šie dēmoni nemaz nebija tālu, jeb, pareizāk, cilvēki, kas līdzinājās dēmoniem. Klusu slīdot uz priekšu, māsas beidzot sasniedza sienas caurumu. Ziņkāre lika viņām ieskatīties caurumā un paraudzīties, kas notiek mežā. It kā apburtas viņas raudzījās noslēpumaini drūmajā dziļumā, bet nekā nevarēja saskatīt, izņemot lidotāju jāņtārpiņu mirdzumu, un, neskaitot parastās dienvidu nakts skaņas, nekā sevišķa nedzirdēja. Bet viņas vēl nepaspēja doties tālāk, kad atskanēja nepareizu, klūpjošu soļu skaņas it kā kāds steigtos pa akmeņiem. Tai pašā brīdī viņas ieraudzīja cilvēku, kas rāpās pār sienu.

„Fernand!"

Paslēpties vairs nebija iespējams — viņš tās bija pamanījis. Nolēcis zemē, viņš devās tieši pie māsām, gan nevis kā padevīgs kalpotājs bet kā cilvēks kas jūtas apstākļu un stāvokļa kungs. Mēness gaismā, kas iespīdēja tieši viņa sejā, varēja skaidri saskatīt viņa sejas vaibstus. Tur nebija ne mazākās pazemības vai padevības zīmes; taisni otrādi — sejas izteiksme izaicināja, bija nekaunīga, acis mirdzēja draudīgi drūmā mirdzumā, lūpās rotājās sātanisks smaids kas pavēra divi rindas kā tīģerim baltu zobu. Viņš nepaspēja pateikt ne vārda, jo Helēna viņu apturēja. 1.epnā meitene bija redzētā saniknota un pārāk drosmīga, lai baidītos, tādēļ sašutusi griezās pie metisa.

Bet atbildes vietā metiss pasauca kādu, kas stāvēja aiz viņa:

„Segas šurp! Ātrāk, citādi…"

Viņš nepaspēja pabeigt iesākto teikumu, l'ēkšņi atskanēja savādu balsu troksnis un soļu dima, caurums sienā pildījās ar nez' kādu tumšu masu, kas tūlīt izveidojās par atsevišķiem, skaidri saskatāmiem cilvēku stāviem. Nobaidītas, šausmu pārņemtās māsas paspēja tikai vienreiz iekliegties; viņu otro kliedzienu apslāpēja segas, kas tika viņām uzmestas. Tai pašā brīdī vairākas rokas viņas satvēra, un viņas juta, ka tās paceļ un kaut kur nes.

XXVI

(

Tajā mirklī, kad laupītāji aiznesa viņa meitas, pulkvedis Armstrongs bija iegrimis dziļās un ļoti interesantās sarunās ar saviem draugiem kolonistiem. Viņi apsprieda jautājumu, vai jaunajā kolonijā atmaksājas audzēt cukurniedres vai nē. Visiem bija zināms, ka šī apgabala zeme un klimats.šim nolūkam bija ļoti labvēlīgi, un pārrunas skāra tikai jautājumu par izdevumiem, pārvedot cukurniedres pa teritoriju, kur nebija ne dzelzceļu, ne kuģu satiksmes.

Tieši tajā mirklī, kad sarunas kļuva visinteresantākās, ēdamistabas durvīs parādījās Houkinss.

„Kolonijas tuvumā parādījušies indiāņi!" viņš teica.

Šie četri vārdi pārsteidzoši ietekmēja visus klātesošos, kas acumirklī pietrūkās kājās un devās pie mednieka, vēlēdamies ātrāk uzzināt, kas par lietu. Vienīgi pulkvedis Armstrongs, kā vecs, piedzīvojis kareivis, palika aukstasinīgs un par Houkinsa paziņojumu nemaz neuztraucās.

„Indiāņi? Kā jūs to zināt, Houkins? Kādēļ jūs tā domājat?"

„Man ir pamats, pulkvedi! Es pats viņus redzēju, un reizē ar mani viņus redzēja arī Kriss Tekers."

„Kur?"

„Tas ir garš stāsts. Ja jums pietiks pacietības mani uzklausīt, es pūlēšos runāt īsi."

„Labi, stāstiet!"

Mednieks izpildīja viņa lūgumu un nobeidza savu stāstījumu sekošiem vārdiem:

„Kur viņi pēc tam palika un kur atrodas tagad, to es nevaru pateikt. Varu atkārtot tikai to, ko es jau teicu, kolonijas tuvumā parādījušies indiāņi."

Es domāju, šo vārdu pietika, lai satrauktu sapulcējušos plantatorus, sevišķi tamdēļ, ka tā bija pirmā līdzīga trauksme. Austrumu Teksasā, kur kolonijas bija nodibinātas jau sen un atradās diezgan tuvu viena otrai, par mežoņiem neviens nekad netikli domājis, un tikai Kolorādo tuvumā būtu iespējams sastapt indiāņus, taču nevis naidīgus, kā tas bija agrāk, bet gan draudzīgus, jo bija noslēgts

miera līgums. Bet pulkvedis Armstrongs labi pazina sarkanādaino raksturu un viņu solījumiem sevišķi neticēja, jo zināja, ka sarkanādainie visus līgumus pilda tikai tik ilgi, kamēr atrod to par vajadzīgu, bet pie pirmās Izdevības tos lauž. Viņš bija arī dzirdējis, ka miera noteikumus pieņēmusi tikai lielā komanču cilts, bet citas mazākās turpinot aplaupīt pierobežas kolonijas, zagt zirgus un visu, kas viņiem gadoties ceļā. Tālab visā sava ceļojuma laikā pulkvedis ievēroja nepieciešamo uzmanību, novietoja sardzi un izsūtīja pat izlūkus. Nesastapuši nekur neviena indiāņa, kolonisti nomierinājās un, sasnieguši sava ceļa mērķi, tūlīt jutās kā mājās un izbeidza ceļa disciplīnu. Šī pilnīgas drošības apziņa arī bija iemesls, kamdēļ visi tik mierīgi uzklausīja ārsta stāstu par I)iprē apkalpotāja aizdomīgo rīcību un tikai tagad, pēc Houkinsa ziņojuma, sāka to pārdomāt. Kas lai zina, vai metisam nebija kādi sakari ar indiāņiem, kam viņš palīdzēja sagatavot uzbrukumu vai vienkāršas zādzības plānu? Šī doma satrauca visus pulkveža viesus, un viņi nolēma tūlīt šo lietu enerģiski izmeklēt.

„Diprē, aizsūtiet pēc sava metisa!" pulkvedis teica. „Paklausīsimies, ko viņš mums varēs par sevi pastāstīt."

„Pasaukt šurp Kernandu!" kreols uzsauca kādam nēģerim, kas apkalpoja pie galda. ,,1-ai nekavējoties nāk šurp!"

Nēģeris steidzās izpildīt rīkojumu, bet, pēc dažām minūtēm atgriezies, paziņoja, ka Fernanda nekur nevar atrast

„Kā tu man to drīksti teikt, puika!" Diprē iesaucās tādā balsī, ka nēģerim sagrīļojās kājas. „Vai tad viņš nav mājās?"

„Tā jau ir tā lieta, massa Lui, ka nav. Fernanda te nav. Mēs izmeklējām viņu visur — istabās, sētā, lopu kūtīs, visur saucām viņa vārdu, visur stipri, pilnā balsī saucām viņu, bet nekur viņa neredzējām… viņš mums ne reizi neatbildēja… tā tad, te viņa nav."

Jaunais plantators bija redzami neapmierināts, tāpat arī pārējie. Visi neviļus nodomāja, ka viņiem draud kādas briesmas, kam sakars ār Fernanda rīcību, bet kādas šīs briesmas un cik tās tuvu, neviens pat nenojauta. Citā laikā un citos apstākļos neviens neievērotu metisa prombūtni, pieļaujot, ka viņš aizgājis apmeklēt kādu kolonistu. Bet pēc ārsta stāsta un Houkinsa ziņojuma visi uztvēra metisa rīcību daudz nopietnāk, viņš tagad visiem šķita nodevējs. Atskārtuši to, visi atkal atgriezās pie galda, lai izdzertu vēl pa glāzei pirms sākt izmeklēšanu. Itet viņi vēl nebija paspējuši pacelt glāzes, kad ēdamistabas durvis trokšņaini atvērās un istabā ieskrēja tas pats nēģeris, kas nesen bija ziņojis par Fernandu. Viņš drebēja, un viņa acis bija šausmās plaši ieplestas.

„Ak, massa pulkved! Massa Luis! Mēs esam pazuduši! Visur indiāņi! Tur sētā viņu tūkstoši… Kauj visu, kas gadās!"

Visi šausmās pameta glāzes un steidzās pie durvīm. Bet tur viņi ieraudzīja izkrāsotas sejas un spalvām rotātas melnmatu galvas. Šī drausmīgā skata pārsteigti, viņi apstājās, bet tad tūlīt atkal metās uz durvīm. Tomēr viņiem neļāva iziet; durvis trokšņaini aizcirta un aizslēdza.

„Zvēru Dievam, mēs esam ieslēgti!" Houkinss iesaucās. Kā atbilde viņa vārdiem atskanēja skaļi, nikni kliedzieni un tad viss apklusa. Dažas minūtes visi stāvēju kā apmāti, viens otrā pārsteigti un izmisīgi raudzīdamies. Viņi saprata, ka noticis indiāņu uzbrukums un ka briesmas, kas viņiem likās tikai šķietamas, tagad kļuvušas īstenība. Tomēr viņi nepaliksi ilgi apmulsuši. Kā Ilerkuls stiprais Houkinss metās durvīs, lai tās izsistu, pārējie steidzās viņam palīgā. Bet biezās ozolkoka durvis nepadevās viņu pūlēm. Tad viņi metās pie logiem, bet velti! Resnie dzelzs stieņi bija logiem piestiprināti tik stipri, ka nebija iespējams tos izlauzt vai izņemt.

„Lūk, kā ickritām, zvēru Mūžīgajam!" mednieks Houkinss iesaucās. „Jā, džentlmeņi, mēs esam pamatīgā būrī!"

Grūti, pat neiespējami pateikt, ko šajā drausmīgajā stundā domāja kolonisti. Šīs jūtas nespēj attēlot ne spalva, ne zīmulis. No tā brīža, kad durvis tika aiztaisītas, viņi sēdēja tumsā. Uguni viņi paši bija nodzēsuši, jo sagaidīja, ka indiāņi sāks šaut, un tagad bija pārsteigti, ka šāvieni nemaz nebija dzirdami, bet visi taču zināja, ka komančiem šaujamie ieroči vienmēr ir līdzi. Viņi dzirdēja tikai balsis… kā viņiem likās, tie bija mājkalpotāji… vīrieši un sievietes… nēģeri vai mulati. Tad kliedzieni… lūgšanas vārdi… vaidi, gārdzieni. Bet kamdēļ indiāņi nešāva? Kamdēļ nekliedza? Kamdēļ nebija dzirdami komanču kaujas saucieni? Drīz viss apklusa, un kā istabā, tā arī sētā iestājās nāves klusums.

Es domāju, nav nemaz jāsaka, kādi indiāņi parādījās ēdamistabas durvīs, aiztaisīja un aizslēdza tās. Tie bija tie paši, ko bija redzējis Houkinss un Tekers, tie paši, ko nodevējs metiss bija ievedis pa sienas caurumu un kam pēc meiteņu nolaupīšanas bija parādījis ceļu uz māju. Nēģerzēns, kas viņus pirmais ieraudzīja, nepaspēja brīdināt savus kungus, kad kādi seši indiāņi jau bija pie ēdamistabas durvīm, pārējie steidzās noslēgt lielos vārtus, lai nevienam neizdotos aizbēgt. Tomēr sētā norisa drausmi skati. Nobaidītie-kalpotāji kliegdami un raudādami skraidīja pa sētu un krita kā lopi kautuvē zem tomahauku, šķēpu un milzīgo nažu cirtieniem. Slepkavas nevēroja ne savu upuru dzimumu, ne vecumu — vīrieši, sievietes, bērni, neviens netika žēlots. Tā bija it kā elles dēmonu nežēlīga saturnālija!

Ātri un drausmīgi! Ātrāk kā desmit minūtēs viss bija beidzies un asiņainie nelaimīgo upuru līķi mētājās pa visu sētu. No kalpotājiem izglābās tikai tie, kas paspēja paslēpties istabās un aizbarikādēt durvis; neviens viņus nevajāja, jo sarkanādainie slepkavas, nevērojot savu nežēlību, bija tomēr ieradušies laupīt Aiztaisījuši ēdamistabas durvis, viņi pie tām nolika divi sargus, tikpat pie galveniem vārtiem, un tad, Fernanda vadībā, devās pa gaiteni tieši uz Diprē guļamistabu, kur atradās viņa nauda, piecdesmit tūkstoši dolām, kas bija novietoti vairākās stipras kastēs. Fernands, kam vienmēr bija klāt guļamistabas atslēgas, atvēra durvis. Indiāni vai tie, kas šķita indiāni, kā tīģeri vai kaķi metās virsū kārotajam laupījumam.

No istabas iznesa kasti pēc kastes un novietoja sētā. Kad bija iznestas visas kastes, viņi atsauca sardzi, kas stāvēja pie ēdamistabas durvīm un vārtiem, tad satvēra kastes pie rokturiem un aiznesa pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradušies. Sasnieguši vietu, kur bija atstāti viņu zirgi, viņi kastes piesēja segliem un, uzlēkuši zirgos, aizauļoja pilnos lēkšos uz mežu. Starp viņiem atradās ari metiss, kas jāja uz skaistākā tīrasiņu zirga, ko viņš bija atradis sava kunga stallī, kuru viņš bija tik nekrietni nodevis un nežēlīgi aplaupījis.

Bet viņa kungs tikmēr kā neprātīgs plosījās pa istabu, un ari visi pārējie nejutās labāk. Viens ar otru tumsā sadurdamies, viņi jautāja, kas ar viņiem notiks? Kas noticis ar pulkveža meitām? Neziņas mokas visiem bija drausmīgas. Bet visdrausmīgākās tās bija tēvam, kam likās, ka viņš zaudēs prātu, un tikai cerība nākotnē atriebt viņu stiprināja. Bezspēki! apziņa beidzot noveda visus līdz izmisumam, un viņi nolēma vēlreiz mēģināt izkļūt brīvībā. Viņi visi metās durvīs, bet pūles bija veltas; izlauzt tās būtu tas pats, kā nobīdīt sienu no vietas. Tāpat beidzās mēģinājums izlauzt logu režģus; vēl vairāk izmisuši viņi izklīda pa visiem istabas kaktiem. Vienīgi Houkinss palika pie loga. Protams, viņš nepaļāvās uz savu roku spēku, viņš tikai domāja, kā izsaukt palīgā pārējos kolonijas iemītniekus. Viņš domāja, vai nevarētu izmēģināt savu plaušu spēku un kliegt pilnā balsi, un, ja arī rančo viņu nedzirdētu, jo to no lielās mājas šķīra liels mežs, tad tomēr viņu varētu dzirdēt Tekers, kas atradās tuvākā birzī. Cerībā, ka Kriss vēl arvien dzīvs, viņš piegāja tuvāk logam, pielika seju pie kāda spraišļu cauruma un sāka skaļi kliegt, laiku pa laikam pārtraukdams kliegšanu skaļiem saucieniem.

XXVII

Kriss Tekers sēdēja pie ieejas teltī un cepa iesmā uzdurtu tītaru. Uguns bieži uzliesmoja no jaunā treknā tītara pilošiem taukiem. Cepetis bija jau gatavs un brīnišķi nobrūninājies. To redzot, Tekers nepacietīgi raudzījās uz celiņu, kas gāja misionāru māju virzienā, un ieklausījās katrā troksnī.

„Eh, lieliski skraukšķēs ādiņa!" viņš teica. „Vecais to nedabūs, ja laikā neatnāks. Es dzirdēju, ka tur šovakar lieliskas pusdienas… Nu, protams, pulkvedis piedāvās viņam glāzi viskija, punšu. Iloukam vajag tikai vienu nogaršot, un tad viņš izdzers kaut duci, ja tikai viņam piedāvās. Nav nekāda svarīga iemesla, lai viņu gaidītu un neēstu vakariņas. Es esmu izsalcis… un ari putnu nevar ilgāk uz uguns turēt, citādi tas sadegs."

Piecēlies no baļķa, uz kā viņš bija sēdējis, viņš noņēma tītaru no iesma, ienesa to teltī, ielika no rupja koka izdobtā traukā un nolika uz celma gala, kas bija galda vietā; blakām tītaram viņš nolika maizi, uzlika sāli, un tad sāka gaidīt savu biedru, domās nolēmis to darīt desmit minūtes.

Cepta tītara smarža pildīja visu telti, vēl stiprāk iekairinot Kriša ēstgribu. Laiks gāja, bet Houkinss vēl arvien neieradās. Tekera stāvoklis kļuva neciešams; putns atdzisa un izžuva. Kriss ilgāk nespēja vairs atturēties un, izņēmis nazi, satvēra tītara kāju un izgrieza lielu mīkstumu no tītara krūtīm. Pirmajam gabalam sekoja otrs, tad tiki« apēsts spārns, kāja; jaunais mednieks savas vakariņas pabeidza ar guzu un aknām. Pie visa tā viņš izdzēra krietnu daudzumu viskija ar ūdeni un beidzot aizpīpēja. Tā viņš mierīgi nosēdēja divas stundas; bet tad viņu pārņēma nemiers, un nav arī nekāds brīnums, ja atcerēsimies iemeslu, kālab viņa biedrs to bija pametis vienu. Nespēdams ilgāk palikt neziņā, viņš nolēma doties uz lielo māju un uzzināt, kas Houkinsu tur tik ilgi aizkavē.

Sasniedzis galveno ieeju, viņš bija pārsteigts par mājā valdošo drausmo klusumu. Viņš kādu laiku stāvēja, un klausījās… Nevienas skaņas ne iekšpusē, ne ārpusē! Tagad jau gan bija tāds laiks, kad visiem vajadzēja gulēt! Bet kur tad palicis Houkinss? Viņš varētu dzert viskiju, bet nevis gulēt! Kriss nolēma katra ziņā uzzināt un devās uz ieeju. Lielās durvis bija ciet, bet vārtiņi pusviru— pazīme, ka Houkinss vēl bija še. Šīs puses logi bija tumši, bet Kriss zināja, ka ēdamistabas logi at rodas otrā pusē. Ilgāk nedomājis, viņš iegāja pagalmā. Viņš nebija paspējis vēl ieiet, kad tūlīt apstājās, ieraugot skatu, no kā mati sacēlās stāvus. No visām pusēm ēku ietvertā un mēness apgaismotā „pagalmā" bija redzami cilvēku ķermeņi, kas gulēja visdažādākos stāvokļos. Starp tiem bija brūni un dzelteni, vīrieši, sievietes un bērni, visi asiņaini. Mednieks juta, ka viņam kļūst nelabi, redzot tik daudz līķu— tas ir drausmīgāks skats kā kaujas laukā, kur cilvēki vismaz cīnījušies un miruši slavas dēļ, bet te viņi bija gājuši bojā no slepkavu rokām. „Kur tad Houkinss?" Kriss atkal nodomāja. „Vai ari viņa līķis nav tepat?" Būdams par to pārliecināts viņš sāka meklēt Uztraukumā tikko kustēdamies, viņš staigāja starp līķiem un ieskatījās to sejās. Tā viņš pārmeklēja visu sētu, bet Houkinsa neatrada. Vispār viņš neatrada neviena baltā — tie visi bija nēģeri un mulati, visi vergi. Dažus viņš pat pazina. „Bet kur tad bija viņu saimnieki? Kāda drausmīga traģēdija te bija norisusi? Kas bija slepkavas un kur viņi palikuši? Kur Houkinss?"

Tā mednieks sev jautāja, klausīdamies, vai neatskanēs kāda cilvēka balss. Un lūk, tiešām kaut kur bija sadzirdama balss… it kā no mājas otras puses, un it kā tā būtu Houkinsa balss… Viņš vēl kādu brīdi klausījās un, pārliecinājies, ka nav kļūdījies, Tekers iegāja pa atvērtajiem vārtiņiem un apstājās. Jā, kliedzējs bija Houkinss, un viņa kliedzieni atskanēja no mājas austrumpuses. Tekers steidzās uz to pusi un, apgājis ap stūri, apstājās pie loga, no kura, acīm redzot, atskanēja kliedzieni. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja pie loga spraišļiem piespiestu seju, un izdzirda pazīstamo balsi:

„Vai tas esi tu, Kris Teker? Lii slavēts Visvarenais!"/

„Protams, Houkins! Ko tas viss nozīmē?"

„Ko nozīmē? Vairāk, kā es varu tev izstāstīt, un neviens no mums to nevar, kaut gan mūsu te vesels ducis. Kā redzi, mēs esam ieslēgti. Bet kas to izdarīja… Vai tu indiāņus redzēji?"

„Indiāņus es neredzēju, bet viņu roku darbu gan. Tādas šausmas!"

„Kādas šausmas, Kris? Tomēr, nav vērts stāstīt Ej atpakaļ un atver šīs istabas durvis. Ātrāk, draugs, ātrāk!"

Jaunais mednieks steidzās atpakaļ pagalmā. Tur viņš satvēra smagu baļķi un sāka ar to sist ēdamistabas durvis, kas drīz padevās viņa pūlēm un plaši atvērās. Ieslodzītie metās no istabas ārā, un ieraudzīja tādu skatu, kas viņu sirdīm lika nodrebēt Kā neprātīgi viņi sāka skraidīt pa sētu uz priekšu un atpakaļ. Kalpotāji, kam bija laimējies izglābties, starp līķiem, šausmās meklēja savas sievas, māsas un citus tuvus cilvēkus. Un starp meklētāju balsīm visskaļāk un izmisīgāk atskanēja pulkveža Armstronga un Diprē balsis.

„Helēn! Džesij!"

Neatbildēju ne viena, ne otra. Tās, ko viņi sauca, nevarēja dzirdēt, viņas bija tālu, bet, ja ari viņas būtu tuvu, pat tad viņas nevarētu dzirdēt, jo viņu galvas bija cieši satītas segās, tā ka viņām trūka pat elpas. Rija pagājusi stunda no tā brīža, kad viņas sagūstīja, un tagad viņas pamazām sāka attapties. Ret tikai tālab, lai gaidītu jaunas briesmas un drausmīgu nākotni indiāņu gūstā, kuri, cieši apskāvuši viņas savām kailajām rokām, veda viņas projām no mājām, no visa, kas viņu sirdīm bija tik dārgs. Atceroties bērnībā dzirdētos nostāstus par indiāņu nežēlību, visas viņu domas un jūtas kādu laiku bija kā paralizētas. Pamazām viņas attapās un sāka atcerēties visu, kas ar viņām bija noticis: kā pie viņām bija pienācis Fernands, cik rupji un nekaunīgi viņš bija runājis, kā viņas bija ielenkuši indiāņi, uzmetuši viņām segas, satvēruši viņas un aiznesuši, tad pacēluši un uzlikuši zirgu mugurās un piesējuši cilvēkiem, kas jau sēdēja seglos. To visu viņas atcerējās, un viss notikušais viņām šķita kā sapnis. Ret tas nebija sapnis! Viņas sajuta uz galvas segas, zirgu seglus un mežoņu ķermeņus, pie kā viņas bija piesietas. Tā pagāja vesela stunda, bet jātnieki netika runājuši neviena vārda; ļoti iespējams, ka viņi sarunājās zīmēm vai čukstot, jo zirgi gāja blakām, un tikai tur, kur ceļš bija šaurs, viens aiz otra. Ret tad jātnieki apstājās, jādomā, lai gūsteknes domātu, ka viņi sasnieguši vietu, kur nodomāts pavadīt nakti. Rija skaidri dzirdama ūdens šalkoņa… Sen-Saba — māsas nodomāja. Ret vai tas nebija vienalga? Sen-Sabas krastos viņām draudēja tādas pašas briesmas, kā citu Teksasas upju krastos. Nevērojot ūdens troksni, viņas dzirdēja, ka jātnieki sačukstas, bet kādā valodā, to viņas nevarēja saprast; jātnieki bija indiāņi, tā tad viņiem vajadzēja runāt indiāņu valodā. Nebija iemesla baidīties, jo arī viņi savukārt nesaprastu, ko viņas runātu savā starpā. Vispirms šī doma ienāca prātā Helēnai, un viņa klusi pasauca:

„Džesij!"

„Es tevi dzirdu, Helēn!" Džesija tāpat atbildēja.

„Es gribu tev teikt tikai dažus vārdus. Esi drosmīga, apmierinies. Viss šķiet tik drūms… Ret kāds negaidīts atgadījums var mūs izglābt."

„Kamdēļ tu tā domā?"

„Man tāda nojauta, ka mūs izglābs no šo briesmoņu nagiem. Varbūt es maldos, bet kaut kas man to saka… varbūt pats Dievs. Lūdz Viņu, Džesij, tāpat kā es lūdzu."

„Arī es lūdzu Dievu, māsiņ! Ak! Kas gan tagad notiek ar tētiņu? Kas ar manu dārgo Luisu? Es baidos…"

„Nebaidies! Es nedomāju, ka mežoņi varēja visus nogalināt Daži droši būs palikuši dzīvi. Cerēsim, ka viņu starpā būs ari mūsu tēvs un Luiss. Tādā gadījumā viņi dosies mūs meklēt., un izglābs. Tu taču zini, ka mūsu kolonijā ir mednieki, kas skaitās pirmklasīgi pēdu dzinēji. Vari būt pārliecināta, ka viņi mūsu pēdas atradīs."

„Ak, es esmu pārliecināta, ka Luiss viņus nolīgs. Viņš atdos visu savu zeltu… piedāvās lielu atlīdzību… visu, kas viņam pieder, lai tikai izglābtu mani. Viņš… es zinu, ka viņš…"

Džesijas jūsmīgo runu pārtrauca jātnieku skaļie, ņirdzīgie smiekli. Pēc tam viņi sāka skubināt zirgus un jāja pāri upei.

XXVIII

Tajā pašā vakarā, kad mednieki, atgriezdamies no savas neveiksmīgās ekskursijas, pārjāja pār upi, stundu vēlāk pārejai tuvojās kāda cita jātnieku grupa. Jātnieki bija pieci: četri uz zirgiem, viens uz mūļa. Tas bija Klensijs un viņa pavadoņi, bez tam vēl viņa suns. Vērojot nogurušos zirgus, bija redzams, ka viņi jājuši ļoti ātri. Pie Sen-Sabas pārejas viņi nonāca apmēram nedēļu pēc tam, kad tur bija pārgājusi Armstronga karavana, bet pie Sabinas šī starpība bija vēl divi nedēļas liela. Ceļā viņus nekas nekavēja, un karavānas pēdas atrast bija ļoti viegli. Klensijs un Vudlejs jāja mazliet pa priekšu, apspriezdamies, vai tūlīt pārjāt upi vai nogaidīt līdz rītam. Klensijs gribēja tūlīt doties tālāk, bet Vudlejs viņu atrunāja, aizbildinoties ar nogurumu.

„Un kāda gan starpība, vai mēs pāriesim upei tagad, naktī, jeb rīta vēsumā? Jūs taču teicāt, ka negribot māju tuvumā nemaz rādīties, vai tad nav labāk palikt tepat. Jāsim tuvāk pie upes un izmeklēsim ērtāku vietu mūsu nometnei. Bet rit mēs ar Nedu dosimies uz koloniju un izpētīsim, kas īsti tur notiek"

„Varbūt jums taisnība," Klensijs atbildēja. „Ja jūs domājat, ka mums labāk palikt te, es jums nepretošos… 1.ai gan man liekas, ka vajadzētu jāt tālāk Jūs uzskatāt manus vārdus par muļķību, Sim, bet tomēr mani moka… kaut kāda nojauta."

„Kāda nojauta?"

„Taisnību sakot, es nezinu kas un kamdēļ. Bet es nevaru izdzīt no savas galvas domu, ka draud kādas briesmas…"

Viņš apklusa, neminējis Helēnas Armstrongas vārdu, par kuru viņš šajā brīdī domāja.

„Varu iedomāties, ko jūs domājat," Vudlejs atbildēja, „un ja tas tā, tad jūsu nojauta, kā jūs to saucat, nav nekas vairāk kā nieki. Ticiet Sima Vudleja vārdiem, ka upes otrā pusē viss kārtībā."

„Ceru".

„Variet būt pārliecināts. Var redzēt, ka jūs plantatoru nepazīstat tik labi kā es. Es cīnījos pulkveža vadībā karā ar irokēziem un varu teikt, ka viņš vienmēr guļ tikai ar vienu aci, bet otra paliek nomodā. Pulkveža kolonija liela, un tur ir daudz piedzīvojušu cilvēku; viņus grūti pārsteigt, un tādi ienaidnieki, kā sarkanādainie un baltie pirāti neuzdrošināsies viņiem uzbrukt Kad viņi būs pilnīgi iekārtojušies un apmierināti kļūs neuzmanīgāki, tad varbūt ienaidnieki riskēs doties uzbrukumā. Tamdēļ nav jābaidās ka mēs ieradīsimies par vēlu. Rīt mēs papūlēsimies vēl līdz pusdienai sasniegt veco māju un jūs redzēsit, ka mēs atradīsim visus sveikus un veselus. Ticiet Sima Vudleja vārdiem!"

Šie vārdi Klensiju zināmā mērā nomierināja, kaut gan viņš nebija grozījis savu nodomu doties tālāk

„Sim, vai tomēr nebūtu labāk jāt uz priekšu?" viņš teica.

„Manis dēļ, jāsim, ja vēlaties. Jūs esat vadonis un varat pavēlēt Es nedomāju par sevi, bet par šiem nelaimīgajiem nogurušajiem dzīvniekiem."

Un viņš norādīja uz zirgiem, bet pēc tam piebilda:

,,es nemaz nerunāju par mums… Kas attiecas uz mani, es jāšu pat līdz Rio-Grande, ja vien jūs to gribēsiet."

Nevērojot Sima izteikto piekāpību, viņa vārdos izskanēja zināms neapmieri-. nājums. Klensijs to ievēroja, un viņā ierunājās džentlmeņiem raksturīgā smalkjūtība un arī ticība Vudleja piedzīvojumiem un taisnīgumam.

,Jauki, tādā gadījumā mēs apstāsimies. Tiešām, starpības taču nebūs nekādas. Atmetīsim manas nojautas… arī agrāk man tādas bijušas, bet nekas nav iznācis. Ceru, ka arī šoreiz būs tāpat. Tā tad šonakt paliksim upes šajā pusē."

„Lieliski," Vudlejs atbildēja. „Tā tad nolemts, paliekam. Kamdēļ lai mēs neizmantojam ērtības, kādas šais apstākļos iespējamas. Sen-Sabas apkaimi es pazīstu tikpat labi kā Misisipi. Ja atmiņa mani neviļ, tad te tuvumā jābūt ļoti ērtai vietiņai. Sekojiet man, es to atradīšu."

Netālu no tās vietas, kur mūsu ceļotāji nule sarunājās, atradās taka, kas gāja līdzteku upei. Vudlejs iegriezās pa to, un viņa pavadoņi tam sekoja. Taka bija tik šaura, ka pa to varēja jāt tikai viens aiz otra. Nojājuši apmēram piecdesmit jardus, ceļotāji sasniedza klaju laukumiņu, kas terasveidīgi nokārās pār upi un ko ietvēra zemi koki un krūmi.

„Šajā zālē esgulēju sešus gadus atpakaļ un neviens, izņemot odus, netraucēja manu miegu. Tās ir vienīgās briesmas, kas mūs še sagaida. Cerēsim, ka nakts paies mierīgi, un odi mūs neapēdīs. Jā, ēdiens! Nebūtu slikti arī mums paēst, tad izstiepties zālē un ļauties Morfeja varā."

Atri iekoduši un piesējuši zirgus pie kokiem, mūsu ceļinieki izlaidās zemē un iegrima dziļā miegā. Negulēja vienīgi Klensijs. Vispār no tā laika, kad viņš bija sasniedzis Teksasu, viņš gulēja ļoti maz, bet šoreiz viņš nemaz nevarēja aizvērt acis un visu laiku grozījās savā zāļu gultā. Ne vairs nojauta, bet dziļa pārliecība par kādu drausmīgu nelaimi pārņēma visu viņa būtni. Ja viņš būtu gaišreģis, viņš, protams, redzētu visu, kas šajā brīdī norisa upes otrā krastā un, apseglojis zirgu, viņš pamodinātu savus ceļa biedrus un aicinātu viņus sekot Bet daba nebija apveltījusi viņu ar otru redzi, un viņš nevarēja noskatīties traģēdiju, kas tur notika. Viņš tikai nojauta kaut ko briesmīgu, kas neļāva viņam aizmigt, kad viņa pavadoņi gulēja ciešā miegā un skaļi krāca. Tikai Vudleja miegs bija jutīgāks kā citiem; pastāvīgā Klensija ņurdēšana un vaidi, kas neviļus lauzās no viņa krūtīm, beigu beigās mednieku uzmodināja, un viņš jautāja, kas noticis.

„Nekas," Klensijs atteica, „es nevaru gulēt, tas viss!"

„Nevarat gulēt? Kamdēļ? Tagad jums tiešām vajadzēja gulēt Kā liekas, diena pietiekami nogurdināja, lai varētu aizmigt."

„Nevaru, Sim!"

„Varbūt esat ko ieēdis, kas ļauni iespaido kuņģi… Varbūt vietējais gaiss jūs ļauni ietekmē? Mazliet drēgns, tas taisnība… uz upes migla; tomēr stāsta, ka Sen-Sabas apkārtne Teksasā esot visveselīgākā. Vai jūs neiedzersiet malku viskija? Pašu labāko… brīnišķi ietekmē nervus, labāk kā visas'zāles. Izdzeriet malku, Klensij, redzēsiet, ka tas jūs stiprinās."

„Tas nepalīdzēs, es zinu. Bezmiegs man neceļas no nerviem, tas ir pavisam kas cits."

„Pavisam kas cits? Nu, tad es zinu, kas tas ir. Visi jauni cilvēki cieš no bezmiega… kad domā par savām iemīļotām. Dodieties labāk Morfeja skāvienos, tad jūs aizmirsīsiet visas meitenes pasaulē. Klausiet manam padomam, iedzeriet šo brūvējumu — un jūs aizmirsiet kā nosists."

Klensijs paklausīja padomam un, ietinies ciešāk segā, mēģināja aizmigt; bet tas viņam tomēr neizdevās. Viņš aizsnaudās tikai uz mirkli, bet tad tūlīt pamodās un pat pietrūkās kājās, un viņa piemēram sekoja viņa suns. Pamodās arī Vudlejs; redzēdams, ka viņa brūvējums nav līdzējis, viņš uzaicināja iedzert to vēlreiz.

„Nē," Klensijs teica, „nav vērts. Šodien stiprākais narkotiskais līdzeklis neļaus man aizmigt. Es baidos, Sim!"

„Kā jūs baidāties?"

„Ka mēs būsim par vēlu."

„Neprāts un vairāk nekas." Vudlejs atbildēja. „Neprāta augstākā pakāpe! Kas tas?.."

Mednieks pēkšņi pacēlās savā guļvietā… Viņš izdzirda kādu skaņu un tajā pat brīdī ievēroja, ka arī suns sacēla ausis un dobji ierūcās.

„Kas tas varētu būs?" viņš čukstēja, nostādamies uz ceļiem un uzmanīgi raudzīdamies sunī, kas ntkal sacēla ausis un dobji ierūcās.

„Turiet suni, Klensij! Neļaujiet viņam rūkt."

Klensijs pievilka suni pie sevis un pūlējās likt viņam saprast, lai viņš apklustu. Gudrais dzīvnieks saprata, ko no viņa vēlas, un, nogūlies pie saimnieka kājām apklusa.

Vudlejs pielika ausi pie zemes un sāka klausīties. Jā, tiešām, atkal tās pat skaņas, it kā smiekli. Vai tikai tā nebija pūce vai prēriju vilks? Nākamās skanas bija jau skaidrākas — tā bija ūdens šļakstoņa zem bridēju zirgu kājām. Vudlejs nepaliki pie zemes ilgi— viņš drīz pārliecinājās, ki šīs skiņas nāk no pārejas, un ari suns skitījās uz to pusi, viegli kustinādams degunu un ausis. Vudlejs piecēlās un kopā ar Klensiju uzmanīgi klausījās. Drīz aiz zemo koku galotnēm viņi ieraudzīja divu jātnieku siluetus, kuri jāja pār upi. Bet kis tie par jātniekiem? Parastiem jātniekiem viņi nebija līdzīgi. Zirgi tiešām bija zirgi, bet to mugurā sēdēja nez' kādi briesmoņi nevis cilvēki: viņu rumpji bija neparasti plati, un virs kitra bija divas galvas. Sidrabainā, caurspīdīgā migla kī viegla dūmaki klāja upi, palielinot priekšmetus, ki tis notiek mirāžā, un tamdēļ zirgi un jātnieki izskitījās kī titāni. Tie likīs kī pārdabiskis būtnes, kis pieder citai, mūsu planētā vēl nepazīstamai pasaulei.

XXIX

Apstulbuši un klusi stāvēja Vudlejs un Klensijs, šausmās raugoties šai savādajā parādībā, kas ar savu pārdabisko izskatu iedvestu bailes ari visdrosmīgākam cilvēkam. Bet šis pārsteigums turpinājās tikai tik ilgi, līdz jātnieki izjāja no koku ēnas pretējā krastā; kid viņi sasniedza upes vidu, viņu attēli, mēness apmirdzēti, uz ūdens izdalījās skiidrāk un mūsu ceļinieki redzēja, ka nekāda brīnuma te nav… Uz kitra zirga vienkārši jāja divi jātnieki.

„Iedzimtie!" Vudlejs čukstot teica. „Redziet spalvas uz galvām! Bet tie, kas sēž aizmugurē, liekts sievietes… Tiešām interesanti! Parasti Teksasas iedzimto sievietes jāj tikpat labi kā vīrieši. Visvairāk pārsteidz tas, ka viņu tikli divi pāri..-. Varbūt pārējie seko? Bet tas nevar būt. Es upes otrā krastā neviena neredzu. Un jūs?"

„Nē. Jādomā, ka viņi tikli divi. Citādi viņi atskatītos, vai pārējie neseko. Ko mēs darīsim ar viņiem?"

„To pašu, ko darītu katrs cits baltais cilvēks… palaist viņus uz visām četrām pusēm, tas viss."

„Šajā gadījumā to nevar… es domāju, nevar!"

„Kamdēļ?"

„Tiešām, nezinu. Nezin' kamdēļ man liekas, ka mums vajadzētu parunāt ar viņiem. Jādomā, ki viņi bijuši kolonijā un varēs mums šo to pastāstīt. Jūs zināt, Sim, cik nepacietīgi es gaidu ziņas no turienes."

„Zinu, zinu. Ja jau jums tā gribas, lai notiek pēc jūsu prāta. Mēs varam viņus apturēt un iztaujāt. Visas priekšrocības mūsu pusē. Viņiem būs jājāj pa lielo taku. Ja arī mēs dosimies turp, tad mēs nogriezīsim viņiem ceļu un sagūstīsim kā slazdos. Bet vispirms izraudzīsim vietu, kur mums būs vieglāk viņus sagūstīt."

„Lai notiek.. Bet kā ar šiem?" Klensijs jautāja, norādīdams uz gulošajiem ceļa biedriem. „Vai nebūtu labāk viņus pamodināt Heivudu kitrā ziņā, viņš mums var noderēt."

„Tagad nē… tikai divi iedzimtie. Tādu nieku dēļ nav vērts. Ja viņi gribēs parādīt mums zobus, tad pietiks arī mūs divu. Bet tomēr nebūtu ļauni paņemt Nedu līdzi. Pamodināsim viņu, bet Ilarkness un mulats lai guļ. Jā… labāk ņemsim viņu līdz. Ned! Ned!"

Pēdējos vārdus jaunajam medniekim klusi iečukstēja ausī. Viņš tūlīt pietrūkās kijās. Izberzējis acis, viņš paskitījās upes virzienā un ieraudzīja divus jātniekus. Vudlejs dažos vārdos izstāstīja viņam, kis par lietu, un tad visi trīs sāki apspriesties.

„Man liekas," Vudlejs teica, „prātīgākiis būtu ļaut indiāņiem turpināt savu ceļu un piebiedroties savējiem… tomēr, ja viņi vieni, tad būtu labi ar viņiem papļāpāt Droši vien, viņi izdarījuši kidu velnišķību. Varbūt ka viņi devušies turp, lai izspiegotu kā jaunu koloniju labāk izlaupīt? Kad mēs viņus sagūstīsim, un izrādīsies, ka tas nav taisnība, mēs varam viņus atlaist, nenodarot viņiem nekā ļauna. Bet vispirms mums viņi jāredz."

„Bet kā ar zirgiem?" Ileivuds jautāja. „Vai ņemsim viņus līdzi?"

„Nevajaga," Vudlejs atbildēja. „Viņi mūs tikai apgrūtinās. Ja sarkinādainie mēģinās aizbēgt, mēs nošausim viņu zirgus un tā tos aizturēsim. Kas attiecas uz sievietēm, tad viņas nespēs mums pretoties. Bet varbūt izrādīsies, ka šie indiāņi ir balto draugi. Ja tas tā, tad nabaga dzīvnieku būtu žēl. Mēs varam viņus sagūstīt, neizlejot nevienas piles asiņu."

„Nevienas piles," Klensijs apstiprināja. „Jā, draugi! Es ierados Teksasā, lai izlietu asinis, bet nevis nevainīgu asinis… nevis indiāņu asinis. Kad es ieraudzīšu savā priekšā to, ko gribu nogalināt.. Pietiek jūs visi zināt ko!"

„Domāju, ka zinām," Vudlejs atbildēja. „Mēs abi saprotam jūsu jūtas, Čarlz Klensij, un cienījam tās. ltet laiks rīkoties. Kamēr mēs te stāvam un pļāpājam, indiāņi aizmuks. Viņi jau pie krasta un… Ātrāk, sekojiet man!"

Viņi jau gatavojās aiziet, kad viņu priekšā izauga ceturtais stāvs. Tas bija Jupiters. Mulats nekad negulēja sevišķi cieši; pie tā viņu bija pieradinājusi briesmu un trūkuma pilnā dzīve, un arī tagad, kaut gan visi sarunājās čukstot, viņš šo to dzirdēja un saprata, ka arī Klensijam jādara kāds bīstams darbs. Uzticīgais puisis piegāja runātājiem un lūdza atļaut viņam iet līdzi un dalīties iespējamās briesmās. Viņa lūgums tika ievērots. Bet tad radās grūtība — ko iesākt ar bijušo cietumsargu? Viņam neuzticējās un visu laiku turēja kā gūstekni; kā gan lai atstāj viņu vienu, un vēl ar zirgiem! Kā tad? Vudlejs ātri atrisināja šo Gordija mezglu. Piegājis Ilarknesam, viņš satvēra to aiz apkakles piespieda piecelties un tad bez kādiem paskaidrojumiem teica viņam:

„Nāciet līdz, Džo Ilarknes! Nāciet līdz — un nekādu jautājumu. Džup, mēs nododam viņu tavā rīcībā."

To pateicis, viņš pagrūda cietumsargu pie mulata, kas izvilcis no kabatas stiletam līdzīgu nazi, sāka to vicināt bijušā cietumsarga acu priekšā.

„Massa Ilarknes, ejiet man pa priekšu, es jums sekošu. Ja jums ienāks prātā aizmukt, tad skatieties! Šis asmenis iedursies jūsu ribās."

Ceļinieki virzījās pa šauro taku viens aiz otra sekojošā kārtībā: Vudlejs priekšgalā, viņam sekoja Klensijs ar suni pie saites, Heivuds Ilarkness un Jupiters kā beidzamais.

Es domāju, nav jāsaka, kas bija jātnieki, kuri pārjāja upi un kas bija viņu gūsteknes. Ja tik Klensijs un Vudlejs to zinātu, viņi pamestu Ileivudu, neprātotu vai Harknesu ņemt līdzi vai nē, bet steigtos uz upi kā neprātīgi.

Tagad gūsteknes zināja, ka tie nebija indiāņi, kas viņas veda. Vedēju smiekli to pierādīja, jo tikai baltie varēja saprast, ko viņas runājušas. Negribēdamas otrreiz dzirdēt velnišķos smieklus viņas klusēja. Nevērojot visu to, viņas pie sevis turpināja prātot Džesija domāja, ka viņu ved nodevējs Fernands. Viņa bailēs atcerējās skatienus kādiem Fernands viņā raudzījās.« Un tagad atrasties viņa varā, viņa rokās! Ak, mans Dievs kādas šausmas! Helēnu savukārt mocīja briesmīgas aizdomas par cilvēku, kas viņu ved. Viņa nojauta, ka tis ļaunāks cilvēks ki nodevējs; viņa bija pārliecināta, ki tis bija slepkiva. Ja tas tā, k'ids liktenis gan viņu sagaida. Nav brīnums ka viņa ki nāves agonijā lūdza Dieva žēlastību. Drīz māsas dzirdēja, ki ūdens šļakstoņa apklusa un zirgi sāk iet pa mīkstu zemi. Izjājuši otrā krastā, jātnieki tuvojās viens otram, un tas kis veda Helēnu, teica otram:

„Tev labāk jāt pa priekšu, Bil! Es labi nezinu taku, kas ved uz lielo koku. Es aizmirsu, kur tā sākas. Tu taču zini, vai nav taisnība?"

„Jā, leitnant Es droši vien, atradīšu to vietu, kur taka nogriežas."

Džesija nomierinājās; viņa dzirdēja, ki cilvēku, kis veda viņu, nesauc vis Fernands bet Bils. Kas attiecas uz Helēnu… tad šī balss! Nevērojot to, ka viņš runāja klusu, viņai tā likās pazīstama.

„Atvainojiet, leitnant," Bils turpināja, „man šķiet, nav vērts jāt uz lielo ozolu. Es zinu, kipteinis teica, lai mēs viņu tur gaidot Kamdēļ gan mēs nevarētu pagaidīt tepat? Tagad drīz viņi mās panāks. Viņi velti nekavēsies nevienu mirkli… Viņi arī jās ātrāk par mums, jo baidīsies vajātāju. Tur, starp tiem dzeloņainiem augiem ļoti slikts ceļš… sadurstīs mums visu muguru un saskrāpēs seju. Man liekas, pagaidīsim tepat, līdz viņi mums pievienosies."

„Nē," otra pavēloša balss atbildēja. „Mēs nedrīkstam te palikt. Kas zina, kas ar viņiem var notikt. Iedomājies, ka viņiem iznāca cīņa un bija jābēg pār augšējo pāreju? Tādā gadījumā…"

„Nē, es neticu, ka tas varētu gadīties. Metiss teica, ka viņam viss sagatavots kā pulksteņa mehānisms. Viņi, droši vien, jās pa šo ceļu, un mums viņi jāpagaida. Vēl ir kāds cits iemesls, par ko tu neesi padomājis. Ne tu, nees labi nezinām ceļu un viegli varam nomaldīties."

Pēc neilga klusuma viņš turpināja:

„Boslej! Prērijā, tāpat kā visur citur, cilvēkam jābūt uzticīgam savam vārdam un tas jātur. Mūsu stāvoklī tas visgudrākais. Pretējā gadījumā mūs gaida ļoti lielas nepatiksmes, un mums nevajaga atkāpties no norunātās programmas — gaidīt zem lielā ozola. Man ir arī sevišķi iemesli, lai dotos turp… Tu to nevari saprast, un tas arī nav vajadzīgs! Nezaudēsim dārgo laiku: jāj pa priekšu un uzmeklē ceļu."

„Klausos," atbildēja Boslejs. „Gaidīt vai jāt, man vienalga. Man labāk patiktu pirmais… Patiesību sakot, man mana nasta apnikusi, kaut arī viņa skaistule; es gribētu apstāties un atpūsties. Atjās kapteinis un paņems viņu no manis… Es viņu gaidu kā maija ziedus."

To pateicis, laupītājs sāka virzīties uz priekšu un, pajājis dažus jardus no pārejas, nogriezās pa kreisi un devās koku biezoknī.

XXX

Gandrīz tajā pašā laikā, kad jātnieki nogriezās no galvenā ceļa, tam tuvojās Vudlejs ar saviem pavadoņiem, tikai krietnu gabalu tālāk no pārejas. Uz ceļa neviena neredzēdami, viņi apstājās un sāka klausīties, bet, izņemot ūdens čalu, nekas nebija dzirdams. Vudlejs apmulsa, domādams, ka indiāņi jau paspējuši aizjāt tālāk. Ja viņiem būtu zirgi, viņi varētu tos panākt, bet kājām… Tagad bija jautājums: gadījumā, ja indiāni pajājuši garām, kā viņus sagūstīt.

„Es nedomāju, ka viņi būtu aizjājuši tālāk," Vudlejs beidzot teica, „nav ticams, ka viņi to paspēja… Nav arī iespējams, ka viņi pēc upes pāriešanas tūlīt dotos tālāk. Pāreja ir plata, un zirgiem nav viegli to pārhrist Izjājot krastā, vienmēr mazliet atpūšns. Ja ari pieļaujam, ka viņi aizjājuši, tad tomēr tālu viņi vēl nevar būt Iesim labāk apskatīt ceļu. Ja viņi būs aizjājuši, mēs to redzēsim, ja nē, tad viņi palikuši krastā. Šim ceļam viņi garām nevar tikt Mēs viņus sastapsim vai nu atgriežoties, vai ari sagūstīsim uz upes krasta."

„Kamdēļ mums visiem jāiet?" Ileivuds teica. „Palieciet še, bet es iešu viens pats un paskatīšos, vai viņi aizjājuši vai nē?"

„Bet kāda tur jēga?" Sims jautāja. „Tu aiziesi, izpētīsi, bet viens pats tu viņus nesagūstīsi. Eh, cik daudz laika mēs zaudējam, tā pļāpājot! Viņi paspēs izjāt mēness apgaismotajā klajumā, un mums būs grūti nemanot viņiem piekļūt. Nē, Ned, tavs priekšlikums nekur neder. Jūsu domas, Klensij?"

„Pēc manām domām jūsu plāns labāks. Ja tikai še nav kāda cita ceļa, ko viņi varētu izvēlēties?"

„Izņemot to, pa kuru jājam mēs paši, es nevienu citu nezinu."

„Tad nav nemaz ko prātot… iesim visi pa lielo ceļu."

„Lieliski!" Vudlejs iesaucās. „Nekavēsim velti laiku."

Mednieks pagriezīs pa labi un sāka ātri iet uz priekšu, pārējie viņam sekoja. Nogājuši divus, trīs simt jardus, viņi izgāja klajā vietā koku vidū; te ceļu šķērsoja grava, kas lielu lietusgāžu laikā vienmēr pārvērtās upē, bet tagad bija gandrīz izžuvusi, un vietām to klāja šķidri dubļi. Pārlaiduši skatienu gravai, viņi ieraudzīja daudz dažādas pēdas: dziļas līdztekus ratu sliedes, kas, acīm redzot, bija cēlušās no emigrantu furgoniem un vezumiem, kādu piecdesmit zirgu un mājlopu kāju nospiedumus; lietus nebija tās iznīcinājis, tikai noskalojis asās malas. Šīs pēdas ceļiniekus nepārsteidza; viņus pārsteidza citas, svaigākas, kas bija iemītas nesen pēc saules rieta; pēdas norādīja, ka te upes virzienā bija jājuši vairāk kā divdesmit jātnieki. Daļa zirgu bija apkalti, bet vairums to bija bez pakaviem. Starp šīm pēdām bija sakatāmas vēl divu zirgu pēdas, kas gāja pretējā virzienā, t i. no upes. Klensijs domāja, ka tās ir meklēto jātnieku pēdas; viņš jau gribēja doties tālāk, un Ileivuds viņam līdz, bet Vudlejs viņus apturēja.

„Šīs pēdas nav jaunas… tās mītas vairāk kā stundu atpakaļ. Lūk, kas, draugi! Mēs esam nogājuši lielu līkumu, bet nekā neesam uzzinājuši. Sarkanādainie, droši vien, būs palikuš* pie upes un nakti pavadīs tur. Tas mums ir ļoti izdevīgi. Nometnē mēs viņus sagūstīsim vieglāk, nekā jājot zirgos. Iesim tieši turp!"

Visi paklausīja viņa padomam un devās atpakaļ uz upi.

Nogriezušies pa šauro taciņu, izkrāsojušies laupītāji, ievērojot to, ka bija spiesti lēni virzīties uz priekšu, tomēr sasniedza savu mērķi tieši tajā brīdī, kad Klensijs un viņa pavadoņi atgriezās pie pārejas.

Vieta, kur viņi atjāja, bija apaļš laukumiņš, kā vidū auga kolosāls akmensozols. Stumbrs bija četrdesmit pēdas apkārtmērā, un milzīgie zari izpletās uz visām pusēm. Tie bija zaļi, bet savu lapu tiem bija ļoti maz, viss pārējais bija segts baltām spāņu sūnām, kas mēness gaismā izskatījās baltis kā lini. Vējainā laikā šis sūnas šūpojas no vienas puses uz otru, bet mierīgā laikā to vītnes šķiet kā salā par lāstekām sasalis ūdenskritums. Drūmais meža titāns stāvēja atsevišķi no citiem kokiem, pārsniegdams tos ar savu galotni un it kā valdīdams pār tiem. Mēness pašreiz atradās tieši zenītā, un ēnas vienmērīgi kriti uz visām pusēm, izveidojot lielu, tumšu apli. Piejājot kokam, jātnieki nokāpa no zirgiem, un leitnants, novedis Bilu sānis, teica:

„Paliec te, Boslej, un atnes šurp savu gūstekni. Man ar savējo jāparunājas pirms ierodas mūsu biedri… Tā ir privātlieta, es viņu aiznesīšu koka otrā pusē."

„Saprotu," Bils atbildēja un paklausīja rīkojumam.

Leitnants neuzskatīja par vajadzīgu sīkāk paskaidrot, saņēma savu zirgu aiz iemauktiem, aizveda otrā pusē ozolam, kura resnais pamatīgais stumbrs neļāva

Boslejam redzēt un dzirdēt viņu. Palicis viens, Itoslejs uzmanīgi nocēla savu gūstekni no segliem un rūpīgi noguldīja zālē. Viņam bija pavēlēts izturēties pret gūstekni maigi un uzmanīgi, un dotās instrukcijas viņš neuzdrošinājās pārkāpt. Nevien neuzdrošinājās, bet arī negribēja; vecs, norūdīts grēcinieks, viņš nekad nebija izjutis tieksmi pēc sievietēm. Sēdot zemē un pīpējot savu pīpi, viņš nemaz nedomāja par savu gūstekni, kas gulēja pie viņa kājām. Viņa domas nodarbināja Diprē nauda un tas, cik liela būs viņa daļa, bet redze un dzirde bija pievērsta upei, kur vajadzēja parādīties viņa biedriem. Savā sirdī viņš bija dziļi neapmierināts, ki uzliktais pienākums kavēja viņu pašu pievākt savu laupījuma daļu.

Viņa pavadonis koka otrā pusē izturējās pavisam citādi; arī viņš noņēma savu gūstekni no segliem un nolika zemē. Sasējis viņas rokas un kijas, un piesējis zirgu, viņš klusēdams devās uz tuvumā saskatāmo taciņu, kas veda tieši pie upes, to bija ieminuši meža xvēri, kas še nāca ūdeni dzert. Piegājis upei, viņš, noņēmis savu spalvoto galvas tērpu, izņēma no somas ziepes un dvieli un sāka mazgāt savu seju, kis drīz vien izrādījās nevis sarkinādainā, bet baltā vīra seja. Beidzis mazgāties, viņš ziepes un dvieli iesvieda upē, un, uzkāpis krastā, viņš atkil izrotāja savu galvu ar spalvoto galvsegu.

„Es gribu sagādāt viņai pārsteigumu, kādu viņa nav piedzīvojusi no tā laiki, kopš aizbraukusi no S ivienotām Valstīm," viņš teica. ,,E!s esmu pārliecināts, ki tagad viņa no manas : ejas nobaidīsies vairāk kā toreiz vecajā dārzā. Tad viņa mani nepazina, bet tatļad… pazīs — man par prieku un sev par mokām. Vai apmierināta atriebība nav salda?"

Un beidzis savu jūsmīgo uzrunu, viņš devās pa taciņu atpakaļ pie ozola. Te viņš atrada visu, kā atstājis. Piegājis gūsteknei, viņš noliecās pār to un kāri raudzījās viņā, kā pantera raugās savā laupījumā, kis bezspēcīgs guļ pie viņas kijām un kuru viņa katru brīdi var saplosīt. Mazliet vēlāk viņš pieliecās vēl tuvāk un iešņācās kī čūska:

„Tā tad, Helēn, tagad beidzot tu esi manā varā! Pilnīgā atkirībā no manis! Tu man neizbēgsi, kā pele nevar izbēgt kaķim. Ak cik tas patīkami… patīkami… patīkami!"

Šaubu vairs nebija! Cilvēks, kas ar viņu runāja, bija tas pats, kas bija saindējis visu viņas dzīvi… un šo cilvēku sauca Ričards Derks.

XXXI

Helēna Armstronga nekā neatbildēja, sašutums un izmisums laupīja viņai spēju runāt. Derks k'du laiku klusēja, it kā baudīdams panākto iespaidu un beidzot teica:

„Vai tu zini, kis ar tevi runā? Jeb man tev tas jāpasaka, Helēn? Piedod savam vecam draugam, ka viņš tevi tā uzrunā. Jā, es atkārtoju, vecam draugam… Tu atceries, ki mēs kīdreiz sen atpakaļ sastapāmies, un ļoti tālu no šejienes. Ja tu esi aizmirsusi, tad es tev vam atgādināt kādu piedzīvojumu, kas notika mūsu

beidzamās satikšanās laikā. Bet varbūt pietiks, ja nosaukšu laiku un vietu? Tas bija Misisipi štatā, zem magnolijas pulksten desmitos vakarā mēness gaismā tāpat kā tagad. Mēnesi un dienu nav vērts pieminēt; zem magnolijas es stāvēju uz ceļiem pie tavām kājām, tagad zem šī koka tu guli pie manām."

Viņš apklusa, bet atbildes nesagaidīja. Helēna klusēdama panesa morālisko spīdzinājumu, un tikai segas viļņošanās liecināja, kā satraukumā cilājas viņas krūtis un kā drebēja viņas sirds. Tas neuztrauca Derku, kas stāvēja pie viņas, bet taisni otrādi — sagādāja viņam lielu baudu. Vēl kādu laiku klusējis, viņš turpināja:

„Tā tad, brīnišķā Helēn, tu redzi, ka apstākļi mainījušies, un, ceru, tamdēļ uzvedīsies saskaņā ar šo pārmaiņu. Zem Misisipi koka tu mani noraidīji; te, Teksasā, tu nebūsi tik spītīga, vai nav taisnība?"

Atbildes nebija.

„Negribi atbildēt, iztikšu arī bez atbildes. Atceries veco izteicienu: klusēšana — piekrišanas zīme. Varbūt tava mēle beigu beigās atraisīsies, kad tu pārstāsi skumt par mimšo, par savu iemīļoto Čarlzu Klensiju. Droši vien, tu būsi lasījusi par viņa nāvi un arī to, kas viņu nogalinājis? Viss tas taisnība, un es varu vēl piebilst, ka neviens to nezina labāk par mani, jo es personīgi šo džentlmeni aizsūtīju uz debesu valstību… es, Ričards Derks."

Helēna šausmās nodrebēja un nodomāja:

„Viņš Klensiju nogalinājis. Varbūt arī mani viņš grib nogalināt? Tas man vienalga…"

Atkal atskanēja slepkavas balss.

„Tagad tu zini, kis es esmu?"

Viņa turpināja klusēt un gulēja nekustīgi, pat sirds viņai it kā pārstāja pukstēt. Viņa bija kā mirusi.

„Jatik'," viņš teici, „tu mani nepazīsti? Vai tu negribi redzēt manu seju? Redze — visasākais un drošākais juteklis. Tu drīz to atgūsi. Mēs izvilksim tevi gaismā."

Viņš izvilka to no koka ēnas un novietoja mēness apgaismotā vietā; tad nometās pie viņas uz ceļiem un izrāva no jostas kaut ko mirdzošu. Divi mēneši atpakaļ viņš tā bija turējis viņas acu priekšā mīļotā cilvēka ģīmetni, tagad viņš vicināja nazi. Redzot viņu tādā situācijā, varētu domāt, ka viņš grib to nogalināt, bet viņš tikai pārgrieza segu un, atbīdījis to, atklāja viņas seju. Tā bija brīnišķa, bet satraukumā bāla un neizsakāmu ciešanu un sāpju pilna. Bet šausmu viņā nebija. Helēnn no dunča nebaidījās. Viņa vēlējās, kaut ātrāk beigtos viņas mokas.

„Es tā gribēju tevi redzēt," Derks turpināja. „Tagad, kid man tas izdevies, es varu apliecināt, ka tu esi brīnišķi skaista, kā vienmēr, tikai bālāka. Tas pāries, un labvēlīgā Teksasas klimatā tavi vaigi atkal uzziedēs… sevišķi tajā vietā, kurp es domāju ņemt tevi līdzi. Bet tu ne reizi neesi paskatījusies manā sejā… kaut es tikli tevis dēļ to nomazgāju. Nu, paskaties taču uz mani. Es gribu, lai tu par to papriecātos, kiut gan varbūt tā nav tik skiista kā Čarlza Klensija seja."

Viņa aizgriezās un aizvēra acis.

„Ak negribi? Nu, nevajaga ar'! Pienāks laiks, kad tu nebūsi tik iedomīga, un man tevi nevajadzēs tā lūgt. Tev jāzina, Helēn, ka tu esi pilnīgi manā varā. Es varu tev pavēlēt, un tev būs jāpilda viss, ko es gribēšu. Es nedomāju darīt tev nekā ļauna, un tu pati būsi vainīga, ja man būs jārīkojas stingrāk. Vai tiešām, visu to zinādama, tu negribi ar mani samierināties? Kāds tev labums Klensija dēļ bēdāties? Viņš miris, un tavi šņuksti dzīvību viņam neatdos. Tu esi pazaudējusi vienu mīļāko, bet tev ir otrs, kas mīl tevi daudz stiprāk, nekā mīlēja viņš. Jā, Helēna Armstrong, es tevi mīlu, zvēru Dievam, mīlu!"

Viņš nolieca galvu un uzlika roku uz sirds. Bet viņa turpināja klusēt Ietinusies acteku zīmējumiem izgreznotā segā, viņa līdzinājās kādas faraonu meitas mūmijai, kas izņemta no sarkolaga, kurā nogulējusi daudzus gadsimteņus, un tikai viņas baltā sejas krāsa liecināja, ka tā nav mūmija. Tādas nekustības un klusēšanas saniknots Ričards Derks beidzot zaudēja katru pašsavaldību un rupji iesaucās:

„Esi nolādēta, beigu beigās! Vai tu atraisīsi savu mēli vai nē? Es atradīšu līdzekli, kā to atraisīt, kad mēs kļūsim vīrs un sieva; bet tas notiks drīz, tiklīdz būs izpildīta vajadzīgā ceremonija. Brīnišķīga ceremonija, un Teksasas prērijās to vienmēr izpilda. īstā vieta tādām kāzām kā mūsējās. laulības saites mēs noslēgsim pēc mūsu pašu izvēlētiem noteikumiem. Mums nevajadzēs ne baznīcas, ne garīdznieku pļāpāšanas."

Viņš apklusa, lai paildzinātu prieku par sava upura mokām, kurš nevarēja ar viņu cīnīties. Bet tad viņa gavilējošā, velnišķā sejas izteiksme pēkšņi mainījās ar neizsakāmu šausmu izteiksmi. Viņš izdzirda cilvēku balsis, tas nebija Boslejs un viņa gūstekne, bet citi cilvēki. Atlēcis no gūsteknes viņš paslēpās aiz koka stumbra un sāka vērot… tur koka ēnā viņš ieraudzīja cilvēkus, kas bija ielenkušP Itoslejii un viņa zirgu, un dzirdēja, kā viņi viens otru nosauca. Asinis sastinga viņa dzīslās. Kā neprātīgs viņš steidzās pie zirga, satvēra tā pavadu un skriešus devās pie savas gūsteknes. Uzmetis viņu seglos, viņš uzlēca arī pats… bet arī viņa bija dzirdējusi tik negaidīti ieradušos cilvēku vārdus un visā spēkā iesaucās: „Palīgā! glābiet!"

Šo kliedzienu izdzirda Klensijs un kā neprātīgs metās uz to pusi, no kuras šis kliedziens bija atskanējis. Apskrējis kokam, viņš ieraudzīja zirgu un cilvēku, kas pūlējās saturēt sievieti, kura mēģināja no viņa atbrīvoties un sauca palīgā. Klensijs gandrīz nokavēja, un tikai laimīgs gadījums izglāba nelaimīgo. Uz viņa muguras norisošās cīņas izbaidītais zirgs atteicās paklausīt un kāpās atpakaļ zem koka. Klensijs pacēla bisi un gribēja zirgu nošaut, bet doma, ka briesmas draud arī palīdzības saucējai sievietei, liki« viņam nolaist bisi un aizmest to projām. Viņš pielēca zirgam un satvēra pavadu īstā laikā, lai saņemtu sievieti, kas paspēja izrauties no jātnieka rokām un gandrīz nokrita zemē. Atbrīvojies no sava baidītāja, zirgs metās projām no koka un aizauļoja meža biezoknī. Vudlejs un Heivuds pacēla bises un tēmēja auļotājam jātniekam, bet Klensijs steidzās pie viņiem un kliedza:

„Nešaujiet, Sim! Nolaidiet bisi, Ileivud! Viņa dzīvība pieder man!"

Mednieki paklausīja, un Ričardam Derkam vēlreiz izdevās izbēgt sodam.

XXXII

Nav spalvas, kas varētu aprakstīt Helēnas Armstrongas jūtas, kid viņa pazina savu glābēju. Čarlzs Klensijs! Kastas™ Sapnis? Vai tiešām viņš tikcieši un maigi turēja viņu savās rokīs? Mēness gaismā, k>s šajā brīdī iemirdzējās vēl spožāk viņa tūlīt pazina tā vīrišķīgos un krietnos sejas pantus, ko viņa bija uzskitījusi par mirušu; un acis, kis nesen dega dusmās tagad atmirdzēja maigā mīlas mirdzumā. Jā! tas bija viņas mīļais ko viņa tik ilgi bija apraudājuši, dzīvs un brīnišķs ki vienmēr.

Viņai nebija iemesla jautāt, vai viņš tai palicis uzticīgs — viņas šaubas jau sen bija izklīdušas. Kādu brīdi viņi neviens nerunāja; viņu laime bija pārāk liela, lai runātu. Viņos nebija ne kautruma, ne apmulsuma; tie nebija mīlētāji, kas atnākuši beidzamoreiz sastapties bet cilvēki, kas devuši viehs otram vārdu uz visiem laikiem. Čarlzs tagad zināja, ka viņa bildinājums pieņemts to pierādīja vēstule un ģīmetne, kas bija viņam klāt. Izņēmis tos no kabatas un turēdams tā, lai mēness gaisma tos apmirdzētu, viņš jautāja:

„Helēn, tas bija domāts man?"

„Nē," viņa smaidot atbildēja, „man."

„Ā, kāda līdzība! Bet šis paraksts apakšā?"

„Noliec tos kabatā, Čarlz, un izstāsti man visu! Vai es sapņoju? Jeb tiešām viss tas patiesība?"

Atbildes vietā Klensijs viņu cieši apskāva un vairākas reizes noskūpstīja. Vai labāku atbildi, kas apliecinātu īstenību, viņa varēja sagaidīt no viņa? Šajā brīdī viņiem pienāca Džesija un pēc pirmiem jautājumiem un paskaidrojumiem Klensijs iesāki savu stāstu, bet viņš nepaspēja to vēl nobeigt, kid atskanēja Sima Vudleja elsotāja balss:

„To jūs paspēsiet izstāstīt citā laikā, Čarlz! Nedrīkst ne mirkli kavēties!" Un, aizvedis Klensiju sānis viņš turpināja: „Es nule nopratināju šo katorgas putnu Bosleju, pēc visa tā, ko viņš man pastāstīja, esmu atzinis ka mums no šejienes nekavējoties jādodas projām. Es domāju, man jums nav jāpaskiidro kimdēļ, jūs pats zināt, kam tūlīt še jāierodas."

„Boriasam!"

„Viņam pašam. Boslejs man atzinās. Cilvēku divdesmit liela banda, līdzīgi nakts zagļiem, devusies izlaupīt koloniju. liorlasa sabiedrotais visu laiku tur dzīvojis… viņš kalpojis pie kida I)iprē, kis nesen viņu pieņēmis. Tā tad, lieliski! Ejot laupīt, viņi meitenes nejauši satikuši dārzā un sagūstījuši. Boslejs un tas otrs viņas atveduši šurp un gaidījuši visu bandu ar sazagtām mantām. Katru brīdi viņi var ierasties. Četri pret divdesmit.. Harknesu nevar skiitīt Viņi atkal sagūstīs šīs nabadzītes un ari ar mums tiks galā."

,Jums taisnība, Sim! Mēs nedrīkstam krist neliešu rokīs. Bet kā mēs no viņiem izvairīsimies?"

„Mums pēc iespējas ātrāk no šejienes jāaiziet"

„Bet vai mums nevajadzētu paslēpties.mežā, kamēr viri pajās garām?"

„Nē! Labāk nekavējoties doties tieši uz kolonistiem."

„Bet mēs varam sastapt viņus ceļā."

„Jā, jii mēs iesim pa lielo ceļu, tad katrā zinā sastapsimies. Bet mēs neesam tādi muļķi. Es par to jau domāju un atradu ceļu."

„Kādu?"

„Ceļu, pa kuru mēs atnācām šurp; tas iet gar upes krastu un noved tieši pie augšējās pārejas, kas atrodas dažas jūdzes no kolonistu mājām. Mēs varam jāt uz turieni, nebaidoties sastapt šos skaistuļus. Džupu un Ilarknesu es aizsūtīju pēc zirgiem. Nedu noliku sargāt Bosleju."

„Viss izdarīts pareizi… labāk pat izdomāt nevarētu. Ejiet viņām līdz, es jums uzdodu nogādāt viņas tēva rokās… ja vien viņš dzīvs."

Šie vārdi Vudleju pārsteidza, un viņš gribēja jautāt paskaidrojumus, liet Klensijs, norādīdams uz vecāko māsu, viņu pārtrauca:

„Pirms šķiršanās man jāparunā ar viņu."

„Pirms šķiršanās?" Sims pieaugošā pārsteigumā viņu pārtrauca. „Vai tad jūs nejāsiet mums līdzi?"

„Nē, nejāšu."

„Kamdēļ, Čarlz?"

„Kaut kas mani te aiztur."

„Kaut kas?"

„Jums tas jāzina, nejautājiet man."

„Lai suns mani apēd, ja es zinu!"

„Ričards Derks."

„Bet viņš taču aizjāja… Vai tiešām jūs gribat dzīties viņam pakaļ?"

„Jā… līdz viņa vai manai nāvei."

„Jūs taču nejāsiet viņam pakaļ viens pats. Jūs kādu no mums ņemsit līdz."

„Nē!"

„Ne mani, ne Nedu?"

„Nevienu… jūs esat vajadzīgi viņām." Un Klensijs pamāja ar galvu uz māsām. „Jums būs pietiekami rūpju ar Bosleju un Ilarknesu. Es ņemšu līdz vienīgi Džupu."

Vudlejs iebilda, norādīdams uz drauga nodomātā pasākuma briesmām, bet Klensijs stingrā balsī viņam atbildēja:

„Jums jādara tas, ko es jums saku, Sim! Dodieties pie kolonistiem un ņemiet viņas līdzi. Kas attiecas uz mani, tad ir iemesls, kālab es gribu palikt viens."

„Kas tas par iemeslu? Sakiet man, un es izteikšu savas domas."

„Man jānogalina Diks Derks! Jūs zināt, es esmu zvērējis, un nekas nedrīkst nostāties starp mani un šo zvērestu. Nē, Sim! Arī tā, kas tur stāv, nevar mani atturēt, nevērojot sirdssāpes, šķiroties no viņas."

„Mans Dievs! Cik skumja šķiršanās! Nabaga meitene! Viņas sirds jau tā gandrīz salauzta… viņas sejā nav pat agrākā sārtuma, tas viss nozudis. Bet kas notiks ar viņu, ja jūs dosieties projām?"

„Es nevaru līdzēt, Sim! Es dzirdu, māte mani sauc! Jums jādodas ceļā! Es to gribu… un ari prasu!"

To pateicis, Klensijs piegāja Helēnai.

„Mana dārgā!" viņš teica. „Viss jau sagatavotsjusu atpakaļceļam uz nometni. Vudlejs un Ileivuds jūs pavadīs; viņu apsardzībā tu un tava māsa būsiet pilnīgā droSībā. Katrs no viņiem pārjums atdos savu dzīvību. Par tēvu esi mierīga. BosJejs saka, ka neliešu nolūks bijis vienīgi laupīt, un, ja neviens nebūs pretojies, tad visi būs dzīvi. Esi drosmīga, un lai Dievs tevi sargā!"

„Bet tņ?" viņa pārsteigta jautāja. „Vai tad tu nejāsi mums līdzi?"

Viņš brīdi vilcinājās un tūlīt neatbildēja, baidīdamies viņu sarūgtināt, bet tad tomēr viņš sevi pārvarēja un-teica: m

„Helēn! Ce-ru, ka tu nebūsi sarūgtināta un man nepārmetīsi to, ko es tagad gribu darīt. Es došos projām."

„Dosies projām?" viņa iesaucās un apmulsusi raudzījās viņā.

„Tikai uz laiku, mīļā! Uz īsu, īsu laiku."

„Bet cik ilgi? Čarlz, man liekas, tu joko?"

„Nē… nekad savā dzīvē es vēl neesmu runājis tik nopietni. Diemžēl tas nav novēršams."

„Nav novēršams! Es nesaprotu… ko tas viss nozīmē?"

„Helēn!" un viņa balss skanēja svinīgi, zināmā mērā pat bargi. „Man pasaulē nav nekā dārgāka par tevi… man tas tev nemaz nebūtu jāsaka, tev pašai tas jāzina. Bez tevis man dzīvei nav nekādas vērtības. Man šķiet, lieki atkārtot, ka mīlu tevi ar sirdi un dvēseli. Mīlēt stiprāk, kā es mīlu, nav iespējams! Es zinu, ka tu esi bijusi man uzticīga, un esi manis dēļ daudz cietusi. Bet ir vēl kāda cita sieviete… Viņa no šejienes ir tālu un prasa no manis savu daļu mīlas…"

Helēnas rokas kustība viņu pārtrauca; viņas acis dega un krūtis strauji cilājās. Klensijs ievēroja viņas satraukumu, bet tomēr turpināja:

„Ja šajā vakarā mana mīla pret tevi sasniedz augstāko pakāpi, tad tāpat mana mīla ir pieaugusi arī pret viņu. Šī cilvēka izskats un doma, ka es vēlreiz ļāvu viņam aizmukt, mani nomāc… No pazemes es dzirdu saucienu, kas aicina mani atriebt manu nogalināto māti."

Šie vārdi Helēnu nomierināja; viņai bija kauns par savām aizdomām, un pūlēdamās runāt mierīgā balsī, viņa teica:

„Mēs dzirdējām par tavas mātes nāvi."

„Par viņas nogalināšanu," Klensijs atbildēja. „Jā, manu māti nogalināja cilvēks, kam atkal izdevās bēgt. Tālu viņš no manis neaizbēgs. Pie mātes kapa es tiku zvērējis atriebt viņas nāvi. Es nelieti te reiz atradu, un atradīšu atkal. Es neapmierināšos līdz tam laikam, kad es stāvēšu pie viņa līķa, tāpat kā viņš kādreiz domājās stāvam pie manējā… Nē, es negribu runāt; pietiek, ka tu zini, kālab man tagad vajag no tevis atvadīties… Vajag!.."

„Tu cienī savas mātes piemiņu vairāk, nekā mīli mani."

Viņa neiedomāja, cik rūgti šajā smagajā brīdī viņam būs dzirdēt no viņas tik cietsirdīgu pārmetumu. Taisnība, viņa tūlīt to saprata, bet bija jau pārvēlu; viņas vārdi Klensiju sadrūmināja.

„Tu mani apvainoji, Helēn, vārdos un domās. To tev nevajadzēja darīt. Tu un viņa, tā ir liela starpība. Es zvērēju atriebt savas mātes nāvi, zvērēju pie viņas kapa. Vai tad mans pienākums nav savu zvērestu pildīt? Atbildi… Es prasu tev!"

Atbildes vietā Helēnas roka, kas līdz šim mierīgi bija gulējusi uz viņa rokas, cieši to saspieda un viņas acis dziļā ticībā pievērsās viņam. Viņas patmīlā kaisle viņai likās niecīga, salīdzinot ar dēla mīlestību. Viņa nevien mīlēja Klensiju, viņa to apbrīnoja.

„Ej!" viņa teica. „Izpildi zvērestu, ko esi devis. Varbūt, tev taisnība. Lai Dievs tevi sargā. Atgriezies pie manis, un esi man tikpat uzticīgs, cik uzticīgs tu esi savai mātei. Neaizmirsti, ja tu neatgriezīsies, es miršu."

,„Ja es neatgriezīšos, tad es būšu miris. Tikai nāve mani var kavēt atgriezties. Bet tagad, pagaidām, piedod!"

Piedod! Tik ātri… ak, cik sāpīgi! Nevērojot visu viņai piemītošo gribas spēku, viņa aukstasinīgi nevarēja šī vārda dzirdēt un, piekļāvusies Klensija krūtīm, sāka skaļi raudāt.

„Apmierinies, Helēn!" viņš teica, skūpstīdams viņu. „Esi vīrišķīga un nebaidies manis dēļ. Es pazīstu šo cilvēku, un man ar viņu nemaz nebūs daudz pūļu. Vienīgi mana bezrūpība vainīga, ka es divreiz pieļāvu viņam gūt virsroku pār sevi. Tas vairs nenotiks, un stunda, kad mēs abi sastapsimies, būs viņa dzīves pēdējā stunda. Kaut kas man to saka… varbūt tas ir manas mātes gars. Esi drosmīga, mīļā! Jāj Simam līdz, viņš nodos tevi tēva rokās. Lūdz Dievu, lai ar mani nekas nenotiktu, un, ja vēlies, lūdz arī par Dika Derka dvēseli. Tas ir tikpat droši, kā tas, ka es stāvu te, ka viņam drīz būs jāstājas Dieva priekšā!"

Ar šiem svinīgajiem vārdiem viņš nobeidza savu runu un steidzīgi atvadījās no Helēnas, jo ieraudzīja, ka Vudlejs steidzas pie viņa un jau notālēm kliedz:

„Ātrāk, Čarlz! Ietiks doties ceļā. Ja vēl brīdi kavēsimies, tad daži no mums vairs nepaliks dzīvi…"

Jupiters un ilarkness jau bija atveduši zirgus, kas bija pilnīgi apsegloti un varēja doties ceļā. Heivuds uz sava zirga uzsēdināja Džesiju, Helēna uzkāpa Bosleja zirgā, kuru pašu novietoja blakām Ilarknesam, bet Vudlejs jāja kā beidzamais. Jādams garām Klensijam, viņš pastiepa tam roku un teica:

„Ļaujiet man paspiest jūsu ķepu, Čarlz! Iju Visuvarenais jūs sargā un glābj no šī velna nagiem. Par mums nebaidieties. Pats sātans ar visu savu elles karaspēku mūs neuzvarēs… Sims Vudlejs sargās brīnišķās meitenes, kamēr nāve nepaņems viņa dzīvību."

Un piespiedis piešus, Vudlejs sekoja saviem ceļabiedriem. Ozola ēnā palika tikai Klensijs un mulats, zirgs, suns un mūlis.

Klensijs skumji noraudzījās aizjājējos.

„Varbūt es viņu nekad vairs neredzēšu!" viņš nopūtās.

Kad beidzot aiz kokiem pazuda zibošie baltie tērpi, viņš teica:

„Sēsties uz mūļa, Džup! Mums vēl jāveic kāds ceļojums… cerēsim, ka tas nebūs ilgs. Tā beigās tu sastapsi savu veco kungu un redzēsi, kā viņš saņems savu nopelnīto „liktenīgo nāves šāvienu".

XXXIII

Klusums, kas iestājās Sen-Sabas krastos, neilga, jo to drīz pārtrauca no nometnes jājēja vesela jātnieku bara rupjās balsis un smieklu šaltis: Tie bija tie indiāņi ar spalvām izgreznotām galvām un izkrāsotām sejām. Pie.segliem un zirgu krustiem bija piestiprinātas kastes ar sidrabu. Banda pārjāja upi un, sekojot vadoņa Borlasa mājienam, salasījās vienā vietā. Borlass griezās pie tās ar sekošu runu:

„Biedri, jums nav vajadzības jāt, kur Kvantrels un Boslejs mūs gaida. Es un Čisbolms dosimies turp, bet jūs pagaidiet mūs atgriežamies. No zirgiem nav jānokāpj, Pēc dažām minūtēm mēs būsim atpakaļ. No nometnes tik drīz mūs nesāks vajāt, sevišķi, kad viņi redzēs mūsu atstātās pēdas. Viņi būs uzmanīgi, un, lai mūsu draugs runā ko runādams — un Borlass pamāja uz Fernanda pusi — bet kolonisti nevar savākt vairāk kā četrdesmit vīru. Domādami, ka mūsu vesela komanču cilts, viņi baidīsies mums sekot. Bez tam viņiem nemaz nebūs tik viegli atrast mūsu pēdas uz aizu… es domāju, mazākais līdz rītam. Un tad mēs būsim jau tālu. Kad mēs sasniegsim kalnāja otru pusi, mēs būsim pilnīgā drošībā. Indiāņus viņi nekad vairs neredzēs. Jāsim, Čisholm! Zēni, esiet prātīgi līdz mūsu pārnākšanai. Neviena nagliņa, neviena siksna pie kastēm nedrīkst tikt aizskarta. Ja pazudīs kaut viens dolārs, tad, zvēru Mūžīgajam! Jūs zināt, kā Dzims Borlass rīkojas ar noziedzniekiem."

Borlass atdalījās no bandas un kopā ar cilvēku, ko viņš bija izvēlējies par savu pavadoni, aizjāja pa viņam labi pazīstamo taciņu. Viņa ātro jājienu nevarēja kavēt ne ērkšķu asie dzeloņi, ne koku zari. Viņam un arī Čisholmam bija pazīstami taciņas mazākie līkumi un sīkākie šķēršļi. Ozolu viņi sasniedza ļoti ātri, bet kāds gan bija viņu pārsteigums! Tā ēnā viņi neatrada nevienas dzīvas būtnes. Pārsteiguma vietā viņus drīz pārņēma briesmīgas dusmas. Viņš zināja, ka Diks Derks pievienojies viņa bandai tikai zināmu apstākļu spiests, zināja ari par viņa mīlu pret Helēnu Armstrongu. Tā bija galvenais iemesls, kamdēļ viņš tiem bija piebiedrojies. Tagad viņš to bija ieguvis, un ari tās māsu, kamdēļ gan lai viņš nepārtrauktu savas saistības ar viņiem? Par Bosleju nevarēja būt ne runa— viņš paliktu bandai uzticīgs, bet Kvantrels varēja viņu nogalināt Pārliecināts par sava leitnanti nodevību, viņš kā tīģeris, kam atņemts laupījums, niknumā skraidīja ap koku. Viņš netrakoja Derka vai I Ielēnas Armstrongas, bet Džesijas dēļ. Viņš cerēja to iegūt savā varā un apprecēt tādā pašā veidā, kā Derks piedraudēja Helēnai. Liime, ki debesis pārklājās mākoņiem, un timdēļ viņš nevarēja redzēt, ki zeme apozolu izmīdīti vairāku zirgu pēdām un nevarēja atklāt virzienu, kādā viņi bija aizjājuši.

Ne Borlasam, ne viņa pavadonim neienāca prātā, ki zem ozola, izņemot Kvantrelu, Bosleju un gūsteknes, varētu būt vēl kīds bijis. Viņi skaļi sauca to vārdus, bet atbildes nesaņēma. Kā gan viņi varēja zināt, kādi pārsteidzoši notikumi nule bija norisuši šajā vientuļajā vietā. Viņam vēl arvien bija aizdomas, ka Kvantrels un Boslejs kļuvuši nodevēji. Šīs domas Borlasa niknumu sakāpināja līdz augstākai paklpei; viņš lamājās, kliedza un lādējās. Vēlēdamies viņu nomierināt, Čisholms teica:

„Bet varbūt viņi tagad galvenā nometnē, kiptein. Es domāju, ka nonākuši tur, mēs atradīsim viņus visus četrus."

„Tu domā?"

„Es par to esmu pārliecināts. Kā gan citādi viņi varētu rīkoties? Kvantrels neuzdrošināsies atgriezties Savienotajās Valstīs, viņš nedrīkst iegriezties ari Teksasas kolonijās. Un tuksnešainajās prērijās diviem nav viegli dzīvot."

„Tu runā pareizi. Nekavēsim velti laiku. Līdz rītam nav vairs tālu, bet, gaismai austot, kolonisti, droši vien, sāks dzīt mūsu pēdas. Jāsteidzas uz kalnāju."

Borlass iegrieza zirgu šaurajā takā; drīz viņš pievienojās savai bandai un pavēlēja nekavējoties doties ceļā.

Tajā laikā nometnē satraukums pieauga. Visur bija dzirdami vaidi un skaļas balsis, kas prasīja atriebt. Pagāja kāds laiks, pirms kolonisti pilnīgi apjēdza notikušo katastrofu ur pārliecinājās kā viss beidzies. Džentlmeņi, kas ēda pusdienas pie Armstronga, steidzās uz mājām, kur atrada, ka viņu ģimenes un kalpotāji gulēja ciešā miegā. Bet tas viņus nenomierināja. Tas apstāklis, ka viņu mājas nebija nodedzinātas, bērni un sievas dzīvi, vēl neliecināja, ka šīs briesmas jau garām. Ja indiāņi to neizdarīja, tad tikai tamdēļ, ka viņu spēki bija nepietiekami. Visi bija pārliecināti, ka katastrofa atkārtosies visās kolonijās, un šī doma satrauca ļaudis kājās. Sievietes un bērni sāka raudāt un kliegt, bet vīrieši izturējās mierīgāk Daži no viņiem pie tādiem pārsteigumiem bija pieraduši un steidzās pēc saviem ieročiem. Drīz viss bija sagatavots un visi bija bruņoti bisēm, revolveriem un dunčiem. Noklausījušies ziņojumu par notikumiem nometnē, viņi sasauca padomi, lai lemtu, kā rīkoties tālāk Tika nolemts sūtīt uz nometni sūtņus kas uzmanīgi, paslepšus tur iekļuva, bet nekā jauna neuzzināja.

Pulkvedis Armstrongs staigāja apmulsis un visur meklēja savas meitas; Diprē, Houkinss un 'Ieķers palīdzēja viņam meklēt Bet meiteņu nekur neatrada, un nelaimīgais tēvs atzina, ka viņas tam zudušas uz visiem laikiem. Ak kā viņš cieta no domām, ki viņa meitas kritušas mežoņu gūstā, ka viņas būs verdzenes sliktāk kā verdzenes! Un pat nāve viņam šķita labāka nekā tāds liktenis. Jaunais kreols ne mirkli viņu neatstāja. Viņa domas nekad vēl nebija bijušas tāda rūgtuma pilnas un šo rūgtumu palielināja apziņa, ka zaudējumā viņš pats vainīgs. Viņš atcerējās dažus Džesijas vārdus un norādījumus par Fernandu, ja arī ne gluži nekiutro, tad uzpūtīgo attieksmi pret viņu. Jā! uzticamais kalpotājs bija viņu nodevis; čūska, ko viņš bija sasildījis iedzēla viņam, un viņas dzelonis bija tik indīgs, ka atstāja pēdas viņa sirdī uz visu mūžu.

Bet tad pulkvedis Armstrongs mazliet attapās un nolēma, ka nav laiki nodoties savām bēdām, bet jārīkojas ātri un neatliekimi. Viņa un Diprē izmisumu aizstāja dusmas un atriebes slāpes. Apstākļi tagad zināmā mērā bija noskaidrojušies. Neviens no pārējiem kolonistiem nebija aizskarts. Mežoņi bija aizveduši līdzi Diprē sudrabu. Tā tad galvenais uzbrukuma nolūks bija bijusi laupīšana, nevis slepkavība, kaut gan bija noticis kā viens tā otrs. Beiguši nodomāto darbu, mežoņi bija aizjājuši un uzbrukumu, protams, neatjaunos.

Tamdēļ nolēma savākt piedzīvojušu vīru grupu, kas sekotu mežoņu pēdām un tad ziņotu, ko viņi atraduši. Pulkvedis Armstrongs tam pilnīgi piekrita, atzīdams šo rīcības veidu par saprātīgāko, kas var veicināt panākumus. Nevērojot savu nemieru un nepacietību, viņš, kā vecs kareivis saprata, ka nepārdomāta steiga var visu sabojāt Izlūku grupai devās līdz arī Houkinss un Diprē. Armstrongs palika mājās, lai organizētu vēl stiprāku un lielāku kolonistu pulku, kas uzsāktu laupītāju vajāšanu.

XXXI v

Caur biezo, gandrīz necaurejamo mūža meža biezokni, kur reti ieskatās pat kājnieki, nakti jāja kāds jātnieks. Viņš jāja diezgan ātri. Brīžiem viņš atskatījās atpakaļ un klausījās. Viss norādīja, ka viņš kā baidās. Mēness, vietām iespīdēdams caur lapotni, apgaismoja viņa seju, kas pauda šausmas; likās — viņš baidās, ka kāds viņu vajātu. Pēc kāda laiciņa viņš apstājās un sāka klausīties; viņa ausīs ieskanējās pazīstama ūdens čala. Tas viņu redzami nepatīkami iespaidoja.

„Vai tiešām man nekad neizdosies tikt projām. Jau veselu stundu es te maisos apkārt… un neesmu aizjājis pat ceturtdaļjūdzi, bet mežs vēl arvien tikpat biezs. Jādomā, ka pēc beidzamā pagrieziena es esmu nomaldījies no ceļa. Neko nevar līdzēt. Pamēģināsim vēlreiz."

Viņš pagrieza zirgu ūdens troksnim pretējā virzienā. To viņš bija darījis jau vairākas reizes un katrreiz atgriezies atpakaļ pie upes, turpretim viņam gribējās aizjāt no tās tālāk Šoreiz viņam tas izdevās. Nojājis ne vairāk kā pusjūdzi, viņš ieraudzīja skaidras debesis un pēc dažām minūtēm sasniedza mežmalu. Viņa priekšā atklājās garu zāli apaudzis līdzenums, kas sidra bojās mēness gaismā un rāmi viļņojās lēnajā nakts vējiņā. Bet jātniekam nebija laika tīksmināties par dabas jaukumiem; viņš nevēroja ne zāli, ne tajā mirdzošos jāņtārpiņus; viņš raudzījās tālē, kur iezīmējās kāda tumša masa, ko viņš sākumā noturēja par mežu, bet tad saprata, ki tie nav vis koki, bet klintis. Acīm redzot, viņš šo vietu pazina un gatavojās šajā virzienā turpināt savu ceļu.

„laikam pa labi," viņš teica. „Es visu laiku jāju gar upi uz augšu. Laimējās, neko teikt! Aliā! Tagad redzu aizu» aso krauju… jā, tas ir tur."

Viņš virzīja savu zirgu uz nozīmēto vietu. Viņš nejāja lēni un līkumoti kā pa mežu, bet taisni un gandrīz auļos. Šausmas, kas viņu bija nomākušas mežā, tomēr nebija mazinājušās arī klajumā. Nevērojot savu ātro jājienu, viņš laiku pa laikam pacēlās seglos un atskatījās atpakiļ. Sasniedzis klintis, viņš paslēpās to ēnā, kis, mākoņiem aizsedzot debesis un mēnesi, kļuva arvien drūmāki un drūmāka. Acīm redzot, viņš nebija skaidrībā, kādu virzienu izvēlēties, un uzmanīgi aplūkoja klinšu priekšpusi, līdz beidzot ieraudzīja trijstūrveidīgu ielūzumu. Tā bija ieeja aizā, ko viņš meklēja un kura mūsu lasītājiem jau pazīstama. Pēc minūtēm divdesmit viņš jau bija klints virsotnē, augstienes malā. Pārlaidis skitienu plašajam līdzenumam, viņš ieraudzīja tumšo meža apveidu, kas ietvēra abus upes krastus, un vietām mirdzošo ūdens līmeni, ko apgaismoja sidrabaini mēness stari.

„Tālāk jāt nedrīkst," mazliet brīvāk uzelpodams, viņš teica. „Te es ceļa nepazīstu. Jāpagaida Borlass un viņa komanda. Viņiem drīz jāierodas… ja tikai nav izcēlusies cīņa. Mans Dievs, ja tikli iedomāju, ki Sims Vudlejs ieradies šeit Viņš meklē mani, Čarlza Klensija slepkavības dēļ. Tad vēl Ileivuds un beidzot arī Ilarkness. Kā? Varbūt viņi manu cietumsargu sastapuši ceļā un paņēmuši līdz, lai sameklētu mani? Velns lai parauj, ko viss tas nozīmē? Bet tas puisis, kas satvēra mana zirga iemauktus… izliets Klensijs! Es gandrīz varētu zvērēt, ka tas bija viņš, ja nebūtu pārliecināts, ka toreiz nogāzu viņu. Ja kādreiz bises lode ir aizvadījusi cilvēku uz mūžīgu mieru, tad manējā to noteikti izdarīja. Viņš pārstāja elpot vēl pirms tam, kad es no viņa aizgāju. Jā, Sims Vudlejs meklē mani… lai viņš nolādēts! Viņš it kā radīts tam, lai mani vajātu. Iegūt Helēnu savā varā un tādā kauna pilnā veidā atdot viņu! Otrs tāds gadījums man vairs nekad negadīsies. Viņa laimīgi atgriezīsies kolonijā un smiesies par mani. Un kāds es esmu muļķis, ka palaidu viņu dzīvu! Vajadzēja viņu nogalināt. Kā gan es to neizdarīju. Ak!"

Viņa seja satumsa, un acīs iezagās skumjas kā no Paradīzes padzītajam sātanam.

„Bet tagad nav vērts par to skumt Nožēlas man viņu neatdos. Jāmeklē cita izdevība. Es varētu savu dzīvību ziedot, lai sasniegtu savu!"

Dažas minūtes viņš klusēja un tad atkal sāka runāt:

„Maz ticams, ka viņi atradīs ceļu uz šejieni. Acīm redzot, viņi ir kājām… zirgus es netiku redzējis. Viņi nezina, pa kādu meža ceļu es aizjāju, un līdz rītdienai manas pēdas neatradīs. Līdz tam laikam arī Borlass būs klāt… viņš pat var tos sastapt. Droši vien, viņi devās uz nometni un virzīsies pa ceļu viņpus upei. Lieliska izdevība, lai sastaptos… ja vien tas muļķis Boslejs neizpļāpās. Vai tik viņi nebūs to nogalinājuši? Ceru, ka jā."

Tā prātodams, viņš visu laiku raudzījās apkārt, vai neatradīsies kāda piemērota vieta, kur atpūsties, jo vairākas stundas no vietas viņš bija pavadījis seglos un jutās noguris. Viņš gribēja jau nokāpt no zirga, kad atcerējās, ka Borlass sarunā ar viņu par Simu Vudleju bija minējis, ka tas kādreiz apmeklējis Teksasu un tieši Sen-Sabas apkaimi. Viņš atcerējās, ka Sims Vudlejs bija pazīstams kā labs pēdu dzinējs. Viņš bailēs vēlreiz apskatījās visapkārt un beidzot ieraudzīja kokiem apaugušu pakalniņti, to pašu, kur vakar bija atpūtušies Houkinss un Tekers.

„Jauka vieta," Derks teica, „pilnīgi droša. Tur tevi neviens neredzēs, bet pašam būs redzams viss. No turienes atklājas plašs skats uz aizu, un mēness gaismā varēs lieliski redzēt, kas tuvojas — draugs vai ienaidnieks."

Viņš devās uz pakalnu, uzmeklēja starp kokiem klaju druviņu, piesēja zirgu un paņēma pie segliem piekārtu pudeli, kurā ietilpa pusotra litra šķidruma. Pudelē bija viskijs. Ceturtdaļu viņš bija izdzēris naktī, jājot pa mežu, lai iedrosminātos, bet tagad viņam gribējās iedzert, lai remdētu bēdas. Iedzēris dažus malkus viskija, viņš piegāja birzes malai tajā vietā, kur bija birzē iejājis. Te viņš apstājās, un nenovērzdams acis no aizas, gaidīja savus sabiedrotos. Viņš zināja, ka viņi nevar pajāt garām, viņu nepamanījuši. Tā stāvot, viņš bieži pacēla pudeli, un līdz ar to, ka tā kļuva vieglāka, tāda kļuva arī viņa galva, bet reizē ar to viņa ķermenis zaudēja savu līdzsvaru. Neskaidri nojautis, ka viņš nespēj turēties taisni kājās, viņš grīļodamies atgriezās uz druviņu, kur vispirms apsēdās, bet tad nogāzās un aizmiga tik dziļā miegā, ka viņu grūti būtu uzmodināt nevien lielgabala šāvienam, het pat Sima Vudleja balsij.

„Brasfords jūt pēdas," teica viens no abiem jātniekiem, kas jāja pa to pašu mežu, kur nesen bija jnjis Ričards Derks. Šie jātnieki bija Klensijs un Jupiters.

„Jā, jūt," Klensijs atbildēja. „O, Džup, es jūtu, ka viņš ļoti satraukts un nepacietīgs rausta saiti."

„Pareizi, massa Čarlz. Ļaujiet viņam vaļu… lai iet. Viņš mums palīdzēs to notvert. Un, jo ātrāk mēs viņu panāksim, jo mums būs labāk, un ļaunāk viņam. Cikžēl, ka jūs viņu palaidāt Un kamdēļ gan jūs neļāvāt massam Vudlejam nošaut viņa zirgu?"

„Tam, nav nekādas nozīmes, gan redzēsi. Vai nu viņš tiks nogalināts, vai…"

„Vai kas, massa?"

„Vai es…"

„Dievs pasargi! To es nekad nepiedzīvošu… jums blakām ir uzticams cilvēks. Aizies bojā vai nu verg'i mednieks, vai vergs."

„Pateicos tev, mans godīgais zēn! Es zinu, ko tu gribi teikt Bet nerunāsim. Viņš var būt kaut kur tepat tuvumā, mežā. Tādā gadījumā viņš varētu mūs dzirdēt., runāsim čukstot"

Džups pamāja, ka saprot, bet Klensijs pievērsa savu uzmanību Brasfordam, kas par kaut ko bija redzami uztraukts. Tas bija redzams no viņa astes kustībām un nervozām trīsām, kas laiku pa laikam pārskrēja viņa ķermenim. Bija pat brīdis, kad viņš atvēra muti un tikko dzirdami iesmilkstējās, it kā gatavodamies riet. Izjājuši mežmalā, jātnieki apstājās, un Klensijs pavilka suni atpakaļ. Mēness gaismā viņš ievēroja, ka suņa instinkts viņam nav vairs vajadzīgs; zināmā virzienā noliektā un samītā zāle norādīja, ka tur gājis kāds četrkājains dzīvnieks. — Ričarda Derka zirgs — sprieda Klensijs.

„Redzi," viņš Jupiteram teica, „tās ir slepkavas pēdas. Viņš ir devies tieši uz klintīm. Kā redzams no nomītās zāles, viņš jājis auļiem. Viņš domā, ka ir viltīgāks par mums, bet nekāda viltība nelīdzēs viņam no manis aizbēgt."

„Es ceru, massa Čarlz; es neticu, ka viņš varētu aizbēgt."

„Mans mīļais I)žup, tu savā dzīvē esi daudz cietis un, droši vien, esi izjutis vēlmi atriebt Bet manu atriebību tu nevari saprast, un tamdēļ, varbūt, uzšķilti mani par cietsirdīgu."

„Jūs, massa Čarlz?"

„Es neatceros, ka būtu pret kādu izturējies cietsirdīgi vai nepelnīti darījis kādam ļaunu."

„Es domāju, nekad, massa!"

„Bet manas jūtas pret šo cilvēku ir izņēmums. Tikpat pareizi, kā es dzīvoju, ir tas, ka es nogalināšu viņu, vai viņš nogalinās mani."

„Tas nav tamdēļ, ka jūs būtu cietsirdīgs, massa. Viņš ir to pelnījis."

„Es zvērēju, tu zini, kad un kur. Manas mātes gars runā ar mani un prasa pildīt doto zvērestu."

Klensijs devās pār klajumu, un jau pēc pusstundas jātnieki snsniedza klinti, kur sunim atkal ļāva dzīt pēdas. Brasfords atdzīvojās un, skriedams pa priekšu, aizveda viņus pie ieejas aizā, kur bija saskatāma iemīta taka un daudzu zirgu pēdas. Klensijs bija tā aizrāvies no savas vēlmes ātrāk izpildīt doto zvērestu, ka neievēroja to, ka šīs pēdas bija tās pašas, ko viņš bija redzējis uz lielā ceļa pārejas tuvumā. Viņš steidzīgi iejāja aizā un, Jupitera un Brasforda pavadīts, devās tālāk. Sasniedzis augstieni un pārlaidis skatienu apkārtnei, viņš nožēloja savu neprātīgo steigu. Atklāta vieta deva ienaidniekam vispirms viņu laikā pamanīt un prērijas laupītāji varēja sagūstīt viņu pašu. Doties lejā tagad bija vēl bīstamāki, nekā palikt augšā.

„Es baidos, Džup," viņš teica, „ka mēs esam pārsteigušies. Ja mēs sastapsim laupītājus, tad viņi sagādās mums daudz rūpju. Kā tu domā, ko lai mēs darām?"

„Tiešām nezinu, massa Čarlz. Teksasas prērijas man pavisam svešas. Ja tas būtu Misisipi purvos, es tūlīt pateiktu, kas jādara. Te tas man grūti."

„Ja mēs griezīsimies atpakaļ, mēs ieskriesim viņiem tiešizobos. Tagad tas nav ari iespējams. Man jāpaliek šajā apvidū, līdz manas acis ieraudzīs Diku Derku."

„Bet vai mēs, massa Čarlz, pa dienu nevaram kaut kur noslēpties, bet nakti atkal turpināt viņu meklēt. Suns jutīs pēdas pat pēc divdesmit četrām stundām. Lūk, tur ir birzs, kur var paslēpties, bet kad zagļi jās garām, mēs viņus redzēsim, toties mūs viņi neredzēs."

„Bet ja viņi aizjās garām, tad viss pagalam. Es ceru sastapt viņu aci pret aci. Bet ar viņiem Derks… Nē, Džup, jājāj tālāk. Es gribu riskēt, un, ja tu nebaidies man sekot, nāc līdzi."

„Es nekā nebaidos, massa Čarlz. Es jau teicu jums, ka sekošu jums visur un, ja vajadzēs, pat miršu kopā ar jums."

„Pateicos tev, mans uzticamais draugs! Nerunāsim par nāvi, pirms nebūsim notvēruši Diku Derku. Tad mēs redzēsim, ko darīt. Viņam vai man atlicis dzīvot tikai dažas stundas. Brasford, šurp! Es gaidu tavus pakalpojumus."

Viņi palaida suni pa priekšu. Viss liecināja, ka Brasfords pēdas nebija pazaudējis. Viņa ausis bija saceltas, un ķermenis no kakla līdz astes galam satraukumā drebēja.

XXXV

Klensijs uzmanīgi sekoja visām dzīvnieka kustībām, dziļi pārliecināts, ka Brasfords uztvēris pareizās pēdas. Bet pēkšņi suns juta, ka saimnieks parauj viņu atpakaļ. Tas redzami viņu pārsteidza, arī Jupiters bija pārsteigts. Pēdējais atskatījās un saprata šādas rīcības iemeslu. Pa līdzenumu no ziemeļu puses kustējās kāda neskaidra tumša masa, kas, acīm redzot, saistīja Klensija uzmanību.

„Kas tas varētu būt?" jautāja sev Klensijs, pielikdams roku pie acīm.

„Nezinu, massa Čarlz, kas tas ir. It kā kustas."

„Taisnība, un kustas šai virzienā. Vesels putekļu mākonis. Ahā, jādomā, ka tie ir zirgi. Bet vai uz viņiem jātnieku nav? Ha, tas taču mustangu bars!"

„Ēstos noturēju par komančiem, no kuriem mums nav iemesla baidīties; viņi nesen parakstījuši miera līgumu un nekā ļauna mums nedarīs. Jā, viņi skrien šurp, tieši uz mums un auļo tā, it kā visi Teksasas indiāņi viņus vajātu. Ko tas varētu nozīmēt?"

Jupiters nekā viņam nevarēja atbildēt, un Klensijs arī nevaicāja viņam.Tālu pie apvāršņa cēlās melni mākoņi, kas vēstīja ziemeļvētras tuvumu, un izbaidītie dzīvnieki auļoja tālāk uz dienvidiem cerībā no tās izbēgt. Viņi auļoja līdzteku klintīm un strauji tuvojās vietai, kur stāvēja mūsu jātnieki. Viņi aizdrāzās tiem garām, skaļi zviegdami, uz augšu paceltām astēm un plīvojošām krēpēm un drīz izzuda no redzes. Nogaidījis, līdz viņi pazūd, Klensijs atkal palaida Brasfordu dzīt pēdas; viņš drīz tās atrada, bet tikpat ātri pazaudēja; mustangu bara pēdas bija iznīcinājušas Derka zirga pēdas. Ko iesākt? — Klensijs domāja. Jupiters ieteica viņiem šķērsot mustangu pēdas un mēģināt palaist suni otrā pusē. Klensijs paklausīja šim padomam. Suns drīz atkal uzoda pēdas un devās tieši uz to pusi, kur pakalnē bija redzama birzs. Klensijs pieturēja zirgu. Spriežot pēc suņa uzvešanās, birzī bija kas aizdomīgs. Kas tas varētu būt'Uz šo jautājumu viņš baidījās atbildēt… Viņam bija aizdomas… viņš bija gandrīz pārliecināts, ka tur atrodas viņa ienaidnieks.

„Nav nekāds brīnums, Džup, ja izrādīsies, ka mūsu ceļojums tuvojas noslēgumam. Paskaties uz Brasfordu! Skaties, kā viņš savilcis saiti. Tur starp kokiem ir vai nu cilvēks, vai zvērs… es domāju, ka viens un otrs."

„Tā liekas, massa!"

„Jā! Es domāju, ka mēs tur atradīsim, ko meklējam. Savādi, ka viņš nerādās. Es neredzu ne mazākās kustības."

„Arī es nē."

,Jādomā, aizmidzis. Nevajaga jāt pārāk tuvu, citādi viņa pusē būs visas priekšrocības… to es vairs negribu pielaist.. Īlei! Ko tad tas nozīmē?"

Šo jautājumu izsauca tas, ka suns pēkšņi pagriezās atpakaļ un sāka ostīt gaisu pretējā virzienā. Arī Klensijs un Džups apgriezās, cerēdami ieraudzīt I)iku Derku. Tagad viņi raudzījās uz austrumiem, kur sārtās blāzmas dūmakas tītajā debesu fonā viens pēc otra iezīmējās krietns skaits jātnieku. Paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Klensijs tūlīt saprata, ka tuvojas par indiāņiem pārģērbtie I)žima Borlasa banda. Viņi viens aiz otra jāja pa aizu, un, sasnieguši apstājās; to izrādījās divpadsmit jātnieki. Klensijs neskaitīja, jo zināja, ki tas viņa stāvokli neuzlabos un ka uzbrukt viņiem būtu neprāts. Bet vai tiešām vajadzēja padoties. Viņam, acīm redzot, izvēles nebija. Vienīgais, ko viņš vēl varēja darīt, būtu bēgt, paļaujoties sava speciāli izmeklētā zirga ātrumam un spēkam. Bet l>lensijs to negribēja; būtu viņš viens pats, viņš acumirklī izšķirtos, jo bija pārliecināts, ka viņa zirgu nepanāktu un viņš drīz vien nozustu. Bet pie viņa bija uzticamais kalpotājs, kas nule bija apliecinājis savu gatavību sekot viņam visur un pat kopā ar viņu mirt. Nē, viņš nevarēja, viņš negribēja to darīt, un bēgšanas domas tikai vienu mirkli pazibēja viņa galvā, lai tūlīt izzustu, tiklīdz viņš paskitījās uz mulatu un viņa mūli. Ko tad lai viņš dara? Kā aizstāvēt nabaga I)župu, un arī savu paša brīvību un dzīvību? Viņš nešaubījās, ki Borlass viņu nav aizmirsis un tūlīt pazīs, bet pazinis, nekavēsies atriebt viņam sodu, ko bija saņēmis par zirgu zādzību. Radās izmisuma pilns stāvoklis, un laikim pirmoreiz dzīvē Klensijam bija jāatzīst, ka viņa dzīvībai draud briesmas.

„Nē!" viņš iesaucās, „kā gļēvulis es nespētu dzīvot Labāk nāve. Nebaidies, Jupiter. Mēs uzvarēsim, vai mirsim kopā!"

Borlass jāja pa priekšu un pirmais sasniedza augstieni. Ievērojis līdzenumā divi jātniekus, viņš vispirms nodomāja, ka tie ir Kvantrels un Boslejs ar gūsteknēm, bet, ieskatījies uzmanīgāk viņš ievēroja, ki jātnieki bija parastās drēbēs, un viens no viņiem uz zirgu, bet otrs uz mūļa. Gūstekņu viņiem nebija, tikai suns. Nē, tie nebija ne Kvantrels, ne Koslejs.

„Kas tie tādi?" viņš jautāja Čisholmam.

„Lai mani pakar, kaptein, ja es to zinu. Spriežot pēc apģērba, tie ir baltie, lai gan tumsā grūti noteikt, kāda viņiem sejas krāsa. Viņiem līdz liels suns. Droši vien, Kanādas mednieki, jeb, varbūt meksikāņu mustangi."

„Nekā līdzīga! Ne viens, ne otrs; tādi šajā pusē Kolorādo nav redzēti. Tas nevar būt…"

„Kas tad par to, kaptein! Pajautāsim viņiem un uzzināsim. Viņi ir tikai divi… Viņiem būs jāatbild, citādi mēs par sekām nebūsim atbildīgi."

Šīs sarunas laikā no aizas piejāja arī pārējie laupītāji, kas savukārt bija pārsteigti, redzot nepazīstamos jātniekus, pēc izskata baltos vīrus. Nebija pagājušas pat sešdesmit sekundes, kad viņi visi Klensiju un Jupiteru ielenca. Borlass negribēja ticēt savām acīm un berzēja tās, domādams, ka redze viņu krāpj. Viņš taču bija lasījis laikrakstus, dzirdējis slepkavas atzīšanos, un pēkšņi nogalinātais cilvēks viņa priekšā dzīvs un vesels.

„Velns lai parauj! Ko tas viss nozīmē?" viņš pie sevis norūca.

Viņa biedri neko nevarēja viņam atbildēt; viņi redzēja Borlasa pārsteigumu, bet nevarēja saprast tā iemeslus. Viņu priekšā bija jauns, skaists cilvēks… džentlmenis… jāšus uz zirga, ko visi vēroja skaudīgām acīm; otrs cilvēks uz mūļa bija kalpotājs; ne viena, ne otra agrāk viņi nebija redzējuši.

No pirmā pārsteiguma attapies, Itorlass sāka domās atrisināt mīklu un, tiešām, drīz to atrisināja. Viņš atcerējās sekošus vārdus avīzes rakstā „nogalinātā līķis netika atrasts". Tā tad Čarlzs Klensijs nebija nogalināts un tagad atradās viņa priekšā dzīvs, uz zirga, kuru viņš nekad nebija aizmirsis un neaizmirstu, jo rētas uz muguras daudz ko atgādināja. Pirmā doma viņam bija ļaut Klensijam tūlīt sevi pazīt, bet, mazliet padomājis, viņš nolēma neatklāt savu inkognito. Viņš nezināja, ka no ISosleja stāsta Klensijam viss zināms, un domāja, ka viņš to indiāņu tērpā nepazīs. Atjājis dažus soļus, viņš kaut ko iečukstēja Čisholmam, kas tūlīt devās pie svešniekiem.

„Jūsu bises!" viņš komandēja.

„Kamdēļ mums jāatdod mūsu bises?" Klensijs jautāja.

„Mēs nevēlamies dzirdēt nekādus jautājumus, kungs! Te tiem nav ne vieta, ne laiks. Jūsu bises! Ātrāk! Jeb mēs jums atņemsim tās ar varu."

Klensijs apskatījās visapkārt. Kā viņš nožēloja, ka nebija laikā aizjājis… bet tagad bija par vēlu. Izrauties no ielencēju loka nebija nekādas iespējas, bet, ja ari varētu, kāds gan būtu labums? Divpadsmit bises un revolveri katru mirkli bija gatavi sūtīt lodi viņam pakaļ. Tamdēļ viņš teica:

„Ko mēs jums esam izdarījuši, ka jūs gribat mūs atbruņot? Kā redzams, jūs esat indiāņi, bet runājat balto valodā. I^ai jūs būtu kas būdami, mēs negribam ar jums strīdēties. Kālab mēs jums esam vajadzīgi?"

„Mēs negribam nekādu paskaidrojumu, tā būtu velta laika kavēšana." Tā teica Čisholms un beidzot iesaucās:

„Jūsu bises, vai, zvēru Dievam, mēs izsitīsim jūs no segliem! Puiši! Ķeriet viņus un atņemiet bises!"

Pavēle acumirklī bija izpildīta. laupītāji uzbruka Klensijam un Jupiteram, sasēja viņu rokas un kājas, bet no segliem neizcēla, un atjāja sānis, gaidīdami sava vadoņa tālākās pavēles.

XXXVI

Līdzenums, kur viss tas notika, aizņēma no austrumiem līdz rietumiem trīsdesmit jūdzes lielu platību, kas bija divreiz tik garš. No vienas puses tam piekļāvās Sen-Sabas ieleja, no otras puses Kolorādo pieteku baseins. Pie vienas no šīm pietekām atradās pirātu nometne, kur viņi apmetās sevišķos gadījumos un kurp devās arī tagad. Šī nometne bija iekārtota rūpēs par savu nākotni, un tālab ceļš turp veda pa tādām vietām, kur nepalika nekādas pēdas. Kādā vietā līdzenumā, netālu no Sen-Sabas atradās zemes gabals, kur nebija ne mazākās augu valsts pazīmes, un kura virsma līdzinājās tam, ko traperi sauc par „Cutrock""; tas bija desmit jūdzes garš un jūdzi plats. Šī vieta bija pirātiem kā izmeklēta. Viņi varēja izjāt no mājas tukšām rokām un atgriezties apkrāvušies ar laupījumu, un neviens vajātājs nevarētu iedomāties, no kurienes viņi atjājuši un kurp aizjājuši. Ceļojums pa šo akmeņaino prēriju bija saistīts ar lielām briesmām un varēja beigties pat ar nāvi. Bet cilvēki, kam tā bija labi pazīstama, skaidrā laikā nevarēja nomaldīties no ceļa. Pār prēriju, gandrīz līdz tās vidum, stiepās kalnu grēda, kuras pašā galotnē auga no visām pusēm tālu saredzams koks. Grēdā bija vesela rinda nelielu kalnu un pakalnu. Koks stāvēja vientuļi, bet no tā sakņu apakšas iznira avota tirdziņa, kas kā smalka strūkliņa plūda uz leju un dažus jardus tālāk izzuda smiltīs; koks prēriju laupītājiem izpildīja ceļarādītāja vietu, norādīdams, kādā virzienā jādodas.

laupītāji stāvēja dažas minūtes, nenokāpuši no zirgiem, un klusēdami vēroja apvārsni rietumu malā. Saule nule bija uzlēkusi, un tās stari, izlauzdamies caur mākoņiem, kas to aizsedza, apmirdzēja līdzenuma virsmu. Šajā gaismā laupītāji tūlīt ieraudzīja vientuļo koku, kas auga kalnu grēdas virsotnē.

„Lai slavēts Dievs, zēni!" ISorlass iesaucās. „Lūk, mūsu bāka, jāsim uz to. Kad mēs tur nonāksim, es sarīkošu jums mazu izpriecu; ko redzot, jūs varēsit plīst no smiekliem, un jūsu svārkiem notrūks visas pogas… ja vien jums ir svārki."

Klensijs bija kluss, sadudzis un drūms, kā notverts un iesprostots tīģeris. Ieklausīdamies pirātu sarunās, viņš nevarēja sev piedot, ka tik gļēvi ļāvis sevi sagūstīt Viņš bija pārliecināts, ka viņu tūlīt nenogalinās; viņš dzirdēja, ka kāds teica „ļaunāk kā nāve". Kas gan var būt sliktāks par nāvi kā vienīgi spīdzināšana. Līdz šim Borlass ne reizi nebija griezies pie sava gūstekņa un pūlējās neizrādīt, ka viņš to pazīst, bet Klensijs to ievēroja no pirmā mirkļa, kad viņi viens ar otru satikās. No tā laika Borlass vairījās no viņa un jāja bandas priekšgalā, bet gūstekni atradās tieši bandas vidū. Sasnieguši koku, jātnieki nokāpa no zirgiem; zirgus pie strautiņa nevarēja pievēst, tamdēļ laupītāji padzērās vispirms paši un pēc tam padzirdīja zirgus no šim nolūkam speciāli pagatavotiem ādas spaiņiem. Kad cilvēki un zirgi bija padzēruši, Borlass pasauca Čisholmu sānis un sāka viņam kaut ko stāstīt. Klensijs gaidīja spīdzināšanu, bet viņš nevarēja pat iedomāties, ko bija izdomājis šis sātans cilvēka izskatā. Pat tik norūdīts noziedznieks kā Čisholms sākumā atteicās piedalīties šajā izrādē un pūlējās atrunāt savu priekšnieku no viņa nodoma. Bet Borlass bija nepielūdzams. Redzēdams, ka nevarēs viņu pierunāt, Čisholms teica:

„Labi, kaptein, ja jūs tā gribat, lai notiek pēc jūsu prāta. Tikai nesarīkojiet publisku izrādi, atļaujiet biedriem rīkoties saskaņā ar viņu jūtām; var gadīties, ka visiem tas neliksies jautri. Daži no viņiem var izpļāpāt, un tas var radīt jums lielas rūpes. Interesantā un oriģinālā izdoma saistīs vispārēju uzmanību un iedegsies visā Teksasā kā uguns prērijā. Ticiet manam padomam un pasakiet to tikai dažiem."

Borlass brīdi pārdomāja to, ko Čisholms viņam bija sacījis, un beidzot atbildēja:

„Varbūt tev taisnība, es rīkošos, kā tu saki. Mēs izvēlēsimies Vatsu, Stokeru un Driskolu… viņiem var uzticēties un arī rakt viņi prot labi. Pārējie var jāt tālāk. Biedri," viņš skaļi iesaucās, „es tiku teicis, ka gatavoju jums izrādi, bet tagad es esmu pārdomājis un nolēmis to uz kādu laiku atlikt. Kāpiet zirgos un dodieties tālāk, paņemiet sev līdzi šo dzelteno. To otru es atstāšu pie sevis. Čisholms, Vatss, Stokers un Driskols paliks pie manis. Mēs drīz jūs panāksim, jūs nebūsit vēl sasnieguši upi. Ja nē, negaidiet un dodieties uz nometni. Neaizmirstiet manu rīkojumu par kastēm, puiši! Fernand, tu man par tām atbildēsi."

Metiss piekrizdams pamāja ar galvu, bet Borlass turpināja:

„Tātad zirgos, mani draugi, un nēģeri paķeriet līdz, bet baltais džentlmenis paliks labākā, viņam vairāk piemērotā sabiedrībā."

Atskanēja smieklu šalts kā atbilde šim rupjam jokam. laupītāji acumirklī uzlēca zirgos un, satvēruši Džupu, aizjāja. Kad viņi bija pazuduši no apredzes, Borlass griezās pie Čisholma un teica viņam:

„Te nebūtu labi viņu apglabāt.. Te varētu nejauši iemaldīties sarkanādainie un uzmodināt viņu no miroņiem. Zvēru Dievam, ka viņš necelsies augšā, pirms nedzirdēs virseņģeļa bazūni. Tamdēļ viņš jānovieto klusākā vietā."

„Bet vai še tādu var atrast, kaptein?"

„Protams, var!"

„Kur tā atrodas?"

„Katrā vietā, kas no šīs urdziņas nav redzama. Tur, augstāk!" Un viņš norādīja ar roku uz ziemeļiem.

„Pareizi, kaptein!'4 Čisholms atbildēja, jo bija atmetis katras šaubas par cietsirdīgo rīcību un domāja tikai par savu personīgo drošību.

„Zēni," viņš iesaucās, „velciet šurp mūsu gūstekni. Mēs pajāsim mazliet tālāk no šejienes un tur mazliet uzjautrināsimies… mazliet!"

Viņš pagriezās uz ziemeļiem, un visi pārējie viņam sekoja. Kādu jūdzi tālāk viņi apstājās un, sekojot ltorlasa pavēlei, nekautrīgi norāva Klensiju zemē un vēl stiprāk sasēja viņa rokas un kājas. Vatss palika pie gūstekņa, bet pārējie divi un Čisholms sekoja Rorlasam, kas ar sava šķēpa galu apvilka apli apmēram 50 centimetru diametrā, un pavēlēja šai vietā rakt dziļu bedri. Stokers un Driskols steidzās izpildīt vadoņa pavēli un, kad bedre bija gatava, Rorlass viņiem teica:

„Nu, ielieciet tagad savu eglīti! Kaut gan eglītes te neaug, bet šī augs."

Ne mirkli nešauboties un pat ar zināmu baudu viņi steidzās izpildīt velnišķo pavēli, un neviens no visiem pieciem neizrādīja riebumu pret šo barbarisko patvarību. Viņi ātri atvilka Klensiju un ielaida viņu bedrē ar kājām uz leju, pēc tam aizbēra bedri, piemina to kājām un atstāja galvu virs zemes tā, ka zods atradās virs zemes. Visu laiku, kamēr Klensiju ieraka, viņa suns, kas bija piesiets pie kāda laupītāja zirga slejām, visiem spēkiem pūlējās atbrīvoties, it kā cerēdams glābt savu saimnieku. Ret nabaga dzīvnieka uzticība neizsauca laupītāju līdzjūtību, bet gan palielināja viņu niknumu.

Kad viss bija pabeigts, Borlass pavēlēja visiem aiziet, un, iespiedis rokas sānos, nostājās iepretim Klensijam. Neviena spalva nav spējīga aprakstīt viņa nikno skatienu, kas bija pievērsts nelaimīgajam upurim; tas dega drūmās ugunīs kā Luciferam. Kādu brīdi viņš klusēja, nenovērzdams acis no Klensija, tad noņēma savu spalvām rotāto cepuri un teica viņam:

„Vai tu pazīsti mani, Čarlz Klensij?"

Nesaņēmis atbildi, viņš turpināja:

„Es varētu dot simt dolāru tam, kurš izstāstītu kādu gadījumu, kas notika divpadsmit mēnešus atpakaļ. Runa iet par to, kas notika Nečitočesas publiskā dārzā, kur kādu cilvēku piesēja pie kauna staba un…"

„Nopēra ar pātagu, kā viņš to bija pelnījis."

„Ahā!" Rorlass iesaucās. „Tu atceries šo mazo lietiņu, un arī mani atceries?"

„Ļoti labi atceros. Vari atbrīvot mani no tālākās pļāpāšanas. Tu esi — Dzims Rorlass, visrupjākais dzīvnieks un nekrietnākais nelietis visā Teksasā."

„Esi nolādēts!" Rorlass iesaucās, paceldams šķēpu. „Man briesmīgi gribas caurdurt tavu galvu ar šo šķēpu."

„Dur!" Klensijs izmisis atbildēja. Viņš vēlējās nāvi, kas būtu laimīga izeja no gaidāmās mokošās agonijas.

,,Nē-ē, mister!" nolaizdams šķēpu, Rorlass atbildēja, „tik viegli tu nemirsi. Tu un tavi atzinēji divreiz turēja mani saistītu un nebrīdināji!, kas notiks ar mani tīlāk Ret es izdomāju tev ko citu. Tu te stīvēsi tik ilgi, līdz vanagi izknābs tavas acis, bet vilki noraus ādu no tiva galvaskausa— līdz tārpi saēdīs tivu miestu Kā tis tev patīk Čarlz Klensij?"

„Teksasas prērijās nav ļaunāka vanaga un vilki par tevi. Tu, nekrietnais suns!"

„Ahā, tu gribi mani sadusmot! Tas tev neizdosies. Es esmu auksts kā ledus, bet tu, es redzu, uztraucies. Pārstāj… uztraukums tev kaitīgs. Ret tu, kā liekas, gribi, lai es iespļauju tev sejā? Labi, es varu izdarīt tev šo pakalpojumu."

Viņš panāca soli uz priekšu, noliecās un spļāva.

„Izņem kabatlakatiņu un noslauki seju!" viņš turpināja. „Cik žēl redzēt savā priekšā tik skaistu jaunekli ar apspļautu seju! Ha-ha-ha!"

Četri līdzdalībnieki, kas stāvēja mazliet tālāk, skaļi viņam pievienojās.

„Tāds lepns džentlmenis un pēkšņi nesteidzas noslaucīt spļāvienu," Borlass turpināja. „Es nekad nebūtu domājis, ka tu varētu tik zemu krist. Apspļaudīts līdz kaklam… līdz zodam. Ha… ha… ha!"

Un viņa velnišķie smiekli, četru dalībnieku atbalstīti, atkal noskanēja prērijā. Briesmonis turpināja mocīt savu upuri, līdz viņam mutē nebija vairs siekalu. Bet tas vēl nebija viss… krājumā viņam bija vēl viens sitiens… beidzamais, bet visnežēlīgākais, kas visvairāk mocīja.

„Tagad pietiks," viņš šņāca Klensija ausī, „tagad vari palikt viens un netraucēti nodoties saviem prātojumiem. Atvadoties es gribu tev teikt tikai kautko sevišķi patīkamu: Diks Derks notvēra tavu skaistuli, un tagad viņa ir laimīga tā skāvienos."

XXXVII

„Ak Dievs!" Čarlzs Klensijs iesaucas, griezdamies pie Radītāja. I .ai gan viņš bija galīgi sašutis par nule pārciesto apvainojumu, bet vēl asāk viņš izjuta visas sava stāvokļa šausmas, kad viņa mocītājs bija aizgājis un viņš palicis viens. Viņš skaļi ievaidējās un pārlaida skatienu tai prērijas daļai, kas atvērās viņa skatienam. laupītāji neatstāja viņam ne mazākās cerības izglābties. Borlass papūlējās novietot viņu tādā vietā, kur neviens ceļinieks nevarēja viņu ievērot Neviens krūmiņš nebija saskatāms apkārtējā tuksneša vienmuļībā, un tikai tālumā pie apvāršņa bija redzama vientuļa kokii galotne. Viņš atcerējās Simonu Vudleju, Heivudu un citus, kas varētu uzsākt kolonijas izlaupītāju vajāšanu. Bet laupītāji bija rīkojušies ļoti uzmanīgi, lai viņu pēdas nevarētu atklāt, tamdēļ, tikai pateicoties nejaušam gadījumam, vajātāji varētu nokļūt šurp. Pulkvedis Armstrongs, ieraudzījis savas meitas, tūlīt neuzsāks vajāšanu nozagtā sudraba dēļ, bet to uz kādu laiku atliks. Ja Klensijs zinātu, kāda asiņaina traģēdija bija norisusi kolonijā, viņš, protams, spriestu citādi. To nezinādams, viņš domāja, ka vienīgi Vudlejs un Ileivuds dosies viņu meklēt, bet maz ticams, ka atradīs. Protams, meklējumus viņi turpinās dienām, nedēļām, mēnešiem un beigu beigās varbūt kaut ko atradīs, bet ko? Vienīgi galvu— Šīs mocītājas domas pārtrauca kāda pār līdzenumu slīdoša ēna. Viņš pacēla acis uz augšu.

„Vanags!"

Melnais putna siluets un viņa plati izplestie spārni asi izdalījās no dzidrās debeszilgmes, no kuras tagad bija nozuduši vētru vēstoši mākoņi. Drausmi bija sekot putna lidojumam, un drīz viņš ieraudzīja vēl vienu, un vēl, un vēl, līdz beidzot likās, ka viss gaiss būtu putnu pilns.

„Ak, Dievs!" viņš no jauna ievaidējās.

Šausmās viņš sekoja putniem, kas lēni lidoja gaisā, nolaidās arvien zemāk un arvien vairāk un vairāk tuvojās viņam. Viņš jau dzirdēja putnu spārnu vēdas un aizsmakušos kliedzienus. Pamazām tie tuvojās viņam tik tuvu, ka viņš varēja saskatīt uz kakliem sacēlušās spalvas, no dusmām piesarkušo ādu un asiņu pēdas uz spalvām — kādu nesenu dzīru pēdas. Kuru katru brīdi viņi varēja nolaisties uz tā galvas un sākt knābāt viņa acis! liet viņa šausmas neaprobežojās ar to vien. Viņš redzēja, ka, neskaitot putnus, kas gatavojās viņam uzbrukt, viņu apdraud arī četrkāji. Vispirms notālēm zagās viens vilks, tad divi, trīs un beidzot nez' no kurienes salasījās vesels bars. Viņi nebija tik klusi kā spārnotie konkurenti, viņi salasījās ap Klensija galvu, kuras izskats viņus redzami pārsteidza, un sāka drausmīgi un skaļi gaudot; viņos raugoties, varētu domāt, ka nevis viņi gatavojas uzbrukumam, bet paši zaudējuši cīņu. Klensijs bieži bija dzirdējis šīs gaudas un saprata to nozīmi: tas bija viņa nāves spriedums.

Iedomājieties upi, kas tek starp trīs simt pēdas augstiem kanjona krastiem. Šie kanjoni stiepjas divās rindās apmēram simt piecdesmit pēdas viens no otra. Drūmi, ūdens izgrauztām šķautnēm viņi līdzinās sadusmotiem milzeņiem, kas neuzticīgi un bargi raugās viens otrā. Vietām tie gandrīz saplūst kopā, tad atkal elipsveidīgi attālinās, lai atkal savienotos. Upes straume starp tiem drāžas uz priekšu, te trokšņaini krācot, te klusu burbuļojot starp pļavām, kuru zaļums krasi atšķiras no apkārtējām drūmajām klintīm. Ceļinieks, kas gribētu sekot upes plūdumam, būtu spiests iet jeb jāt pa kanjonu galotnēm, kas pakāpeniski izbeidzas neauglīgā, izžuvršā līdzenumā. Dienvidaustrumu Teksasā tādu upju var atrast daudz. Tā, ko mēs nule aprakstījām, saucas Kojot-Krik[1] un ietek Kolorādo. Tā ir lasītājiem jau pazīstamās augstienes rietumu robežas daļa. No tās puses, kas vērsta pret Sen-Saliu, tai nekur nevar piekļūt, izņemot kādu vietu, kur atrodas aiza, kas ieliecas taisnā leņķī, un ieeja kurā aizaugusi ar dzeloņkoku biezokni. Ceļinieks, nonācis pie klints malas, tomēr nevarētu tikt lejā; viņš redzētu upi, kis slīd un vijas starp kokiem, kuru lapām dažādākās nokrāsas, sākot ar gaišo safīra līdz tumšai olīvkrāsai, redzētu savās spilgtās spalvās mirdzošos putnus, kis pildīja gaisu gan melodiskām čalām, gan griezīgiem, sprakstošiem kliedzieniem. Kādas gan Tantala mokis ceļiniekam būtu jāizcieš, nespējot nokāpt lejā, lai apmierinātu savās slāpes un izstieptu nogurušos locekļus koku ēnā! Itet ceļinieki gandrīz nekid še neiegriezās, kaut gan nevar teikt, ki upes krastos nekur nebūtu manāmas cilvēku klātbūtnes pēdas. Netālu no tās vietas, kur atradās sānu aiza, klints atkāpās uz abām pusēm un tad atkil tuvojās, izveidojot ovālveidīgu ieleju. Vienā pusē auga bieza, ēnaina birzs, kuras vidū bija saskitāmas teltis, kis pa daļai bija segtas zvērādām, pa daļai veciem audekliem un ielāpainām segām. Starp teltīnļ klajā vietā bija redzami pelni un apdegusi malki, kis tikli nesen bija beigusi kūpēt. Teltīs atradās drēbes, dažādi ieroči un pārtikā, dzērienu kausi, pudeles un tabaka. Šīs teltis bija pamestas tikli pagaidām, un to īpašnieki, mums pazīstamie prēriju pirāti, nule kī bija atgriezušies, bet tajā brīdī, kad saule jau taisījās paslēpties aiz apvāršņa, ieradās ari viņu vadonis kopā ar Čisholmu un pārējiem trim laupītājiem. Viņi ieradās tieši vakariņās, kurās bija lāča gaļa un dažādi citi medījumi. Nokāpis no zirgu, Borlass vērīgi apskatīju teltis, un viņu seju sadrūma.

„Viii tiid Kvantrels un Boslejs nav ieradušies?" viņš jautāja.

„Nē, kaptein," kāds pirāts atbildēja.

„Un jūs viņus nesastapāt?"

„Nē, kaptein!"

„Ko tas nozīmē, Čisholm?" Borlass atkal jautāja.

„Lai mani pakar, ja es zinu, kaptein! Liekas, jums bija taisnība, kad jūs teicāt, ka viņi aizmukuši. Savādi tikai, kurp gan viņi varēja doties?"

„Tur nav nekā savāda. Man jau bija aizdomas, ka Ričards Derks, alias Fils Kvantrels, kādreiz mani nodos, bet es nedomāju, ka tas notiks tik ātri. Viņš negribēja savu skaistuli šurp vest, baidīdamies, ka viņa varētu iepatikties kādam no mūsu puišiem. Tas pirmkārt, bet otrkārt — viņš ir bagāts, viņa tēvs vēl dzīvs, un viņš var dabūt no vecā visu, ko vien grib. Viņš saprata, ka es gribu no viņa izspiest mazliet naudu… Nu, un tamdēļ viņš aizbēga no mums."

„Tā no viņa puses ir blēdība! Jūs viņu paglābāt, kad šerifi viņu tvarstīja, bet viņš…"

„Viņam mana aizstāvība nebija vajadzīga, ksiut gan, man šķiet, viņš pats to nezināja. Ja vien viņš zinātu, ka viņš nemaz nav slepkava… Klausies, Čisholm, viņš var vēl atgriezties, tad, ja tev sava dzīvība mīļa, nesaki viņam nekā par to, ko mēs ierakām zemē. Es nevienam neesmu teicis viņa vārdu. Tu vienīgais to zini."

„Varat man uzticēties, kaptein! Es nekad un ne par ko neminēšu Klensija vārdu."

,,A!" Borlass pēkšņi iesaucās. „Mulatu es pavisam biju piemirsis. Vai viņš nevarētu pateikt?"

„Varbūt ari nē."

„Ja nē, tad arī neteiks. Es par to parūpēšos."

„Varbūt gribat likt viņu nogalināt?"

„Nē… tā ir savā ziņā zoss, kis dēs zelta olas. Viņu arī citādi var piespiest klusēt. Viņš jātur atsevišķi no citiem."

„Jūs domājat nodot viņu kāda uzraudzībā?"

„Fernands viņam sekos. Viņam es varu Klensija vārdu uzticēt… vairāk nekā. Ej, Čisholm, uzzini, vai viņš šo vārdu dzirdējis?"

Čisholms paklausīja un drīz atgriezās ar labām ziņām.

„Neviens neki par Klensija vārdu nav dzirdējis. Stokers un Driskols nevienam notikumu nav atstāstījuši… Viņi visiem iegalvojuši, ki mēs gūstekni atbrīvojuši, jo mums viņš nebija vajadzīgs het mums vajadzīgs vienīgi mulats."

„Lieliski! Ej un atved šurp Fernandu."

Čisholms izgāja nn šoreiz atgriezās ar metisu.

„Nandij!" Borlass teica, „es gribu uzticēt tev mulatu, nenolaid no viņa acis. Nelaid neviena pie viņa un neļauj sarunāties. Ej, Čisholm, un pavēli viņiem nesarunāties ar mulatu."

Čisholms izgāji».

„Niindij, ja mulats minēs kādu vārdu — tas būs viņa kunga vārds. Neatkārto to nevienam. Saprati?"

„Saprotu, kaptein."

„Jauki! Es zinu, ka varu uz tevi paļauties. Vari iet un stāties pie savu pienākumu pildīšanas."

Metiss izgāja. Palicis viens, liorlass teica:

,Ja Kvantrels nodevējs, tad Teksasā viņš neatradīs neviena stūrīša, kur varētu no manis paslēpties. Kas attiecas uz Džesiju Armstrongu… nav tāda cilvēka, kas varētu viņu izraut no manām rokām! Zvēru debesīm! Viņa būs mana! Lai es nogrimtu pašā ellē, ja tas tā nebūs!"

XXXVIII

Drūmā nakts sega, kas nolaidās pār tuksnešaino līdzenumu, bija vēl drūmāka dziļajā bezdibenā, kur plūda Kojot-Krika. Gaišs bija tikai prēriju pirātu nometnē; tur dega milzīgs ugunskurs, pie kura gatavoja vakariņas. I^ai uguns degtu gaišāk, tai arvien iemeta sveķainos priežu čiekurus. Ap ugunskuru sēdēja atsevišķi cilvēku pulciņi; daži spēlēja kārtis, citi pļāpāja. Neviens neteiktu, ka tie tie paši cilvēki, ko mēs redzējām dažas stundas atpakaļ; starp viņiem nebija neviena, kas līdzinātos indiāņiem. Tie visi bija baltie dažādos civilizētās pasaules tērpos. Tur bija Kentuki auduma garie svārki, treju krāsu — sarkanas, zilas, dzeltenas — vadmalas tērpi, brūna auduma, briežādas blūzes, kreolu kokvilnas un meksikāņu velvetona audumi; cepures bija dažāda lieluma un veida. Tikai apakšveļa bija visiem gandrīz vienāda; deviņiem no desmit vīriem bija sarkana flaneļa krekli. Kas attiecas uz indiāņu tērpiem, tad visi to piederumi bija paslēpti dziļā klints dobumā, un, ja kāds iedomātos nometni pārmeklēt, viņš neatrastu ne mazāko pazīmju. Ap ugunskuru sēdošie cilvēki pīpēja, d/.ēra un smējās. Tagad viņi nekā nebaidījās; vajātāji nevarēja atrast ceļa uz Kojot-Krikas upi. liet, ja ari atrastu, ko gan viņi te ieraudzītu? Nevis sarkanādainos mežoņus, kas bija aplaupījuši Sen-Sabas nometni, bet mierīgus mustangu medniekus. Vienīgi metiss Fernands bija līdzīgs indiānim. Bet ar viņu bija notikusi tāda pārvērtība, ka pat viņa bijušais saimnieks viņu nepazītu. Sarkanādainie bija pārvērtušies baltajos, turpretim viņš bija pārvērties īstā indiānī.

Neviens no laupītājiem nezināja par gadījumu, kas bija norisis zem akmensozola, kur viens no viņu sabiedrotiem bija nokļuvis tādā stāvoklī, ka bija bijis spiests atklāt visus viņu nodomus. Kas attiecas uz mulatu un viņa kungu, tad viņi uzskatīja tos par vienkāršiem ceļotājiem, ko viņiem nejauši gadījies sastapt un kam nebija nekāda sakara ar Sen-Sabas nometnes iemītniekiem. Vienīgi Borlass saprata, ka Klensijs bija jājis uz jauno koloniju, ko gan' viņam nebija izdevies sasniegt Cerēdams noskaidrot dažas neskaidrības, viņš devās uz telti, kurā Fernanda uzraudzībā atradās Jupiters. Pavēlējis metisam iziet, viņš savu gūstekni sīki nopratināja. Bet mulats, kā dzīslās tecēja brīva cilvēka asinis, bija ļoti gudrs un tūlīt saprata laupītāju kapteiņa apmeklējuma iemeslus. Uz visiem jautājumiem viņš atbildēja, ka Džeps nepazīstot neviena Fila Kvantrela un neviena Ričarda Derka, ka viņš jaunā kunga vergs, no kura viņš tagad šķirts. Klensija vārda viņš neslēpa, jo bija ievērojis, ka Borlass viņu pazina. Tad viņš stāstīja, ka viņi jājuši no štatiem ar kādu emigrantu grupu un devušies uz Armstronga koloniju. Nakti viņi pavadījuši Sen-Sabas krastā, bet agri no rīta devušies medībās un šajā nolūkā uzjājuši augstienē. Viņš nemīlēja sava kunga, kas bijis pret viņu ļoti ļauns, un pierādījumam parādīja ISorlasam savu rētām izroboto muguru. Tas Borlasani atgādināja savu muguru un pamodināja pret mulatu pat nelielas simpātijas. To ievērojis, mulats teica, ka viņš būtu ļoti priecīgs, ja kāds viņu nopirktu.

,,1'ar to nerūpējies," laupītājs teica, „misters Klensijs tevi vairs nesitīs. Vai gribi, lai es būtu tavs kungs?"

„(), es būtu ļoti laimīgs, massa!"

„Vai tu proti kopt zirgus?"

„Tieši tamdēļ jau massa Klensijs mani turēja."

„Viņš aizjāja uz koloniju un pameta tevi un tu vari palikt pie mums un kopt manu zirgu. Tu pie viņa esi jau pieradis… Mēs ar tavu kungu zirgus samainījām."

Mulats bija redzējis, ka Borlass nometnē ieradās uz Klensija zirga, un brīnījies, kur gan palicis viņa kungs. Tamdēļ viņš laupītāja vārdiem neticēja. Viņš tomēr pūlējās apslēpt savu nemieru un teica:

„I^sibi, massa, centīšos. Tikai neatdodiet mani massam Klensijam… Ja viņš mani ieraudzīs, tad atņems, bet viņš mani tik nežēlīgi sita."

„Esi mierīgs, viņš tevi nekad vairs neredzēs. Īlei, Nandij?" viņš pasauca metisu. „Noņem gūsteknim virves, dod viņam ēst un dzert un izturies pret viņu kā pret mūsējo. Dod viņam bifeļa ādu un segu guļvietai. Bet nenovērs no viņa acis," čukstot viņš piebilda.

Borlass bija ļoti apmierināts par tādu atradumu kā mulatu, ko viņš varēja pārdot, iegūstot apmēiam tūkstoš dolāru.

Kamēr Borlass nopratināja gūstekni, viņa banda turpināja dzīrot, bet kad viņš atstāja telti un pievienojās pārējiem, dzīres sasniedza savu augstāko pakāpi.

Borlass pavēlēja izvelt no savas telts degvīna mucu un atļāva dzert, cik katram tīk. Viņš pats nepalika citiem pakaļ. Viņš svinējā sekmīgi veiktu plānu un gribēja degvīnā nogremdēt arī savu sarūgtinājumu par nozudušām gūsteknēm. Degvīns ietekmēja, kārtis tika pamestas, sākās visrupjākie nostāsti, kas nobeidzās ar dziesmām, kuru saturs" bija izmeklēts tieši šādai Dieva aizmirstai bandai! Saturnālijas beidzās ap pusnakti, kad neviens nevarēja vairs ne parunāt, ne padziedāt. Kas spēja, aizvilkās līdz savai teltij, pārējie novēlās turpat, kur sēdēja, un iegrima dziļā miegā. Nometnē viss apklusa, un nakts klusumu traucēja tikai piedzērušo krākšana. Lielais, nometnes vidū degošais ugunskurs vēl kādu laiku liesmoja un tad apdzisa. Uguns nodzisa arī teltīs, izņemot to, kurā sēdēja metiss un mulats. Viņi abi vēl negulēja un dzēra, viens otram piesizdami; Fernands paziņoja, ka katrā ziņā grib sadraudzēties ar savu jauno draugu un kādu divdesmito reizi jau pildīja glāzes ai vērtīgo šķidrumu. Viņi abi tās izdzēra, un katrs pie sevis brīnījās, kamdēļ biedrs vēl līdz šim nav piedzēries. Jupiteram nekad vēl nebija gadījies tik izturīgs pudeles draugs, un viņš sāka domāt, ka varbūt Fernandam tērauda vēders. Bet pēkšņi viņam ienāca prātā, ka viņa biedrs varbūt viņu muļķo tāpat kā viņš to. Aizbildinājies, ka grib paskatīties, kas notiek aiz telts, viņš iestājās durvīs, pašķielēja un tūlīt ievēroja, ka metiss izlēja glāzes saturu zemē. Viņš saprata, ka tiek rūpīgi novērots un ka viņam, tātad, atliek tikai viens līdzeklis, kā atbrīvoties no tik modra sarga. Tiklīdz šī doma bija pazibējusi viņa galvā, kad viņa acis iedegās drudžainā mirdzumā. Viņam nebija izvēles: viņam vajadzēja vai nu nogalināt šo cilvēku, vai atvadīties no savas brīvības. Metisa nāve bija nolemta, un mulats gaidīja tikai izdevīgu brīdi. Viņam laimējās, un ilgi nebija jāgaida… vēlamais brīdis pienāca. Pilnīgi negaidot apgriezdamies, viņš pieķēra metisu tai brīdī, kad tas izlēja savu glāzi, un, skaļi iesmējies, lūdza parādīt viņam vēlreiz, kā to dara. Piegājis tuvāk, lai labāk redzētu, viņš pacēla roku un iegrūda dunci metisa ribās pret to vietu, kur atrodas sirds. Metiss nogāzās zemē bez mazākās skaņas. Mulats steidzīgi satvēra Klensija bisi un izgāja no telts. Uzmanīgi sperdams soļus, viņš pagāja gar dziestošo ugunskuru, ap kuru gulēja bezjēdzīgi piedzēruši cilvēki, aizgāja telts otrā pusē, kur bija piesiets Brasfords. Ar asiņaino nazi viņš pārgrieza saiti, un suns, it kā saprazdams, kas par lietu, sekoja viņam. Tad mulats devās pie kraala, atvēra durvis un kaut ko klusu pateica; tūlīt viens zirgs atšķīrās no pārējiem un pienāca pie viņa; tas bija Klensija zirgs. Par laimi segli bija pakārti tuvējā kokā. Jupiters izmeklēja īstos un, apseglojis zirgu, aizveda to pēc iespējas tālāk no nometnes, tad uzlēca seglos. Klusi kā ēnas uz priekšu devās cilvēks, zirgs un suns.

XXXIX

Bāls un drebēdams pamodās Ričards Derks; viņu uzmodināja koijoti, kas klaiņoja pa līdzenumu un bija satraukuši viņa zirgu, kas velti pūlējās atbrīvoties no koka, pie kā viņš bija piesiets. Bailēs Derks pietrūkās kājās; no vilkiem viņš nebaidījās, bet gan no tā, ka viņa sabiedrotie būs aizjājuši garām, viņa nepamanījuši. Saule viņam likās jau ļoti augstu, vēlēdamies zināt, cik vēls, viņš izņēma pulksteni, bet rādītājs nekustējās… tad viņš atcerējās, ka vakar bija aizmirsis pulksteni uzvilkt Viņš steidzīgi iebāza pulksteni atpakaļ kabatā un devās līdzenumā, cerēdams ieraudzīt savu sabiedroto pēdas, kuriem jau vajadzēja būt aizjājušiem garām. I,ai par to pilnīgi pārliecinātos, viņš devās pie aizas malas, kur viņa nojauta apstiprinājās; viņš atrada zirgu kāju izmīdītas un samītas velēnas. Acīmredzot banda bija devusies uz nometni. Viņš steidzīgi atgriezās pie zirga un izveda to birzs malā. Tikai tagad viņš ievēroja, ka saule kāpj nevis augšup, bet taisni otrādi, tuvojas apvārsnim.

„Lielais Dievs!" viņš iesaucās. „Saule riet, nevis uzlec; vakars, ne rīts!"

Viņš kādu brīdi stāvēja, pielicis roku pie acīm, nenovērsdams tās no zeltītās bumbas. Jā, nebija šaubu, saule rietēja, un tuvojās nakts. Viņš vāji zināja ceļu uz Koijot-Kriku un varēja nomaldīties, bet tagad, kā viņam šķita, drīz va jadzēja ierasties vajātājiem, kas sekos laupītājiem, un starp tiem bija Sims Vudlejs.

Viņš paskatījās uz aizu, tad uz līdzenumu. Iesarkanais saules disks jau skāra apvārsni. Derks zināja, ka Koijot-Krikas nometne atrodas uz rietumiem no tās vietas, kur viņš stāvēja. Viņš ielika kāju kāpslī, uzlēca seglos un devās uz to pusi. liet viņš nebija tālu ticis, kad saule pavisam pazuda aiz apvāršņa, atstādama tikai staru vāju atblāzmu, kas arvien vairāk nobāla un beidzot nodzisa.

Tagad viņš jāja šaubīdamies un baidījās, ka naktī nomaldīsies no ceļa; paskatījies debesīs, viņš sāka meklēt Polārzvaigzni, bet migla, kas jau bija sakrājusies līdzenumā, aizsedza debesjuma ziemeļpusi. Viņš ļoti priecājās, kad mazliet vēlāk uzlēca mēness, un deva viņam iespēju orientēties. Izmantodams tā gaismu, viņš palaida zirgu pilnos rikšos un, kā viņam šķita, nojāja vairākas jūdzes pilnīgi pareizā virzienā, nesastapdams nevienas dzīvas būtnes. Viņš cieši raudzījās uz priekšu, cerēdams ieraudzīt vientuļo koku, no kura viegli būtu atrast ceļu uz nometni. Virzīdamies arvien tālāk un tālāk viņš pēkšņi ieraudzīja baru četrkājaino, kis bija redzami lielāki par vilkiem, bet nebija līdzīgi ne mustangiem, ne briežiem vai bifeļiem. Piegājis tuvāk v 'ņs pazina koijotus. Ko viņi tur darīja? Jādomā, ka viņi bija salasījušies pie sava nogalinātā laupījuma; tuvojies vēl dažus soļus, viņš ieraudzīja kādu savādu apaļu priekšmetu.

„Velns lai parauj! Kas tad tas?" uz brīdi apstājies, viņš iesaucās, bet tad atkal devās uz priekšu. „It kā cilvēka galva!"

Mēness, kis šajā laiki iznira no mākoņiem, apgaismoja gaišāk savādo priekšmetu.

„Zvēru Dievam, galva!" atkal viņš iesaucās un noliecās tuvāk lai labāk varētu saskitīt seju. Šajā brīdī viņš juta, ka asinis viņam sakāpj sirdī un apstājas dzīslās.

„Mans Dievs, Klensijs!" viņš mežonīgi iekliedzās un, pagriezis zirgu uz pretējo pusi sāka kā neprātīgs auļot pa prēriju. liet aiz viņā it ki no pazemes kāds kliedza viņa vārdu un sauca viņam: „Slepkava!"

Kliedzienu, kas nāca it kā no pazemes un tā nobaidīja Ričardu Derku, viņam sūtīja pakaļ Čarlzs Klensijs. Cik daudz neciešamu moku stundu nelaimīgais bija izcietis šajā ilgajā, nogurdinošajā dienā! Grūti saprast, kā viņš nebija zaudējis prātu! Taisnība, bija mirkļi, kad viņam šķita, ka neprāts jau pavisam tuvu, bet viņš cīnījās ar savu izmisumu un lūdza Dievu atbalstīt un palīdzēt viņam. Un lūk, šajā mirklī, kad viņa dvēseli pārņēma visbriesmīgākais izmisums, viņš pēkšņi atcerējās, ka zem koka, kur viņš bija ieraudzījis Derku, atradās vēl viens cilvēks, ko Vudlejs varēja piespiest parādīt kolonistiem ceļu uz laupītāju nometni, kur tie varēja uzzināt par viņu un tad, protams, dosies viņu meklēt. Tas viņu kādu laiku nomierināja, bet tad viņš iedomājās: bet ja nu viņi ierodas par vēlu? Tomēr viņš tūlīt nolēma, ka jāglabā sevī cerība līdz pēdējai iespējai, un sāka atkal atbaidīt vilkus un vanagus, šūpojot galvu, valbijot acis un iespējami griezīgi kliedzot. Putni vakarā aizlidoja, un viņš palika tikai ar vilkiem, kas sāka gaudot skaļāk acīmredzot, gatavodamies nopietnam uzbrukumam. Klensijs atkal griezās pie Dieva, lūgdams viņu palīdzēt. Un viņa lūgšana tika uzklausīta! Mēness nolaidās zemu pie pamales, un tā disks atradās tieši iepretim viņam; starp mēnesi un viņu stiepās kāda ēna, tieši līdz viņa zodam… So ēnu meta zirgā sēdētājs cilvēks. Ari koijoti to pamanīja un, ievilkuši astes, metās sānis.

„Kas gan tas varētu būt?" Klensijs sev jautāja. „Vudlejs viens neierastos, Ileivuds būtu līdz ar viņu. Un tik ātri viņi vēl nemaz te nevarēja ierasties. Jupiters? Vai tiešām viņam izdevies aizbēgt no laupītājiem?"

Un Klensijs bija paradis redzēt Jupiteru uz mūļa, bet te bija zirgs. Kas tas varēja būt? Klensijs labi redzēja, ka svešinieks raugās viņā un bija redzami pārsteigts par to, ko viņš ieraudzīja. Jātnieks apstājās, tad piejāja tuvāk. Mēness bija aizmugurē, un Klensijs nevarēja saskatīt viņa seju. Bet Klensijam tas nebija nemaz vajadzīgs; debesu fonā viņš skaidri saskatīja jātnieka stāvu, indiāņa tērpu un pazina Ričardu Derku. Kad jātnieks bija pie viņa pavisam tuvu, viņš pēkšņi apstājās, un Klensijs skiidri redzēja viņa izbaidīto, neprātīgo skitienu, dzirdēja mežonīgo kliedzienu, bet pēc tam redzēja, ka viņš aizauļoja, it kā pats sātans dzītos viņam pakaļ.

XL

Ričards Derks drīz pazuda no viņa redzes loka, un Klensijs atkal palika viens. Tikai viena lieta viņu tagad nomierināja. Bandīts viņam bija melojis, un Helēna nebija pie Derka, tā tad viņai bija izdevies neskartai atgriezties mājās. Viņš tomēr baidījās, ka Derks drīz attapsies, sapratīs, ka velti nobijies, atgriezīsies atpakaļ, lai apmierinātu savas atriebes slāpes. Bet ko vilki? Vilki bija nomierinājušies un atkal tuvojās bezspēcīgajam upurim, steigdamies atgūt nokavēto laiku. Gari, vienmuļi gaudi atkal pārtrauca nakts klusumu un izskanēja prērijā, viens pēc otra vilki salasījās ap savādo priekšmetu, kas tik ilgi viņus bija baidījis, ka beigu beigās viņi pie tā pierada un vairs tā nebaidījās no viņa. Ar kādām šausmām Klensijs klausījās šajos gaudos un redzēja, ka vilki lēnām, pāriedami no vienas puses uz otru, viņam tuvojas. Droša… briesmīga… nepielūdzama nāve! Sāpošu sirdi viņš pūlējās sevi savaldīt un gaidīt neizbēgamo. Velti! Dzīve katram pārāk dārga, lai to labprātīgi atdotu. Un Klensijs pilnīgi instinktīvi atkal sāka atkārtot savus agrākos paņēmienus. Viņa acis zibēja un valbījās, lūpas sakustējās, mute atvērās un atskanēja griezīgi kliedzieni. Bet koijoti nāca arvien tuvāk un tuvāk un bija vairs tikai kādas trīs pēdas no viņa sejas. Viņš redzēja to kārās acis, baltos zobus, sarkanās mēles pazibam, dzirdēja elpu un žokļu klabēšanu.

„Māmiņ! Tēv!" viņš iesaucās. „Mēs drīz redzēsimies. Helēn, mana mīļā! Cikdaudz sāpju es tev sagādāju, pazudinādams savu dzīvību! Dievs, piedod…"

Viņš pēkšņi apklusa… Visvarenais un Visulabais atkil nāca viņam palīgā. Vilki pēkšņi atkīpās, nolaida astes un nedroši apstājās, bet tad lēni atkāpās vairākus soļus, ātri pagriezās un izklīda prērijā. Klensijs skatījās, iepletis acis, un nesaprata, kā izskaidrot šādu dzīvnieku rīcību. Viņš sāka klausīties, un viņam šķita, ka kaut kur tālu atskan pakavu dima un nodomāja, ka tur atgriežas atpakaļ Ričards Derks. Ret nē, tas nebija pakavu troksnis, bet kaut kādu maigāka skaņa. Klensijs nevarēja iedomāties, kāda būte varētu viņam tuvoties; bet viņš vēl nebija paspējis izšķirt šo jautājumu, kad sajuta uz sava vaiga kaut ko siltu un mīkstu… suņa mēli.

„Rrasford!"

Jā, tas bija Rrasfords; viņš lēkāja ap Klensiju un smilkstēja priekā. Klensijs tagad saprata, ka koijoti aizbēguši, nobaidījušies no milzīgā un izskatā briesmīgā suņa. Klensija prieks tomēr neilga. Ko gan suns viņam varēja palīdzēt; viņš gan turēs pieklājīgā atstatumā vilkus, bet izglābt viņu tas nevarēja. No nāves viņš neizbēgs! Rads un slāpes novedīs tā kā tā pie tām pašām beigām.

„Mans godīgais Rrasford! Uzticīgais draugs!" viņš teica. „Tu nevari izglābt mani no nāves. Ret kā tu še tiki? Viņi taču paņēma tevi līdzi…" viņš turpināja balsī prātot. „Es redzēju, ka viņi tevi aizveda. Viņi tevi palaiduši, bet tu atradi manas pēdas. Jā, tā tas ir. Kaut Jupiters būtu pie viņa. Nu, bet viņa jau gan neatlaidīs… Nē!"

Rrasfords nepārtrauca savus glāstus un turpināja glausties viņam klāt ki māte savam bērnam.

„Tu, mīļais suni!" Klensijs atkal griezās pie viņa. „Tu atnāci, lai redzētu, kā es mirstu. Man tik patīkami tevi redzēt kā draugu savā nāves stundā. Un kamēr dzīvība manī vēl degs, tu mani neatstāsi, to es zinu. Ak! Ilgi tev nebūs jāgaida… es jūtu, ka kļūstu vājāks. Es nekad vairs viņu neredzēšu… varbūt kāds tevi atradīs, varbūt aizvedīs tevi pie viņas. Esi viņai uzticīgs… bet viņa tevi mīlēs."

Šajā brīdī suns, it kā sekodams kādam instinktam, sāka kišņāt zemi ap Klensija galvu, kurš bija pārsteigts un reizē arī iepriecināts, nojauzdams glābšanās iespēju. Viņš turpināja sarunāties ar suni un to uzmundrināt. Suns it kā saprata un sāka rakt vēl cītīgāk tā ki izveidojās iedobums, virs kura parādījās labais plecs. Vēl mazliet un viņam varbūt izdosies atbrīvot labo roku. Klensijs jau sāki apsveikt sevi ar negaidītu izglābšanos, kid viņjī atkil izdzirda paktvu troksni. „Ričards Derks," viņš nodomāja.

„Par vēlu, Rrasford!" viņš teica. „Tu mani neizglābsi.» es drīz miršu."

„Jā, mans gals ir klāt," Klensijs pie sevis turpināja domāt, ieklausīdamies pakavu troksnī. „Vēl desmit minūtes un Rrasfords būtu mani izracis no zemes." Redre bija jau tik liela, ka kļuva redzams elkonis. Vai nevar jau izvilkt roku? Tad viņš varētu sevi aizstāvēt. Klensijs pamēģināja izvilkt roku. Velti! Tā bija it kā kāda milža žņaugos. Vajadzēja padoties liktenim, bet kādam liktenim! Vēlreiz viņš redzēs gavilējošu ienaidnieku, viņa mātes slepkavu, dzirdēs viņa apvainojošos vārdus— atkārtosies skats zem cipresēm. Ret kamdēļ Derks tik lēni tuvojas? — viņš domāja. — Varbūt viņš baidās pārdabiskā? Cik savādi dun pakavi! Varētu domāt, ka jātnieks nav pārliecināts par

ceļa pareizību. Varbūt viņš ieraudzījis suni un tamdēļ tuvojas tik uzmanīgi. — Pakavu troksnis pēkšņi apklusa, un visapkārt atkal iestājās klusums. Klensiju pārsteidza vienīgi tas, ka suns pakavu troksni nelikās ..manām un turpināja pasākto darbu. Vai tiešām Brasfords varētu palikt mierīgs, sajuzdams Ričarda l)erka tuvumu? Ko tas varētu nozīmēt? Tad viņš atkal izdzirda pakavu troksni, bet Iirasfords arī šoreiz to neievēroja. Tikai kad jātnieks bija jau pie Klensija, suns pacēla galvu un nesāka vis dusmīgi rūkt, bet priecīgi luncināja asti. Klensija pārsteigums izvērtās priekā, kad viņš sava niknākā ienaidnieka vietā ieraudzīja savu uzticamo kalpu.

„Jupiter!" viņš iesaucās. „Dievs uzklausījis manu lūgšanu."

„Un manu," Jupiters atbildēja. „Jā, massa Čarlz, es lūdzu visu laiku, bet necerēju atrast jūs dzīvu. liet mans Dievs, massa, ko tas nozīmē? Es redzu tikai jūsu galvu… kur tad jūsu ķermenis? Ko šie nelieši ar jums izdarījuši?"

„Ieraka mani dzīvu."

„Nu, tas tomēr labāk nekā mirušu. Un jūs neesat nekur ievainots, massa?"

„Domāju, nekur. Es jūtos tikai salauzts un vājš, bet, man liekas, ka nopietnus ievainojumus es neesmu dabūjis. Mani tikai moka slāpes."

„Nu, tās drīz pāries. Es pie segliem atradu pudeli un pie upes to piepildīju. Bez tam man ir vēl kaut kas, kas mazinās jūsu vājumu… Es to paņēmu no metisa. Lūk, massa Čarlz!"

Viņš pielika kādu pudeli pie Klensija lūpām, kas iedzēra no tās dažus malkus. Pēc tam mulats paņēma ūdens pudeli un pasniedza Klensijam dzert.

„Līdz pat zodam!" mulats iesaucās, apskatījis Klensiju. „Tiešām ierakuši dzīvu. Bet Brasfords pūlējies jūs atrakt. Nu, vai tu neesi gudrs, vecais suns? Ak tu, uzticamais dzīvnieki"

„Arī tu esi man uzticīgs, Džup! Klausies! Kā tev izdevās aizbēgt no laupītājiem? Paņēmi manu zirgu un bisi? Izstāsti man?"

„Tikai tagad nē, massa Čarlz! Ir kāda nopietnāka lieta… Vispirms vajag jūs izvilkt, tad varēs stāstīt. Kaut gan jūsu ausis nav zem zemes, bet stāvoklis tomēr neērts, lai varētu klausīties. Ļaujiet man pabeigt to, ko Brasfords iesācis, lai es varētu jūs izvilkt."

Mulats nometās ceļos, paņēma nazi un sāka uzmanīgi irdināt zemi ap Klensija pleciem un krūtīm, pēc tam ar rokām izmezdams to no bedres. Suns viņam palīdzēja, darid-tms to pašu ar ķepām; dzīvnieks bija uz Jupiteru greizsirdīgs un it kā neapmierināts ar to, ka viss gods nepienāksies viņam. Bet darbs veicās, un viņu kopēja's saimnieks arvien vairāk un vairāk atbrīvojās no zemes. Klensijs un mulats vis'i laiku sarunājās, pastāstīdami viens otram savus piedzīvojumus pēc tam, kad viņi bija izšķīrušies. Lai cik drausmīgi bija Klensija pārdzīvotie iespaidi, tie tomēr bija diezgan vienmuļi, un viņš dažos vārdos tos izstāstīja. Jupiteram bija gadījies būt par liecinieku daudz raibākiem piedzīvojumiem, bet viņš neuzskatīja par vajadzīgu stāstīt visus sīkumus un paziņoja tikai galveno, noklusēdams to, kā viņš ievērojis metisa blēdību un kā ticis no viņa vaļā.

Kad viņš ar nazi raka zemi, Klensijs pamanīja iiz tā tumšus traipus un jautāja, ko tas nozīmējot.

„Tikai asinis, massa Klensij!" mulats atbildēja.

„Kā?"

„Tojūs uzzināsit, kad es beigšu. Pietiks, ja es pateikšu, ka tās ir ļauna cilvēka asinis."

Klensijs neuzstājās, zinādams, ka savā laikā viņš visu uzzinās. Tomēr viņu mocīja doma, kam pieder šīs asinis — Džimam Borlasam vai Ričardam Derkam? Viņš cerēja, ka tās pieder pirmajam un baidījās, ka varbūt arī pēdējam. Ne par ko pasaulē viņš nebūtu ar mieru, lai Ričarda Derka asinis izlietu kāds cits un viņa zvērests netiktu izpildīts. Tikai tad viņš brīvi uzelpoja, kad no tālākā Jupitera stāsta beidzot uzzināja, kā šīs asinis bija. Kad zeme bija atrakta, Jupiters satvēri savu kungu zem padusēm un izvilka viņu no bedres, kā dārznieks izvelk no sakņu dobes burkānu. Klensijs stāvēja brīvs virs zemes, atbrīvotām rokām un kājām ar tādu pat nelokāmu apņēmību dvēselē izpildīt savu doto zvērestu.

XLI

No Jupitera stāsta, kurš bija noklausījies laupītāju sarunas, Klensijs atskārta, ka Ričards Derks bija prērijā apmaldījies un tikai nejauši nonācis tajā vietā, kurviņšbija ierakts zemē. Nebija pagājusi vēl pat stunda, kopš Derks, nobaidījies no viņa galvas, bija aizbēdzis un, jādomā, līdz šim vēl maldījās pa prēriju. Tātad viņam vajadzēja būt te kaut kur tuvumā, un Brasfords viegli viņu varētu atrast, jautājums bija tikai, vai izdosies viņu panākt pirms viņš sasniegs nometni. Vienīgās briesmas, no kā Klensijam būtu jābaidās, bija iespēja sastapt laupītājus. Bet arī tā viņš nebaidījās. Nebūtu mulata un mūļa, viņš nekad nebūtu ļāvis sevi sagūstīt. Bet tagad viens uz brīnišķīga zirga viņš nebaidījās vajātāju, zinādams, ka aizlidos kā putns uz spārniem. Kas attiecās uz viņa uzticamo kalpu, tad viņš nolēma, ka Jupiteram jādodas uz Sen-Sabu un jāgaida viņš pārejas tuvumā viņu vakarējā nometnē. Gadījumā, ja viņš nokavētos, Jupiteram vajadzēja doties uz koloniju un lūgt patvērumu; Klensijs zināja, ka Sima Vudleja un Helēnas Armstrongas aizsardzībā izbēdzējam nēģerim nav jābaidās pat tādā gadījumā, ja viņu pazītu. Tā nolēmis, Klensijs apskatīja savu bisi un zirga seglus un, būdams kā ar vienu, tā otru apmierināts, veikli uzlēca zirgā. Mulats apmulsis sekoja visām viņa kustībām un saprata, ka viņam no sava kunga atkal būs jāšķiras.

„Vai tiešām jūs gribat mani atstāt, massa Čarlz?" viņš jautāja.

„Jā… man vajag…"

„Bet kur jūs gribat jāt?"

„Kur Dievs mani vedīs… vai Viņa atriebes eņģelis. Jā, Džup, man jāseko šī nelieša pēdām… Šis būs mans beidzamais mēģinājums. Ja viss notiks tā kā līdz šim, tad ne tu, ne kāds cits mani vairs neredzēs. Ak! Es baidos nonākt pie savas mātes, pirms neesmu atriebis viņas nāvi. Dari, ko es tev saku. Dodies uz Sen-Sabu un gaidi mani pie pārējas. Brasfords nāks man līdzi. Kad mēs satiksimies, tev būs zirgs tālāk ceļojumam… tas, uz kura tagad sēž Diks I)erks."

„Dārgais massa," Jupiters atbildēja, „kamdēļ jums tieši tagad viņam jāseko? Vai tad citreiz nebūs laika? Maz ticams, ka viņš Teksasu atstās, kamēr jaunā lēdija būs te. Bet šie laupītāji, tur pie upes, taču drīz metīsies mani meklēt. Klausiet manam padomam, massa Čarlz, jāsim ātrāk projām no šejienes un dosimies uz koloniju."

„Nekādas kolonijas, pirms es nebūšu nobeidzis ar viņu! Viņš tālu nevarēja aizjāt. Brasford, tu taču papūlēsies man viņu atrast, vai nē?"

Suns viegli ierūcās un pieskrēja zirgam, it kā teikdams:

„Palaid tikai mani pa pēdām, gan es atradīšu."

Nevien instinkts, bet kaut kas vairāk iejūsmināja uzticamo suni. Bija pagājušas daudzas nedēļas no tā laika, kad viņš ciprešu purvā bija tik demonstratīvi uzstājies pret Derku, līdz tam, kad Sen-Sabas apkaimē viņš atkal saoda pazīstamo smaku. Arī tagad, meklēdams pa Borlasa pēdām ceļu pie sava kunga, viņš bija atradis svaigas ienaidnieku pēdas… Tamdēļ viņa rējieni nebija līdzīgi medību suņa rējieniem, kurš sajutis parasto zvēru; tā bija kvekša balss, kas atradis cilvēka pēdas, balss, kas šausmināja izbēgušos nēģerus. Klensija lēmums bija negrozāms. Viņš atvadījās no Jupitera, pagrieza zirgu un devās projām, aizvezdams ltrasfordu sev līdzi. Drīz viņi izzuda no mulata redzes loka. Tuksneša vidū palika vienīgi mulats, kas noskatījās viņam pakaļ pa daļai ar pārmetumu, ka viņš pamests viens, pa daļai nožēlodams, ka viņa kungs pieņēmis pārāk strauju lēmumu, un skuma, ka viņš varbūt nekad vairs Klensiju neredzēs.

„Vai es esmu piedzēris, vai? Jeb tas ir sapnis?"

Tā jautāja sev Ričards Derks, bēgdams no savādās parādības. Galva bez ķermeņa, kura nemētājās, kā gadās, bet stāvēja taisni, it kā uz pleciem, ar mirdzošām acīm, atvērtu muti, runājoša… dzīva. Cilvēka galva, ko, kā viņam šķita, viņš bija nogalinājis, kura dēļ sēdējis cietumā un kļuvis bēguļojošs noziedznieks. Nav nekāds brīnums, ja viņš neticēja saviem jutekļiem un uzskatīja visu to par murgiem.

„Vai es esmu zaudējis prātu?"

Viņš sapurināja galvu un izberzēja acis, lai pārliecinātos, ka viņš ir dzīvs, vesels un neguļ. Viņš pūlējās izskaidrot sev šo savādo parādību, bet nevarēja. No tīs dienas, kad viņš bija stāvējis pie ciprešu purva un, noliecies par mirēju Klensiju, rādījis viņam fotogrāfiju, viņš uzskatīja to par mirušu. Taisnība, cilvēkā, kas saķēra viņu zem akmens ozola, viņš bija saskatījis līdzību ar Klensiju, bet viņam nebija ienācis pat prātā, ka tas varētu būt viņš. Bet kā tad galva? Kā to izskaidrot? Bet kliedziens, kas noskanēja aiz viņa… un vēl līdz šim skanēja viņa ausīs… viņa vārds un vārds „slepkava!".

„Vai tiešām es esmu zudējis prātu!" viņš joprojām atkārtoja, nevērodams kā un kurp iet viņa zirgs, un tikai dzina viņu, līdz tas beidzot apstājās. Pagāja labs laiks, pirms viņš tik daudz attapās, lai .saprastu, ka viņš galīgi nomaldījies. Vajadzēja jāt atpakaļ. Taisnība, mēness viņam norādīja, kur atrodas rietumi, bet uz to pusi viņš neuzdrošinājās jāt, baidīdamies atkal ieraudzīt drausmīgo parādību. Labākais nogaidīt saules lēktu, — viņš nodomāja, — un vadīties no tās mazāk mistiskās gaismas. Viņš nokāpa no zirga, aizveda to mazliet sānis un nogūlās zemē viņam blakām. Viņš nenoņēma zirgam slejas un neizņēma nomutēs dzelžus… Kāda gan viņam daļa par dzīvnieku, ja viņš pats nevarēja atvairīt no sevis drausmīgo galvas attēlu. Viņš domāja, bet baismo mīklu nekā nevarēja atrisināt, kad pēkšņi viņš izdzirda skaņu, kas darīja galu visām viņa domām. Šī skaņa, vispirms klusa, kļuva arvien skaidrāki), un viņš vairs nevarēja šaubīties, ka tuvojas kāds zirgs, bet pēc kāda laika viņš ieraudzīja nevien zirgu, bet arī jātnieku. Kas gan tas varētu būt? Boslejs? Itet viņu taču saņēma gūstā un, protams, parūpējās, lai viņš nevarētu aizbēgt. Drīzāk Vudlejs… un, vairāk neprātodams, viņš uzlēca zirgā un auļoja projām.

Nav nemaz jāsaka, ka jātnieks, kas iztraucēja Dika Derka pārdomas, nebija neviens cits kā Čarlzs Klensijs, kas jau sen notālēm bija ievērojis iesarkanā mēness diskā pie paša apvāršņa iezīmējamies tumšu punktu — zirga siluetu. Tas stāvēja, galvu noliecis un it kā plūca zāli, bet uz muguras bija kas segliem līdzīgs; ieskatījies uzmanīgāk, viņš ievēroja zemē guļoša cilvēka stāvu. Viņš pasauca suni un pavēlēja viņam palikt sev blakām. Pēc dažām minūtēm nule redzētais skats mainījās: zirgs pacēla galvu, zemē guļošais cilvēks pietrūkās kājās, tad uzlēca zirgā un aizauļoja uz otru pusi. Klensijs vairs nešaubījās, ka tas ir Diks Derks. Ilgi nedomādams, viņš tikpat strauji sāka dzīties viņam pakaļ. Visapkārt bija pilnīgs klusums, un nakts mieru traucēja tikai pakavu dunoņa. Vajātais un vajātājs auļoji) klusēdami. Pirmo šausmas bija novedušas gandrīz līdz neprātam, un viņš steidza aizbēgt no tā, ko viņš vēl nepazina; otrs, aukstasinīgs un bezbailīgs, steidzās panākt to, ko viņš sevišķi labi pazina. Klensijs auļojot domāja tikai vienu domu — panākt savas mātes slepkavu, un viņam daudz vairs nevajadzēja, lai Ričards Derks atrastos bises šāviena atstatumā. Viņš atlaida pavadu, zinādams, ka zirgs turpinās skriet līdzšinējā ātrumā, satvēra bisi un sāki) aplēst atstatumu, kas vēl šķīra viņu no ienaidnieka, bet tad pēkšņi nozuda mēness, un līdz ar to kaut kur pazuda arī vajātais jātnieks.

XLII

Tikai vienu mirkli Klensijs palika neizpratnē, kur viņa ienaidnieks tik pēkšņi pazudis. Viņš ieraudzīja milzīgu apmēru akmeni, kas, viņam mainot virzienu, bija aizsedzis mēnesi un reizē arī Ričardu Derku. Neviena suņu vajāta lapsa nesteidzās tā paslēpties kā Derks. Ar katru skatienu, ko viņš pameta pār plecu atpakaļ, viņš redzēja, ka vajātājs viņam tuvojas, ka viņš tūlīt viņu panāks… atskanēs nospiestas mēlītes troksnis un viņš mugurā sajutīs lodi. Vai nepagriezt zirgu un nestāties vaigu vaigā pret vajātāju? Nē! viņš baidījās pārdabiskā… viņš domāja, ka tas ir ļaunais gars. Vajātāja klusēšana iedvesa viņam šausmas… Līdz šim tas nebija teicis neviena vārda, nebija saucis neviena sauciena. Ja vien Derks zinātu, kis viņu vajā, viņu pārņemtu vēl lielākas šausmas. To nezinot, viņš tagad tikli domāja, kā atrast k'idu paslēptuvi. Pakalnu, koku, krūmājus, vienalga… ja tik varētu paslēpties no šāviena. Aha! Beidzot… akmens. Un kāds liels! Paslēps viņu un zirgu. Viņš piespieda piešus un drīz vien bija aiz akmens. Stāvoklis starp vajāto un vajātāju bija mainījies; kamēr beidzamais domāja, ko iesākt, virs akmens kaut kas iemirdzējās, un tajā pat mirklī atskanēja balss:

„Es nezinu, kas tu esi un ko tev vajaga… Ne soli uz priekšu!.. Citādi es pacienāšu tevi ar lodi… Lielais Dievs!"

Beidzamie vārdi tika pateikti šausmās drebošā balsī. Mēness gaisma apmirdzēja vajātāja seju, un Derks skaidri ieraudzīja viņa sejas pantus… tos pašus ko viņš bija redzējis tur līdzenumā… Klensijs bija dzīvs, bet, ja viņš bija miris, tad tā bija viņa ēna. Viņš izdzirda atbildi uz savu nepabeigto runu:

„Tu nezini, kas cs esmu? Es esmu tas, ko tu gribēji nogalināt Misisipi mežos! Čarlzs KlensĻs… kas grib nogalināt tevi Teksasas prērijā, Dik Derk! Ja tu proti kādu lūgš inu, tad skaiti to ātrāk! Tas ir tikpat droši, kā tas, ka tu slēpies aiz akmeņa, ka es gribu atņemt tev dzīvību."

Šie vārdi tika teikti aukstasinīgā, noteiktā un pilnā pārliecībā, ka teiktais nekavējoties tiks izpildīts. Šausmu pārņemts, Derks nodrebēja un gandrīz izmeta no rokām bisi, bet tad izmisīgā drosmē un, gandrīz neapzinādamies, ko viņš dara, viņš to pacēla, pielika pie pleca un izšāva. Klensijs redzēja uguni, dūmu mākuli, dzirdēja šāvienu, bet nebaidījās… Viņš zināja, ka šāviens nevar viņu sasniegt. Viņš tikai tamdēļ neatbildēji! Derkam, ka glabāja savu šāvienu tālab, ka visas priekšrocības acumirklī bija viņa ienaidnieka pusē. Klensijs apvaldīja savu nepacietību un domāja, kā labāk izsist pretinieku no viņa pozīcijām. Klusi smilksti pārtrauca viņa pārdomas; paskatījies lejup, viņš ieraudzīja Brasfordu un tūlīt viņa galvā nobrieda doma izmantot suņa pakalpojumus. Viņš pieliecās un atraisīja suni, kas, it kā atminējis viņa domas, skaļi un sirdīgi rūkdams, metās akmeņa virzienā. Derks viņu ieraudzīja un atcerējās… Klensija medību suns! Acīmredzot pati Nemesīda bija sapulcinājusi pret viņu visu savu karaspēku. Tikmēr suns bija sasniedzis akmeni, apskrējis tam apkārt un kā pantera uzbruka Derkam. Velti viņš mēģināja no tā izvairīties… viņam bija jābaidās nevien suņa zobu, bet arī Klensija bises. Izvairīties no zobiem, nozīmēja zaudēt stāvokli. Šajā brīdī suns ar visu spēku ieķērās viņa labajā kājā, viņš gribēja sist tam ar bises laidi, lai to aizdzītu, kad viņa zirgs, izbijies no uzbrukuma, parāvās uz priekšu un izskrēja klajumā tieši pret ienaidnieka bisi.

Klensijs nekavējās izmantot šo priekšrocību un notēmēja… Atskanēja šāviens, un tūlīt pēc tam Ričards Derks izvēlās no segliem un nokrita zemē ar seju uz leju. Kritējs neizrādīja ne mazākās tieksmes piecelties un nemaz nekustējās… dažus krampjainas kustības, un tas bija viss. Klensijs nolēca zemē un steidzās pie viņa, lai neļautu sunim to saplosīt Viņā nebija ne naida, ne nožēlu, ne uzvarētāja gaviļu, kurš gribētu smieties pie ienaidnieka līķa. Taisnīgs spriedums bija noticis, un zvērests izpildīts. Pie viņa kājām tagad gulēja nevis sāncensis, nevis viņa nāvīgais ienaidnieks, bet miris ķermenis, cilvēka atveids, kam vēl nesen piemita visas cilvēciskās kaislības.

„Smagi domāt, ka es atņēmu cilvēkam dzīvību. Ks gribētu, kaut tas nebūtu noticis. Bet es biju spiests. Vai tu piedosi man, ak Dievs, ka es atbrīvoju pasauli no tāda nelieša?"

Izstiepies visā augumā, viņš paskatījās uz debesīm un, tāpat kā toreiz pie mātes kapa, teica svinīgā balsī:

„Ks izpildīju savu zvērestu! Māmiņ! Ks atriebu tevi!"

Tai laikā, kad Koijot-Krikā un prērijā norisa šie traģiskie notikumi, Sen-Sabas ielejā visi gatavojās vajāt laupītājus. Pulkvedis Armstrongs un kolonijas cienījamākie vīri uzkāpa torņa galā, no kura atklājās lielisks skats uz ieleju. Kad saule pārkāpa meridiānam, viņi ieraudzīja jātnieku, kas izjāja no meža un devās uz nometni. Redzēdami, ka jātnieks jāj auļos, visi bija ļoti satraukti. Vai tiešām visi izlūki bija nogalināti un tikai vienam vienīgam izdevies bēgt? Kurš tas bija, Diprē, IIouks? Kad viņš piejāja tuvāk, pulkvedis Armstrongs tālskatī pazina Krišu Tekeru. Iegājis pie pulkveža, jaunais mednieks sīki izstāstīja visu, kas bija noticis ar Diprē grupu. Viņš izstāstīja, ka viņi ļoti ilgi meklējuši laupītāju pēdas un beidzot atraduši tās uz klinšu ceļa; pārjājuši upei pa apakšējo pāreju, viņi atraduši pazīmes, kas viņus pārliecinājušas, ka indiāņi devušies pāri pļavai un tad aizjājuši klinšu virzienā, un ka tiem jābūt tiem pašiem, ko bija redzējuši mednieki. Kad viņi sākuši apskatīt pēdas, tie uzdūrušies vēl kādām neskaidrākām pēdām. Tās bijušas četru zirgu un viena mūļa pēdas… viņi visi bijuši apkalti. Nojājuši dažus simtus jardu, viņi atraduši vietu, kur kādi cilvēki apstājušies un, jādomā, gulējuši. Šie cilvēki bijuši baltie, jo viņi atraduši sausiņus un citu ēdienu atliekas, kādus indiāņi nepazīst. Atstājuši pamesto nometni, viņi jau pagriezušies uz nometni, kad ieraudzījuši pēdas, kas gājušas lejup gar upi no pārejas uz pretējo pusi; tās bijušas četru zirgu, mūļa un liela suņa pēdas. Turoties pie šīm pēdām, viņi nonākuši nelielā druviņā ar lielu koku — akmensozolu — pašā centrā. Apskatot šīs pēdas, viņi bijuši arvien vairāk un vairāk pārsteigti, sevišķi kad pacēluši kādu priekšmetu, kas apstākļus nevis noskaidrojis, bet vēl vairāk sarežģījis… Tā bijusi parūka. Tādā vietā parūka! Un kas vēl vairāk pārsteidzis, tā bijusi indiāņu matu imitācija no gariem melniem matiem, kas ņemti no zirga astes. Izlūki, protams, nezināja, ka šī parūka piederēja Boslejam un Vudlejs ar IIeivudu bija viņam to norāvuši. Viņus pārsteidza arī citi tur atrastie priekšmeti: cipreses zariņš, pomeranču zieds. Diprē, kam mazliet bija pazīstama botānika, zināja, ka šajā apvidū neaug ne cipreses, ne pomeranču koki, bet viņš atcerējās, ka redzējis šos kokus kolonijas dārzā, kur meitenes bieži gāja pastaigāties, un tamdēļ viņš domāja, ka viņas bijušas zem akmensozola. Kur gan viņas bija tagad?

„Devās pa šo ceļu!" Houkins iesaucās. „I.ūk, apkalto zirgu pēdas… no šīs puses, augšup pa upi."

Diprē sūtījis Tekeru ar ziņojumu, bet pats ar pārējiem izlūkiem devies pa atrastajām pēdām. Tekera ziņojums pulkvedi pilnīgi apmierināja; kaut kas viņam iečukstēja, ka viņš atradīs savus pazudušos bērnus. Un tiešām jau pirms saules rieta viņa meitas bija pie viņa, maigi viņu apskāva un skūpstīja. Drīz ieradās arī izlūki. Trūka tikai Klensija un Jupitera. Vudlejs izstāstīja visu, ko par Klensiju zināja. Klausītāji bija pārsteigti un uztraukti par jaunā mednieka likteni. Kolonīsti gatavojās doties ceļā; vajadzēja atrast laupītājus un.atņemt viņiem naudu, izglābt Klensiju vai atriebt viņa nāvi. Pulkvedis Armstrongs panāca uz priekšu, atklāja savu sirmo galvu un teica:

„Draugi pilsoņi! Pateiksimies Visvarenajam, kas izglāba mūsu sirdīm tuvos no lielām briesmām, bet, pateicoties Dievam, mēs nedrīkstam aizmirst cilvēku, kurš arī pelnījis mūsu pateicību… krietno, jauno cilvēku, ko mēs uzskatījām par mirušu, nogalinātu. Cerēsim, ka viņš ir dzīvs. Simeons Vudlejs teica, ka viņa dzīvībai draudot briesmas, ja viņš kristu šo slepkavu rokās. Draugi un biedri! Man nevajaga jūs aicināt palīgā krietnajam jauneklim… jūs paši to zināt un, nevērojot nekādus šķēršļus, izglābsiet Čarlzu Klensiju."

Sajūsmas kliedzieni, kādiem kolonisti atbildēja pulkvedim, viņam apliecināja, ka vajāšana būs enerģiska un neatlaidīga.

XLIII

laupītāju vadonis pamodās pirmais otrā rītā pēc dzīrēm un, iznācis no telts, lika apseglot dažus zirgus. Viņš izmeklēja vairākus cilvēkus un pavēlēja viņiem jāt meklēt Kvantrelu un Bosleju, bet pats devās uz metisa telti, gribēdams šo to parunāt ar mulatu. Iegājis teltī, viņš ieraudzīja tikai asiņainu līķi. Uz viņa briesmīgo, nikno kliedzienu saskrēja visi laupītāji. Jautājumi bija lieki, viss tāpat bija skaidrs: gūsteknis bija noslepkavojis savu uzraugu. Vai slepkava aizbēdzis? Visi steidzās teltīs, pārmeklēdami tās vienu pēc otras, tad pie kraala, kas bija vaļā, jo zirgi bija izlaisti. Izrādījās, ka viena zirga trūkst, un tieši tā, kas bija vaļā, atņemts baltajam džentlmenim. Tātad mulats bija paņēmis to līdzi. Niknumu aizstāja bažas. Visa viņu drošība balstījās uz viņu mītnes stingru slepenību. Un pēkšņi aizbēdzis gūsteknis, kam viss bija zināms: viņu pārģērbšanās un vieta, kur viņi slēpās. Ilgāk te vairs nedrīkstēja kavēties.

„Zēni!" ltorlass iesaucās. „Man nav jums jāsaka, ka šis apstāklis rada mums dažas grūtības. Mums jāsajauc viņiem pareizās pēdas… mums vislabāk doties uz Sanantonio. Het arī tad mēs nebūsim drošībā, ja mulats visu par mums izstāstīs. Par laimi Teksasas tiesās nēģeru liecības neievēro… Vienīgais līdzeklis, lai viņš par mums nekā nevarētu pastāstīt, noņemt viņam galvu."

Pēc īsas apspriedes visi nolēma doties ceļā. Zirgi acumirklī tika apsegloti, un nometne atkal palika tukša.

Tajā pašā stundā un tajā pašā brīdī, kad Rorlass ar savu bandu atstāja Koijot-Kriku, pa līdzenumu, tikai no otras puses, t. i. no Sen-Sabas virzījās otra jātnieku grupa. Tās priekšgalā atradās Diprē. Grupa droši devās uz priekšu, jo viņas ceļvedis bija Bils Boslejs, kas bija apņēmies nodot savus sabiedrotos, ja tā varētu glābt savu dzīvību.

Saule jau sāka celties virs apvāršņa, kad Klensijs atstāja sava ienaidnieka līķi un ieraudzīja pa prēriju klejojošo Derka zirgu. Viņš atcerējās solījumu, ko bija devis Jupiteram. Zirgs klaiņoja apkārt, un acīmredzot negribēja šo vietu atstāt. Klensijs laipni viņu pasauca un dažādiem žestiem gribēja iedvest viņam uzticību. Pamazām viņš ari nāca arvien tuvāk un tuvāk un, beidzot, pienācis pie Klensija zirga, sāka to apostīt. Klensijs to izmantoja un satvēra viņa pavadu. Uzmetis beidzamo skatienu mirušajam, viņš pagrieza zirgus un devās atpakaļceļā. Viņš nebija nojājis pat divas jūdzes, kad ieraudzīja viņam pazīstamo priekšmetu — vientuļo Virdžīnijas papeli. Ja jau viņš bija nonācis še, tad viņš nevarēja vairs būt tālu no viņam labi pazīstamās vietas. Viņš apskatījās visapkārt un uzlēcošās saules gaismā tālumā ieraudzīja cilvēku, kas gāja kājām. Tas bija Jupiters.

„Tātad pareizi," mulats teica, pieejot pie nogalinātā Derka līķa, kur Klensijs viņu atveda. ,,Ks tā arī sev teicu, kad izdzirdu „liktenīgo šāvienu"."

„Jā, Džup! Viņš saņēma lodi turpat, kur tēmēja man. Vai tu redzi, kur ķērusi mana lode?"

Mulats apskatīja nošautā līķi.

„Taisnība, massa Čarlz! Pats atriebības eņģelis, par kuru jūs runājat, vadījis jūsu roku."

„Pietiek, Džup!" Klensijs teica. „Zirgos… laiks jāt!"

„Kas tas, massa?" Jupiters jautāja, norādīdams uz rietumiem.

Klensija sapņi izklīda kā dūmi, drūms mākonis aizsedza viņa sauli. Tur rietumos mirdzēja kādi priekšmeti, te parādoties, te pazūdot putekļu mākoni. Viņa sirds sažņaudzās; mirdzošie priekšmeti bija bises, revolveri, sprādzes un slejas. Tas bija jātnieku bars, kas jāja no Kolorādo puses, no Koijot-Krikas.

Pārliecināts, ka tā ir Borlasa banda, Klensijs steidzās paslēpties ar zirgu aiz akmens un pavēlēja Jupiteram darīt to pašu. Lielākas drošības dēļ viņi nokāpa no zirgiem. Jupiters turēja zirgus, bet Klensijs vēroja ienaidnieku kustību. Par laimi Itorlasa banda nevirzījās vis uz klintīm, bet uz vientuļo koku, un Klensijs uzelpoja vieglāk Tātad pagaidām briesmas viņiem nedraudēja, bet kas notiks tālāk? Meklējot sava niknuma upuri, viņi varēja ieskatīties ari šeit. Nu, nckis, — domāja Klensijs, — mans zirgs ir šeit, bet Jupiteram tagad mūļa vietā ari ir zirgs, un Derki zirgs bija pazīstams ar savu ātro skrējienu un viegli varēja aizbēgt no vajātāju bandas. Daži laupītāji varbūt varētu viņus panākt, bet ne visi reizē, un tas kitrā ziņā ievērojami mazināja briesmas, bez tam tagad viņi bija arī labi apbruņoti. Viņa domas pārtrauca jautrs Jupitera sauciens, kurš rādīja uz austrumiem. Klensijs apgriezās un ieraudzīja otru putekļu mākoni, kurā arī spīdēja mirdzoši punkti… Līdzenumā kustējās otra jātnieku grupa, kas ari devās vientuļā koka virzienā. Klensijs nolēma, ka tie ir kolonisti ar Simu Vudleju priekšgalā. Satraukumā pukstošu sirdi Klensijs skiitīja minūtes… Zirgu galvas bija jau redzamas virs nelielās kilna grēdas… viņu ausis, viņu acis. Jā, abas grupas bija viena otru ieraudzījušas! Abas apstājās… pievilki pavadas un bez šāviena, klausot savu vadoņu pavēlei, atklpās atpakaļ. Klusums ilga dažas minūtes… tad abas grupas sāka auļot, nevis viena otrai pretim, bet gan kā vajātie un vajātāji. Laupītāji bēga. Ilgi nedomādams, Klensijs uzlēca zirgā, pavēlēja Jupiteram sekot viņam un devās uz priekšu pilnos auļos. Viņa domas nodarbināja tikli viena vēlme — piedalīties vajāšanā un pievienoties savējiem. Abu grupu stāvoklis tomēr bija mazliet mainījies, bet vēl neatskanēja neviens šāviens, jo atstatums bija par lielu, un kolonisti negribēja velti šķiest savus šāvienus. Ne no vienas, ne no otras puses nebija dzirdama neviena skaņa, un klusumu pārtrauca tikai pakavu dima, zirgu zviedzieni un sprauslāšana. Bet tad gaisā pazibēja uguntiņas, parādījās dūmu mākonīši un atskanēja zalve™ tad otra… Sākās īsti apšaudīšanās, kur bija dzirdami komandsaucieni, uzmundrinājumi, brīdinājumi un beidzot skaļi kolonistu „lai dzīvo", kuri pilnā spurā uzbruka laupītājiem. Līdzenums klājās bieziem pulverdūmiem, kuros bieži iemirdzējās sarkanas uguntiņas™ Klensijs drīz atradās stirp citiem uzbrucējiem jātniekiem un steidzīgiem cilvēkiem, kas uzbruka viens otram ar revolveriem vai nažiem rokās. Pārlaidis skatienu kaujai, viņš saprata, ka tī tuvojas beigām un laupītāji pamatīgi sakauti. Daži no viņiem jau stāvēja uz ceļiem un izmisuši lūdza žēlastību. Bet kur tīd Simeons Vudlejs? Vai tiešām nogalināts? Klensija sirds bailēs sažņaudzās, un viņš šaudījās pa kaujlauku, skaļi saukdams savu veco draugu. Viņa vietā viņš blakus sev ieraudzīja Nedu Heivudu, kas bija asiņains un melns no pulverdūmiem.

„Jūs esat ievainots, Ileivud?"

„Jā… ja es nebūtu ievainots, manis nebūtu šeit."

„Kamdēļ?"

„Tālab ka Sims…"

„Kur viņš ir?"

„Aizdrāzās pakaļ šim milzīgajam lopam… es caur dūmiem viņu redzēju. Dieva dēļ, steidzieties turp. Varbūt viņam vajadzīga jūsu palīdzība."

Klensijs vairāk neklausījās un, piespiedis piešus, aizsteidzās norādīt! virzienā. Izjājis atklātā vietā, kur nebija vairs pulverdūmu, viņš ieraudzīja divus jātniekus: priekšā Borlass, bet aiz viņa vajātājs Vudlejs. Sev par lielu prieku, Klensijs redzēja, ki pēdējais laupītāju sāki panākt Viņš tomēr bija ļoti satraukts, zinādams, ki Borlass ir tīds pretinieks, pret ko nevar izturēties nevērīgi un kis briesmu bridī cīnīsies ar pelēkī lāča niknumu. Viņš paātrināja sava zirga gaitu un steidzās vecajam draugam palīgā. Bet bija jau pārvēlu. Abi pretinieki sadūrās un sāki cīnīties, viņi nešāva no kirabīnēm vai revolveriem, bet izrāva no jostām līkos dunčus. Ciņa sākās zirgos, bet tīd viņi nolēca zemē un turpināja cīnīties, kijās stīvēdami. Pamirušu sirdi Klensijs sekoja cīņas gaitai un gribēja jau Borlasam sūtīt lodi, kid tas pēkšņi pakrita — Vudleja duncis bija caururbis viņa sirdi.

Kolonisti guva pilnīgu uzvaru. Pulverdūmi izklīda, Klensijs kiujas lauki ieraudzīja cilvēku un zirgu līķus. Visi laupītīji bija nogalināti; daži gulēja uz muguras, daži uz sāniem, citi uz mutes, bet viņi visi bija beigti. Ari starp kolonistiem bija nogalinātie un ievainotie. Pēdējo starpā bija ari Diprē un Ileivuds, bet viņu ievainojumi nebija bīstimi. Jaunais kreols atrada savus dārgumus, kis bija noslēpti Kogot-Krikis nometnes slepenā vietā.

Mans stists beidzies. lasītājs, protams, pats sapratīs, ki Diprē kļuva Džesijas virs, bet Helēna — Klensija sieva; abas kizas nosvinēja vienā dienā. Dažas stundas vēlāk salaulāja vēl vienu pāri — Džupu un Džūliju, kis tik ilgi un cietsirdīgi bija bijuši viens no otra šķirti.

Beigas.

Nodota salikšanai 1& 10.91, Parakstīta iespiešanai 13.01.92. Reģistrācijas apl. N? 2— 0113. Ufsetiespiedums. Formāts 60x8-1/16.9.16 iespiedloksnes. Firma „Krūklis". Pas. N? -187. Līgumcena. Iespiests a/s «Preses nams". Balasta dambi 3.

* Cut-rock — slīpēts akmenis.

[1] koijotu upe.

Content

Mains Rīds Tomass Liktenīgais šāviens

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXI v

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

XLI

XLII

XLIII