Rīds Tomass Mains

Kopoti raksti Pirmais sējums

Main Rids Kopoti raksti

Pirmais sējums

kurā ietilpst trīs romāni: Zēni ziemeļos ; Velna sala ; Meža bērni divās daļās.

I. grāmata „ZĒNI ZIEMEĻOS“

.

Main Rids.

Main Rids ir populārs rakstnieks un viņa darbi tulkoti gandrīz visās pasaules valodās. Arī latviski izdotas dažas grāmatas, bet visā pilnībā šis populārais rakstnieks mūsu jaunatnei maz pazīstams.

Main Rida romānos mūs sevišķi saista svešas dabas un svešu zemju apraksti, kas viņa tēlojumos kļūst mums tuvi un pazīstami! Mēs līdz ar viņa varoņiem pārdzīvojam viņu drāmas, priecājamies par viņu panākumiem, it kā tie būtu mums mīļi, tuvi cilvēki.

Savu vētraino dzīvi un piedzīvojumus viņš attēlojis daudzos stāstos un romānos. Viņa romāni māca mīlēt dabu, būt godīgam, ticēt Dievam un galvenā kārtā būt pašaizliedzīgam un varonīgam.

Esi patiess, varonīgs, pašaizliedzīgs un tici Dievam. Pazīsti pasauli, savu apkārtni un dabu, tad tu uzvarēsi visās dzīves cīņās. Tā ir viņa darbu galvenā pamatdoma.

Main Rids savos darbos apkaro visu ļauno un zemisko. Vienmēr uzvar labais un krietnais.

Pazīdams mums tālo zemju paražas un dabu, viņš attēlo to tik īpati un interesanti, ka, kopā ar intriģējošo tēmu, viņa raksti kļūst sevišķi ineteresanti.

Varonīgums cīņās, pašaizliedzība darbā, norūda cilvēkus un rada tādus raksturus, ko nevar aizmirst un no kā žēl šķirties, aizverot grāmatas pēdējo lapas pusi.

Main Rids dzimis Īrijā 1818. gadā. Viņa tēvs bija garīdznieks un gribēja arī dēlu sagatavot garīdznieka amatam, bet jaunais cilvēks ilgojās iepazīties ar pasauli. 1838. gadā viņš aizbrauca uz Ziemeļameriku. Kā mednieks un tirdzniecības firmu pārstāvis viņš apceļoja visu Ameriku. Sevišķi Sarkanās upes, Misuri un

Misisipi ielejas un Klinšu kalnus. Tur Main Rids nodzīvoja vairāk kā divus gadus, medīdams kopā ar indiāņiem un novērodams viņu paražas un tikumus. Tad viņš nonāca Jaunorleanā un iestājās brīvprātīgo pulkā cīņai par Tekasas atbrīvošanu no Meksikas varas. 1846. gadā viņš cīnījās Ziemeļamerikas karaspēkā pret Meksiku, iegūdams kapteiņa pakāpi. 1848. gadā viņš gribēja kā brīvprātīgais piedalīties ungāru sacelšanās gaitās, bet nokavēja un pārējo dzīves daļu veltīja literārai darbībai. Main Rids miris 1883. gada 21. oktobrī, (57 gadu vecumā.

Kaut gau Main Rids savus darbus sarakstījis pagājušā gadsimtenī, viņa darbu pamatdoma arī mūsu laikos būs vadoša krietnām sirdīm.

Izdodot Main Rida kopotos rakstus latviešu valodā, mēs ceram, ka viņos izceltais krietnums, zinību alkas, drosme un ticība, kas arī šodien ir mūsu dzīves vadošie spēki, audzinās mūsu jaunatni savu pienākuma izpratnes un savstarpējas solidaritātes garā.

E. V.

I.

Pulkveža Ostina mājā valdīja pilnīga nekārtība.

Pēc viņa sievas nāves viņa dēli Harijs un Haralds palika pilnīgi bez uzraudzības un līdz sešpadsmit gadiem viņu audzināšanai un izglītībai nepiegrieza nekādu vērību. Tai laikā, kad sākās mūsu stāsts, pulkvedis nolēma pieņemt bērniem audzinātāju un nopietni stāties pie viiju izglītošanas. .Jaunekļiem, protams, šis rīkojums nebija pa prātam.

„Tas ir velns zina kas!“ sašuta Haralds, likdams ciest pavisam nevainīgām puķēm kotedža dārzā.

„Tev taisnība, mums būs kauns ļaudīm skatitiovs acīs,“ Harijs viņam pievienojās. „Nu, es neapskaužu šo veci, kam tēvs nodomājis mūs uzticēt! Paraudzīsim, kurš kuru audzinās!“

Haralds skaļi iesmējās. Šaī brīdī tālumā parādījās pulkvedis Ostins ar „veci“, ko Haralds un Harijs taisījās audzināt.

Viņi bija pārsteigti, ka „vecis“ izrādījās skaists, labi noaudzis, gadus 24 vecs jauns cilvēks. No zēnu izaicinošām sejām viņš noprata, ka beidzamie vārdi un smiekli domāti viņam, un stingri paskatījās jaunajos lempjos. Haralds, tēvam un svešajam cilvēkam tuvojoties, turpināja sēdēt uz sētas, bet Harijs gulēja uz vēdera un šūpoja kājas. Neviens no viņiem nedomāja piecelties.

Pulkvedis un jaunais cilvēks tuvojās, turpinādami sarunu.

„Jā, tagad es redzu, ka jūsu dēli ir rupji un slikti audzināti. Kaut gan pagaidām es esmu viņiem svešs

cilvēks, tomēr vienkārša pieklājība prasa, lai viņi pieceltos un sveicinātu,“ teica Stuarts (tā sauca jauno audzinātāju), un, nepiegriežot jauniem palaidņiem vērības, rādīja seju, ka ieinteresējies par pulkveža Ostina dārzu.

Miers, ar kādu šis cilvēks uzņēma viņu rupjības pie pirmās iepazīšanās, zēnus pārsteidza. Viņi sagaidīja rājienu un pamācības, bet šī nevērība viņus aizskāra. Haralds nolēca no žoga, Harijs negribot piecēlās, un abi uzskatīja par labāko pazust.

„Es baidos, ka jūs ar maniem palaidņiem netiksit galā,“ pulkvedis skumji teica. „Es visu laiku slimoju, zēni piesavinājušies sliktas paražas, viņi palikuši par zēni piesavinājušies sliktas parašas, viņi palikuši par daudz rupji. Man šķiet, ka es lielākus palaidņus nemaz neesmu redzējis.“

„Jūs pārspīlējat, mīļais pulkvedi,“ smiedamies teica Stuarts. „Man, kā audzinātājam, ir bijusi izdevība diezgan daudz nodarboties tieši ar zēniem, un es varu jums apgalvot, ka ar jūsu zēniem nemaz tik ļauni nav. Ja tikai viņiem ir laba un godīga daba, ar viņu rupjībām es tikšu galā.“

„Viņi, bez šaubām, ir labi zēni, bet mani nospiež viņu rupjība un sliktā uzvešanās,“ atbildēja pulkvedis.

„Vispirms,“ pārdomās sāka runāt Stuarts, „es piegriezīšu vērību viņu patmīlaī, piespiedīšu domāt un spriest, un tad, es ceru, viņi paši sapratīs savas rīcības muļķīgumu. Es jums pieslienos, ceļojums man atvieglos veikt savu uzdevumu. Viņi būs spiesti strādāt un iegūs daudz jaunu ietekmju. Protams, kādreiz gadīsies arī badoties un sastapties ar briesmām, bet viss tas man līdzēs jūsu bērnus vest pie prāta un izaudzināt par īstiem vīriem. Man šķiet, viņi ir apķērīgi, dzīvi zēni, un ja jūs sakat, ka viņu dvēseles ir labas un godīgas, tad ceru, ka savu uzdevumu veikšu.“

„Jūs mani iepriecināt, Stuart,“ ar smaidu pulkvedis atbildēja. „Tā tad nemaz nav tik ļauni, kā es domāju. Spiiežot pēc nostāstiem un atmiņām, arī es pats jaunībā esmu bijis līdzīgs maniem bērniem.“

Stuarts un pulkvedis atvadījās, un pēdējais devās turp, kur aizgāja viņa dēli. Nevērojot Stuarta vārdus, viņš sajuta nepatiku par bērnu rīcību, sagaidot jauno .md/,inatāju, un nolēma bērniem paziņot, ka sākot ar

dienu viņiem bez iebildumiem jāklausa Stuartam.

Zēni apmulsuši klusēja. Stuarta rīcība bija viņus aizskārusi, ka viņi nevarēja vēl attapties.

„Viņš, liekas, iedomājas, ka es nezinu, kā jāuzvedas, kad pienāk kāds' vecāks, kaut arī svešs kungs I Iet es negribēju viņu sveicināt un nepacēlu cepuri,“ Harijs teica.

„Un muļķīgi darīji,“ Haralds mierīgi viņam atbildēja, „tagad taču tev pašam kauns.“

„Bet tu taču arī nesveicināji un nepiecēlies, bet turpināji sēdēt kā muļķis!“ iekaisa Harijs.

„Ciet klusu, ēzeli 1“

Pateikuši viens otram līdzīgas laipnības, zēni it kā nomierinājās un tālākā saruna noritēja daudz miermīlīgāk.

„Nu, bet vai ar mūsu Norvēģijas braucienu tu esi apmierināts?“ prasīja Haralds.

„Par to es neesmu vēl nemaz domājis. Norvēģiju es nepazīstu, es pat nezinu, kur šī zeme atrodas. Atminos tikai, ka viņā daudz putnu. Tomēr man liekas labāk kaut kur braukt, nekā sēdēt še, jo tad jau audzinātājs piespiedīs mūs mācīties latiņu un grieķu valodas. Bet zini,“ Harijs turpināja dzīvāk, „audzinātājs aeimredzot nenia:; nav tāds sausiņš, kā mēs domājām.“

„Pagaidi, pagaidi vēl, — mēs taču viņa nemaz nepazīstam. Bet uz Norvēģiju es nebraukšu, kāds prieks dzīties Uievs zina kur un kādēļ 1“

Tā teikdams, Haralds savā sirdī pats sev nepievienojās — par ceļojumu viņš sapņoja, bet audzinātāja ierašanās viņu nevēlami ietekmēja, un viņam gribējās pretoties visam, kas nāca no audzinātāja.

„Vai zini, ka viņu sauc Stuarts,“ teica Haralds, „un viņš jau rīt pat pārnāks dzīvot pie mums.“

„Stuarts?“ Haralds iesaucās. „Tas ir labi, es viņu saukšu „Stju“ — sutināta gaļa. Tā tad viņš ir skots,

—      šis ēdiens taču pie viņiem lielā cieņā.“

Zēna zobgalību izsauca audzinātāja uzvārds Stuarts, kas skanēja kā skotu iemīļotais ēdiens Stew. Zēni ilgi zobojās par audzinātāja uzvārdu, dažādi to kropļodami.

„Tomēr, kur tad īsti tā Norvēģija atrodas? Interesanti būtu zināt, caur kādām valstīm mums būs jābrauc?“ Harijs jautāja.

„Vai mūsu grāmatās par šo valsti nav nekādu ziņu?“

„Robert! Robert!“ Haralds pēkšņi sāka saukt, ieraudzījis kādu strādnieku, „stāsta, ka tu esot daudz ceļojis. Vai tu nezini, kur atrodas Norvēģija?“

„Norvēģija? Tādu zemi es neatceros,“ padomājis, Roberts atbildēja. „Es esmu bijis daudzās zemēs, bet Norvēģijas nezinu. Varu tikai vienu teikt, ka Francijā Norvēģijas nav. Jādomā — viņa ir Indijā,“ pakausi kasīdams teica Roberts.

Zēni negribēja atzīties, bet. sirdī viņiem jau bija kauns par savu nezināšanu: viņiem bija jāgriežas pie strādnieka un nu jāmēģina no viņa uzzināt, kur atrodae Norvēģija, uz ko viņus taisījās vest.

II.

Otrā dienā Stuarts pārbrauca pulkveža mājā. Vakarējais incidents par Norvēģiju zēnus ļoti samulsināja, un viņi baidījās parādīt audzinātājam savu nezināšanu, ja sāktu runai par šo valsti.

„Jūs laikam vieni paši esat mājās?“ Stuarts prasīja Haraldam, „bet kur tad jūsu tēvs?“

„Dārzā.“

„Esiet tik laipns un pavaicājiet viņam,“ nevērodams zēna vēsumu, Stuarts turpināja, — „vai lai es ierodos pie viņa dārzā, jeb man jāgaida, kamēr pulkvedis Ostins atnāks šurp.“

Haralds nedroši apstājās, nezinādams vai izpildīt audzinātāja pavēli, vai nē, bet redzēdams, ka Stuarts gaida lūguma, jeb pareizāki sakot, pavēles izpildījumu

—       jo lūgums bija pateikts tādā tonī, kas nepielaiž ie-

bildumu — gāja pie tēva, sirdi sašutis, ka audzinātājs uzdrošinājies viņu sūtīt „kā puiku“.

Tanī pat dienā iznāca saruna par kopējiem pazīsta* iiik iii, un Stuarts — ar nodomu vai nē — atstāstīja ludus piemērus, ka mūsu zēniem kļuva neērti.

„Es jau sen neesmu redzējis sava drauga dēlus un |nli priecātos kaut ko dzirdēt par viņa ģimeni,“ teica pulkvedis, „tagad viņiem jau vajaga būt jauniem cilvēkiem. vai nav taisnība?“

„Vēl īsti skolas puikas,“ nomanāmi nievājošā tonī teica Stuarts.

„Ko jūs sakait? Vecākajam taču būs jau ap divdesmit gadu?“

„Vai tad gadi taisa cilvēku? Pēc gadiem jūsu drauda bērni, protams, jāsauc par jauniem cilvēkiem, bet savā rīcībā tie ir slikti audzināti puikas, kas neprot divi vārdus pateikt. Sabiedrībā viņi pilnīgi neiespējami, un man ir gadījies dzirdēt, ka viņus dēvē par „neaptes tiem id iotiem“.

Katrs Stuarta vārds dūrās zēnu dvēselēs kā asa adata, bet audzinātājs nelikās manām viņa vārdu atstāto iespaidu.

Kālab ceļojumam ar maniem zēniem jūs izvēlējāties Norvēģiju?“ jautāja pulkvedis. „Tur taču jūs neatradīsit nekā interesanta?“

„Jā, daudzi tā domā,“ dzīvi atsaucās Stuarts. „Patiesībā Norvēģija ir viena no interesantākām ziemeļu zemēm un pilnā mērā pelna ceļotāju ievērību.

Un vispāri ziemeļos ir ļoti daudz jauna un interesanta, bet Norvēģijā it sevišķi. Šī zeme vēl samērā maz izpētīta, tur dabu var vērot visā viņas pirmatnējā krāšņumā Taisnība, ceļojums tur saistīts ar diezgan lielām gļ’ūtibām, — Norvēģijas mežos taču mēs neatradīsim ne viesnīcu ne hoteļu,“ — turpināja Stuarts, „bet tas taisni ir pievilcīgi. Tur var ari medīt un ne tikai izpriecas dēļ, dažreiz būs arī jābadojas, un medījums bus īsti noderīgs.“

„Palūdziet tēvu,“ Stuarts griezās pie Haralda, redzēdams, ka viņš acis nenovērsdams, uzmanīgi klausās, „lai viņš jums iedāvina bises un makšķeres, viņas mums ļoti, ļoti noderēs.“

Ilaialds nevarēja apslēpt savu prieku un izdevīgā brīdī paskatījās Harijā, kas, kaut arī valdījās, Stuarta vārdu ieinteresēts, vēlējās pēc iespējas ātrāk doties uz Norvēģiju. Bet zēnu sajūsma drīz pārgāja, kad audzinātājs paziņoja, ka visā ceļojuma laikā viņi katru dienu divas stundas mācīsies.

„Bet pagaidām,“ turpināja Stuarts, ievērojis zonu izstieptās sejas, mācīsimies makšķerēt un šaut. Vai jūs kādreiz esat mēģinājuši ar makšķeri ķert zivis?“ „Jā, grunduļus un zušus es esmu ķēris, bet vairāk nekā,“ atbildēja Haralds.

„Jūs laikam gribējāt noķert jūļ-as čūsku?“ smiedamies teica Stuarts.

„Kādas muļķības 1“ iesaucās Haralds, bet tūlīt aprāvās un nosarka, „tas ir, es gribēju teikt, ka jūfas čūsku nemaz nav.“

„Es jums neieteiktu tik kategoriski to apgalvot,“ Stuarts mierīgi teica. „Norvēģijā ir daudz jūrnieku, kas būtu ar mieru zvērēt, ka redzējuši jūfas čūsku. Varbūt arī mums izdosies redzēt šo briesmoni. Bet Norvēģijā arī bez jūjas čūskām būs daudz, daudz ko redzēt, un jūja ii bagāta ar interesantām zivīm.“

„Man ļoti gribētos iemācīties labi makšķerēt, bet galvenais, šaut,“ neizturēja Harijs un iejaucās sarunā.

„Es ļoti priecājos,“ atsaucās visu laiku klusējušais pulkvedis, „ka tu izsaki kaut kādu vēlmi. Līdz šim tu gribēji tikai blēņoties.“

Harijs nosarka un apklusa. Kaut gan tēva pārmetums bija ass, tak patiess, un zēns to apzinājās.

„Kad mēs brauksim?“ iesaucās Haralds, jūfas čūsku medību perspektīves aizrauts.

„Tiklīdz būsit sagatavojušies,“ atbildēja pulkvedis. „Tagad mēs apskatīsim jūsu drēbes, apavus un pasūtīsim visu nepieciešamo. Jūs pagaidām ejiet un sagatavojiet visus jūsu veļas un apavu krājumus. Mēs ar Stuarta kungu tos apskatīsim un sastādīsim sarakstu visam, kas ceļojumā nepieciešams.“

,,Nu redziet,“ kad zēni bija izgājuši, teica Stuarts, ,,viņji par ceļojumu jau ieinteresēti, un es domāju, ka fui ni ceļojuma laikā man izdosies izveidot no viņiem t’unm vīrus. Bet ņemiet vērā, ka daudz mantu mēs nevaram līdzi ņemt. Neaizmirstiet, ka mums jācelo arī kftjurn, vai jābrauc ļoti mazos un neērtos ratos.“

„Vai jūs Norvēģijā agrāk esat bijis?“ pulkvedis Jautāja.

,,Nē, neesmu bijis. Bet tas arī ir labāk. Mani, tāpat ka zēnus, viss interesēs, un tas, protams, mūs visātrāk tuvinās. Ticiet man, ka es tāpat kā Haralds, loti vēlos piedalīties jūj-as čūsku medībās.“

„Jūs esat vēl tik jauns 1“ smaidīdams teica pulkvedis.

„Jūs baidaties, ka es jūsu zēniem esmu par jaunu?“ Stuarts mierīgi teica. „Es domāju, ka visātrāk viņus labot varēs tieši ar šo interesanto kopību. Ja es teicu, ka gribu pārvērst IlaraUļu un Hariju īstos vīros, tad es nedomāju sausus, garlaicīgus pedantus, bet dzīvus, godīgus un attīstītus ļaudis. Bet sāksim sastādīt visu ceļojumā un juras čūskas medībās nepieciešamo lietu sarakstu,“ smejoties teica Stuarts.

Gatavojoties ceļojumam, audzinātājs un zēni maz pamazām kļuva tuvāki. Sevišķi sekmīgas bija šaušanas stundas, un zēni guva diezgan pieklājīgus panākumus. Tēva dāvātās bises un zvejas piederumi zēnus tā aizrāva, ka viņi pat pie pusdienas galda no tiem nešķīlās.

Beidzot viss bija sagatavots, un ceļojums sākās ar braucienu uz Londonu, no Londonas uz Grcvsendu, kas ievērojama ar vēžu daudzumu. Te mūsu ceļotāji pavadīja dažas dienas, tad iekāpa šonerī un atstāja Anglijas’ krastus. Laiks bija vētrains un zēnus ilgi mocīja jūras slimība.

III.

Jūras ceļojums zēniem briesmīgi apnika. „Klausieties, ja jūs mūs tā vedīsit tālāk, tad mēs nekad nesasniegsim ceļa mērķi,“ zēni uzrunāja kapteini.

„Vai nevar paātrināt jusu šonera — bruņu rupuča gaitu?“

„Redz, kas par vīru!“ smējās kapteinis. „Bet ko jūs teiksit, ja šonera gaita paliks vēl lēnāka? Mēs taču iebraucām klusā joslā, un šoneris var apstāties pavisam.“

„Cik tas garlaicīgi!“ iesaucās Haralds.

„Garlaicīgi?“ pārsteigts jautāja kapteinis. „Apskatieties taču ap sevi, kas tas par jaukumu, kas par skaistumu! Paskatieties šos putnos, šai bezgalīgā tālē. Vajaga tikai prast jūrā skatīties — viņa vienmēr sniedz ko jaunu,“

liesākās saruna. Lai izklaidētu zēnus, kapteinis sāka runāt par jūras čūsku un teica, ka uz kuģa esot cilvēks, kas redzējis jūras čūsku.

„Ko jūs šiem džentlmeņiem stāstait, kaptein?“ prasīja kāds jauns cilvēks, viens no šonera pasažieriem.

„Siāst.u par jūras čūsku, un šie jaunie cilvēki vēlas viņu ar makšķeri noķert.“

„Nu ko jūs melojiet!“ savā parastā pieklājībā iesaucās Haialds.

„Maniem zēniem ar jūras čūsku vispirms gribētos iepazīties pēc nostāstiem, lai tad mēģinātu viņu noķert./' sarunā iejaucās Stuarts, mēģinādams izlīdzināt Haralda netaktību.

Haralds, sapratis Stuarta nolūku, palīdzēt viņam izkulties no nepatīkamā stāvokļa, ar pateicību paskatījās audzinātājā.

„Par jūras čūsku jums daudz var pastāstīt Ole Omsons,“ piebilda jaunais cilvēks.

„Kas tad Ole Ornsons tāds ir?“

„Kāds no vietējiem matrožiem,“ atbildēja Vikents (tā sauca jauno cilvēku).

Zēniem Vikents likās ļoti simpātisks, un viņi to pateica audzinātājam.

„Jā, simpātisks jauns cilvēks,“ viņš atzina.

„Kamdēļ jūs viņu sauciet par jauno cilvēku, lai gan viņš nav nemaz vecāks par mums?“ apvainoti jautāja Harijs.

Stuarts atbildēja ar skatienu, kas spītīgajām Hari-

jam atradināja, ka Stuartam ir pazīstami arī vecāki zēni par Hariju, bet ko sabiedrībā sauc tikai par ,,neaptēstiem muļķiem“, nevis par jauniem cilvēkiem.

šai brīdi pienāca Vikents ar matrozi Ole. Atbildēdams uz zēnu jautājumiem, Ole pastāstīja, kādos apnlukļos viņš redzējis jūras čūsku, un Vikents izpildīja lulka vietu, jo ļoti labi pārvaldīja norvēģu valodu. Kad viij.š vēl bijis bērns, viņš dzirdējis nostāstus par briesmoni, kas paceļas no jūras dzelmes, lai sildītos saulē. m < apstāklis samulsinājis zvejniekus, un viņi nolēmuši ulstāt šo vietu, jo arī zivis, acīmredzot aiz bailēm, bija nozudušas.

„Bet es līdz šim domāju, ka jūras čūska — pasakas/ domīgi pielīmēja Haralds.

„Jā, daudzi vēl tagad tā domā, bet ļoti iespējams, ka pēc kāda laika mūsu mūzejos būs izbāsta jūras čūska,“ atbildēja Stuarts.

IV.

Klusuma periods beidzās. Šoneris devās uz priekšu pilnām burām, un agri no rīta pie horizonta parādījās Krist jansande.

„Kur mēs atrodamies?“ prasīja Harijs.

„Iepretim Kristjansandei,“ atbildēja Stuarts.

„Nē, es prasu, vai mēs vēl esam Ziemeļjūrā?“ „Acīmredzot, par Ziemeļjūru jums ir tumšs jēdziens. \ iņa mums sen jau aiz muguras. Tagad mēs braucam pa Skageraku.“

„Tas tik ir joks! Līdz šim mēs Skageraku redzējām tikai uz kartes, un tagad braucam pa viņu,“ iesmējās Harijs. „Tas tik ir joks 1“

„.Joks?“ atkārtoja Stuaruts, paskatīdamies zēnos. Viņi saprata, ka ar šo skatienu viņš gribēja atgādināt tos divdesmitgadīgos jaunekļus, kas sabiedrībā neprot pateikt pat divus vārdus.

„Mūsu sutinātā gaļa tādus izteicienus nemīl,“ Harijs izsmejoši čukstēja Haraldam.

„Bet es nevaru ciest sutinātu gaļu!“ izaicinoši atbildēja Haralds, atgādinādams sava audzinātāja uzvārdu.

Šoneris piestājās krastam, un mūsu ceļotāji izkāpa. Ar viņiem reizē izkāpa arī Vikents, ko viņi starp nepazīstamiem pasažieriem jau uzskatīja par savu cilvēku.

„Kurp jūs dosities?“ prasīja Vikents.

„Mēs vēl paši nezinām,“ atbildēja Stuarts. „Mēs te esam kā zivs uz sauszemes. Pastaigāsim, apskatīsim pilsētu.“

„Tas jums neaizņems daudz laika,“ Vikents piezīmēja. „Bet no šejienes kurp jūs dosities?“

„No šejienes uz Bergenu.“

„Tas ir lieliski; ari es uz Bergenu, brauksim kopā!“ iesaucās Vikents.

„Bet ar ko tad mēs brauksim?“ Haralds ziņkāri prasīja.

„Lūk, ar šiem ratiņiem,“ Vikents norādīja uz savāda veida garāmbraucošiem ratiem. Tie bija divriteņu rau ar augstu atzveltni. Viņos bija jāsēž izstiepjoties gandrīz visā garumā; vedējs sēdēja aizmugurē un rro turiene,s vadīja zirgu.

„Tādā kastē mēs visi četri nemaz nevaram sasēsties!“ smiedamies iesaucās Haralds.

„Viņos var sēdēt tikai viens, un mums būs jāīrē katram savi rati,“ Vikents atbildēja.

„Tas tik ir jauki!“ sajūsmā iesaucās Harijs. „Bet vai mēs paši nevaram arī vadīt?“

„Par lo, mans dārgais, jāprasa vedējam, ko viņš teiks,“ piezīmēja Stuarts.

Otrā iilā noīrēja ratus, un ceļojums turpinājās. Vedēji, pieskaņodamies ceļotāju jautram tonim, mēģināja runāt angliski, šausmīgi kropļodami nedaudzos angļu vārdus, ko viņi zināja. Zēni, nesaprasdami, ka norvēģi runā angliski tikai tālab, lai ceļotājus uzjautrinātu, sāka par viņiem smieties. Stuarts, pazīdams norvēģu straujumu un stūrgalvību, mēģināja zēnu zobgalības pārtraukt, bet nekas nelīdzēja.

„Nevar taču noturēties, dzirdot, kā viņi kropļo vārdus,“ neapturāmi smiedamies, teica Harijs.

„Neaizmirstiet., ka, ja jūs runātu norveģiski, iznāktu vel sliktāk,“ St.uarts bargi piezīmēja, redzēdams, t i vedēji sāk zaudēt pašsavaldīšanos. „Es jūs lūdzu, ii' 11 h j iet ies par viņiem!“

„Klausies, Harald,“ kliedza Harijs, „vai patiešām in.in jāklausa šī sutinātā gaļa un jāapklust? Es viņam ii. spļauju!“

„Lieliski!“ iesaucās Haralds. „Mēs taču neesam lieini, un mums aukle nav vajadzīga.“

Un viņš no jauna sāka smieties.

Stāvoklis sāka kļūt nopietns. Kad Harijs atkal sāka' zoboties par savu vedēju, tas nokāpa un lauztā valodā teica:

„Es tālāk nebraucu! Kamdēļ smējies? Lasies ārā, r.s nebraucu!“

„Muļķi, tūlīt brauc!“ lielīgi iesaucās Haralds. Atbildes vietā atskanēja skaļš pliķis; vedējs ar visu spēku iesi'a Haraldam pa vaigu. Sākās kautiņš, Kurā Haralds dabūja stipri ciest, jo norvēģis bija ievērojami stiprāks par viņu.

Pieskrējušais St.uarts ar lielām grūtībām viņu atluīvoja no saniknotā vedēja.

„Diezgan, diezgan!“ runāja Stuarts. „Tagad jūs variet braukt tālāk. Jūs šim rupjam zellim devāt labu mācību, un uz priekšu, es ceru, viņš būs pieklājīgāks.“

Vedējs piegāja zirgam, sakartoja siksnas un, acīmredzot, nomierinājās. Piegājis Haraldam, viņš izstiepa roku un teica:

„Līgsim mieru! Diezgan sists!“

„Harald, es esmu ļoti apmierināts ar jūsu rīcību, sās, bet tad piegāja pats viņam klāt un pastiepa roku, ko tas ari paspieda.

„Harald, es esmu ļoti apmierināts ar tavu rīcību. No jums iznāks lielisks vīrs, ja jūs savaldīsit sevi un nepretosities, kad es jūs mēģinu audzināt,“ uztraukts teica Stuarts.

Haralds gandrīz sāka raudāt un klusēdams paspieda Stuarta roku. Sirds dziļumos viņam radās kaut kas tads, ko viņš pat vēl neavrēja aptvert. Domīgs viņš nogāja sāņus. ,

„Nu, ātrāk, brauksim tālāk!“

„Apmierinājies? Jā, apmierinājies?“ vedējs norvēģis vel reiz sniedza Haraldam roku ar platu smaidu pār visu seju.

„Jā, jāl! Brauksim tālāki Dod man pātagu, grožus un es būšu vedējs, bet tu sēdies manā vietā!“ jautri iesaucās Haralds.

Vedējs nepaspēja nemaz pretoties, kad pātaga un groži jau bija Haralda rokās. Zirgs, jusdams, ka viņu nevada vairs pazīstamās stingrās rokas, sāka auļot, un rati ka viesulis drāzās pa bedraino ceļu, kamēr uzskrēja lielam akmenim un apgāzās. Haralda galva atsitās pret akmeni, un viņš zaudēja samaņu.

V.

Divas nedēļas Haralda dzīvība bija briesmās, līdz beidzot viņš nāca pie samaņas. Atvēris acis un uzmanīgi apskatījies, viņš ieraudzīja lielu istabu, pie kupas griestiem karājās žāvētas gaļas gabali. Sāņus, uz liela sola, kāda sieviete mīcīja mīklu un gatavoja maizītes, ko tūlīt lielā krāsnī izcepa. Pie loga ar grāmatu rokās sēdēja Stuarts.

Haraldam kļuva smagi, iedomājoties, ka tagad par visu notikušo būs jānoklausās pārmetumi, un ieraudzījis Stuartu, viņš tūlīt aizvēra acis, lai attālinātu izskaidrošanās brīdi. Bet bija jau par vēlu. Stuarts piecēlās un pienāca slimniekam, bet viņš nepaspēja vēl pateikt neviena vārda, kad istabā uzmanīgi ienāca Harijs ar makšķerēm un zivīm, ko viņam bija izdevies noķert.

„Kamdēļ jūs negājāt zvejot?“ Haralds griezās ar jautājumu pie Stuarta. „Jūs taču tā mīlat zivju zveju!“

„Un kā tad tu viens te būtu palicis?“ ar pārmetumu iebilda Harijs. „No tā laika, kamēr tu esi slims, Stuarta kungs nevienu brīdi nav tevi atstājis.“

„Vai tad es jau sen esmu slims?“

„Divas nedēļas. Mēs taču domājām, ka tu esi zau'irjis prātu, slimības laikā tu tik stipri murgoji.“

Pie šiem vārdiem Harijs sāka stipri raudāt un izīrēja no istabas.

Pamazām Haralds atveseļojās. Visā šaī laikā viņš redzēja, ka Stuarts rūpējās par viņu kā par savu dēlu nn ne reizi nepārmeta Haraldam notikušo.

„Kā es vēlētos, lai viss tas nebūtu noticis 1“ iesaucas Haralds, sniegdams Stuartam roku.

„Jūs ļoti neskaidri izsakaities, Harald, bet es sa|irotu, ko jūs gribat teikt,“ uztraukts atbildēja Stuarts,

' irši spiezdams pasniegto roku.

Pamazām spēkiem atgriežoties, Haraldu krēslā iznesa svaigā gaisā. Lai īsinātu laiku, Stuarts stāstīja Norvēģijas vēstures notikumus un prata klausītājos la ieinteresēt, ka, pašiem nemanot, zēni iepazinās ar Norvēģijas vēsturi un vispār ierada mācīties, ko izmantoja Stuarts, pūlēdamies zēnus izglītot.

Beidzot Haralds atveseļojās, un ceļojums turpinājās, tikai citos apstākļos. Harijs un Stuarts gāja kājām, bet Haralds jāja ar poniju, ko viņam nopirka, jo pēc pārciestās slimības viņš vēl bija vājš. Pārtiku viņi sev sagādāja medījot., jo sādžās un ciemos varēja dabūt tikai pienu un maizi. Hariju viss tas sajūsmināja, un Haralds ne vienreiz vien sev pārmeta savu muļķību, jo viņš vēl nebija pieliekoši stiprs, lai piedalītos medībās. Ceļojot caur mežiem un laukiem, Stuarts izmantoja visas iespējas, lai ieinteresētu un iemācītu saviem skolniekiem kaut ko lietderīgu.

Zēnu sapnis bija — redzēt vilkus, un kādreiz Harijs, izdzirdīs krūmos kādu troksni, satvēra bisi un sajūsmā iesaucās: „Vilki, vilki 1“

„Ech, kaut. arī es varētu ņemt bisi un skriet vilkiem pretī!“ Haralds skumji teica. ,

„Pieiesim tuvāk, varbūt viņu ņurdēšanu dzirdēsim stiprāk un skaidrāk,“ smaidīdams teica Stuarts. Haralds klusēdams izbrīnā paskatījās savā audzinātājā un saprata, ka tie nav vilki. Harijam turpretī likās, ka viņš pat redz vilkus, bet ar katru soli troksnis palika arvien lielāks, un izgājuši caur beidzamiem krūmiem, viņi ieraudzīja ūdenskritumu, kas gāzās no milzīga augstuma.

Visi trīs ilgi apbrīnoja šo brīnišķīgo dabasskatu; beidzot Harijs pirmais pārtrauca klusumu un vaicāja Stuartam, vai viņš zinājis, ka tas ir ūdenskritums un nevis vilki!“

„Nezināju, bet iedomājos,“ atbildēja Stuarts.

Pēkšņi atskanēja šāviens, un nošauts putns nokrita viņiem blakus.

„Kamdēļ jūs viņu nošāvāt?“ Stuarts prasīja Haraldam.

„Man bija interesanti paskatīties, kas tas par putnu,“ Haralds atbildēja.

„Tā ir melnā dzilna. Žēl, ka jūs tik maz zinait dabas zinības, tad šis nabaga putns nebūtu kritis jums par upuri.“

Runādami par dzeņiem un viņu sugām un īpatībām, ceļolāji pat neievēroja, ka bija nomaldījušies.

„Es jau sen ievēroju, ka mēs maldāmies, bet tīšām klusēju,“ teica Harijs.

„Tas ir ļoti slikti no jūsu puses,“ Stuarts viņam atbildēja. „Mēs abi esam veseli, bet nabaga Haralds pēc slimības vēl ir ļoti vājš.“

„Lūdzu, neuzskatiet mani par slimu un vāju, es esmu pavisam vesels,“ Haralds karsti teica.

Apskatījuši apkārtni, mūsu ceļotāji pārliecinājās, ka ar gaismu viņi no meža ārā netiks, un nolēma pārnakšņot mežā.

Piesējuši poniju pie koka, lai viņš neaizklīstu, bet varētu ēst zāli, ceļinieki šāka domāt par savām vakariņām, kam viņiem pagaidām bija tikai nelielā dzilna, un tālab Harijs un Stuarts nolēma pameklēt vēl kādu medījumu, bet Haralds palika pie ponija un sāka lasīt zarus un priedes čiekurus sārtam. Tā kā sauso zaru bija ļoti daudz un Haralds viņus bagātīgi krāva sārtā, tad iedegās milzīga liesma, no kā ponijs briesmīgi nobaidījās, sāka raustīties un lēkt un, nevērojot visas Haralda pūles viņu apmierināt, beidzot norāvās un aizauļoja mežā. Harijs un Stuarts, ievērojuši milzīgo blāzmu, sāka baiļoties par Haraldu un steidzās atpakaļ.

„Kas noticis?“ viņam pieskriedams, sauca Harijs.

„Vai mežs deg?“ savukārt prasīja Stuarts.

„Kas tad par to, tas taču nevienam nepieder,“ iebilda Haralds.

„Ja tā arī būtu, tomēr nekad neko nevajaga iznicināt bez vajadzības. Bet ķersimies pie vakariņām; es novilkšu ādu zaķim, jūs noplūciet dzilnu; mūsu zirdziņš, es domāju, nekur tālu neaizies, un mēs rītu pat viņu atradīsim, ja viņš no bailēm tikai nesāk skriet bez jēgas, bet tad mēs dzirdēsim stampedo.“

„Ko tad tas nozīmē?“ interesējās Harijs.

„Kad Amerikā deg stepes, tad zvēri, kas stepēs dzīvo, milzīgos baros joņo ar briesmīgu troksni, kas bieži ceļotājiem noder kā brīdinājums par draudošām briesmām,“ paskaidroja Stuarts.

Kamēr turpinājās šī saruna, vakariņas bija jau gatavas, tikai stipri bija sajūtams ūdens trūkums, bet tur neko nevarēja līdzēt, un paēduši visi pie sārta apgūlās.

VI.

No rīta pamostoties, viņu pirmā doma bija uzmeklēt ūdeni, tamdēļ, uzkrāvuši plecos visas savas mantas, ceļotāji devās uz mežmalu. Ar lielu prieku Haralds še ieraudzīja sava ponija pēdas. Viņi saprata, ka ari zirdziņš instinktīvi būs gājis ūdeni meklēt un nolēma sekot viņa pēdām; dažas stundas vēlāk viņi sajūsmināti ieraudzīja upīti un savu poniju.

Pēc dažām dienām viņi nonāca Telemarkenā, — un nolēma uzkāpt Fjekla kalnā. Viņi noīrēja ratus, ar ko nobrauca līdz piestātnei, kur rati bija jāapmaina pret jājamiem zirgiem.

Jo augstāk viņi kāpa, jo palika arvien vēsāks un vēsāks. Vakarā viņi beidzot sasniedza ciemu klints pakājē. Ieiedami siltās telpās, ceļinieki jutās lieliskiI

„0, cik labi ir ceļot! Man gribētos kļūt par KoIumbu vai Guli veru,“ teica Haralds.

„bet Glulivera piedzīvojumi taču ir tikai pasaka,“

teicaStjuarts.

,,es.. tik maz zinu, ka man gribētos krietni pamācīties,“ zēns atteica.

„Man ļoti liels prieks no jums to dzirdēt, Harald, un r domāju, ka jūs kļūsiet par izglītotu cilvēku.“ „Jūsos klausoties, man tā gribas smieties, bet aukimns sastindzinājis muti,“ Haralds izsmejoši atbildēja, „liettālāk taču būs vēl aukstāks,“ teica Stuarts. „Tas neko nenozīmē, es jutos lieliski. Cik žēl, ka mums nav slidu! Te visur ir tāds lielisks ledus, ka jauki v arēlu paslidotil“

Ciema saimnieks, viņa ģimene un viņu sirsnīgā viesmīlība zēniem ļoti patika. Viņiem bija nepatīkami, ka vigi neprata norvēģu valodas, bet nedaudzo vārdu, i o viņi bija iegaumējuši, bija pilnīgi nepietiekoši, lai sarunātos, kaut gan katra lieta, katrs nieks radīja ļoti lielu interesi.

„Ar ko gan šie ļaudis nodarbojas savā brīvā laikā? Ks neredzu nevienas grāmatas,“ Harijs prasīja Stuartam.

„Pēc darba guļ, vai varbūt jūsmo par savu Fjeldu,“ viņš atbildēja.

„Savādi, ka kalnu sauc par Fjeldu! Tas taču nozīmē lauku 1“

„Vai jUs zināt, Harald, stāstu par kādu matrozi, kas ieraudzījis spānieti un prasījis, kā sauc viņa cepuii. Kad spānietis atbildējis — sombrero, viņš ļoti noskaities; tāpat arī jūs,“ smaidīdams atbildēja Stuarts.

„Tomēr norvēģi man liekas diezgan muļķīgi, bet viņu gulēšana uz kopējas lāvas — pretīga.“

„Tam e,s pievienojos,“ atbildēja Stuarts, „mēģināsim ierīkoties citādi.“

Kaut gan ceļotāji atteicās, ciema iemītnieki nodeva viņu rīcībā savu gultu, paši pārvākdamies citā vietā.

Tikko ceļatāji bija pieskārušies guļas vietai, viņi steidzīgi sāka sviest projām ādas, kuās bija milzums blusu.

Tikko ceļotāji bija pieskārusies guļas vietai, viņi domādami, ka saimnieks dusmojas par sacelto troksni;

bet uz Stuarta jautājumu, viyi izdzirda savu mātes valodu — izrādījās tāds pat ceļotājs.

„Es ceru, — viņš teica, — ka jūs man atļausit palikt še un pavadīt nakti. Mans vārds Pinks, Cēzars: Pinks! Labs vārds, vai nav taisnība? Bet kā jūs sauc?“ „Es esmu Džons Stuarts, bet tie ir mani audzēkņi Haralds un Harijs Ostins.“

Bet zēni saskāba, viņiem nepatika atnācēja vaļīgums. Redzēdams viņu neapmierinātās sejas, amerikānis sāka smieties. Haralds zobgalības nevarēja ciest un gribēja jau iesākt strīdu, bet te iejaucās Stuarts.

„Mēs ļoti priecājamies iepazīties ar piedzīvojušu ceļotāju; bet mani skolnieki vēl nav pieraduši pie attiecību vienkāršības, ceļotājiem sastopoties, tālab ari izcēlās mazs pārpratums,“ Stuarts atvainoja zēnu rīcību. Ar šo sarunu izbeidzās viss šis oriģinālais atgadījums.

Otrā rītā visi turpināja savu ceļojumu kopā, arī Cēzars Pinks. Ceļš cēlās stāvus kalnā. Haraldam likās, ka pa tādu grūtu ceļu viņi nekad nesasniegs kalna galotni un tamdēļ viņam nekas nepatika un apkārtne nelikās skaista. Kad viyi beidzot sasniedza būdu, viņš to pateica amerikānim.

VII.

„Tiešām, maz ticams, ka jūs pārvarēsit visas šī kāpiena grūtības,“ atteica Pinks.

„Vai tad ceļš neiet līdz virsotnei?“ Stuarts apvaicājās.

„Nekāda ceļa nav. Jābrien līdz ceļiem pa sniegu dažreiz pat ar dzīvības briesmām; tamdēļ jums visladomdevējam pārmestu,“ amerikānis smiedamies atceļš.“

„Protams, mēs sekosim jūsu padomam, tikai žēl, ka jūs mūs nebrīdinājāt agrāk,“ Stuarts atbildēja.

„Iespējams, ka man neticētu un kā nelūgtam padomdevējam pārmestu,“ amerikānis smiedamies atbildēja.

Atvadījušies no viņa, ceļotāji devās atpakaļ. Cē-

zaraPinka pareizie pārmetumi un prātīgais padoms ļoti sa kaitināja Haraldu.

.. Bleidzot mēs atbrīvojāmies no viņa!“ viņš iesaucās. bet tlomēr tas ir kauns, ka mums jāiet atpakaļ, bet vlņs iet uz priekšu.“

,,Man šķiet, ka ar laiku jūs skatīsities citādi uz ilnud/.ām lietām,“ teica Stuarts, „bet bez jēgas riskēt ai dzīvību ir vienkārši muļķīgi.“

Atgriežoties atkal ciemā, viņi palika tur pa nakti, nn otrā rītā agri devās tālāk. Nepazīdami apkārtni un negribēdami velti maldīties, viņi nolīga pavadoni un apgādāja pārtiku.

Kad viņi nonāca Kjevenas ciemā, viņus pārsteidza riku izskats, kas viscaur bija izgreznotas ar briežu rariem; daudz ragu mētājās zemē. Kad Harijs skaļi izteica savu sajūsmu, no ciema iznāca sirms vecis, un laipni aicināja viņus mājā.

Tur virtuvē uz lielas uguns cepa maizi. Kāds jauneklis, redzēdams Harija ziņkāri, sāka viņam paskaidrot un rādīt dažādas lietas, arī slēpes un ragaviņas. Zēni izvilka tās sētā un vizināja viens otru. Tad tas pats jaunēklis, kā vārds bija Kristiāns, parādīja viņiem pieradinātus briežus. Kad viņi nonāca pie upes, Kristiāns ar žestiem paskaidroja, ka šodien pēc saules rieta viņi zvejos. Harijs aizskrēja jautāt Stuartam, vai viņi var piedalīties zvejā.

„Bez šaubām, ja Kristiānam nav nekādu iebildumu,“ Stuarts atbildēja.

„Ak, viņi visi te ir tik jauki un labi ļaudis!“ Harijs sajūsmināts atbildēja. Pēc kāda laika sāka gatavoties zvejai. Katrs lielās ģimenes loceklis palīdzēja kopējā darbā ko spēja. Kad laivu ielaida ūdenī, tad visi, izņemot Kristiānu, salēca viņā. Bet Kristiāns, brizdams ūdenī, aizvilka laivu tālāk no krasta un tikai tad ielēca pats.

Azbraukuši līdz upes vidum, sāka izmest tīklu, pagaidīja, kamēr viņš nogāja dibenā un tad palaida virvi. Viss tas norisa pilnīgā klusumā. Tad Kristiāns paņēma no laivas dibena priežu skalus, aizdedzināja un izdalīja visiem klātesošiem

Nonākot līdz vietai, kur bija izmests tikls, Kristiāns sāka vicināt skalu tā, ka uguns atmirdzēja ūdeni, un visi atkārtoja viņa kustības. Pēc kāda laika viņš paziņoja, ka tīklu var vilkt jau ārā, un ilgais klusums tika pārtraukts jautrām sarunām.

Pirmais tīklu sāka vilkt vecais ģimenes galva, pret ko visi izturējās ar lielu cienību. Zivju bija ļoti daudz, un Harijs sajūsmā priecājās par lieliem sidrabotiem lašiem. Zvejnieku dziesmai skanot, laiva piestāja pie krasta, un sāka novietot zivis kurvjos. Šaī darbā dzīvu dalību ņēma arī Harijs un Haralds.

Netālu no mājas Haralds ieraudzīja lielu suni un sāka viņu aicināt pie sevis, bet tas aizskrēja projām. Harijs sāka skriet viņam pakaļ, bet Kristiāns, pametis savu kurvi, ar spēku satvēra viņa roku un sāka kaut ko dedzīgi stāstīt. Viņam palīgā piesteidzās Stuarts un vienā vārdā izklīdināja Harija pārsteigumu.

„Tas ir vilks,“ viņš teica.

Visi steidzās uz māju pēc bisēm, bet vilks jau bija pazudis, tikai brieži, tik tuvu pie mājas sajutuši vilku, vēl ilgi nevarēja apmierināties.

„Patiesi, nekad vēl es neesmu pavadījis tik jauku dienu kā šodien,“ pie vakariņām teica Harijs, „tikai žēl, ka es nenošāvu vilku.“

„Visas mūsu vēlmes nepiepildās, Harij, mēs varbūt vēl sastapsim ne vienu vien vilku, tikai tu papūlies nesajaukt viņus ar suņiem un neaicini viņus pie sevis.“

VIII.

Nākamā dienā viņi turpināja savu ceļojumu. Viņiem piebiedrojās arī Kristiāns, par ko Harijs bija neparasti priecīgs, jo bija iemīlējis visu viesmīlīgo ģimeni. Ceļā viņi sastapa briežu baru. Iedomājies, ka tie ir meža brieži, Harijs gribēja šaut, bet Kristiāns smaidot viņam paskaidroja, ka tie ir tie paši brieži, ko viņš redzēja stallī.

,,.Ja ari tie būtu meža brieži, kālab jums viņi jā-

nogalina? Mums barība nav vajadzīga, tā būtu nevajadzīga cietsirdība,“ teica Stuarts.

Harijs brauca ar slēpēm un pēkšņi ieraudzīja sniegā daudz mazu pēdu.

„Kas tās par pēdām?“ viņš prasīja Kristiānam.

„Tās ir lauku peles,“ viņš atbildēja uu sāka kaut ko izskaidrot, bet Harijs nekā nesaprata.

Tad sarunā iejaucās Stuarts. Viņš paskaidroja, ka šī peļu suga ar raibu ādiņu parādās veseliem bariem, un viņas nekas nevar aizturēt, pat upes: Daļa viņu metas ūdenī, un pārējais bars pāriet, pa viņu mugurām. Pavadonis pastāstīja, ka norvēģiem esot teika, ka raibās lauku peles krītot no debesīm.

Patiesi, neviens nezina, kur viņas palika, bet dabā nekas nav bez noteikta mērķa.“ Stuarts vēl piebilda.

Palika aukstāks, un ceļš arī bija smags, bija jākuļas pa dziļu sniegu un jāpārbrien kalnu strauti. Visi sagura un klusēdami nonāca pie kalnu būdas, kur bija jāpaliek pa nakti. Šī „viesnīca“, kā Harijs labsirdīgi nosauca šo pussabrukušo būdiņu, nebija nekas pievilcīgs. Caurumi sienās, caurumi jumtā, — līstošais lietus un krusa kūpam katram būtu sabojājis gara stāvokli, bet redzēdams Harija labsirdību un labo garastāvokli, Stuarts izteica viņam savu atzinību. Ceļotāji vispirms parūpējās par saviem zirgiem, nesegloja un palaida ganībās, bet. paši sāka vākt kurināmo. Par laimi visapkārt bija daudz viršu krūmu un Islandes sūnu,

Iekurināja uguni. Te daudz pūlējās Harijs, ar lielu nūju bakstīdams uguni, un kaut gan dūmi koda acīs, r viņš panāca, ka uguns gaiši iedegās un dumi pa jumta cauri sāka plūst ārā. Uzlika katliņu ar ūdeni, kas drīz sāka vārīties. Arī ceļinieki drīz sasila.

„Es domāju,“ teica Harijs, „būtu labi ielikt katliņā sauso buljonu, un ja piekostu pīrādziņus, būtu ļoti garšīgi.“

„Daiiet, Harij, ka gribiet,“ teica viņam Stuarts.

„Vai jūs zināt., ka es tā esmu nosalis, ka būtu ļoti priecīgs, ja mani drusku pacepinātu uz uguns, bet tikai ar noteikumu, ka es pats sevi neapēdul“

„Harij, kādus niekus jūs runājat?“ iebilda Stuarts.

„Ja es nepļāļātu niekus, t.ad, iespējams, es saktu raudāt..“

„Tad, protams, labāk pļāpāt.“

Ēdiens bija gatavs un, sameklējuši krūzītes, ceļinieki pēc kārtas sāka ēst, jo visiem trauku nepietika. Dakšiņu vietā lietāja skaliņus. Visa sabiedrība sēdēja, pareizāki sakot, gulēja ap uguni, kas tagad vairs nebija tik liela. Pēc vakariņām viņi savāca vēl kurināmo, lai varētu uzturēt uguni visu nakti un, apvilkuši visas drēbes, taisījās gulēt. Haralds, redzēdams, ka pavadonim un Kristiānam nav nekā līdzi, pasvieda viņiem sava.* drēbes, bet trāpīja taisni pavadonim sejā.

„Jūsu labais nodoms daudz zaudēja no šīs rupjības,“ piebilda Stuarts.

Visi apgūlās un, nevērojot visas neērtības, zēni gulēja lieliski līdz pat rītam.

„Kur mēs atrodamies?“ puspamodies prasīja Harijs. „Kjeldas kalnu būdā,“ atbildēja Stuarts.

„Ko jūs tur darait?“

„Gatavoju brokastis.“

„0, es jūtu kafijas aromātu, bet kas vēl būs?“ Harijs prasīja.

„Ceļaties, tad redzēsit.,“ teica Stuarts.

IX.

„Jūs laikam esat ļoti nosalis, Harij?“ Stuarts prasīja būdā pārnākušam Harijam, kas bija pārsteigts par vientuļo un mežonīgo dabu būdas apkārtnē: tikai klintis ui: sniegs.

„Nē, es tikai drusku domāju,“ atbildēja Harijs un no Stuarta laipnā skatiena noprata, ka viņš neviļus salīdzināja tagadējo Hariju ar to, ko viņš ieraudzīja dažus mēnešus atpakaļ. Tas zēnu stipri samulsināja.

Sapratis, visu, kas notiek zēna dvēselē un vēlēdamies novērst viņa samulsumu, Stuarts tūlīt mainīja sarunas tēmu un lūdza viņu palīgā pagatavot brokastis, ko tas ar prieku darīja.

Pēc brokastīm ceļojums turpinājās. Tagad viņi vairs negāja augšup, bet. kāpa no kalna lejā, tālab palika arvien siltāks, un viņi bez grūtībām sasniedza būdiņu uz Hardauger fjorda krasta, kur viņi varēja atpūsties un pārnakšņot.

Pēc pārciestām grūtībām viņi priecājās par siltumu, labo ēdienu, gultām, kupās varēja izgulēties un tikai tas, ka bija jāšķipās no Kristiāna un pavadoņa, Hariju sarūgtināja.

„Ak cik man žēl, Kristiān, ka tu aizej, es tevi tā esmu iemīlējis,“ Harijs teica. Kristiāns pasmaidīja un stipri, stipri saspieda zēnu rokas.

Otrā rītā Haralds nevarēja uzmodināt Hariju, kas kaut ko ņurdēja, un šķita, pat murgoja. Stuarts, redzēdams, kā pārdzīvotie iespaidi nogurdinājuši un uztraukuši Hariju, nolēma vēl veselu dienu palikt būdā.

„Kas tad ar jums noticis, Harij?“ viņš prasīja, kad Harijs beidzot bija pamodies.

„Es nezinu, bet kalnā no aukstuma man sažņaudzās kakls un griezās galva; es domāju, ka no aukstuma tas ar visiem ir tā.“

Pēc divu dienas atpūtas tālākā ceļā viņi devās kājām. Nonākuši pie Sebo ciema, viņi noīrēja laivu un pārcēlās uz ezera otru krastu. Tur vajadzēja salīgt citu laivu un airētājus, lai brauktu līdz fjordam. Klusā, brīnišķā laika vietā sacēlās stiprs vējš. Viļņi cēlās arvien augstāk un augstāk, un kāls vilnis, pārveldamies laivai, izmērcēja Hariju no galvas līdz kājām.

„Apsedziet ātrāk sevi ar segu,“ iesaucās Stuarts, bet viņš nepaspēja visu pat pateikt, kad straujš vēja brāziens apgāza laivu, un visi iekrita ūdeni. Haralds pieķērās pie laivas malas, un Stuarts metās palīgā Harijam; bet atī Haraldam piesteidzās airētāji, un abi zēni tika laimīgi nogādāti krastmalas ciemā.

„Tas ir apbrīnojami, ka zēni jūsu gados neprot peldēt.,“ Stuarts viņiem teica, „tālab mēs šaī krastmalas ciemā paliksim tik ilgi, kamēr jūs iemācīsities peldēt..“ „Bet ja es nekad nevarēšu iemācīties? Nu, kas par to, noslīkšu kaut kur, tas ir viss.“

„Katra cilvēka pienākums sargāt savu dzīvību, un viņam nav tiesības to sev atņemt. Tā runājot jūs pavisam aizmirstat katra cilvēka pienākumus.“

„Bet kā tad mēs tagad medīsim un no kā pārtiksim? Mūsu bises un makšķeres taču nogrima?“ Haralds prasīja.

„Visu to mēs Bcrgenā atkal varēsim nopirkt, tagad mums jāpriecājas, ka Dievs mūs izglābis no bojā ejas,“ atbildēja Stuarts.

„Bet ja Dievs mūs izglāba, kālab tad mums jāmācās peldēt!“ Harijs tiepīgi iesaucās.

„Mums viss jādara pašiem. Šodien ar Viņa palīdzību citi cilvēki mūs izglāba, bet tas vēl nenozīmē, ka tā tas būs arī otrreiz. Jādomā, jūs esat dzirdējuši, ka pravietim Elijam kraukļi pienesa barību, bet mums viņa jāiegūst pašiem, uu mēs uz kraukļiem nevaram cerēt.“

„0, tagad es saprotu,“ iesaucās Harijs, „es pūlēšos pēc iespējas ātrāk iemācīties peldēt!“

Saskaitīdami visas savas mautas, kas tagad atradās ezera dibenā, viņi atcerējās arī mācības grāmatas.

„Bergenā visu nopirksim,“ Stuarts viņiem teica, „arī grāmatas.“

Zēni par šo atgādinājumu saviebās, bet Haralda teica:

„Tie taču ir joki, kad jus gribēsit mēs ar prieku ķersimies pie darba!“

„Es par to neesmu šaubījies, Harald,“ draudzīgi teica Stuarts.

Ejot gar krastu, viņi atrada Harija makšķeri, ko viļņi bija izskalojuši, bet citu pazudušo priekšmetu nebija

Otrā dienā sākās peldēšanas stundas, un kaut gan šo mākslu zēniem bija grūti iemācīties un ne vienreiz vien bija jāsarijas ūdens, tomēr pakāpeniski darbs sekmējās, un viņi varēja nopeldēt nelielus attālumus.

X.

Sasnieguši tādus panakumus, ceļotāji nolēma doties tālāk, vēl jo vairāk tālab, ka ciems viņiem visiem bija apnicis. Vispirms brauca ar laivu, bet pēc tam noīrēja ratus, tomēr rati, ceļš un zirgi bija ļoti slikti, un šis brauciens viņus briesmīgi nogurdināja. Beidzot vakarā viņi iebrauca Bcrgenā, un Harijs, nevērojot nogurumu un domādams, ka vedējs angliski nesaprot, nevarēja atturēties no joka un palūdza savākt no ratiem visas viņa miesas „drupas“, bet kad vedējs sāka smieties un atbildēja viņam angliski, viņš samulsa. Bergenā viņi nolēma uzturēties ilgāku laiku un visu apskatīt.

„Ir labi kalnos ciest badu un salt, bet vēl labāk visu to atcerēties siltumā pie garšīgām pusdienām,“ teica Harijs.

„Jus esat filozofs, Harij, un mēģināt sliktā atrast labo,“ piezīmēja Stuarts.

Otrā dienā iegādājās mācības grāmatas, un, kaut gan sākumā zēni sadrūma, Stuarts, kopā lasīdams un paskaidrodams, prata viņus tā ieinteresēt, ka mācības šķita viņiem vieglas un patīkamas un ātri virzījās uz priekšu.

Staigādami pa pilsētu, kas viņiem patika ar dzīvo kustību un krāsu dažādību, Haralds ievēroja norvēģi, kam sejā bija zili un zaļi plankumi.

„Kamdēļ viņš tik nejēdzīgi izkrāso savu seju?“ viņš prasīja Stuartam.

„Kas jūs tā pārsteidz?“ pēkšņi atskanēja jautājums, un viņi ieraudzīja Vikentu.

Visi ļoti priecājās, bet pēc apsveikumiem jautājums par plankumiem sejā atkal atjaunojās.

„Tā nemaz nav krāsa, bet slimība, kas, kā stāsta, ceļas no sālītām zivim,“ Vikents teica.

„0, tagad es baidīšos viņas ēsti“ Harijs iesaucās.

„Jūs varbūt neatteiksities apskatīt ar mums pilsētu?“ Stuarts griezās pie Vikenta.

„Ļoti labprāt, bet pilsētu es maz pazīstu, bet varu jums ieteikt, vispirms apskatīt ostu. Ostā bija daudz visdažādāko kuģu. Daži bija piekrauti ar kokmateriāliem, citi ar mucām, un sālītām zivim. Zēnus viss interesēja, un viņi par visu izvaicāja. Stuarts un Vikents apmierināja viņu ziņkāri.

„Bet tās mucās laikam ir rums!“ iesaucās Ilarijs.

„Kamdēļ tad taisni rums? Šoreiz jūs esat kļūdījies, Harij. Viņās ir zivju tauku,“ Stuarts viņam atbildēja.

Piestātnei iepretim atradās kāda pils. Uz Harija jautājumu, kam tā piederot, izrādījās, ka tā ir Olafa pils.

„Atkal pazīstams vārds!“ viņš iesaucās.

„Šo pili uzcēla Vokendorfs uz vecās pils drupām,“ teica Vikents.

„Bet kas bija šis Vokendorfs?“ interesējās zēni.

„Viņš kļuva slavens ar to, ka atbrīvoja Bergenu no Hanzas savienības, kas Bergenā un citās pilsētās rīkojās pēc patikas, atveda savu karaspēku un iedzīvotājiem darīja pāri,“ Stuarts teica.

„Es esmu ļoti apmierināts, ka Vokendorfs viņus padzina,“ noteica Haralds.

Mūsu ceļotāju ciešo miegu _ iztraucēja neparasts troksnis, kliedzieni un steiga. Ātri apģērbušies, zēni un Stuarts izskrēja uz ielas un no viesnīcas īpašnieka uzzināja, ka pilsētā izcēlies ugunsgrēks. Viņš savāca un iesaiņoja savas mantas.

„Ko jūs baidaities, ugunsgrēks taču ir tālu no šejienes“ teica Haralds.

Zēni, Londonā dzīvodami, nevarēja iedomāties, ko nozīmē ugunsgrēks tur, kur visas celtnes no koka.

Ejot pūlim līdzi, viņi drīz ievēroja, ka pilnās liesmās deg kādas astoņas mājas; nevērojot to, ka ugunsdzēsēji nepārtraukti gāza ugunī ūdeni, ugunsgrēks nemās nemazinājās.

Bija briesmīgi — daži skraidīja kā bez jēgas uz priekt.u un atpakaļ, citi stāvēja rindā līdz upei no kā pasniedza pilnos ūdens spaiņus, saņemdami atpakaļ tukšos. Te nostājās arī mūsu zēni.

Haralds ievēroja, ka blakus beidzamai degošai mājai atrodas mūra nams un teica, ka jādomā, ka uguns tālāk neizplatīsies. Atbildes vietā viņa kaimiņš, anglis parādīja viņam jau aizdegušos mūra nama jūmtu. Ugunsdzēsēji steidzās pie jaunā ugunsgrēka. Šīs mājas iedzīvotāji bailēs vācās ārā, izsviezdami caur logiem savas mantas, kas gandrīz visas saplīst

Pēkšņi atskanēja kliedzieni. Pie mājas steidzās kāda sieviete, un kaut gan tā visa vēl nedega, tomēr caur daudziem logiem un jumtu šāvās liesmas un dūmi, viņu satvēra, bet viņa raudāja un mēģināja izrauties:

„Viņai tur bērns,“ teica anglis.

Harijs piesteidzās mājai, izsita durvis, bet no turienes nāca briesmīgi dūmi. Anglis paspēja satvert viņu aiz rokas.

„Pagaidiet, redziet, kur nes kāpes, citādi aiziesit bojā bez kāda labuma,“ viņš sirsnīgi teica.

Sai brīdī Harijs ieraudzīja Stuartu, kas pa sienas apmetumu rāpās uz augšu, izsita logu un pazuda dūmos.

Tūlīt iestājās klusums. Te logā parādījās Stuarts ar bērnh rokās un sāka kāpt pa pieslietām kāpēm. Sieviete viņa priekšā nometās ceļos, bet kad viņš gribēja tai nodot bērnu, viņa aiz prieka zaudēja samaņu.

Šī skata satrauktais un saviļņotais Harijs asarām acīs lūdza atļaut, viņam rūpēties par bērnu.

„Iesim uz mūsu viesnīcu,“ nododams viņam bērnu teica Stuarts, bet anglis, kas izrādījās ārsts, palīdzēja sievietei. Drīz viņi panāca Hariju, kas ar bērnu uz rokām stāvēja degošās viesnīcas priekšā.

„Es domāju, ka viņš ir zaķu pastala, ka izvāc savas mantas, bet viņam *nja taisnība,“ skumji teica Harijs.

Bija jāmeklē jauns miteklis, un viņi aizgāja uz iebraucamo vietu, kas atradās upes otrā pusē.

Sieviete gāja blakus Harijam, no sava bērna acis nenovērzdama.

,,I3et es atgriezīšos uz ugunsgrēku,“ teica ārsts, kad bija viņus atvedis iebraucamā vietā.

„Mans Dievs, kur tad Haralds,“ inēs jau sen esam ar viņu izšķīrušies,“ pēkšņi iesaucās Harijs.

„Kas tas tāls?“ vaicāja ārsts.

„Mans brālis.“

„Apmierinieties, es viņu atradīšu un atsūtīšu šurp pie jums,“ ārsts viņam atbildēja.

„Labs, sirsnīgs cilvēks iznāks no šī zēna,“ iznākdams kopā ar Stuartu, viņš teica.

XI.

Viņiem sekoja arī Harijs. Uz ielas viņi nejauši sastapa Vikentu, kas ārsta Grentli uzdevumā gāja uz viņa maju pēc dažādām zālēm, kas bija vajadzīgas no jumta nokrituša cilvēka pārlauztās kājas ārstēšanai.

Harijs gāja viņam līdz.

„Cik daudz laba šodien izdarīja ārsts,“ teica Harijs.

„Ne tikai viņš vien; vai tad Stuarts un Haralds maz ir darījuši? Viņi līdz šim laikam palīdz izvākt mantas no degošām mājām,“ Vikents viņam atbildēja.

Šai brīdī viņi ieraudzīja ārstu un ļaudis, kas nesa nokritušo cilvēku. Vikents nodeva viņam zāles un pārsienamos.

„Bet. lubiņu, lūk, nav,“ ārsts piezīmēja, „būs jāiztiek ar dēlīšiem.“

Bet Vikents drīz sameklēja norvēģu ārstu, kam bija lūzumu lubiņas, un viņš norvēģi nosūtīja pie ievainotā.

Ugunsgrēks sāka aprimt un drīz izbeidzās pavisam. No kādas mājas iznāca netīrs un nokvēpis Haralds.

„Jūs taču esat Haralds?“ viņam pieiedams, ārsts prasīja.

„Es esmu Haralds Ostins,“ augstprātīgi atbildēja zēns.

„Nu lūk, es atnācu pēc jums, Harald Ostin, lai novestu jūs pie jūsējiem,“ smaidot atbildēja Grentli.

Viņi bija pagājuši tikai dažus soļus, kad ieraudzīja Hariju un Vikentu, un drīz arī Stuartu, tad visi devās uz iebraucamo vietu atpūsties.

„Tu esi īsts skursteņslauķis, Harald, tev vajadzētu pārģērbties. Bet kā tad mēs tagad atradīsim savas lietas, ja mūsu viesnīca nodegusi?“ izsaucās Harijs.

,,Nu, par skursteņslauķi neviens viņu nenoturēs. Līdzīgos gadījumos neviens nav tik daudz laba darījis kā mani tautieši, kaut gan dažreiz viņi ir par daudz lepni,“ ar smaidu piezīmēja ārsts.

Haralds stipri samulsa.

„Atvainojat mani, bet es taču jūs nepazinu,“ viņš teica.

„Neatvainojieties, jūs tikai sargājat savu cieņu,“ •itbildpja ārsts, „bet tagad patiesi laiks ēst vakariņas un atpūsties; iesim tur, kur mēs novietojām sievieti un i'ērnu.“

Harijs bija tik noguris, ka vakariņu laikā gandrīz aizmiga. Turpretī Haraldam rādījās visi dienas pārdzīvojumi un sevišķi Stuarta varoņdarbs, ar dzīvības briesmām izglābjot bērnu.

„Cik priecīgi visi sāka kliegt, kad viņš nokāpa ar bērnu! Kā arī man gribētos kādu izglābt!“ viņš prātoja

Stuarta darbs lika zēniem viņu vel vairak cienīt, uu viņi drīz ievēroja, ka arī norvēģi raugās uz viņu kā uz varoni.

Pēc ugunsgrēka pilsēta bija pārvērtusies drupās, un viņā nebija nekā interesanta ko apskatīt.

„Brīnums, kamdēļ norvēģi neceļ akmens namus?“

-   prasīja Haralds.

„Tagad jau valdība pat aizliegusi celt koka mājas, bet vēl palicis daudz veco ēku,“ Stuarts atbildēja.

„Tā tad ugunsgrēki tikai palīdz pilsētu uzplaukumam,“ teica Harijs.

„Agrāk Norvēģijā ugunsgrēki notika gandrīz katru j> dienu; viņu karalis Svērs pat izdeva rīkojumu, ka pie katras mājas jātur muca ar ūdeni.“

„Bet tas taču viņiem daudz nekā nelīdzēja. Vakar lēja tik daudz ūdens, un tomēr nodega gandrīz pus pilsētas.“ Harijs piezīmēja.

XVIII. gadu simtenī Bergena nodega līdz pamatiem,“ teica Stuarts.

„Kamdēļ tad viņi tūlīt necēla mūfa namus?“

„Koks ir lētāks, un tauta ccnšās dzīvot pa vecam, kā dzīvoja senči,“ atbildēja Stuarts.

„Pastāstiet mums par karali Sveru uu Norvēģiju, mēs gan apceļojam to, bet nekā par viņu nezinām,“ pēc brīža lūdza Harijs.

„Labi,“ atbildēja Stuarts, „bet kamēr es stāstīšu, jūs kaut ko strādājiet; jūs, Harald, iztīriet bisi, bet jūs, Harij, izlabojiet savu makšķeri.“

Viesnīcas saimnieks ugunsgrēka laikā bija parūpējies par viņu mantām, bet atzinīgie norvēģi nekavējoties nogādājuši tās viņu jaunā mītnē.

XII.

Kad visi apsēdās, Stuarts sāka viņiem stāstīt par Norvēģijas karaļiem, viņu darbiem un kapiem ar dažādām tautām, par vikingiem, jūras pirātiem un laupītājiem, par iemesliem, kālab viņi radās, par viņu mežonību, ļaunumu, asinskāri; savā stāstā pakāpeniski pāriedams no seniem laikiem uz vēlākiem laikiem, viņš attēloja karaļus, viņu darbus, viņu attiecības* pret citām tautām, kapus ar angļiem un frančiem un tā tālāk. Zēni lielā uzmanībā klausījās viņa stāstījumā, un tikko viņš apklusa, uzstādīja dažādus jautājumus, ierosinādami tālākus paskaidrojumus. Lūk, kāda pārsteidzoša pārmaiņa bija ar viņiem notikusi šai īsā laikā. Nesen vēl mācīšanās viņiem likās kaut kas briesmīgs, nepanesams, no kā viņi visiem līdzekļiem pūlējās izvairīties, — bet tagad Stuartam bija jādzird viņu karstie lūgumi, turpināt paskaidrojumus.

Bet beidzot arī viņš stāstot nogura:

„Šodien pietiks, iesim tagad pastaigāt,“ viņš piezīmēja.

Pa ceļam uz mežu Haralds teica Stuartam:

„Man Bergena apnikusi, es ar prieku dotos tālāk. Bises mums ir, pārtiku mēs sagādāsim paši, un man Joti gribētos sagatavot izbāstus putnus.“

„Tas būs grūti, bet mēs varētu salasīt dažādu putnu olas, iepakot, atstāt Bergenā un atpakaļ braucot paņemt līdzi,“ atbildēja Stuarts.

„Cik labi, ka mēs protam kāpelēt pa kokiem; tagad varēsim parādīt savu mākslu 1“ priecīgi iesaucās Haralds.

Te viņi izdzirda mežā kādu troksni.

Tur droši vien, kāds malkas cirtējs asina savu cirvi.“ teica Harijs.

„Vajaga iet klusāk, lai neizbaidītu,“ iebilda Stuarts.

„Tā tad tas nav malkas cirtējs?“ Harijs ātri aptvēra.

Pagājuši vēl uz priekšu, visi noslēpās krūmos un sāka vērot laukumu, no kā nāca troksnis. Viņi ieraudzīja lielu, skaistu, tītaram līdzīgu putnu. Viņam bija melni-pelēkas spalvas, kakls brīnišķā iezaļā noskaņā un spalvainas kājas.

,,.Vai es vat u viņu nošaut? Viņš ir tik skaists…“ Haralds prasīja Stuartam.

„Jā, viņš ir neparasti garšīgs; mēs viņu iedāvināsim ārstam Grentli,“ Stuarts čukstēja.

Atskanēja šāviens, bet Haralds netrāpīja, un putna acumirklī pazuda.

Haraldam savas neveiksmes dēļ bija loti nepatīkami un kļuva vēl nepatīkamāk, kad Harijs sāka smieties, teikdams, ka Haralds putnu tā sašāvis, ka pat spalviņa nav palikusi pāri.

„Bet kas tas bija par putnu?“ viņš prasija.

,.Tas ir mednis, viens no skaistākiem un gārdākiein putniem,“ Stuarts atbildēja.

„Bet skatieties, kokā ir perēklis, es dabūšu viya olas!“ pieskriedams kokam, iesaucās Harijs, „ejiet jus uz priekšu, es jūs panākšu.“

Dažās minūtēs viņš jau bija koka galotnē, bet lizdas vietā tur bija kaut kādi gruži: tad viņš kāpa vēl augstāk, cerēdams lizdu atrast tur, bet visas pūles bija veltas. Harijs kāpa zemē, kad, paskatījies uz leju, pēkšņi ieraudzīja lāci, kas rūkdams un šņākdams apostīja pie stumbra pieslieto Harija bisi. Harijs lāčus bija redzējis tikai zvērnīcās, tālab, nenojauzdams briesmas, sāka smieties par viņa neveiklām kustībām, un nolauzis zaru svieda viņam. Lācis pacēla galvu, un ieraudzījis Hariju, sāka lēni iet projām, bet Harijs nolēca no koka, satvēra bisi un izšāva. Lācis nebēga vis, bet strauji apgriezies metās Harijam virsū, kas tikko paspēja paslēpties aiz koka stumbra; tad dzīvnieks, apostījis koku, aptvēra to ar abām ķepām un mēģināja aizsniegt Hariju, kas riņķoja ap koku.

Juzdams, ka viņam zūd spēki, Harijs iesita ar savu bisi lācim pa purnu, viņu apstulbinādams, bet pats

uzrāpās kokā, kas bija tuvāks par pirmo. Domādams, ka nekādas briesmas vairs nedraud un ka lācis kokā nerāpsies, Harijs, redzēdams ar kādu niknumu lācis grauž viņa bisi, slfaji iesmējās. Bet izdzirdis viņa smieklus, lācis momentāli piesteidzās kokam un sāka ātri kāpt uz augšu. Harijam neatlika nekas cits kā pārvākties uz citu koku; laime, ka koki viens otram bija ļoti tuvu un Harijs varēja pāriet no viena uz otru, bet lācis neatlaidīgi sekoja zēnam no viena koka uz otru. Beidzot, redzēdams, ka vairs nav izejas Harijs nolēca no koka un metās bēgt, bet drīz aiz sevis izdzirda lāča smago elpu. Redzot, ka vairs nekur nevarēs noslēpties, zēns atkal uzrāpās kokā, bet pazaudēja cepuri. Lācis, ieraudzīja cepuri, pēkšņi apstājās un satvēris cepuri sāka to zobiem un nagiem plēst. To redzot, Harijs sāka pakāpeniski izģērbties un sviest zvēram sava apģērba gabalus; viņam vairs palika tikai krekls, kad viņš izdzirda Haralda un Stuarta balsis, kas meklēja v.iņu.

„Es esmu augšā kokā, te ir lācis, kas mani nelaiž!“ Harijs kliedza.

Stuarts un Haralds nesaprata, ko kliedza Harijs un bija ārkārtīgi pārsteigti, kad viņš saskrāpēts, asiņains un vienā kreklā nolēca no koka, bet tūlīt viņam sekoja arī lācis. Ieraudzījis vēl cilvēkus, dzīvnieks apstājās, šo acumirkli paspēja izmantot Haralds ar Stuartu un izšāva; vispirms viņi to tikai apmulsināja, bet tad viņiem izdevās to nogalināt.

Visi trīs, negaidītā piedzīvojuma pārsteigti, kādu laiku klusēdami stāvēja pie nošautā zvēra.

„Bet kur tad tava bise, Harij?“ beidzot Haralds prasīja.

„Es ar viņu sviedu lācim, un viņa palika turpat zem koka.“

„Tad iesim tur un paņemsim viņu un arī tavas drēbes,“ teica Stuarts.

Bisi viņi atrada drīz, gandrīz neskartu, bet no drēbēm bija palikušas tikai lupatas. Harijs jautri un komiski stāstīja, kā viņš kokos glābies no lāča.

„Lūk, tagad tu smejies, bet toreiz, es domāju, smiekli tev nenāca,“ Haralds teica.

„Protams, es gandrīz raudāju,“ atbildēja Harijs.

„Bet paskaties kādus putnus es nošāvu,“ somu atraisīdams teica Haralds. „Lūk, te ir tāda pat dzilna, kādu es jau agrāk nošāvu, un lūk viņas olas, ko atradu koka iedobumā.“

„Šīs olas Anglijā reti sastopamas. Tā ir cita dzeņu suga, kam kājai ir tikai trīs pirksti,“ piezīmēja Stuarts.

„Kādēļ tā, vai tad viņi ir kropļi?“

„Nē, tā viņus radījis Dievs,“ Stuarts atbildēja.

„Bet vai mēs savu lāci aiznesīsim?“ Harijs teica.

Stuarts lika priekšā atstāt viņu mežā un atbraukt rīt pakaļ, bet zēni ar lielu nožēlu raudzījās pinkainā ādā.

„Nu jā jau jums tā gribās viņu nest, tad pagatavosim no zariem nestāvās,“ Stuarts lika priekšā.

Abi zēni tūlīt steidzās to izdarīt, bet Stuarts pierunāja Hariju atpūsties.

„Jūs pieskatiet lāci, lai viņš neatdzīvojas!“ iedams: uz mežu pēc zariem viņš jokodamies teica.

Pēc dažām minūtēm Harijs aizsnaudās, uzlicis galvu lācim, tā gulošu viņu atrada Haralds un Stuarts, un nolēma viņu nemodināt, bet nestāvās pārnest mājās, bet pēc lāča atsūtīt vēlāk. Tā arī izdarīja. Pilsētā viņus sagaidīja ar prieku, jo viņu ilgā prombūte bija ievērota, un norvēģi sāka palikt nemierīgi. Vairāki cilvēki ar ratiem tūlīt devās uz mežu pēc lāča. Haralds devās viņiem līdz, lai parādītu vietu, kur gulēja lācis. Pēc kāda laika Stuarts izgāja viņiem pretī un ieraudzīja skaistu ainu. Ar vaiņagu galvā Haralds sēdēja lāča mugurā, bet ap ratiem zirgos dižojās norvēģi ar lāpām rokās, vaiņagiem galvās un dziedāja savas dziesmas

XIII.

Otrā dienā Haralds lūdza Stuartu turpināt Norvēģijas vēsturi.

„Labi, bet jūs atkal ar kaut ko nodarbojieties. Lūk, novelciet ādu nošautiem putniem,“ Stuarts teica.

„Vienmēr jau nevar izdomāt sev cfārbu,“ teica Harijs.

„Kamdēļ nē, var zīmēt, sagatavot makšķerei ēsmu un daudz ko citul“

„Katrs nevar zīmēt,“ iebilda Haralds.

„Es domāju, ka daudzi varētu, bet vienkārši negrib. Es pazinu cilvēku, kas prata zīmēt, spēlēt uz dažādiem mūzikas instrumentiem, izbāst putnus, savāca taureņu un vaboļu kolekcijas — un bija arī ārsts, kas pārtika no savas peļņas.“

„Es domāju, kā tādi cilvēki ir retums,“ Harijs teica. „Jā, atzīstu — tādu ir samērā maz,“ skumji atbildēja Stuarts. »

„Bet. kas tas tāds ir, par ko jūs sākāt runāt?“ Harijs prasīja. „Tas taču nebija norvēģis?“

„Protams nē, tas bija anglis. Bet tagad mēs atkal pievērsīsimies Norvēģijai un viņas vēsturei un turpināsim savu stāstu.“

Tikko viņš nobeidza, kad Harijs ar lielu interesi sāka izjautāt par visu un visiem sīkumiem.

„Harij, jūs esat neapmierināms,“ Stuarts smaidīdams teica. „Bet tomēr pietiks; tagad parādiet man savus darbus.“

„Jūs esat ādu slikti novilcis,“ viņš teica Harijam. „Paskatieties — viņa visa nosmērēta ar asinīm, uu spalvas nevarēs nomazgāt. Ar tādām lietām jāapietas maigāk.“

„Bet maigums taču piestāv tikai meitenēm.“

„Nav taisnība. Zēni tīšām pūlas būt rupjāki kā tas vajadzīgs. To es nesaku par jums, jums pašiem vajag sajust, kā jūs šai ziņā esat pārvērtušies. Nu un tagad jūs atbildēsit savus uzdevumus.“

Zēni saviebās, bet tomēr paklausīja.

„Ļoti labi, braši 1“ noklausījies atbildes, teica Stuarts .„Vai jūs zināt, kā apbalvo kareivjus par varoņdarbiem? Viņiem dod iespēju vēl reizi parādīt savu vasonibu. To darīšu arī es un tālab uzdodu jums izmācīties latīņu dzejas.“

Zēni ieplēta acis un nekā nesaprata.

„Jūs, droši vien, jokojat?“ viņi teica.

„Nē, nemaz.“

Haralds sadusmojās, bet Harijs mēģināja kaut kā izvairīties, bet redzot, ka nekas nepalīdz, kā viens, tā otrs ķērās pie dzejām.

XIV.

„Vai nebrauksim šodien uz visu dienu jūrā? Droši vien, mēs tur atradīsim daudz lizdu ar olām, un jūs arī esat brīvi, jo jau vakar sagatavojāt savas stundas,“ teica Stuarts.

„0, tagad es saprotu, kālab mums vakar bija jāmācās dzejas!“ Harijs iesaucās.

„Vai tad jūs esat neapmierināti?“

„Ak nē, tas taču ļoti labi.“

„Varbūt mums izdodas atrast albatrosu olas, viņas še var sastapt,“ piezīmēja Stuarts.

„Bet kā viņi taisa lizdas?“ Haralds prasīja.

„Ļoti vienkārši — klintīs. Matrožiem par viņiem ir daudz dažādu nostāstu, piemēram, ka olas viņi nēsājot zem spārniem un izperinot tur cāļus, un viņi zina daudz līdzīgu muļķīgu stāstu.“

Nedaudz vēlāk viņi izdzirda kaut kādas skaņas, un Stuarts prasīja Haraldam, kas tās par skaņām.

„Tās ir vardes, vai kaut kas tāpat,“ viņš atbildēja.

„Droši vien, tas būs „kaut kas tāpat,“ jo vardes nedzīvo klintīs,“ Stuarts ar nodomu atkārtoja viņa vārdus. „Visdrīzāk tas ir albat.rosa kliedziens. Lūk, arī aliņas, acīmredzot, tās ir lizdas,“ viņš piebilda, raugoties no klints lejā, „žēl tikai, ka tālu, ar roku nevar aizsniegt.“

„Bet es taču varētu nolaisties uz tās klints, un ja jūs mani pieturētu, es lizdas aizsniogtu,“ Harijs teica.

„Kā lai mēs jūs pieturam, mums taču nav virvju,“ teica Stuarts.

„Vai ziniet ko? Savienosim visas mūsu somu siksnas, tad pietiks,“ izdomāja Haralds.

Siksna iznāca gandrīz trīs metrus gapa. Stuarts ar abām rokām stingri paņēma siksnas vienu galu, nogulās uz klints, un Harijs, paņēmis otru galu, sāka nolaisties.

„Dieva dēj, uzmanīgāk Harij, citādi jūs varat iekrist jūjā vai sasisties pret klinti.“ Stuarts teica Harijam.

„Neuztraucieties, es būšu uzmanīgs,“ nolaizdamies, atbildēja Harijs.

„Te ir ļoti daudz\lizdw, bet es tomēr nevaru viņas aizsniegt,“ viņš kliedza. Cieši saņēmis ar vienu roku siksnu, viņš rāpās augstāk. Iebāzis roku kādā lizdā, viņš tur atrada jau cāļus un sāka meklēt otrā, bet tanī pat brīdī iekliedzās, ar brīvo roku satvēra acis un palika ar otru roku karājoties siksnā. Haralds ar Stuartu briesmīgi nobijās, redzēdami, ka siksna ilgi tādu smagumu neizturēs. Stuarts sastinga, baidīdamies pakustēties un palaist siksnu, bet Haralds nolēca uz klints un cieši aptvēra Hariju.

,.,Kas ar tevi?“ viņš prasīja.

„Kad es meklēju olas, kaut kas no alas man iešļāca acīs, un es nekā nevaru redzēt,“ Harijs atbildēja.

„Uzkāp man uz pleciem, es tevi pacelšu uz augšu,“ teica Haralds. Tā arī viņi izdarīja, bet Haralds bez palīdzības viņam sekoja.

„Paldies Dievam, Harij, kā jūs laimīgi atgriezāties,“ iepriecināts teica Stuarts.

„Bet kas tad īsti ar mani notika?“ viņš prasīja.

„Es atcerējos, ka šis putnis aizstāvēdamies pret ienaidniekiem, izšļāc šķidrumu.

„Tā tad viņš no manis sargāja olas. Tomēr pārīti es izvilku, ne velti dabūju ciest,“ atbildēja Harijs, priecādamies par mazām, ar brūniem plankumiņiem segtām baltām olām. Un arī acis tagad man vairs tik stipri nesāp.“

„Skataities, kāds milzīgs putns sēž uz krasta un gardi brokasto,“ pēc notikušā, uz augšu raudzīdamies, teica Haralds.

„Tas zivju ērglis, atlidojis pēc laupījuma,“ atbildēja Stuaits.

„Bet no kā viņš pārtiek?“ zēni jautāja.

„Viņš ēd visu ko — zivis, mazus putnus. Viņš ļoti stiprs un nikns, sevišķi kad uzbrūk viņa lizdai, tad viņš tiek tā satricināts, ka dažreiz pats uzduras mednieku duncim.“

„Taisni kā uz iesma!“ Harijs iesmējās. „Klausieties, it kā suns rietu,“ teica Haralds.

„Nē, tas ir kaijas kliedziens, un tas drīzāk līdzinās sr-jiekliem kā rējienam.“

,,.Ha, ha, hal“ kliedza kaija.

„Bet lūk, ķengurs,“ teica Haralds.

,.Kui ii ķengurs?“ pictrūkdamies kājās un skatīdamies uz visām pusēm, iekliedzās Harijs.

,.Ka» par niekiem, Harij, vai tad Norvēģijā dzīvo ķenguiiV Viņi taču dzīvo tikai Austrālijā. Haralds tā nosauca niičju pīli, kas, lūk, tur atpūšas uz ūdens.“ Stuarts iebilda.

„Skatieties, tā nemierīgi raugās apkārt, droši vien, viņai tur lizda, un viņa nojauž ienaidnieku.“

„Krauklis, viņai uzbrūk krauklis!“ iesaucās Harijs. Vai jūs kraukļa, vai nirējas pīles pusē?“ viņš prasīja Stuartam.

„Protams nirējas pīles, viņa aizstāv savu lizdu, bet tas vienkārši laupītājs. Ne velti viņi ar to greznoja vikungu karogus.“

Kamēr viņi runāja, kauja starp putniem bija pilnā spēkā: krauklis pūlējās satvert piles kaklu, bet tā veikli izvairījās, pati satvēra kraukli aiz rīkles un sāka mīt to kājām.

Drīz abi pui.ni iekrita ūdenī, kur kauja turpinājās: nirēja pīle neatlaida kraukļa rīkli un beidzot ienira ar viņu zem ūdens, bet pēc dažām minūtēm iznira viena pati un devās pie savas lizdas. Viņa bija uzvarējusi, jo kiauklis uzpeldēja jau beigts.

„Lai dzīvo Anglija!“ sajūsmā kliedza Harijs.

„Cik interesanti visi šie putni!“

Katrs dzīvnieks ir interesants, ja viņu uzmanīgi novēro,“ teica Stuarts.

XV.

„Kamdēļ jūs nestāstāt mums pa Olafu ? Par citiem vikingiem taču jūs stāstījāt. Vai tas ir tas pats, kas kopā ar Svenu atnāca Anglijā?“ otrā r dienā prasīja Harijs.

„Norvēģijas vēsture ir tumša un pilna pretrunu. To, kas noteiktāk zināms, es jums jau izstāstīju.“

„Bet kuļ-u Olafu nosaucu par svēto?“ prasīja Haralds.

„To, kas Norvēģijā ieveda maizes audzēšanu un izdeva stingrus likumus pret pirātiem ar ko mazinājās laupīšanas.“

„Bet kad dibināta Bergena?“ painteresējās Harijs.

„Vispirms te apmetās zvejnieki, jo te bija daudz zivju, bet vēlāk, 1069. gadā karalis Olafs uzcēla pilsētu. Tas ir tas pats Olafs, kā pils drupās mēs jau redzējām,“

„Cik bieži tiek minēts šis vārds!“ iesaucās Harijs.

„Jā, visa Norvēģija ir pilna viņu un tālab viegli vienu ar otru samainīt,“ piebilda Stuarts.

„Es vēlētos vēl apskatīt ostu,“ Harijs teica.

„Nu labi, aiziesim šodien. Varbūt arī ārsts Grentli būs ar mieru nākt mums līdz. Viņš var mums daudz pastāstīt par Norvēģiju.“

Kaut gan lija sīks lietus, Grentli bija ar mieru, un zēni bija sajūsmināti.

Piestātnē bija ļoti daudz kuģu.

„Ko nozīmē tas melnais četrstūris uz buras?“ — uz zvejnieku laivu rādīdams, prasīja Harijs.

„Es pats daudzus esmu par to iztaujājis, bet atbildes neesmu saņēmis,“ G-rentli atbildēja.

„Bet uz kurieni no šejienes sūta zivis?“ prasīja Harijs.

„Uz Spāniju, Portugāli, Franciju; tur liels pieprasījums pēc sālītām zivira,“

„No kurām paliek zaļš,“ piezīmēja Harijs.

„Acīmredzot, tas tevi stipri pārsteidz,“ Haralds viņam teica.

,..Protams, es cerēju redzēt daudz brīnumu, bet zaļus cilvēkus nē,“ Harijs viņam atbildēja.

„Lūk, šaīs muciņās ir sālīti ikri, Harij. Viņus sūta uz Sardiniju, kur tos izlieto zivju zvejai,“ Stuarts teica.

„Kā viss te atgādina senatni — šie lielie, neveiklie kuģi un uz viņiem strādājošo sieviešu tērpi!

„Cik žēl, ka es nesaprotu norveģiski. Man ļoti gribētos paprasīt kādam matrozim, vai viņš ir redzējis jūras čūsku!“ teica Harijs.

„Nekas, es parunāšu ar viņiem un pārtulkošu jums visu vārdu pa vārdam,“ teica Grentli, pieiedams kādam matrozim.

„Jums laimējās, Harij, man gadījās taisni tāds, kas saka, ka redzējis jūras čūsku daudzas reizes vienā un tai. pašā vietā, no kuras aizgājušas visas zivis,“ ar matrozi parunājis, ārsts teica Harijam.

„Bet vai tam var ticēt?“ Haralds prasīja.

„Še visi tam tic pilnīgi; bet cilvēkiem ar tādām izdomu spējām bieži izdoma sajūk ar īstenību.

„Bet man tomēr gribās ticēt, ka jūras čūska ir,“ Harijs teica.

„Ticiet man, neviens nevar pierādīt vai jūras čūska patiesībā ir, vai nav. Bet tagad iesim mājās, pietiek lietū mukt,“ virzīdamies uz māju Grentli teica.

Harijam un Haraldam tik ļoti patika jūra, ka viņi lūdza Stuartu doties atkal turp meklēt olas.

Stuarts protams izpildīja viņu vēlmi, un viņi devās uz krastu.

„Lūk, kur atkal ir smējējs — putns,“ Harijs piezīmēja.

„Kaija,“ Stuarts pārlaboja. „Viņām ļoti skaistas, olivkrāsas olas ar brūniem plankumiem.“

„Kaut. varētu kādu dabūt,“ teica Harijs.

„Nē, tas gandrīz neiespējami, viņu lizdas atrodas nepieejamās klintīs. Bet, lūk, tā mazākā kaija; viņa vienmēr seko zvejniekiem, un kad tie izvelk tīklus, viņa izķer zivis. Viņu olas viegli atrast, jo viņas taisa savas lizdas ļoti zemu. Mēs brauksim ar laivu un mēģiuāsim kādu dabūt.“

„Bet vai šos putnus var ēst?“ Harijs, prasīja.

„Visi putni nav ēdami; es pazīstu kādu zēnu, kas lepni pārnesa jūras kraukli, cerēdams pacienāt savus mājiniekus ar garšīgu cepeti, bet putns bija jāaizsviež, un sols, uz kā tas stāvēja, rūpīgi jānomazgā viņš viss bija kukaiņu nosēts,“ piebilda Stuarts.

„Lūk, tādu putnu mēs vēl neesam redzējušil“ iesaucās Haralds, rādīdams uz nelielu melnu putnu baltiem spārniem.

„Tā ir jūras ūbele; to var ēst. Ūbeļu sugu ir ļoti daudz; dažas no viņām ir tik muļķas, ka atļauj sevi nošaut, nomēģinot, aizlidot; kādreiz mēģināja putnu nol.upināt un sāka to zīmēt, bet viņš nekustējās, sēdēja un kārtoja savas spalvas,“ teica Stuarts.

„Viņa, jādomā, priecājās, ka viņai nedara pāri un tālab sēdēja mierīgi,“ Harijs piezīmēja.

„Visi jau nav tādi filozofi kā jūs,“ sāka smieties Stuarts.

„Es esmu dzirdējis, ka esot tāds putns, ko sauc par jūras lempi un ka viņu var sist, bet viņš nekustas no vietas. Jādomā, ķa tādēļ arī muļķa cilvēkus sauc par lempjiem,“ piezīmēja Harijs.

„Viss var būt, bet mums laiks doties uz mājām; iņūsu stunda jau tā ir ievilkusies,“ Stuarts teica.

„Stunda?“ pārprasīja Harijs.

„Protams! Vai tad jūs aizmirsāt, vai nesapratāt manus paskaidrojumus! Nu redziet, stunda tak ir notikusi,“ paskaidroja Stuarts.

Pēc kāda laika viņi aizbrauca no Bergenas nelielā kuģī, kas brauca uz Hammerfestu. Stuarts gan gribēja braukt ar tvaikoni, bet zēniem bija ļoti jautri un interesanti novietoties šaurās telpās starp maisiem, un viņi lūdza Stuartu braukt tieši ar šo nelielo kuģi. Zēni bija sākuši saprast un runāt norveģiski un tūlīt sāka pļāpāt ar matrožiem, sevišķi Harijs, kas tarkšķēja kā papagailis, ar savu izteiksmes veidu izsaukdams skaļus smieklus; viņš tomēr neapvainojās, bet smējās skaļāk par citiem. Drīz viņi panāca dažas zvejnieku laivas, un zvejnieki uzkāpa kuģī, Matroži atnesa degvīnu un sāka dzert uz viņu veselību. Pasniedza

4. Main Rids.

pa glāzei arī Haraldam un Harijam; Haralds nodzēra malku, saviebās, un teica, ka šis degvīns esot nejēdzīgs, bet Harijs vēlēdamies parādīt, ka viņš pieaudzis, iedzēra visu līdz dibenam.

„Ostin, mēs sastapsim vēl daudz zvejnieku uz kā veselību būs jādzer, tālab neieteicu jums dzert tik daudz,“ piezīmēja viņam Vikents, kas kopā ar viņiem brauca no Bergenas.

„Es zinu pats, ko es daru,“ rupji atbildēja Harijs. Un, lūk, atkal ieradās zvejnieki un atkal atnesa degvīnu, Harijam tagad bija kauns Vikontam klausīt, un viņš atkal izdzēra glāzi un pēc tam vēl un vēl. Degvīns stipri iedarbojās, un viņš sāka pļāpāt visādas muļķības, palikdams gandrīz bez samaņas.

Vikents nevēlējās atkārtot savu mēģinājumu ietekmēt Hariju un gāja pie Stuarta, kas cieši gulēja un tālab neredzēja Harija nedarbus.

Stuarts steidzās pie matrožiem, kas skaļiem smiekliem un jokiem mudināja Hariju izpīpot pīpi tabakas.

„Paskatieties, Harij, kādas skaistas klintis,“ teica Sluarts, likdams roku viņam uz pleca un pūlēdamies novērst viņa uzmanību. „Sviežiet nost pīpi, jums paliks slikti,“ viņš klusi čukstēja Harijam ausī.“

Harijs iedomājās, ka visi viņu izsmies, ja viņš paklausīs, un tālab, atgrūdis Stuarta roku, turpināja pīpot. Bet galva viņam drīz sāka griezties, kuģis it kā izslīdēja zem viņa kājām, un viņš nokrita uz klāja, Viņš atžilba tikai, kad bija jau krēsla, ar stiprām galvas sāpēm un sāka vaidēt. Kāds viņu apsedza ar lāčādu. Domādams, ka tas Haralds, viņš teica:

„Ak, kāds man tagad kauns, ka es nepaklausīju Vikontam un Stuartam. Ko viņš par mani domās, Džerij?“ un paģriezies viņš Haralda vietā ieraudzīja Stuarlu. Sī labsirdība viņu tā pārsteidza, ka viņš metās Stuartam ap kaklu un pārplūda asarām.

„Izlamājiet mani, labi izlamājiet,“ raudādams viņš teica, „kā jums, jādomā, jākaunas par tādu muļķi, ēzeli, lempi kāds es esmu!“

„Nevajaga būt ne par vienu, ne otru, ne trešo, teica Stuarts. „Jūs esiet, par daudz pašpārliecināts, jums liekas, ka visi jūs apbrīno, ka smejas par jūsu asprātībām. Jūs neesat vairs bērns, un jums nevajaga pakļauties visiem iespaidiem; jums pašam jāizšķir, vai jūs gribiet būt labs, vai slikts cilvēks.“

„Tai rītā Hardangerā man tā gribējās kļūt labam! brīdi padomājis, teica Harijs.

„Dievs dzirdēs jūsu vēlmi, un jūs tāds kļūsit.,“ aizkustināts teica Stuarts un noskūpstīja Hariju.

Rītā viņi piestājās Skero un izkāpa. Šai ciemā viņi nolēma gaidīt no Bergenas tvaikoni,

Šis ciems bija kluss un vientuļš, bet mūsu draugiem sevišķu izpriecu nevajadzēja, un viņi devās uz juras krastu vākt olas un studēt putnu dzīvi.

„Lūk, kokā divi milzīgi putni sēd viens otram pretī. Kas tie tādi?“ Harijs prasīja.

„Tie ir ērgļi; skataities, cik viņi skaistil“ Stuarts teica.

„Lūk, vēl viens ērglis 1“ Harijs iesaucās.

„Tas ir zivju ērglis, viņš meklē zivis,“ Stuarts teica. „Luk, viņš jau vienu noķēra,“ norādīdams uz zivju ērgli ar zivi knābī, turpināja Stuarts.

Te viens no ērgļiem strauji pacēlās un metās virsū zivju medniekam; tas pūlējās izvairīties, bet, redzēdams ērgli virs sevis un saprazdams, ka cīņa zaudēta, izsvieda zivi, ko ērglis vēl gaisā notvēra.

„Mani interesē, vai vikingi ņēma piemēru no putniem, vai putni no vikingiem? Viņi visi ir laupītāji,“ teica Harijs, nožēlodams jūras ērgli, kas zaudēja savu likumīgo laupījumu. Stuarts atbildes vietā sāka smieties.

„Kamdēļ otrs ērglis nepiedalījās cīņā?“ Haralds prasīja.

„Viņš, droši vien, bija pārliecināts par sava biedra uzvaru, un, jādomā, uzskatīja par negodīgu divatā uzbrukt vienam.“

„Bet kas tas par kropli?“ iesaucās Haralds, rādīdams kādu augstu putnu, kas, atspiedies uz astes, sēdēja smiltīs. Viija knābis bija baltu plankumu ieslēgts, bet kājas līdzinājās pleznām. Kad viņš gāzelēdamies sāka kustēiies, bija redzami nelieli spārni.

„Viņš taču nevar nc staigāt, 11c skriet, kā tad viņš dzīvo?1 ' vaicāja Harijs.

„Viņš saprot, ka uz zemes viņam grūti, un tādēļ gandrīz nekad neatstāj ūdeni,“ atbildēja Stuarts. „Tas ir pingvīns.“ Viņš piebilda.

,,.Ja viņu ieliktu būrī papagaiļa vietā, tiešām būtu ko smieties 1 Harijs iesaucās.

„Bet lai tas nenotiktu, mēs liksim pingvīnam mieru “ Smējās Stuarts.

XVI.

Otrā dienā viņi devās tālāk ar tvaikoni, bet vienmuļīgā, kārtīgā dzīve uz kuģa zēniem nepatika, un viņi izklaidējās, vērojot krastus un par visu nepazīstamo izprašņājot Stuartu. Par lielu prieku Harijam beidzot. viņi ieraudzīja vali. un kaut gan kapteinis, kas runāja angliski, apgalvoja, ka valis neko neesot vērts, jo esot mazs un vājš,“ Harijs nevarēja novērst no viņa savus skatienus.

„Jums vajadzētu redzēt vaļu medības,“ viņš teica Harijam.

„Vai tas ir ļoti jautri un interesanti?“ Harijs prasīja.

„Nezinu, ja pēc jūsu, angļu, domām aukstums ir jocīgs, tad jā.“

„Nu, mēs angļi tādiem sīkumiem nepiegriežam vērību,“ pasmaidīja kāds no ceļotājiem.

Harijs ātri pievērsās viņam.

„0, jūs, droši vien, esat redzējis šīs medības?“ viņš prasīja.

„Jā, esmu redzējis, un jā jūs tik ļoti gribiet par to dzirdēt, tad es izpildīšu jūsu vēlmi,“ teica anglis. „Tā tad, klausaities. Uz katra vaļu zvejas kuģa vienmēr pilnīgā kārtībā atrodas laivas ar visu vajadzīgo ierīci, lai tās pēc pirmā signāla tūlīt varētu nolaist ūdenī. Tā bija arī toreiz. Kad ieraudzījām vali, tūlīt nolaida divas laivas un tās tuvojās valim. Vienā biju es un kādi divpadsmit matroži. Valis mūs nemanīja, un mēs piebraucām ļoti tuvu. Es pirmais viņam sviedu ar harpūnu. Valis acumirkli ienira zem ūdens un devās uz priekšu ar tādu ātrumu, ka” virve, pie kuas bija piestiprināta harpūna, strauji attinās un rāva mūs līdz; šai laikā piesteidzās ot.ra laiva, un kad valis pēc kāda brīža iznira, mēs vēl izsviedām četras harpūnas. Valis sāka krampjaini raustīties, no nāsīm ūdens vietā parādījās asinis; viņš sāka mētāties no vienas vietas uz otru, bet pēkšņi apvēlās un palika nekustoši guļot — viņš bija beigts.“

„Man nabaga dzīvnieka žēl,“ Harijs teica.

Mēs tuvojāmies Kristiansundai. Ceļā mēs redzējām daudz ērgļu. Viens jūas ērglis mūsu acu priekšā ieķēlās tik milzīgā zivī, ka nespēja pacelt un, dusmīgi kliegdams, viņu pameta.

„Skalaities, cik šie putni alkaini,“ teica viņu ceļa biedrs anglis. „Es esmu pārliecināts, ka zivs mugurā palika daļa no viņa nagiem.“

„Ar ko ievērojama Kristiansunda?“ Vikents viņam prasīja.

„Bagātīga zveja; te tika nonāvēts Sinklers.“

Bet ne Vikents, ne zēni nezināja, kas tas Sinklers tāds ir, anglim prasīt viņi kautrējās, un talab griezās pie Stuarta.

„Kad notika zviedru-norveģu kafš, te ieradās skotu banda Sinklera vadībā; bet par viņu braucienu laikus uzzināja un sagaidīja ar ieročiem rokās. Daudz iebrucēju tika nonāvēti, citi padzīti, te krita arī Sinklers,“ Stuarts paskaidroja. „Bet kādēļ jūs paši neprasījāt Loudonam?“ viņš zēniem prasīja.

„Man bija kauns, ka es nezinu,“ teica Harijs.

„Nepareizi, nekad nav kauns prasīt to, ko nezin, Harij, un papūlieties iegaumēt to kā likumu,“ Stuarts teica.

XVII.

Kristiansundā mūsu draugi ieraudzīja gāgas un daudz par viņām uzzināja. Šo putnu norvēģi ļoti mīl un •sargā. Gāgu tēviņi ir raibi (melns ar baltu), brūnām krūtīm, zaļu galvu, bet mātītes brūnas, ar melniem plankumiem. Kad viņas dēj olas, viņas izklāj lizdas mīkstām pūkām, ko izplūc no savām krūtīm. Sīs pūkas ļoti vērtīgas, un viņas katru nedēļu savāc no lizdām. Savus bērnus viņas māca peldēt šādā kārtā: jau uz krasta cāļi uzrāpjas tām mugurā, un viņa ar tiem peld, tad pēkšņi ienirst, un cālēni peld jau paši.

No Kristiansundas viņi brauca uz Hammerfestu, vistālāko Eiropas pilsētu ziemeļos. Tur viņi ieraudzīja mazus, bet resnus, gandrīz četrkantainus cilvēkus.

„Kas tie par punduriem 1“ Haralds iesaucās.

„Tie ir lapi, Laplandes iedzīvotāji,“ atbildēja Stu-

arts.

„Kādi kropļi! Kamdēļ viņi še ieradušies?“ viņš turpināja.

„Jādomā, atbraukuši tirgoties. Vispār viņi dzīvo klejotāju dzīvi un pilsētās neapmetas; ja ari viņiem dotu līdzekļus dzīvei, viņi tomēr aizietu uz savu dzimteni,“ Stuarts teica.

„Viņiem ļaunas sejas, man viņi nepatīk,“ Haralds teica

Ceļā no Hammerfestas uz kuģi Stuarts paklupa un nokrita.

„Es esmu ievainojis savu kāju un nevaru piecelties,“ bāls aiz lielām sāpēm viņš teica zēniem.

Zēni piesteidzās un paņēma viņu zem rokas, bet tikko viņš piecēlās, tā tūlīt zaudēja samaņu. Iedomājies, ka Stuarts, kas bija kļuvis tik tuvs un mīļš, miris, Harijs sāka rūgti raudāt, bet Haralds skrēja uz kuģi, cerēdams, ka kapteinis varēs viņiem palīdzēt. Harijs, kas vispirms lūdza Haraldu viņus neatstāt, apsēdā-: blakus Stuartam un nenolaida no viņa acis.

Pēkšņi viņiem pienāca viens no lapiem un izplestām acīm sāka skatīties Stuartā.

Harijs dusmīgi viņam uzkliedza, lai taisās, ka pazūd, bet laps tikpat dusmīgi kaut ko atrūca un palika uz vietas. (

Stuarts drīz atžilba, un Harijs bija sajūsmināts. Viņš nolēma palikt tepat viesnīcā, jo kāja, ko, kā izrādījās, viņš bija izmežģījis, traucēja tālāko ceļojumu, bet zēnus viņš lūdza ceļojumu turpināt, bet ne Harijs, ne Haralds tam nepievienojās. Sai brīdī pjgft,āca Vikonts un teica, ka arī viņš palikšot, kamēr Stuartam kļušol. labāk.

„Nē, es to nekādā ziņā nevaru at\īt. Jūs brauciet uz Valdso. Pietiek, ja pie manis paliek viens no zēniem,“ karsti protestēja Stuarts. „Bet tagad ejiet uz kuģi un atsūtait manas un Haralda mantas,“ viņš piebilda.

Harijs gribēja iebilst, ka arī viņš paliek, bet Vikents viņam pamāja, un viņi abi kopā aizgāja. Pulkstens nosita četri, kuģim vajadzēja atiet, bet mantas1 vēl nebija atsūtītas. Pēkšņi ieradās Vikents un Harijs ar visām mantām.

„Jūs nokavēsit kuģi!“ iesaucās Stuarts. „Skreiiet taču ātrāk!“

„Kuģis jau aizgāja, bet mēs abi paliksim pie jums!“ vienā balsī sauca jaunie cilvēki.

Hammerfestā ārsta nebija, un zēni ar lielu uzmanību pārsējā kāju.

Stuarts negribēja, ka viņi sēž istabā un vienmēr sūtīja zēnus pastaigāties.

Kādreiz viņi atgriezās lielā sajūsmā, apgalvodami, ka viņi nošāvuši upeszirgu.

„Tas nevar būt.,“ Stuarts viņiem teica.

„Viņš bija vērša lielumā, ar lieliem ilkņiem un ūsām, un briesmīgi brēca, kad mēs izšāvām un kopā ar citiem steidzāmies uz jūfinalu,“ Harijs iegalvoja.

„Tas. droši vien, būs bijis ronis_ vai jūjas govs,“ Stuarts teica, „jo upeszirgi še nedzīvo. „Bet vai jūs nošāvāt to, kam tēmējāt?“ viņš prasīja.

„Es domāju, ka mēs pat viņu neievainojām, liet vienkārši apbērām skrotīm. Viņš tā saniknojās, ka sa-* ka ar ilkņiem rakt zemi, līdz beidzot pakrita,“ teica Harijs.

„Paldies Dievam, ka viņš jums neuzbruka-, Harij. Roņi ir ļoti nikni, un ja kādu no viņiem aiztiek, citi steidzas palīgā,“ piezīmēja Stuarts.

„Ari šis briesmīgi sāka bļaut un gribēja mesties mums virsū. Mēs sākām skriet, cik spējām, bet redzēdami, ka viņš ar savām īsām kājām nevar mūs panākt, apmierinājāmies,“ piebilda Harijs.

XVIII.

Kādreiz Harijs ar Haraldu gāja pa Hammerfēstas ielām, bisēm rokās, un uzdūrās dažiem lapiem. Harijs apstājās un, raudzīdamies kažokos tērptos lapos, sāka smieties.

„Jums, droši vien, ļoti silti?“

Laps vai soms, kā viņus te sauc, kaut ko dusmīgi norūca, bet Harijs nesavaldījās un sāka viņu zobot un šķobīt seju. To redzēdams, mazais laps ārkārtīgi saniknojās, piedraudēja ar dūri un aizskrēja.

„Šī tauta ļoti atriebīga,“ kāds no klātesošiem brīdināja.

Zēni smiedamies skrēja tālāk, bet tiklīdz viņi iegāja mežā, uz viņiem sāka birt akmeņu krusa.

„Droši vien, tie ir nolādētie lapil“ Harijs teica, skriedams mežā, bet tur neviena nebija, nebija arī tālāk, bet akmeņi turpināja lidot. Viens no tiem ķēra Harija roku, bet Haralda galvu ķēra liels akmenis, tā kā viņš sagrīļojās.

„Lūk, lūk, viņi kokosi“ iekliedzās Harijs un pacēla bisi, bet laps, skaļi smiedamies, nolēca no koka.

Haiijs paspēja satvert viņu aiz matiem, un kaut gan laps bija ļoti stiprs, Harijs viņu tomēr nogāza zemē un piepēra, cik spēja.

Laps metās bēgt un kopā ar biedriem, kas visu to redzēja, pazuda mežā.

Atgriezušies, zēni smiedamies visu to izstāstīja Stuartam, bet viņš bija ļoti neapmierināts par notikušo.

Kādieiz Harijs un Haralds sēdēja jūrmalā un makšķerēja.

„Skaties, Harald, kas tas par putnu tur jūfā?“

„Lūk, laiva, iekāpsim un piebrauksim viņam,“ Harijs teica.

Ielēkuši laivā, un nosvieduši savas somas laivas dibenā, viņi atgrūda laivu no krasta, nepadomādami, ka ne viens, ne otrs neprot airēt. Bet to viņi tūlīt dabūja izjust: Harijs neveikli paklupa un_salauza vienu airi.

„Tas neko nenozīmē,“ mierināja Haralds. Bet bez aira bija grūti piekļūt krastam, un zēni redzēja, ka viņi tiek aiznesti no pilsētas arvien tālāk un tālāk.

XIX.

„Varbūt mēs sastapsim kādu laivu,“ skumji teica Harijs pēc daudziem izmisuma pilniem mēģinājumiem piestār. krastam.

„Maz ticams, Harij, drīz satumsīs, un vējš mūs aizdzīs jūrā,“ iebilda Haralds.

„Es domāju, ka mūs izglābs Dievs. Viņš taču izglāba mani no lāča, un arī tad, kad es karājos virs bezdibeņa!“ Harijs teica.

„Es nekad par tādām lietām neesmu domājis,“ pārsteigts raudzīdamies brālī, teica Haralds.

Visas viņa domas koncentrējās ap to, ka viņus aiznes jūrā, un drīz, ļoti drīz iestāsies briesmīgā, aukstā nakts, bet viņš jau tagad drebēja no aukstuma.

„Zini ko, Džerij, iestiprināsimies labāk,“ Harijs teica, atradis laivā viņās saimnieka pārtikas krājumus.

Tur bija maize, siers, pudele slikta degvīna un aunādas Viņi iedzēra degvīnu, lai mazliet sasildītos un, apsegušies ar ādām, laivas dibenā aizmiga.

Zēnu ilgo prombūtni Stuarts izskaidroja ar aizkavēšānos medībās, bet drīz viņš kļuva stipri nemierīgs. Vikonts tūlīt sataisījās iet meklēt, bet Stuarts ļoti nožēloja, ka viņu kavē slimā kāja. Vikents par notikušo paziņoja dažiem pazīstamiem norveģiem, un paņēmuši lāpas, viņi visi devās uz jūras krastu, jo tur zēnus bije redzējuši ar makšķerēm.

Bet lai cik viņi kliedza, lai cik meklēja, neviens neatsaucās, bija jāatgriežas pie Stuarta ar nepatīkamo ziņu.

Tad visi nolēma, ka Harijs un Haralds, droši vien, iegājuši par daudz dziļi mežā un apmaldījušies, un Vikenta vadībā visi devās viņus meklēt. Izdzirdīs viņus pārnākam, Stuarts aizmirsa savu slimo kāju, izlēca no gultas, bet pakrita bez samaņas — viņš no jauna izmežģīja savu neveselo kāju. Protams, arī otrreizējai meklēšanai nebija panākumu, jo zēnus tai laikā aiznesa jūfā arvien tālāk un tālāk. No rīta bija atnācis kapteinis, kas bija atbraucis no Valdso, apvaicāties, ka klājās mūsu draugiem, bet Vikonts tūlīt viņam pastāstīja, ka zēni pazuduši un Stuarts atkal izmežģījis kāju.

Kad kapteinis par notikumu pastāstīja uz kuģa, tad vairāki pieteicās apkopt Stuartu; bet slimo uzticēja Longam, tam anglim, kas stāstīja Harijam par vaļu medībām.

XX.

Longu ieraugot, Stuarts bija pārsteigts, bet uzzinot Longa nodomu, palikt pie viņa, dziļi saviļņots.

„Ak, cik jūs esat labs pret mani, jums gluži svešu cilvēku,“ roku spiezdams, viņš teica.

„Kādi nieki! Katra pienākums palīdzēt savam tuvākam nelaimē,“ Longs iebilda. „Jūs labāk man sakait, kas dzirdams jauns par zēniem.“

„Nav nekā jauna,“ skumji atbildēja Stuarts.

Šai laikā atnāca kāds zvejnieks un ziņoja, ka nevarot atrast Jana Jansona laivu*

„Nu luk, zēni, droši vien, ar to būs aizbraukuši, jūfā viņus pārsteidza nakts, un šodien viņi, protams, atgriezīsies.“

Bet diena pagāja, un zēni neatgriezās, atrada tikai jūrmalā izskaloto salauzto airi.

„Viņi noslīkuši,“ Stuarts rūgti teica.

„Es domāju, ka straume viņus aiznesusi lejup, un viņi kaut kur būs piestājuši. Mans kuģis tūlīt brauks tajā virzienā, es visur viņus meklēšu un ceru viņus atvest sveikus un veselus,“ vēlēdamies apmierināt Stuartu, teica kapteinis.

Bet šīs cerības izrādījās veltas.

Dienu vēlāk kuģis atgriezās, bet pa zēniem nekādu ziņu neatveda. Kapteinis pats bija loti sarūgtināts un, negribēdams Stuartu vēl vairāk skumdināt, bēdīgo ziņu pastāstīja tikai Vikentam un tūlīt aizbrauca. Vikonts apspriedās ar Longu, un viņi nolēma vi.su paziņot Stuartain, bet saskaņā ar kapteiņa vārliem, viņi teica, ka zēni var būt nokļuvuši Magero salā, ko varēja saredzēt no krasta.

Longs un Vikents dažu norvēģim brīvprātīgo pavadībā devās uz salu. Tur bija daudz zvejnieku laivu, bet Jansons savu laivu starp tām neatrada. Nevērojot visu to, viņi izkāpa krastā un gribēja uzmeklēt kādu mājokli. Drīz viņi uzdūrās zemnīcai. Tās durvis bija tik mazas un semas, ka Longs un Vikents tikai ar grūtībām ietika iekšā. Tur viņus sagaidīja gafš, blonds norvēģu zvejnieks, kas pieklājīgi apprasījās, kas viņiem vajadzīgs. Longs sīki izskaidroja iemeslu, kālab viņi ieradušies. Zvejnieka atbilde izpostīja visas cerības; viņš visu dienu bijis jūļ’as krastā, bet nevienas svešas laivas viņš nebija redzējis, un tomēr viņš bija ar mieru pavadīt viņus tālāk salas iekšienē. Noskumuši viņi iznāca no zemnīcas pie citiem biedriem. Zvejnieki viņiem pastāstīja, ka neviens zēnus nav redzējis un brīdināja, ka drīzi sacelsies vētra, un viņiem jāsteidzās uz mājām. Longs un Vikents nolēma darīt visu, ko var, un tālab tomēr devās salas iekšienē. Bet velti viņi meklēja un taujāja, par Hariju un Haraldu viņi tomēr nekā neuzzināja. Tikko viņi bija nobraukuši no salas, sacēlās briesmīga vētra ar pērkoni un zibeni, sāka līt lietus, kas drīz pārvērtās krusā.

„Vikent, apsedzieties taču, jums jau tā kājas slapjas,“ Longs piezīmēja.

„Man vienalga, kaut viss samirktu; negribās pat no laivas kāpt ārā … Ko mēs teiksim nabaga Stuartam par mūsu pilnīgu neveiksmi?“

XXI.

Kad zēni pamodās, bija jau diena. No sākuma viņi nevarēja saprast, kur viņi ir un kas ar viņiem noticis, bet uzmetuši skatienus jūrai, viņi tūlīt atcerējās savu nelaimi.

„Cik tālu mēs esam no Tamerfestas? No turienes bija saredzama sala, bet te nav uekā. Ko mēs iesāksim?“ izsaucās Harijs.

„Mēs nomirsim badā vai nu šai laivā, vai tai krastā, kur mūs aiznesīs,“ skumji teica Haralds.

„Kas par niekiem, bises un makšķeres taču mums ir līdzi“ Harijs iebilda.

Laivu izskaloja krastā un viņi izkāpa. Kaut, gan Harijs bija jaunāks par brāli, viņš sāka rīkoties. Vispirms viņi ar Haraldu izvilka laivu, apgāza to uz mutes un izraka zem viņas bedri.

„Bet tagad iesim, lūk, uz to mežu medīt,“ viņš teica.

Haralds klusēdams paklausīja. Harijs paņēma muciņu un ūdens vietā piepildīja to ar sniegu. Haralds paņēma bisi, un viņi devās medībās. Mežs, kas no sākuma izlikās tik tuvu, izrādījās diezgan tālu, toties medījuma tur bija daudz, un Haralds tūlīt, nošāva vienu zaķi un divus putnus. Jautri viņi savāca kurināmo, Harijs pat kokā uzrāpās un pielauza sausus zarus. Sasējuši zarus kūlīšos, viņi gribēja doties uz laivu, bet izdzirda kaut kādus rūcienus un rējienus pie sava medījuma. Viņi steidzās turp un ieraudzīja lapsu un vēl kādu kaķim līdzīgu zvēru. Tie viens otram gribēja atņemt zaķi, bet no putniem bija atlikušās tikai spalvas. Ieraudzījuši zēnus, lūsis uzlēca, kokā, bet lapsa aizbēga. Nevarēja nekā darīt, izsalkušiem medības bija jāsāk no jauna. Beidzot, apkrāvušies ar medījumu, zariem un muciņu ar sniegu, viņi ar grūtībām nonāca pie laivas. Salasījuši akmeņus, ar tiem ierobežoja laukumiņu, kur sakrāva zarus, aizdedzināja un sāka cept savu medījumu.

„Mūsu somas taču ir laivā, paskatīsimies, kas viņās

ir,“ teica Harijs, izkravādams no somas visu tās saturu.

„Lūk, naudas maks, tukšs kā viemnēr, lūk, patronas, lūk, alvas krūzīte un lūgšangrāmata. Tas ir viss,“ Harijs teica.

„Lūgšangrāmata nav vajadzīga, kur tad te baznīca?“ teica Haralds.

„Nē, es priecājos, ka viņa mums ir,“ Harijs teica.

„Pieskatīsimies tagad, kas manā,“ atvērdams savu somu, teica Haralds. „Lūk, makšķeres āķi, kabatlakatiņi!“

„Nez' kamdēļ tur nokļuvušas manas vecās rīta kurpes,“ iesmējās Harijs. „Tās mēs izvārīsim, kad mums nebūs medījuma.“

„Vēl ir kaut kādi papīrīši,“ Haralds turpināja.

„Nesvied viņus projām, Džerij, viņi noderēs iekuram.“

„Bet kabatā cs atradu nazi un auklu.“

„Arī tos mēs ieliksim somā,“ Harijs teica. „Bet man ir kārbiņa ar patronām un mērķī šaujamām lodēm. Ar siltu apģērbu mēs esam nodrošināti — mums ir trīs aitādas, bet zaķādas mēs izžāvēsim, viņas varēs lietāt. kā krūšu sildāmos, kad būs auksts.“

„Vai tu domā, ka mums ilgi būs te jāpaliek?“ Haralds skumji prasīja.

„Nebēdājies, varbūt jau rīt pat ieradīsies palīdzība, bet tomēr labāk, ja mums ir savi krājumi,“ Haralds iebilda. „Bet, tagad ēdīsim, viss jau ir gatavs.“

Vakarā Harijs un Haralds izmakšķerēja dažas zivis; divas izcepa, bet pārējās nolika laivā un likās gulēt. Nakti viņu ciešo miegu iztraucēja briesmīgs viļņu troksnis un kaut kādi gaudi.

„Tur gaudo vilki, viņu laikam vesels bars,“ Harijs teica „Ko lai mēs darām?“

„Viņi ir mežā un varbūt šurp nenāks, bet pagaidām pielādēsim bises ar lodēm un sargāsim,“ Harijs teica.

Nabaga zēni visu nakti neaizvēra acis, klausīdamies briesmīgā gaudoņā. Rīta ausmā vilki pazuda mežā.

„Labi, ka mēs palikām krastā, mežā viņi būtu mūs saplosījuši,“ Haralds piebilda.

Bet. krasts bija bīstams citā ziņā, un nākamā naktī zēni to izjuta. Briesmīgs negaiss ar lietus gāzi un krusu atņēma viņiem beidzamo patvērumu: stiprs vētras brāziens norāva laivu kā skaidu un iesvieda trakojošā jūrā. Harijs un Haralds palika uz kailiem akmeņiem.

Kad negaiss drusku aprima, Haralds piecēlās pirmais, bet Harijs ar bisi rokās un seju pret zemi gulēja nekustīgi.

„Viņu nospēris zibens, ko lai es daru?“ mesdamies pie brāļa un viņu apskaudams, izmisumā Haralds iekliedzās

Bet Harijs atžilba. Vētras norautā laiva viņu bija atsitusi pret akmeni, un viņš bija tikai zaudējis samaņu

„Ko mēs iesāksim, Harij?“ Haralds viņam prasīja, redzēdams, ka viņš atžilbst.

„Vētra laikam aiznesusi visus mūsu zarus, salasīsim pārpalikušos, sasildīsimies un kaut drusku izžāvēsim mūsu drēbes,“ Harijs atbildēja.

Ar lielām grūtībām vi|i aizkūra uguni; mitrie zari negribēja degt, beigu beigās zēni panāca savu, un, novilkuši drēbes, sāka tās uz uguns žāvēt, bet paši ietinās aitādās. Pie uguns sasildījušies un izžāvējuši drēbes, kas, protams, bija sarāvušās, viņi blakus ugunskuram izraka bedri, sarausa visas ogles tās malā, iegūlās tai, apsegdamies ar aitādām.

XXII.

Pēc neizdevīgiem meklējumiem Longs un Vikents skumji atgriezās pie Stuarta; otrā dienā ziņas bija vēl ļaunākas: zvejnieki bija atraduši Jansona sadauzīto laivu.

Stuarts neizturēja un sāka rūgti raudāt.

Kā lai viņš atgriežas pie tēva ar ziņu, ka zēni gājuši bojā?

Beidzot viņš teica:

„Kaut uz kruķiem, bet es tomēr noīrēšu laivu un došos viņus meklēti“

„Nē,“ iebilda Longs un Vikonts, „ar slimo kāju jūs nevarēsit staigāt un tikai traucēsit meklēšanu. Mēs dosimies no jauna izlūkos un meklēsim viņus visur.“ „Kā lai es jums pateicos par jūsu labsirdību.!“ ar nopūtu teica Stuarts, saprasdams, ka ar kruķiem tiešām tālu netiks.

No rīta pamodies, Harijs raudzījās jūrā.

„Neviena laiva nekur nav redzama,“ viņš skumji teica biālim.

„Jā. uji arī brokastu nav,“ jokojot un pūloties brāli uzmundrināt., viņš atbildēja.

Izrāpušies no bedres, viņi smiltīs ieraudzīja savu somiņu, bet netālu mētājās bise un arī skrošu un pulvera maks. Vējš tos nebija aizrāvis jūļ’ā, bet atsviedis tālāk us krasia.

„Uz krasta mēs nevaram palikt, mums jādodas zemes iekšienē,“ Haralds teica.

Viņi salasīja visas savas mantas, uzmeta mugurā aitādas, priekšā tās ar striķi sasiedami, un devās mežā. Tur viņi medīja putnus, izcepa tos un sāka meklēt koku, kufā varētu pārnakšņot, cerēdami, ka vilki tur viņus neaizsniegs.

Kaut kā pārnakšņojuši, viņi nolēma doties tālāk, eeiēdami atrast kādu cilvēku mājokli.

„Bet ja Vikcnts mūs meklēs?“ Haralds teica.

„Mēs atstāsim kādas zīmes; iegriezīsim kokos savus vārdus., Es zinu, ka Stuarts mūs meklēs visur,“ Harijs iebilda. „Bet pulvera un skrošu mums ir maz, un pirms mūs atrod, mēs varam nomirt badā.“

Sagatavojuši pārtikas krājumu, viņi savāca visas mantas, arī zaķādas, un devās tālāk.

Viņi gāja pa klaju lauku un briesmīgi sala. Tikai pievakarē viņi atkal nonāca mežā un, apsēdušies zem koka, tūlīt iekūra uguni, kas viņus sargāja no vilkiem, bet viņi tomēr pienāca zēniem tik tuvu, ka Harijs vienu nošāva, un tad pārējie pazuda.

Harijs novilka viņam ādu un, ar zaķādu un auklu palīdzību sasēja kaut ko kažokam līdzīgu, kūja viņi pec kārtas sildījās.

Diīz viņi devās tālāk un nonāca pie sniega lauka. Pa sniegu bija ļoti grūti iet, un zēni bezspēkā apsēdās uz vilkāda,«. Vieta bija līdzena un tuksnešaina, bez kokiem un krūmiem, un tādēļ, mazliet pasēdējuši, zēni (ievās tālāk, līdz beidzot pakalnē ieraudzīja dažas priedes. Harijs aizskrēja pirmais un kļuva vēl priecīgāks, kad ieraudzīja mazu, tīru strautu.

„Atiāk, Džerij, te ir ūdens,“ viņš sauca brāli, bet nabaga Haralds bija tik vājš, ka tikko atvilkās līdz Harijam un bez spēka nokrita zemē.

Harijs tūlīt iekurināja uguni. Ieraudzījis strautā zivis, viņš atcerējās, ka somiņā ir āķi, un tūlīt sāka makšķerēt zivis. Viņi nolēma te dažas dienas atpūsties.

Tai laikā Vikonts un Longs, pildīdami doto solījumu, noīrēja laivu un labus airētājus, sagādāja nepieciešamos klājumus un devās no jauna meklēt pazudušos. Neatrazdami nekādu pēdu, trešā dienā viņi nejauši piestājās tai vietā, kur viļņi bija izmetuši zēnus. Klejodami gar krastu, viņi atrada saplosītu cepuri, ugunskuru pēdas, un nolēma meklēt zēnus mežā. Mežā kāds airētājs ievēroja koku, klijā bija iegriezti zēnu vārdi un roka, kas norādīja virzienu, kādā viņi devušies. Bet tā kā zēni bija mežā maldījušies, tad Vikents un Longs devās taisni uz pretējo pusi.

XXIII.

Nolēmis dažas dienas palikt pie strauta, labi atpūsties un atjaunot spēkus, Harijs piezvejoja zivis un cepa tās. Kad bija paēduši, viņš lika Haraldam mierīgi gulēt, solīdamies viņu sargāt.

Bet nakti salasījās tik daudz vilku, ka Harijs izlietoja gandrīz visu pulveri.

„Nakti viņi nāks atkal,“ Haralds teica, „mums jāiet tālāk.“

Salikuši somiņās sagatavoto zivju krājumu, viņi

5. Main Rids.

sāka iet. Par nelaimi viņiem sāka plīst zābaki, un zēniem vajadzēja aizbāzt caurumus sūnām.

Medījuma visapkārt bija daudz, bet nebija ar ko nošaut.

Nakti viņi pavadīja atkal kokā, bet zemē iekūra uguni, tomēr vilku gaudošanas dēļ gulēt nevarēja. Tikai rīta pusē Harijs aizsnaudās, bet tūlīt gandrīz novēlās zemē. Rītā viņi apēda beidzamo gabaliņu zivs.

Aukstums, bads un nogurums viņus galīgi novājināja; zēni tikko vilkās uz priekšu. Beidzot Haralds nokrita sniegā un teica brālim:

„Ej viens, es vairs nevaru un palikšu te pat.“

„Ivo nu niekojies, Džerij,“ Haralds laipni runāja, „atpūties mazliet un iesim tālāk!“

Haralds papurināja galvu.

Harijs sadusmojās.

„Tā tad tev vienalga, vai es aiziešu bojā, vai nē! Tu taču zini, ka bez tevis es neiešu!“ viņš kliedza. „Tā taču vienkārša gļēvulība, sēdēt un gaidīt nāvi!“

Šis pārmetums līdzēja, un Haralds piecēlās. Somiņas viņi nevarēja vairs panest un pameta, tikai Harijs iebāza kabatā lūgšangrāmatu un čukstēja: •

„Dievs Kungs, glāb mūs!“

Kad viņi bija nogājuši nelielu gabaliņu un Harijs sāka atkal apstāties, pēkšņi atskanēja suņa rējiens.

„Lai slavēts Dievs, mēs esam glābti!“ noslīgdams ceļos, teica Harijs.

Pec dažām minūtēm viņi ieraudzīja būdu un pie tās mazus cilvēkus.

„Tie ir lapu zemes iedzīvotāji,“ Harijs nosprieda.

’Viņiem pienāca kāda sieviete un kaut ko teica. Harijs norvēģiski teica, ka nesaprot; tad viņa ievēroja, ka zēni noguruši, un veda viņus uz būdu; laps kaut ko dusmīgi viņai teica, bet kad ieraudzīja, ka sieviete viņus tomēr ieveda būdā un iedeva gaļu un pienu, piekāva viņu. Paēduši, zēni cieši aizmiga.

Viņi pamodās no grūdieniem un nikniem kliedzieniem un pārsteigti savā priekšā ieraudzīja to pašu lapu, ar ko sastrīdējās Hammerfestā.

zēni gribēja satvert, savas bises, bet viņus turēja otrs laps. Pirmais sāka smieties un kopā ar savu dēlu, jaunu lapu, sāka vaibstīties un ērcināt neapbruņotos zēnus.

Kad viņi beidzot izgāja, tad sieviete, kas viņus ielaida, noliecās pie viņiem un gribēja kaut ko teikt, bet tanī pat mirkli atgriezās abi lapi, un sāka sievieti sisl. Zēni sāka viņu aizstāvēt, un lapi pazuda.

Sievie:e, vārdā Marija, paskatījās aiz durvīm un, redzēdama, ka neviena nav, iedeva viņiem pa gabalam gaļas un teica:

„Ejiet projām ātrāk, ātrāki“

Јai brīdī iebruka vēl četri lapi, uzbruka zēniem, sasēja viijus ar virvēm un aizveda līdz arī Mariju. Seta bija dzirdami kliedzieni, troksnis, balsis, suņu rējieni, bet kas tur notika, Harijs un Haralds nevarēja uzzināt, jo viņi gulēja sasieti. Vakarā jurtā atnāca vecene, atnesa podu, uzlika to uz uguns, iemeta gabalu gaļas, ieiēja ūdeni un aizgāja. Kad zupa sāka vārīties, un iel pāii malām, Haralds neizturēja un sāka angliski kliegt: „Muļķi, jums visas vakariņas aizskriesi“

Uz kliedzieniem atskrēja lapi, lai redzētu, kas ar gūstekņiem noliek, bet ieraudzījuši, kas par lietu, sāka sm iel ies ur. stukt citus

Salasīja pavisam septiņi cilvēki: tas, ko Harij.; piekāva — ģimenes galva, vēl trīs vīrieši un trīs sievietes — Marija, tā, kas vārīja vakariņas (viņu sauca Teza) un vēl viena.

Laps izņēma gaļu, sadalīja ar rokām gabalos, un pasniedza katram pa gabalam. Zupā Teza ielēja biezu brieža pienu, pielika miltus un atkal uzlika uz uguns. Harijs un Haralds ar alkainām acīm raudzījās ēdējos, cerēdami, ka arī viņiem mazliet dos, bet arī otro ēdienu apēda ar tādu pat steigu, un visi tūlīt aizgāja.

„Viņi grib mūs badā nomērdēti Tad jau labāk bija mirt krastmalā, nekā šī nelieša acu priekšā,“ izmisuma runāja Harijs.

XXIV.

Bet lapi neļāva viņiem badā nomirt.

Nakti atnāca sieviete, atnesa gaļu un, sadalījusi to mazos gabaliņos, iebāza Harija un Haralda mutēs, iedeva viņiem pienu un pabaroja, kaut arī nepietiekoši.

,,Eeh, Harij, kamdēļ tu nepameti mani sniegā, es biju vājš un mierīgi būtu nomiris,“ ar ilgām teica Haralds.

„Mēs arī te varbūt nomirsim, bet es tomēr vēl ceru uz Dievu,“ Harijs teica, „un ja Viņš mūs no lapiem izglābs, tad es pūlēšos dzīvot tā, kā jādzīvo kristīgam cilvēkam. Līdz šim es biju palaidņa puika…“

„Tu vienmēr esi bijis labāks par mani,“ iebilda Haralds.

„Nieki, Harald, abi bijām labi. Man liekas, ka Dievs tīšām mums sūta šos pārbaudījumus, lai mēs labotos!“

„No kura laika tu esi sācis tā domāt.?“ Haralds pārsteigts viņam prasīja.

„Pirmo reizi man tas ienāca prātā, kad mēs apmetamies Hardengera kalnā, bet otro reizi, kad es ar matrožiem piedzēros, un Stuarts man stāstīja par Kristu.“

No rīta Marija klusu viņus pamodināja un pabaroja. Viņi tāpat klusu viņai prasīja, vai viņus grib badā nomērdēt?

„Nē,“ tikko dzirdami čukstēja Marija, „tikai novājinās jūs, lai nevarētu bēgt; tādēļ ka jūs piekāvāt manu krusttēvu Jums liks strādāt.“

„Bet kālab tad ar tevi viņi tik slikti apietas?“

„Neaizstāviet mani, ja viņi mani jūsu klātbūtnē sil. nerunājiet ar mani, nesadusmojiet viņus; es taču esmu kristīgā.“ Viņa gribēja vēl kaut ko piebilst, bet atskanēja kāds troksnis, un Marija izskrēja no jurtas.

Bija dzirdams troksnis, kliedzieni, suņu rējieni, steiga. Beidzot ieradās lapi un sāka brokastot, mazliet iedodot, arī zēniem. Tad zēnu kājas atbrīvoja no saitēm un piesēja Haraldu garas virves vienā galā, bet Hariju otrā galā; vidu saņēma laps un veda viņus kā suņus saitē. Sievietes sakravāja traukus un visu ie-

dzīvi un uzkrāva visu, pa pieciem kopā sasietiem, briežiem, ko bija liels pulks, bet jurtu salauza, kas zēnus |oli pārsteidza. Kālab viņi neatstāja to citiem klejotajiem?

Vecais laps aizgāja agrāk, laikam lai izvēlētos jaunu nometnes vietu, bet vēlāk visi sāka virzīties prel kalniem Ceļš bija ļoti grūts, virve zēniem griezāās miesā, ēst viņiem nedeva, kaut gan lapi paši ēda daudz gaļas. Brāļiem neatļāva sarunāties savā starpā un par katru vārdu slipri sita.

Kad nonāca jaunajā nometnē, viņiem iedeva nedaudz barības. Tad nabaga zēniem sākās grūtas un vienmuļas dienas. Viņiem bija jāgana un jāslauc govis, jāsalasa žagari un tā tālāk. Sākumā, kad viņi negribēja klausīt, viņus nežēlīgi sita. Bija jāpadodas, jo iestājās ziema, visapkārt bija sniegs un kalni, un zēni nezināja, kādā virzienā bēgt.

Viņus baroja ļoti slikti, un ja Marija viņiem paslepu» neiedotu vienu otru kumosu, viņiem klātos pavisam slikti; brāļus turēja atsevišķi, zinādami, ka tā viņi neaizbēgs. Bet nevērojot visas ciešanas, viņi nezaudēja cerību atbrīvoties.

XXV.

Stuarta kāja drīz sadzija, un viņš, protams, tūlīt devās meklēt savus zēnus.

Kad viņš nonāca pie koka ar iegriestiem burtiem, viņš izvēlējās pareizāku virzienu kā Vikonts un Longs, kas bija aizgājuši tik tālu, ka zvejnieki deva padomu atgriesties, jo citādi viņi paši varētu aiziet bojā. Bet atgriezušies viņi redzēja, ka viņu laiva pazudusi bez vēsts, tā kā krastmalā bija jāceļ būda un jāsagatavo baļķi plostam, lai varētu aizbraukt.

Stuarts ar pavadoni sasniedza vietu, kur zēni bija pavadījuši nakti un pametuši savu muciņu. Pēc divām dienām atrada nomestās somiņas un beidzot nonāca līdz pirmai lapu nometnes vietai.

Stuartam šķita, ka starp daudzām pēdām ir arī zābaku pēdu nospiedumi, bet pavadonis apbalvoja, ka te dzīvojuši tikai lapi.

Šai vietā viņi apmetās, iekura uguni un uzturēja to visu nakti, lai glābtos no vilkiem, ko pat ar šāvieniem nevarēja izklīdināt.

Pazaudējis pēdas, Stuarts bija ļoti sarūgtināts. Pavadonis teica, ka jāejot. atpakaļ. Pēkšņi Stuarts nejauši ieraudzīja gabaliņu angļu avīzes; tagad viņam bija skaidrs, ka zēni pie lapiern, un tālab viņš nolēma sekot pēdām. Pavadonis uzstājās, ka jāiet atpakaļ.

„Ejiet atpakaļ,“ Stuarts teica, „bet es iešu uz priekšu viens.“

„Bet ja jūs saplosīs vilki?“ pavadonis iebilda.

„Bel ja jūs saplēsīs vilki?“ tādā pat tonī atbildēja Stuarts. Tā viņi šķīrās, un Stuartam nekad neizdevās uzzināt, kas bija noticis ar pavadoni.

Stuarts ilgi domāja, kādu virzienu izvēlēties, un sāka iet uz dienvidiem. Naktis, glābdamies no vilkiem, viņš pavadīja kokos, bet pēc divām dienām viņš ieraudzīja telti un devās turp, domādams, ka tas lapu mājoklis. Bet liels bija viņa pārsteigums, kad, atvēris durvis, viņš tūlīt izdzirda angļu valodā teiktu:

„Kas tur ir?“

Jurtā atradās amerikānis Pinks. Stuarts bija briesmīgi priecīgs un tūlīt izstāstīja savas bēdas.

„lieliski, mēs iesim kopā, tikai pārlaidīsim lielo aukstumu; ja mēs ietu tūlīt, tas nozīmētu drošu bojā eju, un mēs nevarētu palīdzēt zēniem, kas, droši vien, klejo alapiem. Redziet, kāds sniegs, visas pēdas jau pazudušas.“

Gribot negribot Stuarts paklausīja, lai gan viņam bija grūti gaidīt.

„Bet kā jūs pats te radāties?“ viņš prasīja Pinkām.

„Gribējās zināt, kāda ziema lapu zemē,“ Pinks atbildēja.

Vienā jurtas pusē dzīvoja pats Pinks, bet otrā bija novietots viņa zirdziņš, lai pasargātu to no vilkiem.

Tā tad divas grupas, kas meklēja zēnus, stāvēja

uz vietas, gaidot pavasari; viena jujas krasta, bet otra sniega laukā, jurtā.

Otrā dienā Pinks aizveda Stuartu pie saviem krājumiem un cilpām, ar kā palīdzību viņš papildināja savus krājumus.

„Man arī Pompejam sagatavots siens,“ viņš teiea, rādīdams uz zirgu, kas skrēja aiz viņiem kā suns.

„Vai tad viņu sauc Pompeju?“ Stuarts prasīja.

sīja

„Kā tad citādi, es taču esmu Cēzars, bet viņš Pompejs,“ Pinks smaidīja.

Sniga bez pārtraukuma, un jurtu arvien vairāk ieputināja, tā kā katru rītu viņiem bija jāatrok sniegs un jāiztīra eja. Vilki kļuva arvien bezkaunīgāki un gandrīz līda jurtā.

Pēc kāda laika Pompeja siens izbeidzās. Viņu sāka barot ar miltiem, bet arī to nepietika ilgam laikam, un viņš palika stipri vājāks. Pinks mēģināja nokļūt pie siena, bet tas nebija iespējams., Kādreiz Pinks iegāja pie zirdziņa, pēc brīža viņš izskrēja pie Stuarta, aizsedza rokām seju un sāka raudāt.

,.Es nogalināju Pompeju, citādi viņam būtu jāmirst bada nāvē'…“ viņš teica.

Nabaga zirdziņu vajadzēja izvilkt no jurtas, tikko viņi to izdarīja, beigtajam zirgam uzbruka liels vilku bars un sāka to plosīt.

„Lūk, jums no viņa piemiņa!“ iesaucās Pinks un vairākas reizes izšāva vilku barā.

XXVI.

Ziemā briežus neslauc, tālab lāpi sagatavo piena krājumus, to sasaldējot ledū. Viņi ķēra arī daudz zvēru. Harijs drīz ievēroja, ka kāds no lapiem vienmēr kaut kur izpalika acīmredzot viņš gāja pārdot medījumu. Harijs neizturēja un kādreiz, ieraudzījis Haraldu, iesaucās:

„Uzzini, uz kurieni viņi nes medījumu!“

Bet lapi nejāva viņam izrunāt, smagi piekāva un atņēma beidzamo pārtikas gabaliņu.

Diena ritēja pēc dienas bez pārmaiņām viņu smagos dzīves apstākjos, bet Harijam bija vieglāk kā Haraldam; viņš bija spocīgāks un vienmēr kaut ko strādāja; pie viņa bija viņa lūgšangrāmata, un ticīgais zēns vienmēr to lasīja. Pret viņu sāka izturēties labāk.

Haralds tik viegli nepadovās un nekā nevarēja strādāt. Tā kā viņš baidījās vilku, tad briežus pārdzina jau dienā, apsēdās un nogrima smagās pārdomās.

Kādreiz, kad Harijs ganīja briežus, viņam pieskrēja Marija un ielika rokā gaļas gabalu.

„Es aizeju ar brāli pārdot medījumu,“ viņa teica.

„0, ņem mani līdz, es kaut notālēm tev sekošu,“ Harijs lūdzās.

„Nē, to es nevaru,“ viņa atbildēja, „bet tur es kādam pateikšu, ka jūs esat še.“ Un viņa aizskrēja.

Kā Harijs priecājās! Bet atgriezies jurtā, viņš ieraudzīja Mariju, stipri sadauzītu un raudošu, un saprata, ka lapi atminējuši viņas sazināšanos ar tiem.

Tad viņš nolēma katrā ziņā bēgt, jo palīdzības nebija ko gaidīt.

Bet kā to paziņot Haraldam? Harijs sāka visur sniegā rakstīt: „Sādža tuvumā,“ bet Haralds arī to neievēroja.

Kādreiz pusdienas laikā, kad viņi bija paēduši, Harijs, nebaidīdamies sitienu, teica brālim: „Tuvumā ir sādža, bēgsim… dabū kaut ko ēdamu.“ Bet viņš nepaspēja pabeigt, kad viņam aizbāza muti, piekāva un aizveda citā jurtā, tālu kalnos un atstāja tur pa nakti,

Naktī Harijs cik ātri varēdams skrēja uz jurtu: lai gan viņam dzinās pakaļ daži vilki, viņš tomēr sasniedza jurtu, apstājās, klusu iegāja iekšā un pielīda Haraldam. Suņi ierūcās, kāds laps pietrūkās, domādams, ka vilki, bet Harijs nogulās, un viņu neievēroja; drīz arī suņi nomierinājās.

Sasniedzis brāli, viņš stipri saspieda viņa roku, un abi, klusu rāpdamies, izkļuva no jurtas.

Sagaidījuši rīta ausmu, jo nakti viņus tūlīt saplositu vilki, viņi skrēja uz mežu, ko sasnieguši apstājās, iai drusku atvilktu elpu. Mazliet parunājuši, viņi pēkšņi ieraudzīja lāci un glābdamies uzrāpās kokā. Lācis nerāpās viņiem pakaļ, tik nogūlās zem koka un sāka zīst ķepu, ņemdams zēniem iespēju bēgt tālāk. Dienā viņi izdzirda kliedzienus un rejam suņus, kas skrēja tieši uz lāci, viņiem sekoja visi lapi bisēm rokās. Viņi drīz nonāvēja lāci un pavēlēja zēniem nokāpt, jo viņi bija ieraudzīti jau agrāk, un kad Haralds un Harijs mazliet kavējās, viņi draudēja ar bisēm. Zēniem stipri sasēja rokas uz muguras, sakrāva uz viņiem lāča gaļas gabalus un aizveda atpakaļ jurtā.

Skumji beidzās zēnu mēģinājums bēgt; viņi nepaspēja pat parunāties kā nākas.

Tiklīdz iegāja jurtā, lapi satvēra Mariju, turēdami viņu aizdomās kā bēgļu līdzzinātāju, izģērba viņu, divi viņu turēja, un divi ar siksnu sita, Zēni raudāja un lūdzās, lai sit viņus Marijas vietā, bet lapi turpināja viņu sist. Tad Harijs teica:

„Dievs tev atlīdzinās šīs ciešanas, Marij!“

Un ja ari viņu nosistu, viņš tomēr būtu teicis šos vārdus.

XXVII.

Pienāca pavasaris, Pinks un Stuarts jau sagatavojās tālākiem meklējumiem, bet otra grupa, kas atradās jūras krastā, taisīja sev plostu.

Hariju un Haraldu vairs nespieda ganit briežus, baidīdamies, ka viņi atkal varētu bēgt, bet lika viņiem strādāt jurtas tuvumā; ja kaut kur gāja, tad viņus, virvē piesietus, veda līdz, bet apstājoties nosēdināja blakam suni. No sākuma suns briesmīgi rūca un rēja Hariju, bet viņš pamazām to pieradināja, tā ka suns pat atļāva sevi glāstīt. Harijs nosauca viņu par Pūkaini un sāka sarunāties, uzticēdams viņam savas domas, cerības, nodomus, un šīs sarunas viņam kļuva par izpriecu.

Haralda dzīve bija grūtāka: lapi no viņa baidījās

un talab, ļoti bieži sita un sasēja rokas un kājas, domādami, ka Harijs bez brāļa nebēgs.

Harijs briesmīgi cieta tādēļ, ka neredzēja Haralda; viijus turēja atsevišķi dienu un nakti,

Tomēr tuvojās jau pavasaris. Hariju atkal sāka sūtīt ar briežiem. Ziemā viņš bija mazliet iemācījies lapu valodu, bet lapiem to neizrādīja.

Kādreiz vecais laps atgriezās no medījuma pārdošanas un sāka stāstīt, ka kaut kur redzējis angļa mītni un pie šiem vārdiem paskatījās Harijā. Bet, likās, ka viņš cieši gulēja un tālab laps turpināja savu stāstu, ka angļi pūlējušies no viņa uzzināt par to lapu ģimeni, kufā dzīvojot divi angļu zēni, tamdēļ viņiem jau rīt pat jāpārceļoties uz citu vietu. Bet. Harijs negulēja un visu saprata, viņš pat redzēja, kādā virzienā norādīja viņa vecais ienaidnieks. Viņš ļoti priecājās.

Otrā dienā sāka apkraut briežus, savākt visu iedzīvi, lai dotos uz jaunu nometni, tālāk no angļiem. Tikai Marija bija pazudusi; viņu sauca un meklēja, bet viņas nebija. Tad nolēma, ka viņa noslīcinājusies un ai to apmierinājās.

Dzīdams briežu baru tuvu garām Haraldam, viņš nemanot čukstēja:

„Glābēji tuvu!“

Ar Mariju notika, lūk, kas. Izdzirdusi, ko krusttēvs stāsta par angļiem, viņa nolēma katrā ziņā zēnus izglābt.; kā kristīgā, viņa deva Dievam šo solījumu un droši nogāja pie upes, uzlēca uz ledus gabala, kas gandrīz apgāzās, un, ar kārti atgrūžot, citus ledus gabalus, peldēja pa straumi lejup, lai nenodotu savas pēdas, visa izmirkusi, vakarā viņa izkāpa krastā, un, izgriezusi ūdeni no drēbēm, pārnakšņoja kokā. No rīta, zinādama, ka ģimene jau aizgājusi, viņa gāja gar krastu un pagāja garām izpostītai jurtai. Tikai vakarā viņa sastapa Pinku un Stuartu.

Viņi steidzās tai preti, bet Marija sāka. runāt lapu valodā — viņi nesaprata. Stuartam ļoti gribējās ar viņu parunāt un kaut ko uzzināt par zēniem, ko viņš ļoti cerēja, tomēr viņš norveģiski uzaicināja viņu atpūsties un paēst.

Pēc tam, saņēmusi spēkus, viņa sāka runāt norveģiski.

„Jūs esat kristīgais?“ un, saņēmusi apstiprinošu atbildi, turpināja.

„Harijs arī ir kristīgais. Viņš un brālis ir sagūstīti no mūsu ģimenes, un bez jūsu palīdzības viņi neatbrīvojies.“

„Dievs, pateicos Tevi sajūsmā iesaucās Stuarts, izdzirdīs tādu prieka ziņu.

„Bet kādēļ viņi tos aiztur?“ Pinks prasīja.

„Harijs kādreiz piekāvis manu krusttēvu, bet tagad viņš pastāvīgi sit Hariju un spiež strādāt, — taisīt slēpes, ganīt un slaukt briežus. Jums viņi jāatņem ar varu, tā viņus neatdos; ja jūs atnāksiet, viņus, droši vien, noslēps kaut kur,“ Marija stāstīja.

Klausoties šo stāstu, Stuarts briesmīgi uztraucās, bet Pinks teica, ka viņš pārmācīs šo nelieti tā, kā to prasa Amerikas paražas.

Marija tikai lūdzās:

„Nenonāvējiet, nenonāvējiet nevienu.“

„Esiet, mierīga, nenonāvēsim,“ viņš tai atbildēja.

„Bet vai tevi viņi sit,?“ Stuarts prasīja.

Atbildes vietā viņa novilka drēbes un parādīja rētas uz muguras.

„Es esmu kristīgā,“ viņa piebilda. „Kristu vēl vairāk sita!“

„Kas tad tevi kristīja?“

„Labie misionāri.“

XXVIII.

Lai vieglāk un drošāk nokļūtu jurtā, Pinks nolēma pārģērbties par vilku. Kopā ar Stuartu viņi visu vakaru nopūlējās ap vilka ādu. Tad Pinks mēģināja gaudot kā vilks, un imitācija bija tik pilnīga, ka Marija pamodās kliegdama:

„Vilki, vilki!“

Otrā dienā viņa bija ļoti skumja, nekā neēda, bet tikai steidzināja doties pie zēniem, un, kāda instinkta vadīta, aizveda Stuartu un Pinku tieši pie briežiem.

Pinkām vajadzēja labi apskatīties un atrast jurtu, un Stuarts gribēja palikt pie Marijas, bet viņa nebija ar mieru.

„Ejiet mežā un tur noslēpieties,“ viņa teica..

„Vai tu vēlāk atnāksi pie mums? Mēs ņemsim tevi līdz un neviens tevi nesitīs,“ Stuarts viņai teica.

„Jūs mani atradīsit še,“ viņa noslēpumaini teica.

Dienā Harija ganāmpulkam pēkšņi tuvojās kāds pārdrošs vilks. Viņš jau gribēja saukt palīgā, bet pēkšņi sastinga„Harij Ostinl“ vilks viņu pasauca, „es esmu Cēzars Pinks, mēs ar Stuartu jūs meklējam. Marija mums paziņoja. Jūs es atradu, bet tagad vajaga zināt, kur Haralds.“

„Tagad es viņa neredzu,“ Harijs atbildēja.

„Es viņu pameklēšu. Jūs līdz vakaram neliecieties nekā zinām. Mēs ar Stuartu ieradīsimies un jūs atbrīvosim. Oik viņu pavisam ir?“

„Četri vīrieši un divas sievietes,“ Harijs teica.

XXIX.

Pūkainis, kas gulēja blakus Harijam, nakti sāka rūkt. Sētā sāka riet citi suņi. Lapi pamodās un pietrūkās, bet. vecais ieraudzīja savā priekšā vilku un ar šausmām juta, ka viņš saistīts. Lapi steidzās pēc bisēm, bet ieiaudzīja tās atbrīvotā Harija un vēl kāda cilvēka rokās un bailēs metās no jurtas ārā.

Kamēr Harijs uztraukumā drebēdams žņaudza savos skāvienos Stuartu, Pinks, noliecies pār veci, prasīja, kur Haralds.

„Nezinu,“ viņš atbildēja.

Redzēdams, ka ar labu atbildi nesaņems, Pinks sāka viņu nežēlīgi sist; vispirms laps šausmīgi lamājās, tad sāka vaidēt un, beidzot, padevās un teica, lai izvedot viņu no jurtas, tad viņš parādīšot, vietu, kur Haralds noslēpts. Sasējis viņam rokas, piesējis virvi un apveltījis vēl dažiem sitieniem, Pinks pavēlēja viņam iet pa priekšu. Pagājuši diezgan tālu, viņi nonāca pie maziņas jurtas, kur pat gulēt nevarēja. Tur sarāvies sēdēja Haralds, un, lai gan Hariju pazina, neteica neviena vārda — viņš tā bija novājējis un nomocīts. Par to Pinks atkal gribēja pārmācīt lapu, bet viņš bija paspējis atbrīvoties un aizbēgt diezgan tālu, tā kā panākt viņu nevarēja.

Brīvība, barība un degvīns Haraldu mazliet atspirdzināja.

Pavisam lēni ejot. atpakaļ, viņi nonāca pie uzkalniņa, kur Stuarts šķīrās no Marijas. Viņa bija turējusi savu vārdu un atradās tai pat vietā, bet jau mirusi! Harijs rūgti raudāja pie savas glābējas līķa. Viņi to apiaka un uzlika koka krustu.

Ceļā Haralds jau pilnīgi atžirga, un abi ar Hariju, viens olru pārtraukdami, stāstīja savus pārdzīvojumus.

Kādā atpūtas vietā Harijs pēkšņi ieraudzīja pilnā sparā skrejošo Pūkaini. Abi draugi apskāvās un sāka iet blakām. Nolēma ņemt viņu līdzi.

Pēc divām dienām ceļinieki ieraudzīja baznīcai līdzīgu ēku. Izrādījās, ka tā patiesi ir lapu baznīca, kur katru gadu atbrauc misionāri un notur dievkalpojumus. Tā bija arī tagad. Mūsu ceļotājiem pienāca laps un pieklājīgi aicināja savā būdā. Harijs briesmīgi nobijās, kad Stuarts pieņēma ielūgumu un sekoja lapam.

„Bet ja nu atkal noķer?“ viņš teica, bet Stuarts viņu nomierināja.

Lapu ģimene bija turīga. Visi bija laipni un pūlējās pacienā: ceļiniekus pēc iespējas labāk, pasniedza gaļu, pienu un sieru. Uz šo mielastu atnāca arī mācītājs, kas baznīcā noturēja dievkalpojumu. Harijs par visu to bija briesmīgi pārsteigts un izstāstīja mācītājam par ģimeni, kuļ-ā viņš tik daudz bija cietis, un piebilda, ka ari Mariju neieredzēja tādēļ, ka viņa kristīga.

„Tādām ģimenēm grūti piekļūt,“ skumji teica misionārs

Harijs domīgi teica Stuartam, ka pēc tās ģimenes viņam grūti ticēt, ka ir arī tādas kā šī.

„Nu redziet, Harij, arī lapi ir labi un ļauni, un tagad jūs esiet redzējis kā vienus, tā otrus,“ Stuarts teica.

P’inks salīga lapus, lai ar briežiem noved viņus līdz angļa jurtai. Tā viņi drīz sasniedza mērķi. Pinks bagān," i apdāvināja pavadoņus un nopirka no viņiem briedi, Iju pašiem nebūtu jānes mantas. Ar sirsnīgiem novēlējumiem lapi šķirās no ceļotājiem un devās mājup.

Mūsu draugi, apkrāvuši briedi, devās tālāk laimīgi un apmierināti.

Longs, Vikents un viņu airētāji jau bija pagatavojuši plostu, nolaiduši ūdenī, sakrāvuši medījumu un taisījās aizbraukt. Viņi visi skaļi kliedza „urā!“

Mūsu draugi bija mežā, netālu no krasta un, izdzirduši kliedzienus, visiem spēkiem sāka skriet — Stuarts bija pazinis Vikenta balsi.

Vispirms Vikents nepazina šos ādās tērptos ļaudis, kas suņa un brieža pavadībā skrēja uz viņiem, bet kad beidzot tuvumā pazina Haraldu un Hariju, prieks bija vispāiējs, un, lūk, viņi laimīgi un apmierināti atgriezās Hammerfestā. Bet laimīgāks par visiem protams bija Harijs.

XXX.

Sirsnīgi atvadījušies no Vikenta, Longa un Pinka, Stuarts, Haralds un Harijs devās atpakaļ caur tām pašām pilsētām, ko bija apmeklējuši agrāk, tas ir Kristjansundu, Bergenu, Hardangeru. Viņi nebrauca tieši uz Angliju, bet. iegriezās Vācijā, kur kādā viesnīcā pilnīgi negaidīti sastapa pulkvedi Ostinu. Stuartu viņš tūlīt pazina, bet dēlus nē — viņi bija tā izauguši un pārmainījušies. Viņi ļoti priecājās sastapt tēvu. Bet atceioties sevi pirms ceļojuma, samulsuši klusēja un gaidīja, ko tēvs viņiem teiks.

„Kā jūs esat. pārmainījušies!“ tēvs viņiem laipni teica; viņi atdzīvojās un sāka stāstīt par visu redzēto un pārdzīvoto.

Pēc pusdienas pulkvedis izrunājās vienatnē ar Stuartu. Viņš bija laimīgs, ka no tādiem draiskuļiem, kādi bij i Harijs un Haralds, izauguši kārtīgi vīri.

Viņš nezināja, kā Stuartam pateikties.

„Tagad ar saviem dēliem jūs variet lepoties,“ smaidot atbildēja Stuarts.

Harijs viņam piegāja, apskāva un nemiera pilnā balsī prasīja:

„Jūs taču mūs tagad neatstāsit?“

„Nē,“ saviļņots atbildēja Stuarts, un viņi visi atgriezās Anglijā.

Stuarta vadībā viņi nopietni mācījās un uzauga, par labiem, krietniem cilvēkiem. Bet savu ceļojumu viņi neaizmirsa visu mūžu.

Beigas.

II. grāmata. VELNA SALA

MAIN-RIDA kopoti raksti

Pirmais sējums

Tulk. E. VALDIS

izdevniecība „grāmatu zieds"

RĪGĀ, TĒRBATAS IELĀ Nr. 82

Spiestuve „STAR", RigS, Jumaras ielā 15.

Amerikāņu cietums.

No tā laika, kad es pirmo reizi ceļoju Misisipi upes ielejā, ir pagājuši daudzi gadi. Es alku piedzīvojumu — tas, patiesībā, bija galvenais iemesls, kādēļ es uzsāku ceļojumu; un man šķiet, ka tā bija vislabākā izvēle.

Šaī ievērojami brīnišķā zemē ar varenu dabu, ar pilsētām, kur kūsā dzīve, kur pastāvīgi sastopami dažādākie pasaules iedzīvotāji, reta diena paiet, kad negadītos kas interesants, un reta nedēļa bez notikuma, kas uz ilgiem laikieiv. iespiežas atmiņā.

Tagad, kad es atceros pagātni, daži no šiem piedzīvojumiem, kas toreiz mani stipri ietekmēja, atdzimst manās atmiņās, un es viņus neviļus ietinu romantiskā miglā.

Lasītājam, kas nepazīst manā stāstā aprakstītā laikmeta tautu paražas un tikumus Misisipi upes ielejās, šie notikumi var likties neticami. Toreiz upes ielejās gulošās pilsētas noderēja kā patvērums no cilvēku sabiedrības izstumtiem, ka vienīgais viņu atzītais likums bija asinsatriebības likums, un vienīgā tiesa — linču tiesa.

Parasti Misisipi ielejās pētnieki savu ceļojumu sāk no ziemeļiem; es viņu sāku no dienvidiem, tas ir no upes ietekas. Pirmā pilsēta, kur es apstājos, bija Jauuorleāna. Es tur ierados vēlā pavasarī. Pēc neilga laika uz krastmalas māju durvīm parādījās sarkani krusti. Tas nozīmēja, ka epidēmija, kas te atkārtojās katru vasaru, jau sākusies.

Es nolēmu, ka tagad tas labākais atvadīties no šis interesantās pilsētas un atgriezties tikai sākoties aukstumam, kad slimība izzūd. Es devos ziemeļu virzienā; vai nu kur gadījās, vai kur pats gribēju. Tā es nonācu līdz Tenesas galvas pilsētai. Šis ceļojums ieilga. Lapas sāka dzeltēt — acīmredzot, tuvojās rudenis.

„Klinšu pilsētā“ es nepaliku ilgi. Tagad es nolēmu doties uz dienvidiem, bet nevis ar kuģi kā līdz šim, bet jāšus uz zirga. Šis ceļojuma veids šķita man ērtāks, tālab ka tā var daudz labāk iepazīties ar zemi, pa kuyu ceļo. Nopirku izturīgu zirgu, piestiprināju savu nelielo somu pie sedliem un devos ceļā.

Man bija tāls ceļš priekšā, tik tāls, ka ja ienāktu prātā kādam stāstīt cik man jānojāj, tad mani droši apvainotu tieksmē pārspīlēt jeb, labākā gadījumā, noturētu par lielībnieku. Ceļojuma sākumā man apmēram tā arī notika.

Es biju veicis tikai dažus lje putekļainā ceļa, kas veda uz Dronklinu, kad mani panāca kāds jātnieks. Klusēdami mēs jājām blakām. Viņam bija lielisks zirgs, un viņš viegli varēja aizjāt man garām, bet nez’ kamdēļ viņš tīšām pieturēja savu zir/ju. Viņš bija ģērbies l altā audekla tērpā, lielā platmalē un smalkos lakādas zābakos. No izskata viņam nebija vairāk par divdesmit gadiem. Es viņu noturēju par kāda plantātora dēlu.

klusēdami mēs nonācām pie māju grupas, kas atradās ceļa labā pusē. Tad nepazīstamais sāka runāt.

„Tas ir cietums,“ viņš teica, ievērojis ka es šis mājas aplūkoju. „Jūs, bez šaubām, esat te bijuši?“ Jautājums bija uzstādīts tik savādi, ka es nevarēju noturēties neiesmējies. Es tomēr sapratu, ka viņš izvēlējies neveiklu izteicienu, bet nemaz nevēlās izteikt par mani apvainojošas aizdomas. Aptvēris, kā var saprast jautājumu, arī viņš sāka smieties.

„Piedodiet,“ — viņš teica. „Jūs, protams, sapratāt, ko es jums teicu. Acīmredzot, jūs esat ārzemnieks, es domāju, jums būtu interesanti redzēt kāda Amerikas štāta cietumu?“

„Pateicos,“ es atbildēju. „Jūs neesat kļūdījies: esmu ārzemnieks, un bez tam arī tūrists. Būšu jums ļoti pateicīgs, ja pastāstīsit man par viņu.“

„Ar prieku. Varbūt jūs būtu ar mieru cietumu tļ ikatit? Tas ir interesanti, kaut ari tikai Murrela dēļ?

,,Kas tas tāds?“

,,No jūsu jautājuma redzams, ka jūs neesat šejienietis. Murrelu te katrs zina. Tas ir pazīstamais pirāts un bandīts, kas kļuvis slavens kā ceļu un upju laupītājs. Uz viņa dvēseles gul vesela rinda slepkavību. Pierādītas ir trīs-četras, un tomēr viņam piesprieda tikai desmit gadu cietumsoda. Tagad viņam atlikuši izciest tikai četri gadi. Vai gribat viņu redzēt?“

„Ar prieku,“ es atbildēju.

Mēs nogriezāmies un piejājām cietumam. Cietuma priekšnieks mūs saņēma sevišķi laipni, un pats izrādīja visas ēkas. Viņas atgādināja drīzāk kādu lielu fabriku nevis cietumu. Te bija reprezentētas visas rūpniecības nozares: te bija cepurnieki un drēbnieki, kurpnieki un mēchaniķi, kalēji un maizes cepēji. Šķita, ka šie ļaudis pilnīgi aizrāvušies no sava aroda.

Man parādīja slepkavu Murrelu, kas strādāja kā kalējs, tad pametis savu amatu, lai nodarbotos ar iztomēr es redzēju, ka viņa atbilst tai briesmīgai slavai, kas ar viņu saistījās.

Man izstāstīja viņa dzīves gaitu. Vispirms viņš bijis kalējs, tad pametis savu amatu, lai nodurbotos ar izdevīgāku — laupīšanu. Savus sirojumus viņš neizdarīja tālās jūrās, kā to dara parastie pīrāti, bet visā Misisipi upē. Viņš uzbruka plostiem, laivām un liellaivām, kas ar precēm vai pasažieriem peldēja pa upi lejup uz Jaunorleānu. Viņš aizturēja preces un atņēma pasažieriem naudu un vērtslietas. Notvert Murrelu nozieguma vietā bija grūti, bet pierādīt līdzdalību noziegumā vēl grūtāk. Viņam bija desmitiem līdzdalībnieku; starp tiem gadījās arī tirgotāji, plantātori, tiesneši un pat garīgas personas.

Tikai ar to var izskaidrot, ka viņam piesprieda tikai desmit gadus cietuma, kaut gan viņa laupītāju uzbrukumus un slepkavības vajadzēja skaitīt ar simtiem.

Es nekad neaizmirsīšu pretīguma sajūtu, ar kādu es raudzījos šaī briesmonī. Cietumā es ilgi neuzkavējos. Uzkāpis zirgā, es sajutu it kā atvieglojumu.

Laipns aicinajums.

„Uz kurieni tagad?“ vaicāja mans ceļa biedrs, kad mēs atkal nokļuvām uz lielceļa.

„Uz Jaunorleānu…“

„Ko?“

„Uz Jaunorleānu.“

„Jāšus uz zirga?“

„Jāšus.“

„Bet no šejienes līdz tai pilsētai taču ir vairāk kā piecsimts kilometru. Ar kuģi ir jābrauc vairāk kā nedēļu.“

„Jā… es zinu.“

„Acīmredzot, jums ir savi sevišķi iemesli. Jūs nodarbojāties ar tirdzniecību?“

Oeļa biedrs uzmanīgi apskatīja manu somu, bet, acīmredzot, šī pārbaude nedeva viņam cerētos rezultātus. Mana soma pat drusciņ nelīdzinājās ceļojoša tirgotāja somai.

„Nē,“ es teicu. „Iemesls, kālab es izvēlējos taisni šo pārvietošanās veidu, nav tik nopietns, lai…“

„Es zinu,“ nepazīstamais mani pārtrauca, „ka daudzi ceļo jāšus līdz Memfisai, kad Kumberlenda izsīkst tiktāl, ka nav iespējams ar laivām tur nokļūt… Bet līdz Jaunorleāuai… jāšusl.. Patiesi, es neticu savām ausīm. Varbūt jūs tikai jokojat?“

„Nē taču!“

„ Nē“

,,Es par to domāju. Ticiet man, es neesmu vājprātīgs, kā jums tas, jādomā šķiet.“

„Es tā nedomāju. Atvainojiet manu nekautrību un uzbāzību. Es prasīju tikai tamdēļ, ka man tas šķita neticami. Nav vajadzības bez sevišķi svarīgiem iemesliem uzņemties garu un grūtu ceļojumu.

„Protams. Es pateikšu jums atklāti. No Jaunorleānas līdz Našvilai es braucu ar kuģi. To, ko es uzzināju, ko ieguvu šaī ceļojumā, es viegli varēju uzzināt neatstājot kuru katru viesnīcu. Man turpretim gribas iepazīties ar jūsu brīnišķās zemes iekšieni. Tamdēļ ari es uzņēmos šo ceļojumu jāšus. Uz kuģa es to nepanāktu.“

„Jā, tādā gadījumā jums taisnība. Es jūs pilnīgi saprotu. Tā tad jūs mūsu apgabalu nepazīstat?“ „Pavisam nepazīstu,“ es atsaucos.

„Tā tad, vienīgais jūsu ceļojuma mērķis '— apmierināt ziņkāri? Tā tad jums nekur sevišķi nav jāsteidzas. Es jums parādīju Tenesi cietumu. Ja atļausit, es. jums parādīšu kaut. ko mazāk drūmu… piemēram, kokvilnas plantāciju. Tomēr iespējams, ka jūs jau to esat redzējis.“

„Nē,“

„Tādā gadījuma es esmu pārliecināts, kas tas būs jums interesanti.“

„Esmu jums ļoti pateicīgs, vēl jo vairāk tālab, ka man sen gribējās to apskatīt,“ es atbildēju.

Ceļa biedrs ar savu laipnību mani pilnīgi apbūra. „Tā tad, ja atļausit, es ar prieku parādīšu jums savu plantāciju, pareizāki — mana tēva plantāciju. Viņa nav liela. Te nav tik lielu plantāciju kā dienvidos. Te ir tās joslas robeža, kur iespējams audzēt; kokvilnu. Kokvilna še bieži iet bojā aukstuma dēļ, tomēr jums būs priekšstats par zemes galveno bagātību. Es būšu laimīgs jums to parādīt un sniegt paskaidrojumus, kas jūs ieinteresēs.“

Šo laipno aicinājumu es pieņēmu ar sevišķu prieku, jo jau agrāk biju nodomājis apskatīt kokvilnas plantāciju; tagad šāda izdevība gadījās pati no sevis. Es vēlreiz pateicos savam ceļa biedram par viņa laipnību; šī laipnība bija izjūtama vēl jo vairāk tamdēļ, ka viņš mani nemaz nepazina.

Viņš par manu atbildi kaut kā noslēpumaini nosmīnēja un teica:

„Varbūt, ka es nerīkojos gluži pareizi, nebrīdinādams jūs, ka jūs, kaut ari tikai pēc nostāstiem, tomēr esat man drusku pazīstams.“

„Pēc nostāstiem!.. Ko tad jūs vārējāt par mani dzirdēt?“

„Es domāju, ka es jūs pazinu … Atvainojiet…

-Apmēram mēnesi atpakaļ jūs ar tvaikoni „Zultāns“ braucāt pa Misisipi augšup?“

„Jā.“

„Vai starp jūsu ceļa biedriem jus neieverojat jaunu meiteni mis Vudlej?“

„Protams, mis Vudlej es nebiju aizmirsis 1 Pietika viņu redzēt tikai vienu reizi, lai nekad vairs neaizmirstu. Bet man bija izdevība viņu redzēt ļoti bieži, jo .mēs uz viena tvaikoņa nobraucām apmēram 1200 lje. Viņa iekāpa kādā Misisipi upes piestātnē lejup Vinsburgai. Līdz piestātnei viņa brauca kopā ar brāli, bet tālāk līdz pašai Našvilai viena pati. Viņa, tāpat kā es, pie Kumberlendas pietekas pārkāpa otrā tvaikonī. Nevērojot to, ka viņa brauca viena, viņu par vientuļu nevarēja saukt.“

Uz „Zultāna“, tāpat arī mazā tvaikonī, kufā mēs pēc tam pārsēdāmies, visu pasažieru skati bija pievērsti viņai. Gandrīz ducim no viņiem ceļojums šķita par daudz īss. Atklāti atzīstos, arī es biju viņu skaitā. .„Zultāna“ kapteinis, kas izrādījās manas puses cilvēks, mani iepazīstināja ar daiļo mis.

Našvilā atstājot kuģi es atvadījos no viņas, jo necerēju viņu kādreiz vēl sastapt. Viņa teica, ka dzīvojot pie saviem vecākiem, apmēram sešdesmit kilometrus no Našvilas, bet, protams, pie saviem vecākiem mani neielūdza.

Pēc šiem paskaidrojumiem lasītājs, protams, nebrīnēsies, ka izdzirdis no laipnā ceļa biedra mis Vudlej vārdu, es pacēlos sedlos un paskatījos viņā ar augošu interesi.

„Jā, protams,“ es atbildēju. „Es kopā ar mis Vudlej biaucu uz viena tvaikoņa.“

„Es jau tā domāju,“ turpināja nepazīstamais. „Es biju pārliecināts, ka tas esat tieši jūs. Vispirms, es jau Našvilā jūs drusku redzēju, un otrkārt man jūs ļoti sīki aprakstīja. Un tad, nezin vai kāds cits, izņemot jūs, dotos tādā ceļojumā. Mums gadījās vienā dienā izkulties no pilsētas un ceļā satikties, ko arī es izmantoju. Ceru, ka jūs piedosit man manu nekautrību.“

„Taisni otrādi, es esmu jums ļoti pateicīgs,“ es atbildēju.

Man ļoti gribējās zināt, kā mans ceļa biedrs pazīst daiļo „Zultāna“ pasažieri. Es pielaidu varbūtību, ka viņi dzīvo kaimiņos. No tā es secināju, ka viņa par mani tam ir stāstījusi.

Man negribējās domāt, ka tas ir viņas līgavainis. Viņš bija par daudz skaists, lai šāda varbūtība būtu man patīkama.

Nepaspēju apsvērt, kā lai to noskaidro, kad viņš deva netiešu atbildi uz manām pārdomām.

„Es no sirds priecājos, ka jūs bijāt ar mieru pieņemt manu ielūgumu. Māsa priecāsies jūs redzēt..“

„Tā tad jūs esat mis Vudlej brālis?“

„Jā, viņai ir divi brāļi. Es esmu jaunākais. Vecākais, Henrijs, kopā ar mums nedzīvo. Viņam lejup Vinsburgai, Misisipi krastos plantācija. Māsa ziemā dzīvo tur, bet vasarā pie mums.“

Man pazibēja priecīga doma — vasara vēl nebija beigusies

Mūsu zirgi skrēja viegliem rikšiem. Dažreiz mēs it kā veci paziņas pārrunājām kādus vārdus. Dzīvē nekad vēl es nebiju tik kaisli vēlējies pabūt kokvilnas plantācijā un iepazīties ar tās darbiem.

Nats Bradlejs.

Vairākas stundas no vietas es gaidīju, ka mans ceļa biedrs iegriezīsies kādos vārtos, kas, izkrāsoti īpatiem uzrakstiem, veda te plantācijas, te dzīvojāmās ēkās. Mēs jājām jau ilgi, bet viņš, likās, pat nedomāja nogriezties no ceļa.

„Vai vēl tālu?“ es prasīju, pūlēdamies izlikties iespējami vienaldzīgs un slēpdams savu nepacietību.

„Ļoti tālu — 11c mazāk kā piecdesmit lje. Ja mēs neapstāsimies, tad nonāksim vēlā naktī. Lai no tā izvairītos, es lieku priekšā pārnakšņot Kolumbijā.“

„Bet vai tas tālu?“

„Tuvu nav. Šinī valsts apvidū nav kokvilnas audzēšanai derīgas zemes. Mēs esam par tālu uz ziemeļiem, un no aukstuma, kā es jums jau teicu, augi bieži iet bojā. Mana tēva plantācija atrodās tālu nost no lielceļa un kādā Dukā ietekoša strauta krastā. Tur zeme kokvilnas audzēšanai pilnīgi noderīga. Vienīgā neērtība ir lielais atstatums no piestātnēm. Visu kokvilnas ražu šogad mēs gribam paši savā liellaivā nosūtīt uz Jaunorleānu. Tēvs domā, ka šādā ceļā iegūtā ekonomija segs laivas būves izdevumus. Būvi viņš jau ir iesācis. Strauts tek tieši caur mūsu plantāciju; viņš ir pietiekoši dziļš, lai nokļūtu līdz Dukai. Bet no turienes Ogio un Misisipi var ar roku sasniegt. Pēc kokvilnas novākšanas nēģeriem nav nekāda darba, un viņi, pārbaudīta laivinieka vadībā, viegli bez lieliem izdevumiem var nogādāt preci Jaunorleānā. Būs vajadzīgi nevairāk kā pieci, seši cilvēki. Sūtīšana ar tvaikoni un nogādāšana piestātnē izmaksā dārgi. Tuvākā piestātne no mūsu plantācijas ir veselus trīsdesmit kilometrus. Vezumā nevar ielikt vairāk par četriem saiņiem, bet mūsu plantācijā gadā ražo ne mazāk par simt piecdesmit. Redzot, cik liels transports iznāk. Liellaiva dos mums iespēju iekļ'aut preci uz savas zemes, dažus metrus no spiedes.“

Šie sīkumi mani tā ieinteresēja, ka es pat aizmirsu, ka ir sevišķs pievilkšanas spēks, kam nav nekā kopēja ar kokvilnu, bet kas tomēr aicina mani uz plantāciju.

Līdzīga jautājuma izšķiršana šķita man ļoti oriģināla, viņā bija kaut kas īsti amerikānisks.

Visa raža, kas iegūta valsts iekšienē, vietā, kas ieslēgta biezos mūža mežos, tiek nogādāta tieši tirgū, kas atrodās vairāk kā 1200 kilometrus no plantācijas. Un preces transports notiek nevis pa dzelzceļu un nevis ar tvaikoni; še nekāda loma nepiekrīt komisionāram, kas par savu darbu ņem zināmas procentes, še viss tiek veikts ar lauksaimnieka paša spēkiem. Tādā kārtā prece nonāk no ražotāja rokām tieši patērētāju rokās. Kur gan, izņemot Ameriku, iespējams kaut kas tamlīdzīgs?

Šīs vienkāršās sarežģītās un interesantās polītiskiekonomiskas problēmas atrisinājums uz brīdi novirzīja manas domas no mana ceļa biedra, kas uzdeva man šo uzdevumu, līdz viņa stiprā balss nepiespieda atgriezties īstenībā. Viņš apsveica jātnieku, kas jāja mums pretī. Pēc ārējā izskata arī viņš bija ceļotājs. Viņa zirgs bija klāts putām un putekļiem; sedliem bija piesietas divas vadmalas ceļa somas.

„Sveiki, Valter! Vai jūs jājat no Našvilas?“ griezās viņš pie mana ceļa biedra, kad viņu zirgi gandrīz sadūrās

„Nats Bradlejs!“ iesaucās jaunais cilvēks.

Tonis, kādā bija šie vārdi teikti, lika saprast, ka viņam šī sastapšanās ir negaidīta.

„Kādā kārtā jūs esat te? No kurienes?“

Tas iesmējās.

„Es biju dzimtenē,“ viņš teica. „Patiesi, es esmu darījis ļoti gudri, pamezdams šejienes laukus. Palikt še — bezprāts. Pie Misisipi pavisam kas cits kā še. Tur — bagāta zeme… bet šī… Patiesi, nav jēgas audzināt te kokvilnu. Jūs nevarat savākt pat viena kokvilnas saiņa pa to laiku, kamēr katrs mans nēģeris savāc divus.“

„Esmu dzirdējis, — brālis rakstīja, — ka jums ejot spīdoši.“

„Pilnīgi pareizi. Brīnos, kālab viņš nepārtrauc graudu sēšanu un neķeras pie kokvilnas, liedzot kā es… Es vienmēr tiecos, kā vien tas iespējams, palikt drīz bagāts. Vai taisnība, ka jums lieliska raža?“

„Mēs ceram …“

„Cik saiņu?“

„Tēvs cer savākt ap divi simts.“

„Tas ir jauki… ja tikai jums izdodas viņus nebojātus nogādāt tirgū! Stāsta, ka jūs vedīšot viņus ar liellaivu?1 '

„Jā, liellaivu jau būvē.“

„Jauki. Tas ir ļoti labi un praktiski. Izdevumi samērā mazi un viņi sedzas ar to, ka transports jums nemaksā nekā, un jums nav jāmaksā arī apdrošināšana. Un arī tvaikoņi ir diezgan nedroši. Viņi nevar līdzināties vecām, platdibena liellaivām. Es vienmēr viņas lietoju. Beidzamā reizē es ieguvu dubultu ekonomiju, salīdzinot ar to, kas būtu jāmaksā tvaikonim. Jūs tikko no Našvilas?“

„Jā“ *

„Vai jus nezināt, kad pa straumi uz leju iet tvaikonis?“

„Nezinu.“

„Labi būtu, ja varētu atrast tvaikoni. Man vajaga tikt pie Misisipi.“

„ Ā!“

„Vai Kornēlija ir šeit?“

„Patlaban viņa ir pie mums.“

„Man, protams, neizdevās viņu sastapt. Mēs taču ar jūsu tēvu neesam lieli draugi… Fū, cik karsts 1“ Beidzamie vārdi, acīmredzot, bija teikti, lai dotu sarunai citu virzienu. Mans ceļa biedrs bija redzami neapmierināts ar norisošās sarunas veidu.

„Jā, karsti,“ viņš apstiprināja.

„Briesmīgi karsti. Jūs dodaties tieši uz plantāciju?“ „Jā, tieši.“

„Sveiki, Vudlej,“ viņš noteica un, uzmetis man ātru skatienu, piespieda piešus un pēc dažām minūtēm pazuda Našvilas virzienā.

Blēdis. Plantacijā.

Visa šī sastapšanās mani ļoti smagi ietekmēja. Tikko uz ceļa sastaptā cilvēka izturēšanās manī radīja dziļu sašutumu. Mēs viens otram netikām teikuši ne vārda un tomēr skatienos, ko mēs savstarpēji apmainījām, uzreizi bija izjūtama instinktīva savstarpēja antipātija.

„Tas ir jūsu draugs?“ es Vudlejain prasīju.

„0, nēl“

„Tad varbūt viņš ir jusu tēva draugs?“

„Tēvs viņu neieredz.“

„Acīmredzot, viņš ir jūsu vecs paziņa. Viņš visos sīkumos pārzina jūsu veikalus.“

Saī brīdī es domāju vienīgi tikai par mis Vudleju.

Kamdēļ Bradlejs teica, ka viņš to nav saticis, un kamdēļ manam ceļa biedram šie vārdi bija tik nepatīkami?

„Tas ir vecs pazīstams,“ teica jaunais cilvēks. „Viņš labi pārzināja visas mūsu darīšanas; mazākais līdz pašam beidzamam laikam. Mēs kopā augām, mūsu plantācijas bija kaimiņos; tagad lielākā daļa no viņa zemes pieder mums. Tādēļ jau viņš arī teica, ka apmeklējis savu dzimteni.“

„Vai tagad viņš vairs nav jūsu kaimiņš?“

„Nē, viņš pārdeva visu zemi.“

„Tā'l“

„Ja! Natu uzskata par nebēdni, bet, varbūt, arī par kaut. ko sliktāku. Viņš maz strādāja, pastāvīgi uzdzīvoja, bieži ar šaubīgiem ļaudīm apmeklēja aizdomīgas vietas. To pašu var teikt arī par viņa tēvu. Beidzot pienāca brīdis, kad parādu dēļ viņš bija spiests pārdot visu. Tā kā viņa muižas robežas sagāja ar mūsējām, tad mēs nopirkām lielāko daļu kopā ar dažiem vergiem. Nēģeri stāsta par Natu neticamas lietas, un ja tikai puse no tā, ko viņi stāsta, ir patiesība, tad no Nata jāvairās un jābaidās. Man ir savādi, ka mans brālis Henrijs ar viņu draudzējas.“

„Patiesi?“

„Jā. Brāļa plantācija atrodās tuvu tai, par ko Bradlejs pieminēja. Viņš patiesi pelna daudz naudas. Brālis par to rakstīja. Viņam ir ne mazāk kā simts vergi, bet viņa kabatas vienmēr pilnas ar zelta naudu. Neviens nezina, kā viņš pratis tikt uz ceļa. Es personīgi domāju, ka viņš pelnās Jaunorleānas spēļu namos. Brālis raksta, ka viņš katru ziemu dodoties turp un drīz atgriežoties ar naudu. Pagājušā gadā viņš savām plantācijām nopircis kādus piecdesmit nēģerus.“

„Tas taču nevar būt!“

„Vai jums ir gadījies būt Jaunorleānā? Tur notiekot ļoti augsta spēle?“

„Jā, ļoti “

„Tādā gadījumā nav nekāds brīnums, ka Bradlejs laimējis lielu naudu. Ja tur plaukst pikets, tad viņš, bez šaubām, visus apspēlē. Vēl kā bērns, viņš piketā apspēlēja visus sava tēva nēģerus.“

„Viņš spēlēja ar nēģeriem?“

„Viņš spēlēs ar ko grib, ja tikai pretiniekam ir ko paspēlēt. Tā tad, sapratīsit, ka nebija nekā savāda, ka es izturējos pret viņu tik auksti,, neņemot vērā, ka mēs esam skolas biedri.“

„Tur nav nekā savāda. Man liekas, ka jums ir pilnīga tiesība turēties no viņa tālāk.“

„Man šķiet, ka arī Henrijam vajadzētu pārtraukt savu pazīšanos ar viņu.“

„Kas viņu saista?“

„Daudz kasi Un šim nelietim ir iespēja tur sarunāties ar Kornēliju, kā viņš sauc manu māsu. Pie Misisipi valda savādi tikumi. Jādomā, jūs zināt, ka lielākā daļa zemes tur atrodas dažādu spekulantu rokās, kam no svara tikai tas, ka ļaudis, ar ko viņiem veikali, maksā. Brālis ir ļoti lāga zēns, bet viņš ļoti neizvēlīgs pazīstamo izvēlē; viņu interesē tikai medību biedri. Viņš tur apmetās, pateicoties medības kaislībai; tomēr viņš t.o neatzīst. Pie mums reti var sastapt lāčus, stirnas un antilopes izzudušas pavisam, bet, Misisipi krastos ir bezgala daudz zvēru un putnu.“

,,A!“

„Tomēr, pietiek. Mana pļāpāšana, jādomā, jums krietni vien apnikusi; mūsu zirgi piekusuši. Te ir vecā Spisera viesnīca. Še mēs varam paēst un atpūsties, bet vakarā, kad nebūs tik karsts, dosimies tālāk uz Kolumbiju.“

Viesnīcas „Lafaiet“ vārtu priekšā mēs nokāpām no zirgiem Laipni sasveicinājušies ar majoru Spiseru, (Tennesi štātā nav neviena viesnīcas īpašnieka, kam būtu zemāka dienesta pakāpe par majoru), nodevām zirgus nēģeriem un, iegājuši viesnīcā, apsēdāmies pie pusdienām, kas sastāvēja no ceptiem kartupeļiem un sivēna gaļas. Tas bija pilnīgi pietiekoši, lai paēstu. Vakarā mēs atkal devāmies ceļā.

Neilgā uzturēšanās Vudleju kokvilnas plantācijā atstāja man brīnišķas atmiņas uz visu mūžu.

Es vienmēr esmu interesējies par to augu audzēšanu, kas pēc apstrādāšanas ir galvenā cilvēka ģērba sastāvdaļa.

Te man parādīja zaļas, ar mīkstu pūku kārtu klātas kokvilnas augu sēklas, parādīja sēšanas veidus un nezaļu ravēšanu starp jauniem asniem. Es redzēju, kā sēkla pārvēršas sniega baltā ziedā, kā plīst apvalks, un ražas gaidošā plantātora acīm parādās balts kokvilnas gabaliņš. Es tagad redzēju, kā kokvilnu savāc, saspiež un iesaiņo nosūtīšanai uz tirgu.

Ar visu to mani iepazīstināja Valters Vudlejs; bet šaū stundās bija klāt arī viņas skaistā māsa. Visu, ko man stāstīja, es atminos ļoti labi un, liekas, nekad neaizmirsīšu Stundas bija tik interesantas, ka es ar baudu būtu noklausījies viņas vēl reizi un šādā nolūkā labprāt būtu palicis līdz nākošai ražas ievākšanai, bet gadījuma viesa stāvoklis man neļāva to darīt.

Šķita, ka brīnišķā Vudleju mājā nav apslēptu rūpju, bei; kufām nav nevienas ģimenes; bet tomēr es jutu, ka rūpes ir. Manas aizdomas bija neskaidras, bet arī .viņu pietika, lai sajustu sarūgtinājumu.

Es neaizmirsu Natu Bradleju ar viņa cinisko un vaļīgo runu par Vudleju darīšanām un viņa izskatu, kad viņš runāja pār Kornēliju.

Manas atrašanās laikā pie Vudlejiem viņa vārds vairākkārt tika pieminēts, un Valteram bija pilnīgu taisnība, kad viņš teica, ka viņa tēvs Bradleju neieredz. Tas bija neapšaubāmi. Vecais džentlmenis viņu citādi nesauca kā „šis nelietis“, lai gan neviens nemēģināja bijušo kaimiņu aizstāvēt pret vecā uzbrukumiem. Arī Valters runāja par savu antipātiju pret šo cilvēku, un •vienīgi tikai mis Vudlcj vienmēr klusēja. Reizi vai di.vas man šķita, ka aiz šīs klusēšanas slēpjas nezināma smaga cīņa, jeb varbūt, vēlēšanās pārtraukt nepatīkamo sarunu.

Es nevarēju taisīt nekādus slēdzienus. Es nezināju, .vai ir kāds noslēpums, jeb starp mis Vudlej un Bradleju norisinās romāns. Lai tas arī būtu kā būdams, bet ja man tas bija sāpīgi, kad es tikko ar mis Kornēliju iepazinos, tad tagad, kad es viņai sirsnīgi biju pieķēries, mani tas mocīja vēl stiprāk.

Patiesībā tas nebija vairāk nekas kā manas iedomas, bet kāds gadījums vairākas dienas pirms manas aizbraukšanas nostiprināja mani šo skumjo pārliecību

Man bieži gadījās būt pie upītes, kur kokvilnai būvēja liellaivu. Mani ļoti interesēja darbi vietējā laivu arcbitektūrā. Vispirms laiva ne ar ko neatšķīrās no Noasa šķirsta, bet maz pamazām viņa pieņēma noteiktu, kaut arī savādu formu. Darbus uzraudzīja kuģu būves speciālists, baltais Viljāms Blens. Viņam palīdzēja arī baltais, kas agrāk dienēja kā Misisipi upes locis. Pārējie strādnieki — galdnieki, atslēdznieki un drivētāji biji nēģeri. Daži no viņiem bija nozīmēti braucienam uz Jaunorleānu ar preci, kā tikai liellaivas būve būs pabeigta.

Neraugoties uz manu interesi par būves darbiem, Viljamam Blenam, šķita, nebija ne mazākās gribas iepazīstināt mani ar savas mākslas noslēpumiem. Kad ierados būvdarbu vietā viens, dažas reizes pat gadījās, ka viņš i?turējās pret mani tik nepieklājīgi, ka man nācās norādīt viņam viņa vietu. Viņa palīgs arī nebija sevišķi pieklājīgs.

Kādreiz vakarā Valters Vudlejs bija izgājis no mājas; viņa māsa gribēja ar to parunāt un aizsūtīja dažus strādniekus viņu uzmeklēt. Aizsūtītie neatgriezās diezgan ilgi. Man ienāca prātā, ka Valters varbūt aizgājis apskatīt liellaivas būvi; tā kā man nebija nekā ko darīt, tad es sāku iet upes virzienā. Viņa atradās kādu? astoņdesmit metrus no mājas un šķērsoja bijušo Nata Bradleja īpašumu. Pie upes strādnieku nebija; saul<: jau bija norietējusi, viņi aizgājuši mājās vakariņās.

Man nekur nebija jāstcidzas, un es izvēlējos tālāku ceļu. Nospriedis, ka Valters jau sen mājās, es aizpīpoju cigāru un sāku lēni iet pa ceļu. Man bija jāiet caur kokvilnas koku birzi, kur bija jau gluži tumšs. Debesis aizsedza, mākoņus, un es ar grūtībām varēju saskatīt taciņu. Paretam taciņas malā mirdzēja jāņtārpiņi, bet tas mani nebaidīja, jo viņi visu laiku pārvietojās. Es virzījos uz priekšu iespējami uzmanīgi, no koka uz koku. Pie katra soļa bija jāapstājas un vājā cigāra gaismā jāskatās, vai es neesmu nomaldījies no ceļa.

Nesaprotama saruna.

Es biju nogājis ceļa lielo pusi un jau nācu no birzs .11… kad manā tuvumā atskanēja balsis. Spriežot pēc inrja, kādā divi cilvēki sarunājās, viņu sarunai bija nopietns raksturs. Es apstājos, mēģinādams ieskatīties tumsā Man pretim pa to pašu taciņu nāca divi vīrieši. I>rīz mēs bijām blakām.

Bija tik tumšs, ka pret mākoņu gaišo l'onu es tikko varēju saskatīt viņu siluetus. Spriežot pēc tā, cik ātri viņi gāja, ceļš viņiem bija ļoti labi pazīstams. Mani viņi neievēroja.

Baidīdamies tumsā ar viņiem sadurties, es gribēju iekliegties, bet tanī pat brīdī pazinu kuģu meistara Blena rupjo balsi. Ar viņu laikam bija viņa palīgs. Man ar viņiem bija nepatīkami sastapties, un es, paiedams drusku sānis, aizslēpos aiz koka tā, ka viņi mani neredzēja. Līdz manīm atklīda daļa no sarunas.

„Tu saki, ka savāks ne mazāk kā divi simt, saiņu?“

,,Jt raža ir laba.“

„Lieliski! Papūlies, vecais, lai visu varētu novietot vienā liellaivā. Vajaga aizvest visu uz reizi, Blen.“

„Neuztraucieties. Laiva drīzāk būs par lielu nekā par mazu.“

„Ļoti labi! Ja viss izdosies, šis būs viens no mūsu labākiem darījumiem… Vai tev neliekas, ka te ož pēc tabākas?“

„Jā“

„Te kads ir pīpējis cigāru. Te droši vien ir gājis Valters, jeb tas nolādētais ārzemnieks.“

Dažas minūtes viss bija klusu. Viņi apstājās un aizdomīgi klausījās.

Tagad vēl jo vairāk man negribējās sastapties ar Blenu un viņa biedru. Es biju pārliecināts, ka tas nebija Blena palīgs Stingers — tā nebija viņa balss; viņa balsi es pazinu. Šo balsi es biju kaut kur dzirdējis, bet nevarēju viņu pazīt. Es izņēmu cigāru no mutes un noslēpu viņu saujā. Tai sarunas daļā, ko es dzirdēju, bija kaut kas noslēpumains, un es cerēju dzirdēt, turpinājumu. Kas gan varēja interesēties par mistera Vudleja liellaivas būvi un ražu?

Iespējams, ka tas bija pārvaldnieks. Man bija vairākas reizes gadījies ar viņu sarunāties, bet es tomēr nebiju pie viņa tā pieradis, lai tūlīt pazītu viņa balsi. Manā rīcībā bija tikai iedomu lauks, jo sarunas biedri sāka iet tālāk: tagad viņi runāja tik klusu, ka es nevarēju sapra.-' neviena vārda.

Drīz viņi bija tālu.

Tiklīdz biju pārliecinājies, ka viiji nevar sadzirdēt manu <oļu troksni, es devos tālāk. Kaut gan dzirdētā saruna nebija svarīga, viņa neizgāja man no prāta. 'Nepazīstamā balss skanēja man ausīs, bet es nekā nevarēju atcerēties, kam viņa pieder. Nezinu kālab, bet man tomēr šķita, ka tā nebija pārvaldnieka balss. Pārnācis mājās, es pārliecinājos par savas nojautas pareizību Pārvaldnieks stāvēja nama durvīs; paiet man gājām viņš, acīmredzot, nevarēja.

Valters bija jau mājās, un es viņam izstāstīju visu. ko dzirdēju. Viņš jautri iesmējās.

„Droši vien kāds no mūsu kaimiņiem interesējas par šo lietu,“ viņš teica. „Tomēr es nevaru pat iedomāties, kas no viņiem varētu būt tik labvēlīgs. A,“ — viņš diusku padomājis, piebilda, — „jādomā, ka es esmu uzminējis. Mēs apsolījām liellaivas komandierim vienu procentu no pārdošanas cenas, ja viņš lādiņu kārtīgi nogādās līdz Jaunorleānai. Droši vien viņš draudzējas ar Viljāmi Blenu, kas ari apsveica viņu ar izdevīgu pasākumu “

„Iespējams“, es atbildēju, lai gan Valtera vārdi nelikās sevišķi pārliecinoši.

„Iedomājieties,“ Valters mainīja sarunu, „pēc pusdienases iegriezos pie kaimiņiem un sastapu… Vai zināt ko?“

„Kā tad lai es to zinu? Man še nav pazīstamu!“

„Vienreiz jūs šo cilvēku redzējāt un arī kaut ko esat par viņu dzirdējis.“

„Kas tad tas ir?“

„Nats Bradlejs!“

„Nats Bradlejs?! Viņš še? Bet viņš taču teica, ka brauc uz māju?“

„Un tomēr viņš ir te.“

„Ko tad viņš te dara?“ ar nemieru es prasīju. „Patiesi, nezinu. Viņš šķita neapmierināts, ka sastapis mani. Iespējams, ka viņš nodomāja, ka man ši sastapšanās ar viņu liksies savāda, jo viyš pat apgalvoja, ka brauc uz Misisipi krastiem. Viņš man teica, ka Našvilā neesot bijis kuģa. Bet to lai viņš stāsta citiem. Es ļoti labi zinu, ka tā nav taisnība. Man stāsi i ja, ka no turienes gājis tvaikonis taisni tanī laikā, kad viņš tur bija, ja vispāri viņš tikai tur bija. Viņam bija noteikta iespēja tikt uz tvaikoņa. Neviens nezina, ko viņš dara, kālab viņš ir še. Pēc viņa vārdiem še tuvumā dzīvo vergu tirgotājs, ņo kā viņš par lētu naudu gribējis nopirkt dažus vergus. Pēc tam viņš grib jāt uz Memfisu, kur kāpšot uz tvaikoņa. Vai tas taisnība, vai nē, es nezinu. Katrā ziņā viņam kabatas pilnas ar naudu, jo viņš runāja par divdesmit vergu pirkšanu.“ Kamēr viņš man to stāstīja, es uzminēju, kas sarunājās ar Blenu. Es viņu pazinu. Tā bija tā balss, kas man bija tik nepatīkama toreiz, kad pieminēja mis Vudlej vārdu. Es Valteram tūlīt pateicu savas aizdomas.

„Tas pilnīgi iespējams,“ viņš atbildēja. „Tomēr cs nezinu, vai viņš Viljāmu Blenu pazīst; bez tam, es nevaru iedomāties, kas viņam par daļu gar mūsu kokvilnas ražu un gar to, vai mēs to aizvedīsim uz Jaunorleānu vienā vai divās liellaivās.“

Es šinī lietā nezināju vairāk kā viņš, un taisni tas mani interesēja arī vēl pēc tam, kad mēs savu sarunu bijām izbeiguši.

Man šķita savādi, ka ne plantācijā, ne arī kaimiņos neviens, izņemot Valteri Vudleju, nezināja ka Bradlejs atkal ieradies.

Triju dienu laikā, kas atlika līdz manai aizbraukšanai, es ievācu ziņas, un izrādījās, ka neviens nezina, ka Bradlejs ir šeit. Viņa pirmā atbraukšana bija izsaukusi daudz dažādu pārrunu; tomēr, tas jau vienmēr ir tā, ka cilvēks aizbrauc nabags, bet atgriezās bagāts.

Kas attiecās uz viņa otrreizējo atbraukšanu, tad bija skaidrs, ka tās mērķis ir tāds, par ko neērti atzīties. Tā bija izdarīta slepeni un vajadzēja atrast vairāk vai mazāk ērtu iemeslu.

Šis slēdziens šķita man pilnīgi pareizs. Tas neatlaidīgi mani vajāja, un es, pats nezinu kamdēļ, biju stipri nemierīgs.

Kaislīgs mednieks. Baltgalvainais ērglis.

Man ļoti negribējās braukt projām no maniem saimniekiem, bet tas tomēr bija jādara, jo ilgāk palikt bija neērti Es biju ļoti sadraudzējies ar Valteri un viņa daiļo māsu, un tālab ar prieku pieņēmu viņu priekšlikumu, pateicoties kujam man bija izdevība drīz atkal viņus sastapt.

Viņi uzaicināja apmeklēt viņu brāli Henriju, kad es ceļošu pa Misisipi. Mēs kopā ar viņu varētu medīt; mis Kornēlija un varbūt ari Valters tur ieradīsies ziemā, un es droši varētu sagaidīt viņu atbraukšanu.

Es domāju, ka manā vietā droši vien neviens neatteiktos no līdzīga priekšlikuma. Es nolēmu iegriezties pie mistera Henrija Vudleja un šinī nolūkā paņēmu no saviem saimniekiem ieteikšanas vēstules; tad es no viņiem atvadījos un devos uz dienvidiem.

Pēc kāda laika es jau biju pie Henrija Vudleja, un uzrādīju man līdzdotās vēstules. Viņš mani uzņēma tieši tā, kā pareģoja mani iepriekšējie saimnieki. Tomēr, man šķiet, ka sirsnīgā uzņemšanā vēstulēm nepiekrita izšķīrēja loma. Pietika, ka pateicu, ka os esmu kaislīgs mednieks, lai Henrijs Vudlejs atvērtu man savus apkampienus.

Ērtas un gandrīz krāšņi iekārtotas mājas vietā, kādā dzīvoja vecie Vudleji, Henrijam bija ļoti pieticīgs dzīvoklis. Tas bija ne vairāk kā vienkārša būda. Tomēr ar visu savu vienkāršību mājai bija patīkams, skaists izskats.

Suņu būdā pastāvīgi atradās kāds ducis medības suņu; uz viņu ādas bija redzamas rētas — tuvas iepazīšanās sekas ar lāčiem un panterām. Šis rētas man stāstīja par to medību veidu, kāds, kā es dzirdēju, ļoti patika manam saimniekam tāpat kā man, tas ir plēsīgu zvēru medības.

Mājas iekšpuse, tāpat kā viņas āriene, liecināja, ka saimnieks ir īsts mednieks. Visur bija novietotas viņa medību trofejas: ragi, ādas, ilkņi, dažādi auksti ieroči un visu kalibru bises.

Drīz pēc manas atbraukšanas saimnieks man sagādāja prieku iepazīties ar visiem dienvidus mednieku dzīves jaukumiem. Es iepazinos ar visiem medību paņēmieniem un sporta veidiem, kādi še bija izplatīti.

Pēc mēneša man bija jau ļoti daudz medību trofeju no zvēriem, ko mednieks var sastapt Misisipi ielejā. Mana kolekcija bija palikusi bagātāka ar melnā lāča. sarkanās pumas, plankumainā lūša vai meža kaķa, melno un pelēko vilku ādām, Virginijas stirnas ragiem un dienvidvakaru upju aligātoru un kaimanu ādām.

Arī putniem piekrita ievērojama vieta šinī kolekcijā; trūka tikai visretākā un dārgākā putna — baltgalvainā ērgļa. Vairākas reizes es tiku redzējis šo brīnišķo putnu, kad viņš lidinājās zem mākoņiem, jeb laidās gar upes krastu, ķerdams zivis. Bet baltgalvainie ērgļi, tāpat kā visi viņu pasugas putni, tā baidās no cilvēku tuvuma, ka man neizdevās viņiem tuvoties pat šāviena atstatumā, un līdz šim es vēl nebiju neviena nošāvis. Mums paziņoja, ka šie ērgļi mitinoties uz kādas saliņas, kilometrus divdesmit no plantācijas lejup pa upi. .Še viņi pavasaros taisīja ligzdas un vasaru perināja jaunos ērgļus.

Kad šie putni kaut kur savijuši ligzdas, nav grūti viņiem pieiet. To zinot, es nolēmu doties uz salu.

Man vajadzēja doties ceļā bez mistera Vudleja, nēģera Džeka pavadībā. Kad saimnieks bija aizņemts, mēs ar ņēgeri jau bijām bijuši vairākās ekskursijās. Es vienmēr izmantoju viņa zināšanas un viņa laivu.

Kaut gan nēģeris nekad nebija bijis uz salas, viņš tomēr labi to pazina. Mani pārsteidza ka viņš, kā man šķita, pavisam nepriecājās par šo braucienu, kaut gan agrāk vienmēr viņš trokšņaini izrādīja savu sajūsmu.

Tas arī ir saprotams: viņam bija patīkamāk pavadīt mani, nekā strādāt plantācijā. Mums līdz salai bija mazākais divas stundas ko braukt; atpakaļceļš prasīja vēl vairāk laika, jo upes straume te bija ļoti stipra Man šķita, ka šis apstāklis Džeku mulsina. Es tomēr cerēju, ka tiklīdz mēs dosimies ceļā, šī nepatika pāries. Mēs abi devāmies uz vietu, kur stāvēja viņa laiva.

Mēs devāmies ceļā tūlīt pēc saules lēkta un, kā jau agrāk teica mans pavadonis, tūlīt iekļuvām ļoti ātrā straumē, kas pie pašas salas kļuva pat bīstama

Saknes un atvari neļāva piebraukt salai cieši klāt, par laimi mēs pamanījām ūdenī iegāzušos koku. To ines izmantojām, lai piestātos un piesietu laiviņu. Tas bija milzīgs kokvilnas koks, tik smags, ka straume nevarēja viņu izkustināt no vietas.

Es apķēros stumbram un izrāpos uz cietzemes. Es domāju, pats nezinu kālab, ka ligzdas nav tālu un ka man drīz izdosies tās atrast. Nēģeris, nezinu kamdēļ, negribēja izkāpt krastā un palīdzēt man manos meklējumos; viņš teica, ka palikšot sargāt laivu un airus, kain arī es piekritu. Taisnība, tas man šķita drusku savādi, bet pēc būtības man bija gluži vienalga, vai viņš nāk man līdz, vai nē, — viņš taču man nevarēja nekā palīdzēt. Sala, acīmredzot, nebija liela, un es viegli varēju apiet viņai visapkārt.

Toniēr, tas nebija nemaz tik vienkārši kā no sākuma šķita. Augstie kokvilnas koki un cipreses bija liānām savīti, un vesels mežs sīku krūmu kavēja virzīšanos uz priekšu. Drīz sāku zaudēt, cerības, ka atradīšu ērgļus. Aiz bieziem ar liānām saaugušiem un spāņu sūnām apaugušiem zariem pat saule nebija redzama

Es gribēju jau griesties atpakaļ, kad uz mani, caur biezo lopu sienu, kas mani apņēma, krita saules stars. Man šķita, ka pretējais krasts nav tālu, un es, gribēdams par to pārliecināties, gāju pretī gaismas svītrai. Izrādījās, ka tas ir mazs laukumiņš, kas .bija radies pateicoties nokaltūšain kokam. Tas bija milzīgs koks, sen nokaltis, kad viņu bija ķēris zibens.

Viņa virsotne bija sašķaidīta smalkās skaidās; šaī spraugā es ievēroju zaru kaudzi, kas acīmredzot piederēja citam kokam. Tomēr, ieskatoties uzmanīgāk, es ievēroju, ka zari cieši savijušies viens ar otru: acīmredzot, tas bija tas, ko es meklēju — ērgļu ligzda.

Kamēr es, galvu augstu pacēlis, aplūkoju ligzdu, atskanēja savāds troksnis. Tas atgādināja it kā kalta sitienu pret marmora gabalu, vai no kameras izbēguša vājprātīgā kliedzienu. Atbalss tūlīt atskaņoja šo troksni un man šķita, ka salu apdzīvo ļauni gari. Šis troksnis mani nemaz neietekmēja, jo es zināju, ka tā kliedz baltgalvainie ērgļi. Es tikko paspēju pielādēt bisi, kad četri lieli putni sāka griesties virs manas galvas. Viņu izplēstie spārni aizsedza saules gaismu. Tie bija vecie ērgļi un viņu bērni, par ko man jau stāstīja.

Acīmredzot, viņi mani bija ievērojuši. Es daudz dotu, ja man tagad būtu rupjām skrotīm lādēta karabīne Viņas vietā manā rīcībā bija tikai vienkārša, ar lodi lādēta mednieka divstobru bise. Ērgļi turpināja riņķot pār salauztā koka galotni. Tikai diviem no viņiem bija baltas galvas un astes: pārējie divi, vēl jauni un pilnīgi spalvām neapauguši, bija tumšā krāsā.

No diviem pirmiem es izvēlējos to, kas bija lielāks, notēmēju, izšāvu un ievainoju putnu plecā. Viņš nokrita pie manām kājām, bet es nepaspēju viņu saķert. Kliegdams un ar veselo spārnu sizdams, viņš strauji metās krūmos. Es skrēju viņam pakaļ. Man vajadzēja noskriet kādus simt metrus, pirms es viņu panācu. Ta bija mātīte ar brīnišķām spalvām. Pārējie ērgļi, griezīgi kliegdami, aizlidoja.

Velna sala.

Apmierināts ar savu ieguvumu, pārmetu nošauto putnu pār plecu un gribēju atgriesties pie Džeka, kad ievēroju, ka esmu apmaldījies. Sekojot aizšautajam putnam, es biju izlaidis no redzes loka sauso koku un atkal atrados pustumsā. Es sāku meklēt savu kāju atstātās pēdas. Ar kaut cik pacietības manām pūlēm, protams, būtu panākumi, bet meklēt pēdas bija ār-

kārtīgi grūti, jo dzeloņainie augi no visām pusēm dūrās manās miesās. Man šķita, ka salas platums nav lielāks par trīs jeb četri kilometriem; tālab es nolēmu iet taisni līdz nonākšu pie krasta, un pēc tam, ejot gar krastu, nokļūšu līdz tai vietai, kur palika Džeks ar laiviņu. Es sāku iet uz priekšu pēc iespējas ātrāk un drīz ieraudzīju gaismas svītru, tad pazibēja gabaliņš debess, un dažus soļus tālāk arī ūdens. Tomēr pieejot tuvāk, es ieraudzīju, ka tā nav upe, bet purvs, jeb, pareizāk, lagūna. Nogājis dažus soļus pa viņas krastu, es ievēroju kanālu, pa kuj-u es varēju nokļūt līdz upei. Ejot gar lagūnas krastu, es ievēroju pie krasta piesietu laiviņu. Viņa bija piestiprināta pie augstas cipreses stumbra, ko apēnoja vēdekļu palmas krāšņās lapas; tālab es laiviņu vispirms noturēju par koka stumbru. Es domāju, ka uz salas bez manis ir arī vēl citi mednieki, bet apskatījies uzmanīgāk sējumu, kas bija pagatavots no meža vīnogājiem, pārliecinājos, ka laiviņa piesieta pie koka vairākus mēnešus atpakaļ. Jādomā, ka viņa bija te pamesta kā pilnīgi nederīga.

Apskatījis šo nelielo līcīti, es ievēroju veselu rindu dažādu pēdu, kas, kaut arī nebija svaigas, tomēr norādīja, ka šo salu apmeklē cilvēki. Vienā vietā zeme bija diezgan stipri nostampāta, kā tas ir vietās, kur bieži piestājas laivas. Apkārt mētājās audekla gabali, kādos iesaiņo kokvilnu; tepat bija arī pelnu kaudzīte.

Cilvēku pēdas tādā biezoknī nevarēja mani neieinteresēt, un es, vairākas minūtes tās apskatījis, velti pūlējos atminēt, kam viņas pieder.

Nezinādams par ko izšķirties, es devos no jauna ceļā un sāku atkal spiesties caur biezokni. Nonācis pie krasta, es pasaucu Džeku. Viņš bija tuvumā.

„Es esmu ļoti priecīgs, ka kungs atgriezās vesels un neskārts,“ viņš teica, kad es iekāpu laivā un apsēdos viņam iepretim.

„Kamdēļ?“ es prasīju. Mani pārsteidza viņa tonis un tā steiga, ar kādu viņš atbrauca no salas.

„Uz salas nemierīgi.“

„Kā nemierīgi?“

„Nezinu, massa… Stāsta, ka nakti te nākot velns.

Par to man daudzreiz ir stāstījuši massas Bradleja nēģeri Viņa plantācija ir tuvumā, bet neviens no viņa nēģeriem neuzdrošinās nākt šurp.“

„Bet no kurienes tad viņi zina par velnu?“ „Nezinu, massa, nezinu. Visi baidās šis salas. Tikai tas ir taisnība, ka še bieži ierodas velns.“

Tagad es sapratu, kamdēļ nēģeris negribēja nākt man medībās līdz.

Viņa māņticība man likās smieklīga, un es sāku viņam pārmest, ka viņš man to nepastāstīja agrāk. Tad es varētu uzmanīgāk apskatīt šo interesanto velna mītni.

Tad es atcerējos ērgļa mežonīgos kliedzienus, tumsu koku ēnā, drūmo lagūnu, pie krasta piesieto laiviņu, garās ar spāņu sūuu apaugušās lianas. Visa šī aina neļāva man brīnēties par apkārtējo plantāciju, tumšo nēģeru māņticību un mana pavadoņa bailēm. Nēģeri no dabas ir māņticīgi, un pilnīgi saprotams, ka šīs salas drūmais izskats iedvesa viņiem bailes. Tomēr, acīmredzot, aizmirstā laiva un citi priekšmeti, ko es ievēroju, pie sīkākas apskates varēja atklāt dēmonu, kas, pēc Džeka un viņa Bradleja plantācijas draugu vārdiem, bija šo salu izvēlējies par savu mājokli.

Plantacija uz Velna salas.

Par Nata Bradleja plantāciju Džeks nebija tik noslēpumains. Tanī laikā, kamēr mēs braucām pret straumi, viņš man par šo kungu izstāstīja ļoti daudz interesanta.

Nata Bradleja māja atradās uz lielas salas, kas radās starp Misisipi un viņas veco ģultni. Tas nebija nekas sevišķs. Misisipi bieži maina savu gultni, tālab abi viņas krasti, sevišķi labais, ir izroboti līčiem, kanāliem, lagūnām un šaurumiem.

Uz tādas salas dzīvoja Nats Bradlejs. Manu pavadoni visvairāk pārsteidza tas, ka viņš, atbraucis šurp ar divi, trīs vergiem, īsā laikā sagādājis līdzekļus un nopircis sev tik daudz vergu, cik nebija pat skvairam

Vudlejam Tenncsi štātā. Viņš pirka vergus visur, kur tikai tos pārdeva, pirka pat tādus, ko viņu darba spēju trūkuma dēļ neviens negribēja pirkt. Tomēr viņš izturējās pret viņiem tā, ka tie nekad nebēga no viņa plantācijas. Gadījās, ka viņi pa nakti pazuda, bet rītā vienmēr atgriezās atpakaļ. Viņiem bija pilnīga iespēja bēgt, un neviens viņus Bradlejam nebūtu izdevis. Skaidrs, ka te bija kaut kāda mīkla.

Viss tas mani ļoti interesēja un kopā ar agrāk dzirdēto, atvēra interesantu ainu. Man vēl gribējās zināt, kas saistīja Natu Bradleju un Henriju Vudleju? Es redzēju, ka viņi ir draugi, bet nevarēju saprast šīs divu tik dažādu cilvēku draudzības iemeslus.

Cik es pazinu vietējos tikumus, tad še piegrieza ļoti mazu vērību plantātoru morāliskām īpašībām. Kolonisti nebija nekāda goda un sirdsapziņas bruņinieki. Bagātība un prasme rīkoties ar ieročiem bija pilnīgi pietiekošs pamats, lai iemantotu vispārēju cienību; Nats Bradlejs bija it kā radīts tam, lai Vinsburgā un viņas apkārtnē spīdētu.

Dažus gadus pirms šī stāsta sākuma Vinsburgu ieguva savā varā ļaužu grupa ar ļoti apšaubāmām morāliskām īpašībām. Kādu laiku pilsētas ielās turpinājās mūžīgs, nejēdzīgs karnevāls, no kā dabūja ciest mierīgie iedzīvotāji. Beidzot, banda tika arestēta un iesēdināta cietumā, bet viņu iepotētās paražas palika un stipri atsaucās uz iedzīvotāju tikumiem.

Tas, ko stāstīja par Nata Bradleja rīcību, nevienu nepārsteidza un tikai parādīja, ka viņš, dzīvodams pie Misisipi, pilnīgi iederējās savā vietā.

Henrija Vudleja raksturā nebija nekā kopēja ar Bradleja raksturu. Draudzība starp tik pretēja rakstura ļaudīm ir reti iespējama. Ir taisnība, Henrijs dzīvoja starp mežoņiem un viņam bija jāsastopas ar mazkultūrāliem ļaudīm, bet pēc savas dabas viņš bija maigs, pat kautrs, tas ir viņam bija īpašības, kas medniekiem nemaz nav īpatas. Es nevarēju saprast, kā tāds cilvēks kā Henrijs varēja apmierināties ar Nata Bradleja sabiedrību? Man šķita neērti runāt ar nēģeri par viņa kungu, tomēr es nevarēju noturēties, lai viņam nevaicātu.

„Kā liekas, Džek, tu Natu Bradleju sevišķi nemīli?“

„Jā. Viņu nemīl, pat vēl vairāk — visi nēģeri viņu pat. neieredz.“

„Nu, bet baltie?“

„Nezinu, massa.“

„Kā nezini? Piemēram tavs kungs ir Natam Bradlejam draugs.“

„Misters Henrijs?“

„Jā, misters Henrijs.“

„Viņš ar visiem ir draugs.“

„Tiešām?“

„Protams. Viņš mušas nenospiedīs, oda nenositīs. Medībās — tas ir cita lieta: tur viņš mīl nonāvēt lāčus un panteras. Vajag tikai viņam izdzirdēt suņu riešanu un medību troksni, viņš tūlīt kļūst cits cilvēks. Bet vispāri viņš ir ļoti labs.“

„Jā, viņš mīl medības un medniekus. Bet Nats Bradlejs taču nekad nemedī. Kādēļ tad viņu tavs kungs mīl?“

„Nezinu. Varbūt, ka mīl, bet var būt arī nemīl.“ Pēc šīs nenoteiktās atbildes I)žeks sāka cītīgi airēt. Dažas minūtes viņš noteikti klusēja,

Es zināju, ka āfrikānieši nekad nenobeidz pusvārdā, un es biju pārliecināts, ka Džeks turpinās stāstu. Mana pārliecība apstiprinājās. Dažas reizes pavilcis aiļ;us, viņš sāka runāt no jauna.

„Ir iespējams, massa, ka tur kaut kas ir apslēpts. Te, tāpat kā visur, ir kaut kas savāds. Varbūt, ka tas arī ir iemesls.“

Acīmredzot, Džekam ļoti gribējās papļāpāt, bet viņš runāja uzmanīgi, baidīdamies sevi kompromitēt.

Es nolēmu ļaut Džekam brīvi izteikties un tikai dažreiz iebilst pa vārdam.

„Jādomā,“ es noteicu, „ka tā nav īsta draudzība. Tur kaut kas ir…“

„Apslēpts,“ uztvēra Džeks. „Pilnīgi pareizi un nēģeriem tas ir zināms?“

„Tas ir noslēpums?“

„Jā, massa.“

„Kāds?“

Es nepacietīgi gaidīju atbildi uz manu jautājumu. Nez’ kamdēļ man likās, ka nēģeris tūlīt sāks runāt par Kornēliju. Nēģeris vairākas minūtes par kaut ko domāja.

„Redzat,“ viņš teica, „man šķiet, massa, ka jūs esat mistera Henrija draugs. Kamdēļ tad lai es jums neizstāstu, kādas saistības viņam ir ar Natu Bradleju.“ „Es no sirds mīlu tavu kungu,“ es teicu nopietnā toni, „un tu man vari pilnīgi uzticēties, Džek.“

„Nu tad klausaties, massa. Kādreiz misters Henrijs kopā ar citiem medniekiem aizbrauca medībās. Tur bija ari massa Bradlejs. Tas, laikam, bija pirmais gadījums, kad viņš bija medībās. Medības turpinājās ilgi; tad apsēdās atpūsties un iekost. Massa Bradlejs lika priekšā spēlēt, kārtis. Massa Henrijs — jūs to zināt — nekad nespēlē kārtis; bet toreiz viņš bija dzēris… nu, un sāka spēlēt. Vispirms spēlēja piketu, pēc tam bakaru. Spēlēja uz augstām summām; inassa Henrijs visu laiku pazaudēja. Viņš nervozēja un lika visaugstākās likmes. Viņš pazaudēja divdesmit, tūkstoš franku. Bet vai jūs zināt, kas laimēja?“

„Kas?“

„Massa Bradlejs 1“ Massam Henrijam, protams, tādas naudas nebija līdz. Kas tad medībās tādas summa? ņem līdzi?“

„Protams, protams.“

„Nu un viņš par šo summu izrakstīja Bradlejam vekseli. Vekselis vēl ir pie Bradleja, jo misters Henrijs vēl parādu nav samaksājis. Un massa Henrijs rāda seju, it kā draudzētos ar viņu.“

„Es domāju, ka tu nekļūdies.“

„Domājat?! Jūs tikko teicāt, ka esat mistera Henri draugs. Kamdēļ tad jūs gribat, lai massa Henrijs patiesi būtu šim kungam parādā tādu summu?“ Beidzamos Džeka vārdos bija dzirdams sašutums.

„Tas, tomēr saprotams.“ Es atbildēju pilnīgi mēchaniski un neiedomājos par to nozīmi, kādu nēģeris var5ja piešķirt manai atbildei.

Es sāku viņam paskaidrot.

„Nē, nē,“ es nopietni teicu, „tu mani neesi sapratis* Es gribēju teikt, ka es priecājos, ka viņu draudzībā nav nekā nopietna. Naudas zaudējums nav sevišķi bīstams. Un divdesmittūkstoš franku bagātam plantātoram nat Dievs zina cik grūti samaksāt.“

„Bagātam — jā. Bet massam Henri tā ir milzīga summa. Kamēr viņa tēvs ir dzīvs, viņš šo summu nevar samaksāt. Plantācija gandrīz nekā neienes, un viņš nodzīvo vairāk kā nopelna. Lai nolādētas šīs kārtis. Lai ar viņām nodarbojās tikai tādi Jaudis kā Nats Bradlejs. Tā vēl ir laime, ka no tās dienas massa Henrijs vairs nespēlē. Arī tas ir labi.“

Nēģera stāsts iekairināja manu ziņķāri. Kaut gar baidījos palikt, nekautrs, es tomēr turpināju iztaujāt. „Vai misters Bradlejs bieži brauc pie tava kunga?“ „Atkarībā no …“

„No kā?“

„No gada laika.“

„Tā tad viņš biežāk ierodas noteiktā gada laikā?“ „Jā.“

Džeks kļuva mazrrunīgs. Ka ar stangām man tagad vajadzēja no viņa vilkt vārdus.

„Droši vien viņš ierodas te, kad viņam ir kāda vajadzība?“

„Droši vien. Vasarā viņš iegriežās reti, pavisam reizes divas — trīs. Ziemu tas ir citādi. Stāsta, ka massam Bradlejam šinī laikā Jaunorleānā esot daudz darīšanu.“

„Bet tādā gadījumā taču viņam neiznāk laika te uzkavēties?“

„Bet viņš paspēj,“ — dusmīgi atbildēja nēģeris. „Kā tad un kad?“

„Ja jāsaka taisnība, tad taī laikā, kad še dzīvo massas Henrija māsa. Redziet kāl“

„Jādomā, ka viņš ir mis Vudlej līgavainis?“ „Varbūt jā, bet varbūt arī nē.“

Man šķita neērti turpināt šo sarunu: man bija smagi par to runāt.

Kāda gan man daļa par mis Vudlej? Vai tad, izņemot draudzības jūtas, es jutu pret viņu kaut ko citu?

Kamdēļ man jāiejaucas svešā dzīvē? Kornēlija Vudlej nav meitene. Un ja viņa atļauj šim aizdomīgajam kungam sevi mīlēt, jeb, varbūt, pati mīl Bradleju, kamdēļ tad lai es iejaucos? Man nebija nekādu tiesību dot viņiem padomus, un viņu viesmīlība neuzlika viņiem par pienākumu rēķināties ar maniem slēdzieniem. Ņemot. visu to vērā labākais būtu apseglot savu zirgu un aizjāt.

Taisnība, tas mazliet mainīja manu programmu, bet apstākļi to prasīja. Agrāk man bija tieksme sastapt mis Vudlej, tagad tas man būtu smagi. Mans viņai dotais solījums nebija sevišķi svarīgs, un es viegli varēju viņu nepildīt, vēl jo vairāk tālab, ka viņu tas sevišķi nevarēja interesēt. Manas skumjās pārdomas pārtrauca nēģera saucieni.

„Kad runā par dēmonu, tad redz viņa asti. Bet mums, jādomā, būs lemts redzēt eņģeli 1“

„Eņģeli? Ko tu pļāpā, Džek?“

„Paskatieties turp, raassa. Ko jūs redzat?“

„Tvaikoni.“

„Uz šī tvaikoņa ir eņģelis. Ticiet man — viņš ir tur.“

„Es nesaprotu, kas par lietu.“

„Kas tad tur ko nesaprast, massa? Tvaikonis apstajās pie massas Henri plantācijas.“

„Jā.“

„Tā tad uz viņa ir pasažieri, kas še izkāps. Mēs uz Jaunorleānu labību nesūtam. Tā tad tur ir pasažieris, un šis pasažieris — mis Vudlej. Ticiet mani Tvaikonis ir „čiroki“; viņš brauc uz augšu līdz Kuinberlandei un pienāk Našvilā.

Nēģeris nebija maldījies. Desmit minūtes vēlāk tvaikonis peldēja mums blakus, un es izlasīju viņa nosaukumu, kas bija uzrakstīts lieliem burtiem uz riteņu aizsegiem.

Atgriezies plantācijā, es vispirms uzzināju, ka atbraukusi mis Vudlej, un ka reizē ar viņu no Našvilas braucis Nats Bradlejs.

Neērti viesi.

Kad es uzzināju, ka misters Bradlejs atbraucis reizē ar mis Vudlej ar tvaikoni un apmeties plantācijā, es tikko slēpu savu nepatiku. Tomēr, pašsavaldīšanās man atgriezās, tikko es stingri nolēmu rīt pat atvadīties no saimniekiem. Tikai dažas dienas atpakaļ .viņi bija man ļoti simpātiski, tagad viņus redzot vien es jau sajutu daudz sāpju …

Vakarā Bradlejs aizbrauca no plantācijas. Pie viņa plantācijas nebija piestātnes, un viņš parasti izkāpa še. Viņam kādu veikalu dēļ bijis jābrauc uz Vinsburgu, un atpakaļceļā uz tvaikoņa viņš saticis mis Vudlej.

To visu man stāstīja saimnieks, bet es, taisnību sakot, viņa vārdiem sevišķi neticēju. Bija skaidrs, ka Bradlejs nebrauca uz Vinsburgu veikalu dēļ, bet vienīgi tālab, lai sastaptu mis Vudlej. Bradlejs atvadījās no saimniekiem un, paņēmis viņu zirgu, aizjāja; zirgu viņš apsolīja atsūtīt nākamā dienā. Es nolēmu negaidīt viņa atgriešanos. Tomēr, to bija daudz vieglāk pateikt kā izdarīt. Reti taurenis no ugunskura aizlido veseliem spārniem. Tas pats notika arī ar mani.

Misters Henrijs bija pārsteigts, kad es viņam paziņoju savu nodomu. Kā? Tik ātri un negaidīti aizbraukt! Viņš negribēja to pieļaut! Viņš teica, ka mana aizbraukšana viņam ļoti nepatīkama. Viņš gribējis man pa*' godu sarīkot grandiozas lāču medības.

„Es ceru, ka jūs man šīs nepatikšanas nesagādāsit.“ „Jūs taču nebrauksit?“ mis Vudlej man prasīja, kad mēs palikām vieni. „Kamdēļ jus nolēmāt pēkšņi aizbraukt?“

Mat> nenāca nekas prātā, ko atbildēt.

„Tas nav jauki,“ uzstājīgi viņa turpināja, „pat vairāk: tas ir nepieklājīgi, slikti,“ viņa piebilda ar apburošu smaidu. „Jūs mierīgi še dzīvojāt, kamēr manis nebija. Tamdēļ esmu spiesta domāt, ka jūsu aizbraukšanas iemesls esmu es. Jūs vairāties manis.“

Kā lai es viņai to pateiktu, ka viņa teica taisnību? Es gribēju viņai kaut ko teikt, izskaidrot mana lēmumu iemeslus, apstiprināt, ka mans lēmums ir 11cgrozāms. Ir iespējams, ka es izteiktu viņai rupjus pārmetumus, bet viņa pati neļāva palikt man smieklīgam viņas acīs. Viņa pienāca pie manis un teica:

„Es jūs lūdzu palieciet. Jūsu aizbraukšana sarūgtinās brāli… un mani. Gadījumā, ja jūs aizbrauksit, es domāšu, ka jūs aizbraucāt manis dēļ.“

Ko nozīmēja viņas vēlme? Vai patiesi es biju viņai simpātisks, un viņa bija man pieķērusies, jeb viņa vienkārši gribēja pazoboties par mani. Kā es to varētu dabūt zināt?

Lai zinātu, kā man rīkoties nākotnē, es atbildēju: „Ne jūs, ne jūsu atbraukšana nevar man radīt rūgtumu. Es esmu spiests aizbraukt no šejienes cilvēka dēļ, kā prombūte jums būs daudz jūtamāka kā mana.“ ,,IJ ar ko jūs runājāt? viņa prasīja.

Es nezināju, atbildēt vai no. Bet šaī brīdī ienāca viņas brālis un sāka mani pierunāt vēl paviesoties. Tagad viņam tas pilnīgi izdevās, jo īsās sarunas ar viņa māsu pilnīgi pietika, lai es grozītu savus nodomus. Manā dvēselē atkal radās cerības, tikai to es negribēju pats sev atzīt. Es atļāvu sevi pārliecināt, ka man katrā ziņā jāpiedalās lāču medībās.

Nākošā dienā Nats Bradlejs izpildīja savu solījumu. Viņš atsūtīja misteram Henrijam vakar paņemto zirgu. Viņš lika vergam noņemt zirgam seglus un novietot to stallī. No tā varēja saprast, ka viņš domā palikt še tikai dažas stundas.

Mūs iepazīstināja; mēs ļoti vēsi sniedzām viens otram rokas, un pārmainījām dažus vārdus. Mistera Henrija un mis Vudlej klālbūte neļāva izpausties mūsu savstarpējai antipātijai.

Katru reizi, kad mis Vudlej klausījās manī vai runāja ar mani, Bradleja seja kļuva drūma. Reiz viņš pat uzmeta man tik nekaunīgu un nicinošu skatienu, ka es gribēju pieprasīt viņam paskaidrojumus. Stāvoklis bija vispāri neērts. Misters Henrijs, redzēdams mūsu savstarpējo antipātiju, jutās ļoti neērti. Arī viņa māsa neprata slēpt savu neapmierinātību.

Par laimi no meža atskrēja Džcks, un priecīgi ziņoja, ka atlaidies milzīgs baložu bars un apmeties gobu

birzs zaros. No visiem, kas bija istabā, vienīgi es neizpratu šī ziņojuma svarīgumu. Tālab es lūdzu paskaidrot, ko tas nozīmē. Izrādījās, ka klejojošie baloži, kufu Amerikā ir ļoti daudz, apmetušies gobu birzē atpūsties. Lai gan tas ir neievērojams medījums, tomēr baložu medības gadās ļoti reti, jo šie putni nekad nepaliek ilgi vienā vietā. Tamdēļ pat nopietnie lāču mednieki ar baudu šauj baložus. Tā tas bija arī ar mūsu saimnieku. Vārds „balodis“ viņu māģiski ietekmēja; viņš satvēra bisi un aicināja viņam piebiedroties. Es un Nats Bradlejs labprāt sekojām viņa piemēram, un mis Vudlej palika viena.

Baložu medības.

Kaut gan baložu medības ir ļoti interesantas, es tomēr viņas neaprakstīšu. Tikai piezīmēšu, ka tā nebija vienkārša baložu slepkavošana, kā to varētu iedomāties no Džeka vārdiem, kas runāja par baložu „mākoni“.

Baloži, līdzīgi visiem gāju putniem, lidojuma laikā ir mazāk uzmanīgi kā parasti; tomēr viņi izturās tā, ka medniekam reti gadās uzbrukt vairākiem baložiem, kas sēd uz viena zara. Vajaga būt ļoti uzmanīgam, lai baram pieietu nemanot un ar vienu šāvienu nošautu vairākus. Parasti gadās tā, ka mednieks nepaspēj vēl tuvoties šāviena attālumā, kad atskan uzmanīgākā baloža signāls, un viss bars aizlido uz jaunu vietu, kādus simt soļus atstatu no vecās vietas.

Tomēr parasti visi baloži signālu neievēro. Daži no viņiem, nelielām grupām pa pieci, seši paliek vecā vietā un krīt medniekiem par laupījumu. Parasti mednieki šauj šos atsevišķos baložus; tiek rīkotas pat savdabīgas sacīkstes; bet tā kā katrs iepriekš jau zina ka uz katra šāviena vairāk par vienu putnu nekritīs, tad mednieki nemēģina panākt visu baru.

Tā rīkojās arī šoreiz vairāki jauni mednieki no kaimiņu plantācijām. Viņi ieradās agrāk par mums. jo viņus, acīmredzot, agrāk bija paspējuši par atlidojumu brīdināt. Dažiem bija bises, dažiem karabīnes. Mums ar Bradleju katram bija bise.

Baložu medības, kā katras citas medības mežā, ir diezgan bīstamas; nedrošums palielinājās ar to, kā mednieku bija daudz un, pateicoties agram rudenim, lapas vēl nebija nokritušas.

Katrs mednieks šāva pēc sava ieskata, nerūpēdamies par citiem, un tā kā putni apmetās augstāk un zemāk un dažreiz pavisam uz zemes, tad šāvieni ne katrreiz bija tēmēti augšup.

Man šāda veida medības nebija pazīstamas, un es nenojautu, ka viņas var būt bīstamas, kad pēkšņi lode nodžinkstēja man gar ausi un viegli apdedzināja vaigu, rādīdama, ka baložu medības dažreiz nav nemaz tik nevainīga nodarbošanās. Lode paskrēja man ļoti tuvu gaļ’āin un atsitās aiz manis stāvošā kokā. Tanī pat. brīdī es dzirdēju šāviena troksni.

Mana pirmā kustība bija doties pie neuzmanīgā mednieka un izlamāt viņu par neuzmanību. Bet es nezināju, kas viņš ir. Viņu no manis aizsedza krūmu pudurs. Es iedomājos, ka uz šiem krūmiem varbūt bija uzmeties putns, kam viņš šāva.

liet. lodei katrā ziņā vajadzēja viņu caururbt, jo citādi es būtu redzējis viņu paceļamies, bet izņemot vieglus dūmus es vairāk nekā neredzēju. Iedomāties, ka mednieks šāvis putnam, kas sēdēja pretējā kokā, es nevarēju. Es stāvēju tuvu kokam un tik rupji kļūdīties varēja tikai tas, kas nekad bisi nebija redzējis. Bet zemu krūmiņu aiz manis nebija.

Diezgan dusmīgs es devos uz to vietu, kur redzēju dūmus, bet nevienu neatradu, šāvieni turpinājās, un es redzēju divus vai trīs medniekus, bet visi tie bija tālu no manis.

Šī apstākļu sagadīšanās likās man savāda. Varēja pielaist, ka tas, kas aiz neuzmanības mani gandrīz nošāva, noslēpās lai viņu neatrastu. Es uzmanīgi apskatīju krūmus, bet neatradu ne nošauta, ne ievainota putna, ne arī asiņu pēdas. Netālu no tās vietas, kur atskanēja šāviens, mētājās neliels filca gabaliņš.

Bet. tas nevarēja man norādīt manu pseudoslepkavu. Bet mani tas arvien vairāk un vairāk interesēja. .Jo vairāk es domāju, jo vairāk es pārliecinājos, ka šāvienam nebija gadījuma raksturs.

Lode varēja man norādīt pēdas, es devos pie koka. kui tā ieurbās un ar nazi uzmanīgi to izgriezu. Pēc sava lieluma viņa pārsniedza parasto mednieku lodi un svēra apmēram četrus zolotņikus. Šis apstāklis man deva iespēju atrast stobru, no kūja tā bija izlidojusi. Lai gan mednieki bija izklīduši pa visu mežu, es tomēr papūlējos atrast iespēju nostāties blakus katram un neuzkrītoši pārbaudīt bises kalibru. Tā es piegāju pieciem medniekiem un misteram Henrijam, bet pie Bradleja nepiegāju Tikai diviem medniekiem bija bises, bet šīs bises bija maza kalibra. Tā tad lode, kas mani tikko nenonāvēja, bija nākusi no Bradleja bises. Tagad es biju pilnīgi pārliecināts, ka es biju tas balodis, kam viņš šāva.

Neteikdams nevienam ne vārda, es aplēsu, ko man darīt.

Apvainot Bradleju, ka viņš mēģinājis mani nogalināt. būtu muļķīgi. Kamdēļ lai viņš mani nonāvētu? Mēs viens otru nepazinām, nebijām strīdējušies un nebija gadījies nekās tāds, kas šādam apvainojumam piešķirtu ticamību. .Ja arī pielaistu, ka Bradlejs šāvis, neviens neticētu, ka viņš nav šāvis balodim, bet man. Viņu apvainotu neuzmanībā, bet nekādā ziņā smagā un neticamā noziegumā. Daudzu iemeslu dēļ es nolēmu savas aizdomas noklusēt, un tikai atgriežoties mājās, pastāstīt misteram Henri,

Tomēr es nolēmu noskaidrot:, cik tālu nes Bradleja bise un uzmanīgi vēroju viņa turpmāko šāvienu virzienu. Tālab es negribēju izlaist viņu no sava redzes loka.

Es sāku viņu meklēt, bet uzzināju, ka viņa vairs nav mednieku vidu. Kāds to skaļi atzīmēja; cits iebilda, ka tas neesot nekas sevišķs. Nats Bradlejs medības nekad nebija mīlējis. Jādomā, ka viņš bija atgriezies mājās viens.

Noraidīts.

Nevaru pateikt visas tās domas, kas man ienāca prātā, sakarā ar Natu Bradleju un viņa savādo rīcību. Hs tikai atminos, ka šīs domas bija drūmas un rūgtas. Ne vienreiz vien es sajutu briesmīgu niknumu pret šo cilvēku, kas mēģināja mani nogalināt un kas, jādomā, bija atradis līdzekli kā piespiest mis Kornēliju Vudlej sevi iemīlēt. Es nevarēju sev noslēpt, ka šī doma man sagādāja sevišķas sāpes.

Bradleja nozudumu varēja viegli izskaidrot. Es nezināju, kur viņš palicis, bet es biju pārliecināts, ka viņš aizgājis uz plantāciju. Es to nojautu tūlīt, kad pārliecinājos, ka viņa starp mums nebija. Mis Vudlej bija palikusi mājās viena. Nebija nekā pārsteidzoša, ka viņš tādu gadījumu nelaida gafām.

Nevarēja pārsteigt arī tas, ka baložu medības zaudēja priekš manis katru pievilcību, un es pats nolēmu doties uz māju un paskatīties, kas notiek pie Vudlejiem. Nevienam nepateicis par savu nodomu, es iznācu no meža un devos uz mājas pusi.

Es gāju lēni, pārdomādams, vai man ir tiesība pārtraukt šo satikšanos, kaut gan tikai domas par to mani padarīja traku. Vai viņi abi neatzīs, ka es esmu muļķīga un nepanesama persona? Bet mans niknums palielināja manu ziņkāri, un es devos uz priekšu ar tāda cilvēka izskatu, kas dodas lielās briesmās.

Mājai blakus bija neliels laukumiņš, kas bija apstādīts kokiem un atgādināja augļu dārzu. Bet aug[u koku tur nebija, koki bija stādīti, lai būtu ēna. Ap laukumiņu bija sēta. Visos virzienos viņu šķērsoja celiņi, bet pašās biezākās un ēnainākās vietās bija novietoti soli.

Caur šo dārzu gāja ceļš no vīksnu birzs uz māju. Atvēris bez trokšņa vārtiņus, es gāju uz māju, kad pēkšņi izdzirdu divas balsis, ko tūlīt pazinu. Pirmā bija Bradleja balss. Es apstājos un sāku klausīties. Tas, ko viņi runāja, bija tik interesanti, ka es pat nemaz nekaunējos par savu spiega lomu.

„Tā tad tas ir galīgi nolemts?“ viņš runāja.

„Jā,“ atbildēja sievietes balss, kas ļoti līdzinājās mis Kornēlijas balsij. „Tas ir negrozāms un galīgs lēmums,“ stingrā balsī atbildēja jaunā meitene.

„Jūs atrodat, ka es neesmu pietiekoši bagāts? Jūs gribat apprecēties ar bagātu fermeru, kam lieli īpašumi un kas būs spējīgs sagādāt tādu greznumu, kāda jūs esat cienīga un tamdēļ jūs mani noraidat?“

„Atļaujiet man teikt, Nat Bradleja kungs, ka tam nav nekāda sakara ar manu noraidošo atbildi.“

„Sakiet patiesību, Kornēlija. Jā jūs mani tamdēļ noraidat, tad es, varbūt, varēšu jums atbildēt; varbūt, es varu jums solīt…“

„Visi solījumi būs velti. Es teicu patiesību. Velti būtu atkārtot šo sarunu. Es teicu un atkārtoju: jūsu sieva, Nat Bradlej, es nekad nebūšu.“

Jaunā meitene šos vārdus tik enerģisķi pasvītroja, ka mana sirds sāka priecīgi pukstēt.

Iestājās klusums. Satraukts es gaidīju mana ienaidnieka atbildi.

Viņš sāka runāt pusdraudošā, puslūdzošā tonī: „Nesakiet tā, Kornēlij, nesakiet tāl..“

Dažas sekundes klusējis, viņš turpināja:

„Tā tad jūs negribat, jūs negribat?“ viņš iesāka no jauna. „Nu tad labil Es zvēru pie debesīm, ka jūs nebūsit cita sieva, kamēr es būšu dzīvs, bet ja arī būsit, tad tūlīt paliksit atraitne. Zvēru pie Dieva, ja arī man tas maksās dzīvību, es tomēr nonāvēšu katru, kas jūs apprecēs, tanī pat dienā, kad viņš jūs iegūs. Tagad izvēlaties: vai nu jūs kļūsit mana sieva, vai kāda bezprāša atraitne. Ja es zinātu, ka tas varētu būt tas kundziņš, kas viesojas pie jūsu brāļa, tad es ar viņu drīz tiktu galā, velns lai parauj… Vēl līdz saules rietam…“

„Nat Bradlej,“ sašutumā un nicināšanā drebošā balsī pārtrauca viņu jaunā meitene, „ciešiet klusu, es nevēlos vairs dzirdēt jūsu kauna pilnās runāsi Ejiet tūlīt prom, jeb mans brālis dabūs zināt, ko jūs sev atļaujaties, kad viņš nav klāt!“

Uz šiem asiem vārdiem atbildes nebija. Bija dzirdāma tikai drēbju čaukstoņa, un viegli, attālinošies soļi.

Es sapratu, ka mis Vudlej aiziedama bija uzreizi pārtraukuši šo sarunu.

Kas attiecās uz mani, es priecājos, ka biju sekojis savam sāņcensim. Galīgi nomierinājies, es atkal gribēju doties uz medībām, lai pirms nakts nošautu vēl dažus baložus. Tomēr dzirdētais vārds „kundziņš“ vēl skanēja manās ausīs, un es it kā dzirdēju mistera Bradleja lodes sanoņu. Es devos uz to vietu, kur viņš sarunājās ar mis Vudlej un sadūros ar viņu krūtīs.

Ja es būtu ēna, viņš, jādomā, nebūtu vairāk pārsteigts un satraukts. Viņš, acīmredzot, bija pārliecināts, ka mani nošāvis — tas arī bija viņa samulsuma un uztraukuma iemesls, kad viņš mani ieraudzīja dzīvu un veselu. Viņa balss drusku drebēja, un viņš raudzījās manī ar bailēm un mulsumu.

„Atļaujiet apskatīt jūsu bisi, Bradleja kungs,“ es teicu

„Bisi?“ — viņš pārspīlētā pārsteigumā iesaucās. „Ar prieku! Bet atļaujiet vaicāt, kamdēļ tas jums vajadzīgs?“

„Tamdēļ, ka man kabatā guļ lode, kas aizlidoja tuvāk par collu no manas galvas. Man gribētos atrast •mednieku, kas mani gandrīz nošāva tā… aiz prāpratuma “

„Mans Dievs!.. Ceru, ka tas neesmu es?“

„Velns lai parauj!“ pielicis lodi pie Bradleja bises stobra un pārliecinājies par savu aizdomu pareizību, es iesaucos. „Taisni jūs izrādāties par tik neveiklu. Atļaujiet jūs palūgt: kad jū.s medīsit, šaujiet spalvainus putnus, nevis „kundziņus“, kāds esmu es. Jūs mani saprotiet, mister Bradlej? Ceru, ka saprotiet?“

Nenogaidījis atbildi, kas, starp citu, arī nemaz nesekoja, es asi pagriezos, izgāju no dārza un pievienojos pārējiem medniekiem, un sāku medīt ar tādu centību un aizrautību, ka pašam par sevi bija brīnums.

Neviens nekā par notikušo nezināja, un es uzskatīju par nevajadzīgu stāstīt Vudlejam, cik tuvu es biju nāvei.

Atgriezušies mājā, mēs sastapām mis Vudlej vienu.

„Kur Nats Bradlejs?“ misters Henri viņai prasīja.

„Nezinu,“ viņa atbildēja.

Izvaicājot kalpus, uzzinājām, ka, atgriezies plantācijā, Bradlejs pavēlējis apseglot zirgus un aizjājis ne no viena neatvadījies.

Misters Henrijs tur nesaskatīja nekā savāda. Pēc viņa domām Bradlejs vispāri bija savāda personība, kas paradusi rīkoties brīvi un pēc saviem ieskatiem.

Mani šis negaidītais aizbraukums pārsteidza vēl mazāk.

Pēc viņa sarunas ar saimnieci un mani viņam neatlika nekas cits ko darīt. Tādēļ par šo pēkšrjo aizbraukšanu mēs drīz vairs neintersējāmies.

Es sapratu, ka mis Vudlej nenojauta manu nekaut. rību un nekā nezināja par manu klātbūti pie viņas sarunas ar Bradleju.

Es nolēmu nestāstīt pat viņai par to un nepacelt jautājumu, kamēr mans sāņeensis pats neprasīs no manis atbildi. Es sāku domāt par to, kā tagad izturēsies šis nelietis. Vai viņš mis Vudlej gribai vienkārši padosies un ņems vērā manus draudus, ko viņš, bez šaubām, saprata? Pēc viņa straujā rakstura es spriedu, ka viņš mani izsauks uz divkauju ar nažiem, vai bisēm, kā tas to bija parasts. Es pat nesapratu, kamdēļ viņš mani tūlīt neizaicināja. Taisnība, viņa bise nebija pielādēta jo lode bija jau reizi man tēmēta un pistoles, jādomā, viņš nebija paņēmis līdz. Ne baložu medībām, ne mis Vudlej bildinājumam viņas nebija vajadzīgas.

Un viņš mani, jādomā, neizaicināja tamdēļ, ka viņam ieroču nebija līdz, vai ari tamdēļ, ka bija par daudz pārsteigts, mani ieraugot.

Tomēr agri vai vēlu es gaidīju viņa sekundantus vai, mazākais vēstuli.

Bet pagāja nākošā diena, un pēc tam vesela nedēļa, bet ziņu nekādu nebija. Par Natu Bradleju nekas nebija dzirdams.

Es atzinu, ka starp mums viss ir izbeigts, un ka Nats Bradlejs ir pat nekaunīgāks un bailīgāks kā es domāju.

Aizbraukšana.

Dažas dienas vēlāk notika lielās lāču medības, par ko man stāstīja Henrijs, un kurās es ņēmu aktīvu dalību

Man šīs medības bija īsti svētki vēl jo vairāk tālab, ka Bradleja nebija un man nebija jābaidās, ka mani noturēs par lāci un notēmēs veiklāk kā pirmo reizi

Kādu laiku plantācijā viņš neieradās, un es viņa neredzēju.

Tomēr mans saimnieks šai laikā saņēma vairākas vēstules, un man nez’ kamdēļ šķita, ka šīs vēstules ir no Bradleja. Reizi vēstules atnesējā es pazinu to nēģeri, kas beidzamo reizi pavadīja Bradleju.

Šīs vēstules uz manu saimnieku atstāja smagu un nospiedošu iespaidu. Es nojautu, kas par lietu. Bradlejs droši vien pieprasīja nekavējošu kāršu parāda samaksu, par ko man stāstīja Džeks. Henrija dēļ es biju sarūgtināts, bet visvairāk mani nospieda, ka man bija jāaizbrauc no šiem mīļiem ļaudīm, ar ko mani bija tuvinājis gadījums.

Mani nodomi bija stipri mainījušies. Agrāk es mēģināju steidzināt savu aizbraukšanu, tagad, turpretim, es mēģināju izdomāt kādu pieklājīgu iemeslu, lai varētu palikt ilgāk.

Drīz šādu iemeslu es arī atradu, kaut gan viņš bija diezgan savāds. Es paziņoju, ka gribu braukt uz Jaunorleānu laiviņā. Tādā kārtā es varētu labāk iepazīties ar zemi un ari pamedīt. Manu zirgu pēc tam varētu atsūtīt ar tvaikoni.

Arī agrāk šī doma man bija nākusi prātā, bet es viņu nebūtu izvedis dzīvē, ja nebūtu tā iemesla, kas spieda mani pielietāt šo mazo kara viltību.

Es zināju, ka mistera Vudleja vecākā liellaiva ar kokvilnas kravu izbraukusi no Tenesi un lēni pa upi peld lejup. Viņai vajadzēja pienākt tikai pēc dažām nedēļām. Viņai bija jāapstājas pie plantācijas un jāizlādē kurvji ar āboliem, riekstiem un citiem augļiem, kas tropiskā karstuma dēļ te neauga. Šīs kravas vietā viņai

bija jāuzņem zvērādas, ko mednieki katru gadu sūtīja pārdot uz Jaunorleānu.

Tā kā liellaivai vajadzēja pienākt tikai pēc divām — trijām nedēļām, tad šis laiks bija manā rīcībā.

Tāds bija mans nodoms.

Viņš izdevās un nevienu nepārsteidza. Tas deva man iespēju palikt mis Kornēlijas un viņas brāļa patīkamā sabiedrībā.

Tā pagāja nedēļa, kas pazibēja man kā viena diena, kad paziņoja, ka liellaiva no Tenesi jau pienākusi piestātnē. Kā gan es vēlējos, lai viņa būtu vēl tūkstoš Ije tālu. Bet neko nevarēja darīt.

Beidzot bija jāaizbrauc.

Kamēr es gatavojos ceļam, ādas un arī manas personīgās trofejas un pārtikas krājumi visam ceļam, jau bija nosūtīti uz liellaivu.

Atvadījies no mis Vudlej, nevis tā kā kad atvadītos uz visiem laikiem, es mistera Henrija pavadībā devos ui liellaivu.

Es biju drusku pārsteigts, pat sarūgtināts par to, ka liellaivu vadīja antipātiskais misters Blens, kura rupjā izturēšanās atstāja uz mani tik nepatīkamu iespaidu. Stingers izpildīja viņa palīga vietu. Liellaivas personālā bija mistera Vudleja vecākā četri nēģeri.

Šis komandas sastāvs lika man nožēlot savu izdomu, jo ceļojums šādā sabiedrībā nevarēja būt patīkams. Un man ar viņiem kopā bija jānobrauc ap 4000 kilometru. Bet atteikties bija jau par vēlu, kaut gan arī kapteinis bija ļoti neapmierināts ka es braucu.

Zvērādas, somas ar manām trofejām — viss jau bija iekrauts, bet mana personīgā bagāža un pārtika gulēja vēl zemē, viņas atnesēja nēģera apsardzībā. Liellaivas korr.anda, acīmredzot, nepiegrieza tām nekādas vērības un jau gatavojās nobraukt.

„Misters Blens… tā laikam?“ teica Vudlejs, griezdamies pie kapteiņa. „Es atvedu jums pasažieri. Es ceru, jūs darīsit visu iespējamo, lai padarītu viņa ceļojurau patīkamu. Lūdzu parūpējieties par viņu, kā par mani pašu.“

„Pasažieri!“ mākslotā pārsteigumā izsaucās Blens, jo nēģeriem vajadzēja būt teikušiem, ka es braukšu ar liellaivu. „Bet man nav vietas pasažiefam.“

„Kā nav?“

„Patiesi nav!“

„Nu atbrīvojiet kaut kur vietu.“

„Mums ir tikai maziņa istabiņa, kur tikko pietiek vietas man un Stingeram. Nēģeri ir spiesti kaut kā mitināties starp saiņiem.“

„Iznesiet dažus saiņus uz klāja. Jūs drīz būsit galā, un ja līst lietus, var apklāt viņus ar brezentu.“

„Mums nav brezenta.“

„Tad ņemat ādas, ja sāk līt lietus.“

„Bet…“

„Bez kādiem „bet“, mister Blen! Jus atļaujaties sev par daudz izrunāties.“

Tas bija teikts tonī, kas nepielaida iebildumus. Tomēr, ja kapteinis arī nebūtu gribējis uzņemt mani liellaivā, viņam priekš tam nebija nekāda iemesla. Kamdēļ tad viņš tā pretojās? Es to nevarēju saprast tāpat kā Vudlejs, un viņa pārsteigums beidzot izvērtās niknumā.

„Mister Blen,“ viņš asi teica, „šī liellaiva pieder manam tēvam un tā tad arī man ir zināmas tiesības. Mans draugs izteica gribu braukt ar viņu uz Jaunorleānu, un es to viņam apsolīju. Tamdēļ es prasu, lai jūs viņu uzņemtu liellaivā. Nerunājiet pretī un pavēliet saviem ļaudīm iznest klajā dažus saiņus.“

Blens atbildēja, ka kokvilna samirks un pārdodot var rasties grūtības.

„Bet kas tad jums tur par daļu!“ galīgi saniknojās Vudlejs. „Par to es atbildu, nevis jūs!“

Nekad es nebiju redzējis Vudleju tik dusmīgu. Sie iebildumi viņa pavēlēm manā un kalpu klātbūtē viņu galīgi saniknoja.

Es sapratu, ka man neērti palikt plantācijā. Tas izskatītos it kā es gribētu samierināt misteru Henriju ar kapteini Un man arī nebija ne mazākās gribas piekāp-

lies pret šo subjektu. Es jau tā ilgi biju viesojies pie Vudlejiem; es taču nevarēju palikt pie viņiem uz visiem laikiem. „Kad braukt, tad braukt,“ es nolēmu, un labāk būtu novietojies uz klāja zem atklātām debesīm, nekā atgriezies mājās.

Kapteinis beidzot pārstāja rūkt un protestēt un bija ar mieru uzņemt mani kā pasažieri.

Tad izrādījās, ka vietas ir vairāk kā vajaga, un nebija nekādas vajadzības saiņus aiztikt. Kajītē bija vietas diezgan kā man, tā manām somām un pārtikai.

Henrijs Vudlejs atvainojās man par notikušo; es apsolījos pavasari viņu apciemot. Mēs paspiedām viens otran'. roku, un liellaiva atkal devās lejup pa „Ūdenstēva“ straumi.

Nepatīkams ceļa biedrs.

Pirmās sešas stundas stūri vadīja Stingers, un pateicoties viņa savādai rīcībai mēs virzījāmies uz priekšu ļoti lēni. Mēs it kā tīšām vairījamies no ātrākās straumes. Mēs braucām te gar vienu upes krastu, te pēkšņi pagriezāmies gar otru.

Apmēram desmit kilometrus no plantācijas, Blens lika piebraukt krastam un, izkāpis ar vienu nēģeri, piesēja laivu pie liela koka. Te nebija ne piestātnes, ne apdzīvotas mītnes — tikai biezs mežs.

Pirms izkāpšanas krastā, Blens kaut ko iečukstēja ausī savam palīgam, man viņš neteica neviena vārda. Izkāpis krastā, viņš tūlīt pazuda aiz kokiem, pamezdams komandu moskitiem par barību.

Viņš bija projām vairāk kā divas stundas. Pēc viņa atnākšanas devāmies ceļā un turpinājām bakstīties no viena krasta uz otru.

Varbūt tas tika darīts aiz uzmanības, vairoties no ūdens virpuļiem, ko manas nepieradušās acis nevarēja saskatīt, bet varbūt arī cita iemesla dēļ, kas man kā ārzemniekam nebija saprotams.

Tas viss mani tomēr ieinteresēja. Tā kā manas attiecības ar kapteini nebija. draudzīgas, tas es negribēju prasīt viņam paskaidrojumu ne par brīnišķo liellaivas vadību, ne par viņa pastaigu gar upes krastiem.

Es griezos pie nēģera, ko pazinu no Vudleja tēva plantācijas Viņš nezināja vairāk par mani.

„Es nezinu, kamdēļ massa Stingers tā vada. Jādomā, tā vajaga. Varbūt te ir stipri ūdens virpuļi, vai krokodiļi.“ Izskaidrojums, kas man nāca prātā, bija ļoti ticams, bet, kā vēlāk izrādījās, arī nepietiekošs. Es domāju, ka Blens grib mani sodīt par manu nelūgto ielaušanos liellaivā. Viņš, varbūt, tīšām tik bieži apstāsies, ka es Nečedā, Puankupē vai kādā citā piestātnē pats vēlēšos atstāt liellaivu.

Ja tāds bija viņa nolūks, tad lam būtu panākumi. Nebija pagājusi vēl diena, kad mani ceļa biedri un viņu kuģis man tā bija apnikuši, ka es nolēmu izkāpt nākošā piestātnē un braukt tālāk ar kuģi.

Bis ceļojums no krasta uz krastu turpinājās visu pēcpusdienu. Mēs tikām krustojuši upi mazākais divpadsmit reizes. Acīmredzot, manu bijušo saimnieku, kokvilna stipri nokavēsies līdz savam gala mērķim. Turpinot tā braukt Jaunorleānā mēs nevarējām nonākt agrāk par ziemas vidu.

Saule jau norietēja un mēs nebijām nobraukuši pat divdesmit kilometrus no plantācijas. To es zināju tamdēļ, ka mēs vēl nebijām pabraukuši gavātu tai salai, kur cs nošāvu baltgalvaino ērgli. Varbūt ari es nebiju to ievērojis, kaut gan skatījos diezgan uzmanīgi.

Dienā, lai kavētu laiku, cs šāvu putnus un lielākās zivis, kas peldēja blakus liellaivai. Vienreiz es nošāvu pat diezgan krietnu vanagu, bet viņš iekrita ūdenī, un rupjais kapteinis nevēlējās nolaist laivu un man bija viņš jāpamet. Tomēr šīs bezmērķīgās medības mani izklaidēja

Uznākot naktij, gribot negribot šis darbs bija jāpārtrauc un jāmeklē cits. Bet cita nebija. Sarunāties ar tādiem ceļa biedriem bija neiespējami; grāmatu man nebija, un pie kūpošas lampas tā saucamā kajītē arī nevarētu lasīt. Es nevarēju ilgāk izturēt šaī smirdošā caurumā, četru pļāpīgu un muļķu nēģeru sabiedrībā, _ kam nez! kamdēļ bija aizliegts iet uz klāja. Divi baltie,

kapteinis un viņa palīgs, bija palikuši augšā un es, paņemdams deķus izgāju laukā, nolēmis lielāko nakts da)u pavadīt uz klāja.

Dienā bija karsti, bet tagad bija diezgan vēss, un vajadzēja apsegties. No purva pūta auksts, nepatīkams vējš, es ietinos pledā un uzvilku galvai kapuci. Aizpipojis cigāru, es sāku klejot pa apaļo liellaivas klāju, bet drīz atzinu, ka šādā pastaigā nav nekā patīkama. Bija auksts, nakts bija tumša, bet grīda bija tik slikti taisīta, ka es ik bridi riskēju iekrist bakā, vai paklupt un pārvelties pār bortu.

Es apstājos pie liellaivas borta un sāku skatīties tumšos upes ūdeņos un jāņtārpiņos, kas kā zvaigznītes mudžēja krasta krūmos. Bija tik tumšs, ka debesu fonā krūmi tik tikko bija saskatāmi.

Kādu laiciņu es aizmirsos, ieklausīdamies šis dabas balsīs, kuru simfonija mani apņēma no visām pusēm. Bija dzirdami vilku gaudojieni. Bet tuvāk atskanēja nakts putnu balsis, pūces žēlais aicinājums un skaļa kā taure meža zoss balss.

Es ilgi stāvēju un klausījos. Ap mani viss bija kluss: neviena cilvēka balss mani netraucēja iekļausities šaT dabas nakts himnā. Četri nēģeri palika kajītes dziļumā, bet divi baltie uz klāja bija klusi un nekustīgi kā ēnas. Atspiedušies uz stūres roktura, viņi stāvēja blakus un sarunājās tik klusu, ka līdz manīm neatlidoja ne skaija.

Es stāvēju pēc iespējas atstatu no viņiem, nesajuzdams ne mazākās tieksmes pievienoties viņu sarunai, jeb dot iemeslu domāt, ka man viņu sabiedrība ir interesanta. Kaut gan es nedzirdēju viņu balss skaņu, bet redzēju, ka viņi runāja lielā aizrautībā. Es to nojautu pēc viņu stāvokļa un žestiem.

Varbūt viņi runāja par mani.

Kaut gan bija tumšs, es ievēroju, ka viņi pagriezās uz manu pusi. Es zināju, ka viņiem ir nepatīkama mana klātbūte, bet kālab — tas man bija pilnīgi nezināms.

Izņemot parastās rupjības un cūcības, ko viņi izradīja katra gadījumā, neko citu es no viņiem nevarēju sagaidīt.

Man likās smieklīgi domāt, ka viņu sabiedrībā man varētu draudēt kādas briesmas.

Bet tagad šī doma man pēkšņi pazibēja galvā. Es atcerējos nostāstus par Misisipi laiviniekiem kā par cilvēkiem, kas spējīgi uz visu, pat uz slepkavību.

Bet. kamdēļ viņiem vajadzētu mani nogalināt? Manai bagāžai nebija nekādas vērtības. Viņiem nebija iemesla domāt, ka man līdz tik daudz naudas, kādēļ būt vērts izdarīt noziegumu. Te bija arī četri nēģeri no mistera Vudlcja plantācijas — līdzīgu mēģinājumu nevaiēja izdarīt viņiem nezinot.

Nē, šī doma bija pavisam smieklīga, un es to atvairīju. Bet tomēr man likās savādi, ka viņi tik ilgi runā. Ne liellaivas virziens, ne Jaunorleānas veikali nevar izsaukt sarunu ar tik dzīvu žestikulāciju.

Ar nakts iestāšanos viņi pārtrauca pat upes šķērsošanu. Stūre palika nekustīga, un liellaiva devās uz priekšu ar apmēram desmit kilometru ātrumu stundā. Šinī vietā straume bija ļoti ātra.

Kamēr šīs domas mani nodarbināja, biju izpīpojis gandrīz visu cigāru. Es iebāzu roku kabatā, lai paņemtu jaunu, un atminējos, ka portsigāru atstāju kajītē. Iedams pec viņa, es pagāju tuvu gaļām tai vietai, kur stāvēja Blens un Stingers. Viens turēja stūri, otrs stāvēja viņam blakām.

Man mutē bija. vēl nenodzisis cigāra gals. Man gribējās ieskatīties viņu sejās, un ejot viņiem gaļām, es pāris reizes stipri ievilku dūmus; cigāru uguns iedegās. Nekad vēl gaisma nav apspīdējusi divas tik niknas sejas. Viņās atmirdzēja kaut kādas negantas jūtas jeb noziedzīgi nodomi. U11 ja es varētu iedomāties, ka viņu nolūks ir mani nogalināt, es tūlīt tam būtu ticējis un pat nešaubītos par viņu nodomu.

Klusēdami viņi noskatījās, kā es pagāju gaļām, un pat nepakustējās.

Ari es neteicu ne viena vārda.

Cilvēks pār bortu.

Iegājis kajītē, es redzēju, ka visi četri nēģeri, izstiepušies uz grīdas, guļ dziļā miegā. Visu dienu strādājot pie stūres un pastāvīgi mainot liellaivas virzienu, viņi bija stipri noguruši. Protams, viņi nenojauta briesmu, citādi viņi negulētu tik mierīgi.

Lampa tikko apgaismoja kajīti, un es ar grūtībām atradu savu portsigāru. Izņēmis cigāru, es to pie lampas aizpīpoju un brīdi domāju vai labāk nepalikt un neatgriezties uz klāja — te mazākais nebija tik auksts. Sveķoto dēļu un nēģeru izmirkušo kreklu smaka bija pilnīgi nepanesama. Cigāra dūmi nespēja to apslāpēt, un es at zinu par labāku atgriezties uz klāja.

Tiešām es biju izdarījis lielu muļķību, braukdams ar šo liellaivu.

Kāpdams pa kāpnēm, es dzirdēju uz klāja savādu troksni. Es nezināju, ko tas nozīmē un biju vēl jo vairāk pārsteigts ieraugot, ka Blens un Stingers stāvēja tādā pat stāvokli un tanī pat vietā, kā tad, kad es no viņiem aizgāju. Es gribēju atkal atgriezties savā vietā, kad pēkšņi izdzirdu Blena mežonīgu kliedzienu. „Velns un elle, mēs iekļūstam ūdens virpulī.“

Un viņš metās uz mani ar uz priekšu izstieptu ķeksi. Un pirms es paspēju atlēkt, smagais ķeksis trāpīja manas krūtis, un jā es to nebūtu satvēris ar abām rokām, es tūlīt būtu pārlidojis pār bortu. Tagad es sapratu Blena īsto nolūku.

„Laidiet vaļā! Citādi mēs iekļūsim virpulī!“

To sakot, viņš izlaida ķeksi no labās rokas. Cigāra gaismiņa apspīdēja kādu tērauda priekšmetu. Tanī pat biīdī es plecā sajutu asas sāpes, mana roka bezspēcīgi nolaidās. Es izlaidu ķeksi no otras rokas un kā kūlis iekritu ūdenī.

Dažas sekundes es turējos virs ūdens pateicoties manam apģērbam, bet jauns ķekša sitiens nogremdēja mani. Ausīs man kaut kas sāka dūkt, un kaklu žņaudza krampji. Ar necilvēcisku piespiešanos es izniru ūdens virspusē. Es nevarēju aptvert, kur es esmu un kas ar

mani notiek. Man šķita, ka es esmu uzmodies no kāda briesmīga sapņa.

Drusku attapies, es atcerējos, ka izkritu no liellaivas, atcerējos, ka mani no viņas izsvieda, ka es cīnījos un kālab es nevarēju vairāk cīnīties: divi neģēļi mēģināja mani nogalināt.

Kad es visu to atcerējos, es turējos virs ūdens vairāk pateicoties uzpletnim ko biju uzvilcis, nekā pateicoties instinktīvām pūlēm. Uzpletnis mani noturēja, citādi es būtu noslīcis. Pamēģinājis peldēt kā nākas, es ievēroju, ka mana labā roka ir pilnīgi bezspēcīga. Es apskatījos visapkārt, pūlēdamies ieraudzīt liellaivu. Protams, man nenāca ne prātā kliegt, vai saukt pēc palīdzības, tas būtu ne tikai veltīgi, bet pat bīstami. Es [oli labi sapratu, ka man vairāk jābaidās no kapteiņa un viņa palīga nekā no upes viļņiem un visām citām viņas nezināmām briesmām. Es labāk uzticējos viļņiem, nekā cīnījos ar viņiem. Ilgi tomēr es nevarētu noturēties virs ūdens. Es paliku arvien vājāks un vājāks un man vajadzēja briesmīgi piespiesties, lai nezaudētu samaņu un nenoslīktu.

Straume mani nesa ātri, bet netuvināja krastam. Upe bija tik plata, ka viņas krasti nebija redzami. Bol ja e.° viņus arī būtu redzējis, es nevarētu viņiem tuvoties. Vienīgais, ko es vēl varēju darīt — turēties ūdens virspusē.

Drīz man bija jānoslīkst, šī briesmīgā pārliecība pārņēma mani arvien vairāk un vairāk, un es jau izturējos gandrīz aukstasinīgi pret savu neglābjamo bojāeju

Tevs, māte, brāļi, māsas, — viss, no ka es nesen biju šķīries, un visi manas dzīves notikumi ātri kā zibens pazibēja manā prātā. Manu sirdi pārņēma neizsakāmas skumjas…

Šinī pat brīdī kaut kas stipri mani no muguras pagrūda. Apkārtējā tumsā šis grūdiens bija tik negaidīts, ka drebuļi man pārskrēja pār visu miesu. Drausmīga doma pazibēja manā galvā. Bez šaubām tas bija aligators. Mani sagaidīja briesmīga nāve. Es tiešām biju dzirdējis, ka viņu te esot daudz.

Visiem spēkiem es pūlējos aizpeldēt no briesmoņa, bet velti. Briesmonis man sekoja, grūzdams manu plecu. Pēc īsa brīža es jau sajustu pretīgā riebekļa žokļus un dzirdētu savu kaulu brikšķi…

Es piespiedos un pagriezos ar seju pret briesmoni: vienalga… kaut tikai ātrāk beigas…

Bet gaidīto šausmu vietā mani sagaidīja glābiņš. Tas, ko es noturēju par aligatoru, bija koka stumbrs, ko straume nesa tāpat kā mani, tikai ar lielāku ātrumu. Koks bija tik liels, ka viegli varēja noturēt manu smagumu.

Es ar pūlēm uzrāpos uz viņa un izstiepos visā augumā, pateikdamies Dievam par savu brīnišķo izglābšanos.

Bet tikko es uz viņa biju ierīkojies, es zaudēju samaņu.

Viļņu varā.

Es iegrimu nesamaņā, kas līdzinājās miegam. Es biju tā novājināts, it kā būtu zaudējis pusi asiņu.

Par laimi, mans slapjais uzpletnis, kas bija rūpīgi aizpogāts, bija aizķēries aiz vēl dažiem atlikušiem stumbra zariem un neļāva man noslīdēt ūdeni. Citādi es būtu pārgājis no dzīvības nāvē, pats to nemaz nemanīdams.

Mana nesamaņa nebija ilga. 10s to sapratu no tā, ka atstatums, ko es straumes nests nopeldēju, nebija liels.

Kad es atžilbu, es vienmēr vēl biju uz stumbra, kas mani izglāba un kas, kā man no sākuma šķita, vēl vienmēr peldēja.

Kad es biju galīgi atžilbis, es redzēju, ka kļūdos, un ka koks aiz kaut kā aizķēries un piestājies pie krasta.

Ap mani bija pavisam tumšs, vēl tumšāks kā iepriekš, tomēr es sapratu, ka netālu no manis atrodas koku pudurs, jeb arī pār mani noliecas kāda milzīga koka zari. Kad acis bija' tumsā pietiekoši pieradušas, es pārliecinājos, ka tas tā arī ir — pār mani nokārās tās pašas cipreses zari, pie kā saknēm Džeks piesēja savu laiviņu, kad brauca kopā ar mani uz Velna salu meklēt baltgalvainos ērgļus. Stumbrs, viegli viļņos šūpodamies, vēl vienmēr mani turēja. Ar saviem zariem viņš bija ieķēries cipreses saknēs, pie viņām bija piesējušās ari manas drēbes.

Patiesi viss nokārtojās lieliski.

Tomēr man vajadzēja būt uzmanīgam. Es zināju, ka straume te nav sevišķi stipra, bet tomēr man pēc iespējas ātrāk vajadzēja tikt nost no stumbra, vairoties asu kustību. Tiešām, mazākais nieks varēja viņu atbrīvot, un viņš mani aiznestu Dievs zina kurp.

To visu es ņēmu vērā un rīkojos saskaņā ar apstākļiem.

Lēnām atbrīvojis no zariem savas drēbes un ar veselo roku ieķēries sataustītā saknē, es uzmanīgi piecēlos un man izdevās nokļūt uz cipreses. Tas viss prasīja daudz pūļu, jo mana slimā roka stipri traucēja. Mazākais pieskāriens koku zariem izsauca šausmīgas sāpes, un es nevarēju atturēties no vaidiem.

Es nezinu, cik ilgs laiks pagāja, kamēr vilkdamies no saknes uz sakni, nokļuvu uz cietzemes. Nokļuvis uz viņas, es nespēkā pakritu, uztraukuma un noguruma novājināts.

Es nevarēju pakustināt ne rokas, ne kājas, šo savu neticamo bezspēku vēlāk es izskaidroju ar to, ka biju zaudējis ļoti daudz asiņu.

Atspirdzis es vispirms saplēsu kreklu un pārsēju savu ievainojumu, tad novilku izmirkušās drēbes un izkāru, lai izžūst.

Nebija sevišķi auksts. Apkārtējie koki aizsargāja mani no vēja un drīz palika tik silts, ka es jutos kā tvaika vannā. Sī patīkamā siltuma pārņemts, es aizmigu nemierīgā, nedabīgā miegā. Laiku pa laikam es pamodos, bet mana apziņa, bija tik vāja, ka dažreiz es nezināju, vai guļu, vai nē. Vienreiz es gandrīz atraisījos no šīs nemaņas. Mani uzmodināja savāds troksnis. Man likās, ka dzirdu revolvera šāvienu un pēc tam it kā nāvīgi ievainota cilvēka kliedzienu. Tad es atkal dzirdēju it kā kliedzienus pēc palīdzības.

Es ilgi klausījos, bet viss atkal bija kluss. Ap mani sanēja tikai vienmuļie sienāžu čirksti, un paretam purva vardes kurkstēšana. Es nodomāju, ka šāviens un kliedzieni bija tikai manu slimo smadzeņu halucinācijas. Tomēr es labi atcerējos, ka šāviens mani uzmodināja, bet kliedzienu un cilvēku balsis es dzirdēju, kad jau biju pamodies.

Man pat nenāca prātā saistīt to ar notikumu uz liellaivas. No tā laika, kamēr es iekritu ūdenī, misteram Blenam jau vajadzēja būt tālu, pārāk tālu, lai es varētu viijus dzirdēt.

Likās, ka no tā brīža jau pagājušas vairākas stundas, un ka es jau ilgi esmu uz salas.

Mans ievainojums sāka stipri sāpēt. Gulēt es vairs nevarēju un sāku domāt.

„Kamdēļ Blens gribēja mani nonāvēt? Nevar būt, ka tam par iemeslu bija tikai mūsu savstarpējā antipātija.“

Visā šai lietā es nekā nesapratu.

Tad es atminējos mana pavadoija Džcka savādo izturēšanos Velna salā un arī to, ko viņš man stāstīja par briesmīgiem trokšņiem, kas naktīs še dzirdēti. Tā tad šai leģendā bija kāda daļa patiesības.

Pārējo nakts daļu es negulēju. Pirmo reizi dzīvē mani pārņēma māņticīgas bailes. Un kad starp bieziem koku zariem parādījās pirmie saules stari, es tā priecājos, ka to attēlot nav iespējams.

Noslēpums.

Pagāja jau vairākas stundas pēc saules lēkta, kad spēki man pa daļai atgriezās. Es biju vēl vājš kā bērns, bet mazākais varēju turēties kājās. Vispirms es vēlējos remdēt slāpes. Kā tas parasti ir ar visiem ievainotiem, kas zaudējuši daudz asiņu, slāpes mani ārkārtīgi mocīja.

Tik tuvu man bija daudz ūdens, bet nodzerties es varēju tikai ar lielām grūtībām. Vajadzēja veikt to pašu ceļu,, ko biju veicis uzrāpotie» uz salas. Tomēr man izdevās to veikt un, likās, ka līdzīgu laimi es nekad neesmu izjutis. Tad es atgriezos savā vecā vietā..

Manas drēbes bija izžuvušas, un es ar baudu apģērbos. Tad es sāku pārdomāt, ko uzsākt, lai aizkļūtu no salas.

Tad es atradu līdzekli. Mans brauciens baltgalvaino ērgļu medībās bija atstājis vērtīgas atmiņas. Es atcerējos līci, kura krastā uzgāju cilvēku pēdas un veco laivu, ko redzēju zem cipreses.

Es brīnījos par apstākļu brīnišķīgo sagadīšanos, pateicoties kam es tagad varēju izglābties no nāves.

Pārsējis no jauna roku un no krekla atliekām izgatavojis apsēju, kurā viņa varēja mierīgi gulēt, es devos uz maziņo līci. Bet tur es nenokļuvu tūlīt. Drīzāk pateicoties gadījumam, ne atmiņai es atradu pērkoņa sasperto koku, kurā tiku atklājis ērgļu ligzdu. Kad es izgāju laukumiņā, šie putni mani saņēma kliedzieniem un pariņķojuši virs manas galvas, aizlidoja.

Grūtākais bija veikts, jo tagad es zināju virzienu, kurā atradās līcītis. Es atcerējos ceļu, pa kuru tiku gājis un drīz starp kokiem ieraudzīju mirdzošo ūdens virsmu.

Bet tam pat brīdī es pēkšņi apstājos.

Es izdzirdu cilvēku balsis!

Cilvēkus es neredzēju, bet viņi sarunājās ļoti dzīvi, kaut arī ne visai stipri. Acīmredzot, viņi atradās uz tā paša līča krasta, kurp es devos.

„Tā ir jauna laime,“ es domāju, — sastapt še sev līdzīgus. „Tie droši vien ir kādi mednieki.“

Tā tad es varēšu aizkļūt no salas, neizmantojot laivu, jo ar vienu roku man būtu grūti viņu vadīt.

Es jau gribēju vēlēt sev laimes ar jaunu panākumu, kad viena balss atskanēja skaidrāk.

Es tūlīt to pazinu, un man šķita, ka man saceļas mati;

Tā_ bija, tā cilvēka balss, kas dažas stundas atpakaļ mēģināja mani nogalināt.

Tā bija mistera Blena balss.

Pēc dažu minūšu pārdomām, es atguvu aukstasinību, un šausmu vietā mani pārņēma izbrīns.

Ko gan liellaivas kapteinis varēja darīt uz šīs salas? No lagūnas bija dzirdamas vairākas balsis. Acīmredzot, liellaiva bija tur.

Bet kamdēļ viņa bija te? Vai ar viņu notikusi kāda nelaime, jeb, varbūt, viņu te laboja?

Es nedomāju, ka viņi apstājušies, lai meklētu mani. Bija skaidrs, ka viņi gribēja no manis atbrīvoties, un bija pārliecināti, ka to panākuši. Protams, ja viņi ievērotu, ka es esmu izglābies, viņi nepalaistu gadījumu nobeigt ar mani uz visiem laikiem.

Protams, te bija mistera Vudleja nēģeri. Viņi varētu mani aizstāvēt, bet vai viiji to gribētu, vai viņi uzdrošinātos to darīt? Un vai Blctis neatrastu līdzekli nobeigt mani pirms es paspētu viņus pasaukt. Es biju vājš, ievainots, neapbruņots, man nebija iespējas aizstāvēties.

Tas viss ātri pazibēja manā galvā. Šī briesmīgā sastapšanās neļāva spert man nevienu soli. Es biju saviem ienaidniekiem tik tuvu, ka sausa zara lūzums zem manām kājām varēja mani nodot. Nesapratu, kā viņi līdz šim vēl nebija mani dzirdējuši.

Dažas minūtes es nezināju ko uzsākt, tad man ienāca prātā, ka kāds var atnākt šurp un ieraudzīt mani. Man blakus bija milzīga ciprese. Viņas apakšējie zari bija tikai pēdu no zemes. Te es varēju noslēpties un gaidīt

Pūlējos netrokšņot un apstājos tikai tad, kad pārliecinājos, ka esmu pietiekoši labi noslēpts zaļās lapās. Es drebēju kā bēglis, kas zina, ka viņam dzenas pakaļ un tūlīt var atklāt viņa paslēptuvi.

Es paliku te ilgi. Bailes bija pārņēmušas visu manu būti. Man bija pietiekošs iemesls baidīties no Blena un viņa biedriem

Es baidījos pakustoties. Man šķita, ka pat mana elpa var mani nodot.

Tā es sēdēju jau kādu stundu. Mani ienaidnieki bija trīsdesmit soļu no manis, un cita līdzekļa izkļūt no salas man nebija. Es būtu laimīgs, ja varētu uzti-

cēties stumbram, kas mani šurp atveda, bet straume (o bija jau aiznesusi.

Tā tad es varēju cerēt tikai uz agrāk redzēto laiviņu. Liellaivas komandai viņa nebija vajadzīga, jo viņiem pašiem bija laiva.

Man atlika tikai gaidīt, kad Blens un viņa biedri atstās salu un tad ar veco laivu aizbraukt pašam.

Bet viņi paliku par daudz ilgi. Acīmredzot, liellaiva nebija bojāta, jo nebija dzirdāmi ne āmura sitieni, ne zāģa troksnis. Bija dzirdāmas tikai balsis un soļu troksnis uz klāja.

Es mēģināju klausīties ko runā, bet runāja ļoti klusu. Es izšķīru, ka sarunājās trīs, un tikai Blena balss man bija pazīstama.

Kas attiecās uz nēģeriem, tad viņi klusēja. Tas mani pārsteidza. Lai ari ar ko viņi būtu nodarbināti, šo klusēšanu es nevarēju izskaidrot. Es zināju, ka pie katra darba viņi pļāpā, joko un skaļi smejas.

Tad es izdzirdu ceturto balsi, kas, acīmredzot kaut ko pavēlēja.

Šo balsi es tūlīt pazinu, un manas šausmas simtkārt palielinājās.

No sākuma biju pilnīgā neziņā. Kas tad viņam te bija vajadzīgs? Kā viņš še nokļuva?

šis jaunais atklājums mani tā ieinteresēja, ka es nevarēju pārvarēt tieksmi redzēt, ko dara šīs četras personas. Es ilgi domāju, kā apmierināt savu ziņkāri tā, lai mani neieraudzītu, un beidzot izdomāju. Bija jākāpj uz augšu un jāvirzās pēc iespējas tālāk pa vienu no resniem zariem virs manas galvas.

Tas nebija grūti. Zari bija biezi un plati. Pa viņiem varēja kāpt kā pa kāpnēm.

Savāds darbs.

Lapojums bija tik biezs, ka še sēdēdams es biju pilnīgā drošībā. Ap mani bija sayijušies tik daudz parazītu augu, ka te varēja noslēpties vesels zilonis Ja es tikai netaisīšu troksni, nekas nenodos manu

klātbūti. Es sēdēju, ilgi neuzdrošinādamies izbāzt no lapojuma savu galvu. Minūtes divdesmit nosēdējis, es pārliecinājos, ka mana dzīvība karājas mata galā. Sī pārliecība nebija dzirdētās sarunas sekas, bet tagad es ieraudzīju manus ienaidniekus. Viens no resniem cipreses zariem stiepās taisni uz lagūnas pusi. Pavirzījies pa šo zaru nedaudz uz priekšu, es ieraudzīju lagūnu un mistera Vudleja liellaivu. Komanda nebija redzama. Uz liellaivas bija tikai baltie, nēģeri bija kaut kur pazuduši.

Vispirms ieraudzīju trīs cilvēkus: viens bija Blens, otrs viņa biedrs Stingers, trešo es nepazinu, bet viņa seja un izturēšanās rādija, ka viņš atrodas piemērotā sabiedrībā. Viņi visi bija ļoti aizņemti.

Vispirms es ieraudzīju Stingeru. Viņš stāvēja uz klāja tanī vietā, kur kāpes veda kajītē. Viņš rūpīgi ber;:a klāja dēļus un kāpes, turēdams vienā rokā birsti, otrā trauku ar ziepjūdeni.

Pavirzījies vēl drusku uz priekšu, es ieraudzīju arī pārējos divus blēžus. Ko liellaivas uz krastu bija nolikts dēlis. Uz krasta gulēja kāds pusducis kokvilnas saiņu, kas pa dēli bija tur uzvilkti. Blens un nepazīstamais kaut ko ar viņiem darīja. Visi trīs bija bez virsdrēbēm. Acīmredzot liellaiva bija cietusi avāriju, un viņi to izkfāva, lai neļautu tai nogrimt.

Tāds bija mans pirmais iespaids. Es sāku jau domāt, ka mēs tiešām varējām iekļūt virpulī, un visas manas iepriekšējās pārdomas dibinātas uz pārdzīvotām bailēm un uztraukuma.

Patiesi, nebija nekāds brīnums, ka liellaiva iegriezās līcī. Tagad mani nepārsteidza arī tas, ( ka nēģeri nebija redzami. Viņi laikam bija zem klāja un pasniedza saiņus. Bet mani pārsteidza tas, ka es nedzirdēju zem klāja parasto troksni un smieklus.

„Kas tad ar viņiem noticis?“ es domāju.

Drīz tomēr Blena un nepazīstamā darbs mani ieinteresēja. Es redzēju, ka viņš atraisīja virves, ar ko saiņi bija sasieti, noņēma mašas, aplika citas un virves sasēja no jauna. No sākuma tas mani pārsteidza, bet vēlāk es sapratu, kas par lietu. Uz visiem noņemliem iesaiņojumiem bija skaidri lieliem burtiem atzīmēts kokvilnas īpašnieka vārds „Vudlejs“. Šie iesaiņojumi tika atvietoti ar jauniem līdzīgiem, bet uzraksts bija cits. Uz jaunā iesaiņojuma lieliem burtiem bija rakstīts ,,N. Bradlejs“.

Līdz šim brīdim man bija jāapmierinas tikai ar aizdomām. Tagad viss bija skaidrs, redzams un neapstrīdams. No savas observatorijas augstumiem es vēroju pirātu darbu, kas, kā stāstīja, Misisipi krastos bija parasta parādība.

Plantātori — pirāti nolaupīja liellaivu un pārveidoja kravu tā, ka varēja .Jaunorleānā pārdot.

Nats Bradlejs bija bandas vadonis. Tas bija redzams arī no tā, ka uz saiņiem tika rakstīts viņa, vārds. Pārkraušanā viņš nepiedalījās, bet tagad es vairs nešaubījos, ka tā bija viņa balss, kas laiviniekiem deva rīkojumus.

Bet kā viņam izdevās iegūt kravu. Es atkal atcerējos nēģerus un ar augošo interesi mēģināju saskatīt viņus uz liellaivas. Bet viņi nebija redzami, un viņu klusēšana bija neparasta.

Vai viņi bija ieslēgti, vai gulēja? Varbūt viņi visi bija nonāvēti?

fti doma man stindzināja dzīslās asinis. No sākuma es neuzdrošinājos domāt, ka tā ir patiesība, bet nēģeri vēl vienmēr nerādījās. Tikai Stingers turpināja rūpīgi mazgāt, klāju. Es piegriezu visu vērību šim cilvēkam.

„Cik šis cilvēks pēkšņi tīrīgs?“ es nodomāju.

Tai laikā, kad es meklēju atbildi uz šo jautājumu, mans skatiens nejauši pievērsās ūdenim, kas plūda no birstes. Tas bija asins-sarkanā krāsā. Es nodrebēju un atminējos visu, ko nakti dzirdēju un ko noturēju par murgiem. Es atcerējos šāvienu un viņam sekojošos šausmu kliedzienus.

Tā tad es nebiju sapņojis. Slepkavība patiesi bija notikusi, un Stingers slēpa nozieguma pēdas. Nēģeri bija nonāvēti. Tās bija viņu asinis, bet līķi, jādomā, bija iemesti upē.

Šīs aizdomas bija šausmīgas, bet es tā biju pārliecināts par viņu pareizību, ka nekādi prātojumi nevarēja tās satricināt. Šausmās sastindzis, es sēdēju uz sava zara.

Pirāti.

Es nekustīgi sēdēju kokā. Kaut gan mans stāvoklis bija neērts, man nebija ne mazākās gribas kāpt zemē. Man draudēja nopietnas briesmas. Tepat blakus man bija slepkavas, kam viens lieks noziegums nespēlētu vairs nekādu lomu.

Es nolēmu gaidīt nakti. Tad caur biezokni man izdosies nokļūt līdz vecajai laiviņai, tumsā to atraisīt un izvilkt no lagūnas. Tāds bija mans nodoms. Nebija ko domāt to izdarīt pirms pusnakts. Tamdēļ es aicināju palīgā visu savu pacietību un nolēmu gaidīt.. Man liekās, ka nekad dzīvē laiks man nebija vilcies tik lēni. Likās, ka diena nekad nebeigsies.

Es novēroju pirātu darbību un mēģināju sadzirdēt kaut drusku no viņu sarunas, bet tas man neizdevās, jo, kaut gan dzīvi darbodamies, viņi runāja ļoti klusu, gandrīz čukstoši. Tad viņi pēkšņi kaut kur nozuda. Saiņi bija gatavi, Stingers bija beidzis tīrīt liellaivu, un viņi visi trīs nogāja kajītē, kur palika vairākas stundas.

Jādomā, ka šo darbu viņi nestrādāja pirmo reizi, jo viņi to veica dažās stundā«. Tagad es atcerējos, ka tanī dienā, kad medīju ērgļus, līcīša krastā redzēju kokvilnas iepakojumu atliekas. Tagad es sapratu, ka tās bija upes pirātu laupījumu atliekas.

Man bija skaidrs, kādā kārtā Nats Bradlejs jaunā plantācijā ieguva bagātības.

Iestājās nakts, un pirāti no jauna parādījās krastā. Savākuši mašu atliekas, viņi sasēja tās lielos maisos un, piesējuši akmeņus, iesvieda ūdeni.

Nobeiguši šo darbu, viņi aizslēdza liellaivu, atraisīja laiviņu un ar dažiem vilcieniem izkļuva no lagūnas un pazuda tumsā.

Pārliecinājies, ka viņi aizbraukuši, es nolaidos no koka un nogūlos mīkstās sūnās, kas še sedza visu zemi. Man bija jāgaida līdz palika pavisam tumšs un tikai tad uzdrošinājos tuvoties vietai, kur bija piesieta laiviņa.

Dienā uz kokiem es biju atstājis dažas zīmes, un pateicoties viņām tagad atradu laiviņu, nolauzis zarus, pie kuļ'iem viņa bija piestiprināta, es iegrūdu viņu ūdenī un iekāpu.

Manā rīcībā bija tikai viens airis, bet tas mani sevišķi nesarūgtināja, jo es varēju airēt, tikai ar vienu roku.

Uzmanīgi, lēni virzīdamies uz priekšu, pabraucu gar liellaivu un iekļuvu upē. Tuvumā neviens nebija redzams. Nakts bija tumša un miglaina.

Tagad vajadzēja doties pret straumi, izvairoties no upes vidus. Tas bija ļoti grūti, jo bija jāstrādā tikai ar vienu roku. Tomēr es biju tik labs airētājs, ka brauciens ar laivu līdz plantācijai, pat manā stāvoklī, bija tikai laika jautājums.

Nostrādājis ar airi kādu pusstundu un redzēdams, ka man neviens neseko, es nolēmu drusku atpūsties. Man šķita, ka slepkavu perēklis, kas bija pareizi nosaukts par Velna salu, palicis tālu aiz manis.

Es labprāt būtu izkāpis krastā un devies kājām uz plantāciju, bet ceļojums laivā bija mazāk bīstams. Te es varēju būt drošs, ka nesastapšu ne plēsīgus zvērus, ne cilvēkus, un pie katra aizdomīga trokšņa es varēju noslēpties biezos krastmalas krūmos. Nebija pagājusi pusstunda pēc saules lēkta, kad nokļuvu vietā, ko uzzīmēju par Vudleju plantācijas piestātni, un mana sirds sāka pukstēt straujāk. Mājas no šejienes bija divus — trīs kilometrus atstatu, bet augstie koki aizsedza tās saviem zariem. Bija vēl agrs, un es cerēju, ka mani neviens neieraudzīs; tā es vēlējos.

Bija pagājušas vairākas stundas, kamēr man draudošās briesmas bija garām. Tagad es pārdomāju, ko man uzsākt, kā atriebt pirātiem — slepkavām, un kādā kārtā nodot viņus kārtības sargu rokās?

Es zināju, ka šini savādā zemē, kur dzīvoja Vudleju ģimene, taisnību varēja panākt tikai tanī gadījumā, ja uzņemas pats uz sevi nozieguma atklāšanas iniciātīvi. Bet kaut gan manās rokās bija fakti, ka« liecināja par Bradleja noziedzīgo rīcību, tomēr bija nepieciešams pielietāt viltību, lai pierādītu viņa vainu.

Tomēr katrā ziņā bija vēlams izvairīties no plantācijas nēģeriem pirms neesmu sastapis saimnieku un kopā ar viņu izstrādājis tālākās darbības plānu.

Es izkāpu no laivas un, slēpdamies aiz kokiem, uzmanīgi devos uz māju.

Nobaidītais nēģeris.

Pāriedams no vienas žagaru kaudzes pie otras, es nevienu nesastapu. Jautājums tagad grozījās ap to, kā nepamanītam ietikt mājās, jo nēģeri strādāja mājas tuvumā.

Piegājis tuvāk, es izdzirdu cilvēku balsis un suņu rējienus; acīmredzot, pārāk tuvu nedrīkstēja iet. Taisnība, manas drēbes bija klātas dubļiem un notašķītas asinīm, seja stipri pārvērsta un roka karājās saitē, — pazīt mani bija ļoti grūti; bet tomēr tuvoties bija bīstami.

Es apstājos, pūlēdamies izdomāt, ko iesākt, šai laikā atskanēja tuvojošos soļu un lūstošu zaru troksnis. No mājas kāds nāca man pretī. Smagā un slinkā gaita norādīja, ka man tuvojas nēģeris. Tiešām, tas bija Džeks, mans nesenais pavadonis. Viņu ieraudzījis, es ļoti priecājos, tā bija labākā sastapšanās, kādu es varēju cerēt. Es nolēmu aizsūtīt Džeku pie mistera Henrija ar lūgumu atnākt šurp.

Pazīdams Džeka bailīgumu, es nolēmu pielaist viņu tuvāk un tikai tad iznākt no paslēptuves, lai nogrieztu viņam ceļu atpakaļ. Es noslēpos aiz liela kokvilnas koka stumbra un sāku gaidīt nēģeri, jau iepriekš priecādamies par efektu, kādu uz viņu atstās mana ierašanās. Viņš devās uz piestātni. Jādomā, viņš taisījās ķert zivis. Viņš pagāja garām, mani neievērojis, tad apstājās un sāka kaut ko pētīt. Tā kā viņa mugura bija pagriezta pret mani, tad viņš neredzēja, ka es atgāju no koka un tuvojos viņam. Starp mums bija tikai dažu soļu atstatums.

„Džek!“ es pasaucu viņu.

Viņš ātri atskatījās. Tagad es redzēju, ka biju aprēķinājis pareizi, jo viņš gribēja steidzīgi bēgt. Es aizkrustoju viņam ceļu uz māju, un viņš varēja bēgt tikai uz upes pusi, kam, protams, nebija ne mazākās nozīmes.

„Džek!“ es atkārtoju, pūlēdamies runāt ar parasto intonāciju. „Kamdēļ tu no manis bēdz? Es esmu notašķījies dubļiem un tamdēļ tu mani nepazini. Nu? Tagad pazīsti? Jā?“

viņš teica tādā balsī, ka citreiz es katrā ziņā būtu sācis smieties.

„Vai tad t.u no manis baidies, vai?“

„Mans Dievs! Massa, kas ar jums noticis? Jūs esat bāls kā nāve un notriepts viss dūņām! Kas ar jums? Kas?“ rokas celdams uz augšu, viņš atkārtoja.

„Ar mani ir iznācis slikts joks. Tagad nav laika izskaidrot. Aizej pie mistera Vudleja un palūdz viņu šurp. Tikai nesaki nevienam, ka esi mani še redzējis.“ „Massa Henrijs vēl guļ. Ejiet uz māju, massa, un es viņam paziņošu, ka jūs esiet atnākuši.“

„Tā nevar. Vispirms viņam jāatnāk šurp.“

„Šurp?“ izbrīnā atkārtoja nēģeris. „Vai jūs neiesit uz māju pārģērbties?“

„Nē. Es agrāk nevaru iet, pirms neesmu saticis misteru Henriju. Ej, un, izņemot misteru Vudlcju, nevienam nesaki, ka es esmu še. Palūdz viņu atnākt šurp, bet pats atnes man tīru mēteli un bikses. Ej ātrāk. Un ciet klusu, es tev to atlīdzināšu.“

To es teicu, lai Džeks saprastu viņam uzliktā pienākuma svarīgumu.

„Ej taču ātrāk. Man ļoti sāp roka.“

Ievainojums patiesi stipri lika sevi just. Es biju tik vājš, ka biju spiests apsēsties zem koka un pret to atbalstīties. Apsēdies līdz mistera Henrija atnākšanai, es nekā nevarēju iedomāties, ka sastapšu viņa brāli Valteru. Tomēr tas notika.

Vieta, kur es sastapu Džeku, bija samērā tālu ik» plantācijas. Kamēr es aplēsu, pēc cik ilga laika var atnākt, misters Henrijs un nēģeris, uz upes atskanēja spalgs tvaikoņa svilpiens. Es piecēlos un pavirzījos solus divdesmit uz priekšu, lai redzētu piestātni. No tvaikoņa atbrauca laiva. Laivā sēdēja trīs cilvēki; divi airēja, bet trešais acīmredzot, bija pasažieris. Pēc dažām minūtēm laiva bija piestātnē. Laivinieki izcēla malā dažas mantas, tad izkāpa arī pasažieris un, atvadoties pamājis ar roku, vieglā gaitā nāca uz manu pusi, Tas bija jaunais Valters Vudlejs. Es tūlīt viņu pazinu un gāju viņam pretī.

Viņš mani tūlīt nepazina. Tikai izdzirdis manu balsi, viņš pazina netīro, nožēlojamo klaidoni, kas apsveicinājās ar viņu. Viņš saņēma manu roku un, pārsteigts tāpat kā Džeks, ilgi mani apraudzīja.

Kaut gan viņš gribēja zināt, kas ar mani noticis, viņam, tomēr, vispirms bija jāizstāsta, kā viņš še nokļuvis. Es biju ļot.i vājš un, taupot sevi, negribēju stāstīt līdz atnāks viņa brālis. Savus piedzīvojumus es gribēju izstāstīt abiem reizē. Izrādījās, ka viņš dodas uz Jaunorleānu, lai pārzinātu kokvilnas pārdošanu; še' viņš bija iegriezies, lai sastaptu brāli un māsu. Pēc divām, trijām dienām viņš bija nodomājis doties tālāk.

Nebija pagājusi pat. ceturtdaļstunda, kad mēs ieraudzījām steidzamies Henriju; dažus soļus aiz viņa nāca Džeks ar drēbju vīstokli un apaviem. Henrijs bija daudz mazāk pārsteigts kā viņa brālis. Džeks sīki bija viņam izstāstījis par manu nožēlojamo izskatu un savādo ierašanos. To, ka es tik negaidīti atgriezos., viņš uzskatīja kā nepatīkama starpgadījuma sekas, kas norisa man aizbraucot, kad Blens nevēlējās uzņemt mani kā pasažieri.

Viņš man neko neprasīja, bet tikai palīdzēja pārģērbties, lai drīzāk vestu uz māju. Ieraudzījis manu ievainojumu, viņš nobāla. Skaidrāk kā vārdi tas liecināja, ka no vakardienas bija norisuši daudz svarīgāki notikumi kā viņš bija iedomājies.

Viņam, tāpat kā man, šķita, ka būs labāk, ja neviens nezinās, ka esmu atgriezies, līdz tam laikam, kamēr mēs nolemsim, ko uzsākt. Viņš uzdeva Džekam.

no ceļa aizvairīt visus nēģerus. Bet ja kāds no viņiem arī ieraudzītu mani, maz ticams, ka bālā kungā ar pārsietu roku mani pazītu.

Ceļā līdz mājai mūs neviens neredzēja. Es pārģērbos un ierados ēdamistabā, kur bija mis Vudlej. Viņas prieks, mani ieraugot, bija tik valdzinošs, ka es sāku aizmirst savas sāpes. Sāpes patiesi mazliet norima.

Tā kā es biju ļoti izsalcis, tad mani vispirms paēdināja; tad ieradās ārsts un, apskatījis manu ievainojumu, atzina, ka tas nav bīstams.

Mis Vudlej seja pēkšņi nobāla, kad viņa dzirdēja par manu ievainojumu. Es sapratu, ka esmu viņai vairāk kā vienkāršs viesis. Nevērojot savu nožēlojamo stāvokli, es jutos laimīgs I

Ja mani piedzīvojumi nebūtu saistīti ar nēģeru slepkavību un viņas tēva kokvilnas zudumu, es, patiesi, būtu laimīgs, ka viss tā norisis. Pateicoties viņiem, man radās cerība iegūt mis Kornēlijas mīlu.

Negaidīts viesis.

Par drāmu uz liellaivas mis Kornēlija uzzināja vēlāk. Es viņai teicu, ka sastrīdējos un sakāvos ar Blenu un atgriezos ar liellaivas laiviņu. Man viņai negribējās melot, bet tas bija nepieciešams daudzu iemeslu dēļ. Tomēr mis Vudlej pilnīgi man neticēja, un kad viņa izgāja otrā istabā, es biju pārliecināts, ka viņa šaubās par manu patiesīgumu.

Paēdis es Vudlejiem sīki izstāstīju nakts notikumus. Kad viņi klausījās, dusmas un pārsteigums bija redzamaiviņu sejās. Kaut gan mans stāsts bija briesmīgs, viņi ne mirkli nešaubījās par viņa patiesīgumu. Mans ievainojums bija labākais pierādījums Blena un viņa biedru pastrādātajam noziegumam.

Straujums, ar kādu es apvainoju Bradleju, viņus nepārsteidza. Viņi abi zināja, ka šis bīstamais cilvēks ir spējīgs uz visu. Viņi jau agrāk bija dzirdējuši par viņa dzīves veidu, ātri iegūto bagātību un Velna salu. Vispirms par viņu runāja, ka viņš daudz spēlējot kārtis, beidzamā laikā par viņu gāja sliktas baumas, bet tik miglainas, ka pamatojoties uz tām, neko nevarēja pierādīt. Mans atgadījums atklāja viņa noziedzīgo rīcību. Nats Bradlejs bija zagļu, slepkavu un pīrātu bandas vadonis.

Beidzamos gados bija gadījies daudz dzirdēt par kuģiem ar kravu, kas ceļā lejup pa Misisipi bija pazuduši bez vēsts. Pagājušā gadā kā uz burvja mājienu bija pazudis kāda Arkanzas plantātora ievērojama krava. Viņš bija pazudis kopā ar liellaivu un vergiem, un neviens nezināja, kas ar viņu noticis.

Daudzi domāja, ka kuģus sadauzīja viesuļi vai ierāva ūdens virpuļi. Daudzi aizdomīgākie tomēr atcerējās slavenā Murrela darbus. Viņam pazūdot, neizzuda pīrāti, un Nats Bradlejs gatavojās kļūt par viņa cienīgu pēcteci.

Pārrunājot notikušo, mēs atklājām daudzus sīkumus, kas līdz šim nebija ņemti vērā. Es dabūju zināt, ka Blens un Stingers bija Vudlejiem gluži sveši. Uzzinājuši par liellaivas būvi, viņi paši bija ieradušies plantācijā kā locis un kuģu būvētāji, un viņus pieņēma darbā. Tagad es atcerējos arī sarunu starp Blenu un Bradleju, ko noklausījos, vakarā atgriežoties plantācijā.

Toreiz mani ļoti pārsteidza tas, kālab Bradlejs tik ļoti interesējās par saiņu daudzumu, kas tiks iekrauti liellaivā. Tagad nebija šaubu, ka abi nelieši — Blens un Stingers — ieradās pie mistera Vudleja Bradlcja uzdevumā. Visi pasākuma sīkumi bija iepriekš pārdomāti. Darbs tika darīts ar tādu veiklību un pārliecību, ka bija skaidrs, ka visiem trim šis pasākums nebija pirmais.

Nēģeri bija nonāvēti — tur nebija šaubu. To prasīja uzmanība, un (as tika izdarīts, kaut gan Bradlejam būtu daudz izdevīgāk paņemt tos savai plantācijai vai kādam pārdot.

Tā tad, visi fakti bija noskaidroti. Tagad vajadzēja izstrādāt plānu, kā sodit laupītājus un atņemt viņiem preci.

Laupītāja — plantātora nodomi bija pilnīgi skaidri. Viņa sabiedrotiem kravu vajadzēja nogādāt Jaunorleānā, kur bija jāatrocl kāds bagāts kokvilnas tirgotājs un visa kyava jāpārdod pa ne visai augstu maksu.

Aiz lielas uzmanības viņi pārmainīja saiņu mārku un tagad tie neatšķīrās no tūkstošiem citu, kas katru dienu pienāca Jaunorleānā. Bradlejs saņems par viņiem tik, cik maksās tirgotājs, kaut gan misters Vudlejs kravu novērtēja par 60.000 franku. Ja kyava būs nogādāta un arī pārdota tirgotājam, tad neviens nevarēs pierādīt, ka viņa zagta,

Atbrīvoties no liellaivas nebija sevišķi grūti. To vienmēr varēja Jaunorleānā pārdot, jeb sliktākā gadījumā ļaut likteņa varai lejup pa Misisipi.

Un vai Bradlejs ieradīsies uz liellaivas pirms viņas ienākšanas ostā? Tik bagātam plantātoram kā viņš, tas būtu neērti. Drīzāk bija jādomā, ka no Necedas viņš brauks ar tvaikoni un sekos liellaivai lejup pa Misisipi. Bija iespējams, ka viņš brauks ar to pašu tvaikoni, ar ko tikko atbrauca Valters.

Tā kā nelietis tvaikoni iekāps pie savas plantācijas, kas atradās lejup no Vudleja plantācijas, mums nebija iespējams viņam sekot un novērot viņa rīcību.

Henrijs teica, ka mums visiem trim jābraucol uz .Jaunorlcānu ar nākošo tvaikoni, kas ies gar Vudleja plantāciju; jeb, vēl labāk, jādodas jāšus uz Načedu un jābrauc ar pasta tvaikoni, kas uztur kārtējo satiksmi ar .launorleānu. Tādā gadījumā mums izdotos nokļūt Jaunorleānā pirms pienāk liellaiva, un mēs varētu apķīlāt kiavu un slepkavas nodot tiesai.

Šis projekts šķita pilnīgi pamatots. Bet tādā gadījumā mums izdotos arestēt trīs pirāta palīgus — viņš pats paliktu brīvs. Tādā gadījumā mēs izlaistu viņu no rokām, bet to mēs negribējām. Mazākais man bija kaisla tieksme atriebt tam, kas divas reizes mani gribēja nogalināt. Blens man nebija nekas cits kā Bradleja ierocis.

Nevērojot, visu to, mūsu rokās nebija skaidru pierādījumu, kas apliecinātu Bradleja līdzdalību noziegumā, kas notika manu acu priekšā un kam par upuri kritu gandrīz es pats. Es pats redzēju viņu pie liea. Rs varēju zvērēt, ka dzirdēju viņa balsi, bet. tas bija par maz, lai celtu apvainojumu. Viņš, bez šaubām, noliegtu savu līdzdalību noziegumā, bet viņa līdzdalībnieki varēja viņu neizdot. Uz saiņiem, protams, Vudleja vārda vietā bija radies viņa vārds, bet tas bija par maz. Maiņa varēja noiikt, bez viņa ziņas. Ko gan visu pirāti nevar uzrakstīt uz nolaupītiem saiņiem.

Bet ja mēs neiejauksimies un ļausim visam ritei savu gailu, kā to cer pirāti, tad kokvilna tiks pārdota. Mums atliks tikai konstatēt, kas saņēmis naudu. Bet tā kā maz bija ticams, ka pirāts uzticēs saviem līdzbiedriem saņemt tik lielu naudas summu, tad varēja sagaidīt, ka naudu saņems viņš pats. Tādā kārtā mušu rokās būtu skaidrs pierādījums, kas ir bandas vadonis.

Tāds bija mans uzskats. Valters mani karsti atbalstīja un Henrijam bija jāpiekrīt.

Mēs nolēmām pēc iespējas ātrāk doties uz Jaunorleānu. Vudlejiem tur bija slavens advokats, ar ka palīdzību mēs cerējām panākt taisnību. Kad mūsu saruna tuvojās beigām, zem logiem atskanēja pakavu dipoņa un apklusa pie durvīm. Caur logu mēs redzējām cilvēku, kas nolēca no zirga un piesēja viņu pie vārtiem.

Kad viņš pagriezās pret. mums ar seju, mēs bijām ārkārtīgi pārsteigti. Tas bija Nats Bradlejs.

Bandīta nekaunība.

Tā kā manu pārnāksmi plantācijā nebija neviens ievērojis, tad šis apciemojums nevarēja mūs uztraukt. Viņš tikai bija par daudz negaidīts. Mūsu sejās bija neizprotošs jautājums: kamdēļ viņš ieradies?

Saprotams, viņš nedrīkstēja zināt par manu klātbūti. 'Tas bija viens no mūsu panākumu priekšnoteikumiem. Bradlejs un viņa biedri līdz pēdējam brīdim nedrīkstēja zināt, ka es esmu palicis dzīvs — citādi viss būtu sabojāts.

Arī Valteram nevajadzēja rādīties. Ja Nats Brad-

lejs uzzinās par viņa braucienu šurp un uz Jaunorleānu, viņš kļūs uzmanīgs un sāks saprast mūsu nodomus. Bradleju vajadzēja sagaidīt tikai misteram Henrijam.

Viņš tikko bija paspējis iziet no ēdamistabas, kur mēs sēdējām, kad ienāca Bradlejs. Tā kā Henrijs tālāk viņu neaicināja, viņš apstājās. Mēs ar Valteru piegājām durvīm un sākām klausīties. Pirmais sāka runāt Bradlejs.

Pēc parastiem sveicieniem viņš teica:

„Mans draugs, es laikam esmu nokavējis.“

„Ko?“

„Kuģi uz Jaunorleanu. Es gribēju braukt ar „JaluSiti“, kam vajadzēja vakar iznākt no Vinsburgas. Tālab es atbraucu uz jūsu piestātni, bet, liekas, par vēlu: Kad jāju caur mežu, es dzirdēju svilpienu. Kuģis laikam aizgāja. Laikam tas bija „Jalu-Siti“.“

Iestājās klusums. Mēs velti gaidījām, ka Henrijs kaut ko teiks. Acīmredzot, .šī viesa klātbūte viņu tā pārsteidza, ka viņam trūka vārdu. Bet tā ka Bradlejs neko neprasīja, tad arī atbildes nebija.

„Kuģis, jādomā, aizgāja no rīta, kad jūs vēl gulējāt.“ viņš turpināja. „Vai kāds to redzēja? Man gribētos zināt noteikti, vai tas bija tvaikonis „Jalu-Siti“, vai nē.“

„Mūsu nēģeļ'i redzēja tvaikoni,“ negribot atbildēja Henrijs. „Tas nebija „Jalu-Siti“. No rīta laikam aizgāja tvaikonis, kas nāk no Orio.“

,,Ā, tad viņš nevar būt tālu. Es tūlīt steigšos uz piestātni, lai nenokavētos. Dodiet man kādu nēģeri, kas atved manu zirgu, ja es paspēšu nokļūt uz kuģa, Bet pēc viņa jau atnāks kāds no maniem nēģeriem.“

„Ar prieku,“ atbildēja Henrijs. „Es tūlīt kādu aizsūtīšu.“

Acīmredzot Henrijs vēlējās atbrīvoties no nepa(ikamā viesa.

„Un tad vēl,“ pīrāts sāka runāt pavisam citā tonī. „Te neviena nav, un mēs varam runāt atklāti. Kad tad jūs, beidzot, atdosit man savu parādu? 5ī nauda man nepieciešama tūlīt. Es jau vairākkārt esmu jums atgādinājis, bet jūs neatdodat. Es aizbraucu uz divām nedēļām — tas būs beidzamais termiņš. Papūlaties šaī laikā sagādāt naudu. Ja jums nav naudas, pārdodiet dažus savus vergus. Ja jūs nesamaksāsit, tad, ņemiet vērā, es rīkošos noteikti. Patiesi, man ļoti žēl, ka esmu' spiests jūs steidzināt, bet man ļoti vajadzīga nauda, un jūs tik ilgi jau esiet man parādā.“

„Kad jus būsit atpakaļ?.. Pēc divi nedēļām?.. Tad, jādomā, man nauda būs…“

„Brauciet pie velna ar jūsu „jādomā“, rupji iesaucās Bradlejs. „Klausieties, es nejokoju. Ja jūs nesamaksāsit, tad sargieties… Kas tas?.. Dzirdat?“

Abi apklusa un sāka klausīties. Bradlejs izskrēja no mājas, lai uzzinātu, kas tas par troksni. Caur ēdamistabas vaļējo logu bija dzirdams tuvojoša tvaikoņa troksnis.

„Pie Jupitera! Tas ir kuģis,“ atgriezdamies mājās., iesaucās Bradlejs. „Atsūtiet cilvēku pēc zirga.“ Beidzamos vārdos bija dzirdama pavēle.

Viņš uzlēca zirgā un aizauļoja uz piestātni. Henrijs aizsūtīja nēģeri, un dažas minūtes mēs stipri uztraucāmies. Gadījumā, ja Bradlejs nokavēs tvaikoni, viņš atgriezīsies un gaidīs nākamo. Neskaitot to, ka viņš traucētu saimniekus, viņš bija nepatīkams arī ar to, ka viņš ik brīdi varēja uzzināt par manu un Valtera klāt būti plantācijā. Tas līdzinātos mūsu nodomu sabrukumam. Tālab pilnīgi saprotams mūsu prieks, kad līdz inums no upes atlidoja tvaikoņa svilpiens. Tas nozīmēja ka tvaikonis apstājies, lai uzņemtu pasažieri. Bet šis pasažieris varēja būt tikai Bradlejs.

Plantātors — pirāts devās uz Jaunorleānu. Nebija šaubu, ka viņš grib novērot kravas pārdevumu. Viņam neienāca pat prātā, ka aplaupītais plantātors un cilvēks, ko viņš gribēja nonāvēt, visu laiku atradās viņam gandrīz blakām, un pusstundu iepriekš izstrādāja plānu, kā viņu notvert un sodīt.

Mēs bijām ļoti pateicīgi „Jalu-Siti“ kapteinim, ka viņš atbrīvoja mūs no Bradleja klātbūtes. Tomēr mēs nolēmām nekavēties ne brīdi un iespējami ātrāk sekot laupītājam.

Ja pēc kavēšanās Velna salā liellaiva devās tieši uz Jaunorleānu, tad viņa savu ceļa mērķi sasniegs pēc četrām, piecām dienām. Tagad viņas komandai nebija nekādas vajadzības ceļā kavēties. Taisni pretēji, viņa pieliks pulēs, lai ātrāk nonāktu pie mērķa. Tvaikonim „Jalu-Siti“ bija jāpienāk Jaunorleānā daudz ātrāk.

Kad mums doties ceļā? To mēs nevarējām noteikt, Kuģis mūsu piestātnei varēja iet garām pēc stundas, vai pēc divām, trim dienām. Pēdējā gadījumā tā būtu mūsu lielākā neveiksme. Nebija šaubu, ka liellaiva tūlīt pēc pienākšanas ostā tiks izkrauta un kokvilnu noslēps tādā vietā, kur viņu nevarēs atrast. Kas attiecas uz pašu liellaivu, tad pietika trīs-četru nakts stundu, lai no viņas atbrīvotos. Ja mēs tur nonāksim vēlāk, tad varēja likt astoņdesmit piecus no simta, ka mēs nekad neatradīsim ne liellaivu, ne kļavu, ne Blenu ar Stiugeru

Ja pat pielaistu, ka mēs kokvilnu atrodam noliktavās, caur kurām iet visas preces uz lieliem kuģiem, tad mēs nevarētu pierādīt, ka tā nepieder Natam Bradlejam. Bet ne Valters, ne Henrijs, ne es neuzņēmāmies liellaivu uzzīmēt, jo līdzīga tipa laivas visas ir viena otrai līdzīgas. Es varēju galvot tikai to, ka pazīšu tos trīs neliešus, kas bija uz Velna salas.

Atkal uz Jaunorleanu.

Vajadzēja nokļūt Jaunorleānā pirms krava pārdota Tikai tādā gadījumā mēs varētu atrast noziedzniekus, nodot viņus tiesai un pierādīt, ka, ja arī Nats Bradlejs nebija bandas vadonis, tad katrā ziņā bija viņas līdzzinātājs.

Valters bija ļoti pārsteigts, ka viņa brālis palicis Bradlejam parādā divdesmit tūkstoš franku. Tomēr tas viņu maz sarūgtināja. Tagad viņš saprata saites, kas vienoja ļaudis, kam tik maz kopēja.

,,šis parāds ir nieks,“ viņš teica brālim. „Tomēr tagad tu ar Bradleju esi nolīdzinājies. Pat ja mums izdosies kokvilnu atgūt, tad zaudējums, ko šis nelietis mums sagādājis, būs lielāks par tavu parādu.“

„Kā tā?“

„Ļoti vienkārši. Neaizmirsti, ka viņš noslepkavoja mušu nēģerus, labākos un krietnākos strādniekus visā plantācijā. Es daudz ko dotu, lai viņi būtu dzīvi. Es nešaubos, ka viņi savas uzticības upuri.“

„Jā… nabadziņi… Tomēr, par ko mēs uztrauca-' mies,“ turpināja Henrijs, kas bija vismazāk sentimentāls. „Šinī gadījumā mēs atgūsim viņu vērtību, mazākais materiālo. Bradleja plantācijās ir daudz vergu … Tomēi mēs nedrīkstam kavēt laiku. Vislabāk, Valter, aizjāj lidz Načedai. Tur tu dabūsi zināt, kad uz Jaunorleānu iet pasta tvaikonis. Starp šiem punktiem ir kārtēja satiksme. Tad tu paspēsi laikā. Kad aizbrauksi, ilodies tūlīt pie mūsu vecā drauga Oarlsa Souera; viņš ir pazīstams ar slepenpolicijas priekšnieku un varēs izdarīt mums lielu pakalpojumu. Tu viņu sastapsi kantori San-ftarla ielā, viesnīcas tuvumā. Es sagaidīšu tvaikoni še un pie pirmās iespējas ieradīšos pie tevis. Es domāju, ka mūsu draugs būs tik laipns un brauks mums līdz Bez jūsu norādījumiem mēs neko daudz nepanāksim.“

No šī brīža Henrijs kļuva cits cilvēks. Viņam radās tāda enerģija, ka es biju pārsteigts, raugoties viņā. Iespējams, ka tā bija cerība atriebt Bradlejam un atmaksāt viņam parādu.

„Sagatavojies, Valter,“ viņš teica. „Tūlīt tev apseglos labāko zirgu.“

„Hei Dik!“ viņš pasauca nēģeri, kas strādāja sētā. „Skrien ātri un liec apseglot sirmo ķēvi.“

Pēc īsa brīža zirgā bija sagatavots, šai brīdī pie mums atgriezās mis Vudlej. Viņu pārsteidza mūsu rosība.

„Esi mierīga, Kornēlija,“ uzsmaidīja viņai brālis, atbildēdams uz viņas izteiksmīgo skatienu. „Valteram nekavējoši jādodas uz Jaunorleānu veikala lietās.“

„Vai tiešām?..“

„Es arī braukšu ar pirmo tvaikoni, kas ies uz Nečadu. Mums ir jābut Jaunorleānā. Bet tā kā arī mūsu draugs ar mieru braukt līdz, tad tev vienai nebūs nekā te ko darīt. Ja vēlies, vari braukt mums līdz. Bet. varbūt, tu gribi atgriezties uz Tenesi pie tēva?“

„Es braucu ar jums.“

„Lieliski. Ceļā es visu tev izstāstīšu. Labi?“

Mis Vudlej nekā neatbildēja, bet smaids un viņas acu mirdzums lika klātesošiem saprast, ka viņa sajūsmā par ceļojumu. Brāļa jautrais tonis viņu pārliecināja, ka nav nekas noticis, par ko būtu jāuztraucas.

Par mani nav ko runāt. Es jutos bezgala laimīgs, ka jābrauc kopā ar Henriju un brīnišķo Kornēliju. Es atminējos to jauko ceļojumu, ko mēs braucām kopā, kad es ar viņu iepazinos.

Viss nokārtojās daudz laimīgāk kā mēs cerējām. Valteram nebija jādodas uz Načedu, un viņš brauca reizē ar mums. Kad viņš sēdās zirgā, nēģeri ziņoja, ka tālumā redzams kuģis. Drīz mēs dzirdējām signāla svilpienu. Misters Henrijs steidzināja Valteru.

„Jāj uz piestātni, Valter,“ viņš teica. ,,I)od zīmi, lai aptur. Vari pamāt ar baltu lakatiņu.“

Kornēlija iedeva brālim savu lakatu, un viņš pilnos auļos aizdrāzās uz piestātni. Mēs sākām gatavoties braucienam.

Svilpieni drīz apklusa. Acīmredzot, no tvaikoņa bija ievērojuši Valtera signālus un mūs gaidīja. Lielākā daļa no garāmbraucošo kuģu kapteiņiem Vudlejus pazina un labprāt viņus uzņēma.

Kad mēs nonācām piestātnē, laiva mums jau bija sagatavota. Tvaikonis „Žultans“, kas mūs gaidīja, bija viens no labākiem Misisipi upē. Tagad vairs nebija šaubu, ka mēs aizsteigsimies Bradlejam garām. Un patiesi, pie Puen-Kupe mēs pabraucām garām nelielam tvaikonim,, kam lieliem burtiem bija uzrakstīts „JaluSiti“.

Pateicoties labam tālskatam mums izdevās saskatīt. uz klāja Natu Bradleju, kā dēļ mums bija jādodas šinī ceļojumā. Lai mūs neievērotu, mēs nokāpām kajītē.

Pēc nepilnas diennakts mēs pabraucām Lafaietai un ieraudzījām „San-Sari“ viesnīcas torni, kas pacēlās pār Jaunorleānas namiem.

„San-Sarlā“ mēs nevaram apstāties,“ uz torni norādīdams, teica Henrijs.

„Kamdēļ?“, prasīja Valters. „Tā taču, man šķiet, ir pilsētas lielākā viesnīca.“

„Jā, atbildēja Henrijs, kas pazina Nata Bradleja paiažas. „Un taisni tamdēļ mums nevajaga tur apmesties. Es varu galvot, ka tad nepaies pat diena, ka cilvēks, ' kā dēļ mēs atbraucām, jau zinās, ka mēs esam še.“

„Saprotu! Bradlejs parasti apstājas “San-Sarlā“ “ „Jā.“

„Mums vajadzēs apmesties franču kvartāla „SanLui“ viesnīcā. Tad mūsu klātbūti neievēros. Un jums,“ viņš griezās pie manis, „ac'i vajadzēs palikt mājās līdz tam laikam, kamēr būs nepieciešama jūsu liecība neliešu atmaskošanai. Es ceru, ka tiesājot viņus noskaidrosies, kur palikuši daudzi ielejas plantātoru kuģi.“ Pēc dažām stundām mēs bijām „San-Lui“ viesnīcā.

Advokāts.

Otrā dienā no paša rīta mēs ķērāmies pie lietas, kā dēļ bijām ieradušies Jaunorlcānā.

Henrijs Vudlejs uzaicināja advokātu, par ko viņš stāstīja brālim, un izstāstīja viņam visu sīkumos. Oarls Souers — tā sauca .advokātu — šķita, nemaz nebija pārsteigts no tā, ko dzirdēja. Kaut gan viņš bija ( yēl samērā jauns, viņš jau sen dzīvoja Jaunorleānā un savā praksē bija iepazinies ar tūkstošiem noslēpumainu notikumu, kas norisa šinī internacionālā pilsētā. Šos gados viņš bija redzējis daudz neģēļu, ar ko Jaunorleāna ir slavena. Advokāts pilnīgi pieslējās mūsu plānam.

„Mūsu rokās,“ viņš teica, „ir visi dati, lai zadzējus neliešus nodotu tiesai. Un tomēr… mums jārīkojas ļoti uzmanīgi. Likumu, kas še tiek pielietāti, nepietiek ne tikai godīgu ļaužu aizsardzībai, bet arī noziedznieku vajāšanai. Tam vajadzīgi skaidri pierādījumi. Gadījienā, ja Bradlejs un viņa biedri patiesi noslepkavojuši jūsu vergus, viņiem būs ļoti grūti izsprukt no mūsu rokām. Bradlejam jādod iespēja kokvilnu pārdot. Tad mēs varēsim viņus apvainot, par laupītājiem, pirātiem un citos noziegumos.“

„Bet ja viņš preci nepārdod?“ jautāja Valters. ,,lr pilnīgi iespējams, ka viņš neatradīs pircēja.“

„Par to nešaubaties. Pircēju es pats atradīšu. Man ir kāds pazīstams tirgotājs uz ko šai lietā var paļauties. Viņš piedāvās Bradlejam tik daudz, ka viņš nevilcinādamies pārdos. Bet viņš tiks arestēts pirms saņems norunāto maksu. Viņu sagaida pilsētas cietums. Viss noritēs lieliski.“

„Tas ir pareizi,“ piekrita Henrijs.

„Bet tagad,“ turpināja advokāts, „pie lietas. Vispirms jāuzzina, kufā vietā ostā stāv jūsu liellaiva. Vai jūs viņu pazīsit? Mister Vudlej, vai jūs pazīsit savu īpašumu?“

„Neticu,“ atbildēja Valters, pie kā griezās advokāts. „Drīzāk es pazīšu Blenu un Stingeru, kam liellaiva bija uzticēta. Es uz liellaivas varu viņus ievērot,“

„Jā, bet viņi var ievērot arī jūs, ja jūs pieiesit par daudz tuvu. Bet no tā mums jāizvairās.“

„Man liekās,“ es teicu, „šo uzdevumu varētu uzņemties es. Blens mani sevišķi bieži nav redzējis. Es nodzīšu ūsas, uzlīmēšu vaigubārdu un pārģērbšos, tad es droši varu apmeklēt liellaivu. Mani neviens nepazīs. Vai nav taisnība?“

„Lieliski!“ iesaucās Souers. ,,Šc bieži sastopami Meksikas rančero. Apģērbjiet viņu tērpu. Uzmetnis apsegs jūsu slimo roku. Ar vaigu bārdu jūs neviens nepazīs. Bet jūs, mister Henrij, abi ar brāli paliekiet šeit un pūlieties pēc iespējas mazāk iziet, tik ilgi, līdz put ni būs lamatās.“

Es sameklēju rančero kostīmu, nodzinu ūsas, uzlīmēju vaigubārdu, vārdu sakot — pārvērtos īstā meksikānietī.. Kopā ar misteri Soueru mēs devāmies uz to ostas daļu, kur piestājas liellaivas.

Ostā bija ļoti daudz ķuģu. Viņi stāvēja viens otram tik tuvu, ka tos labi apskatīt nebija nemaz iespējams. Daži vēlāk pienākušie stāvēja otrā rindā, gaidīdami kamēv atbrīvosies vieta. Es sāku to novērot un vienam piegriezu sevišķu vērību. Man pat šķita, ka es viņu pazīstu.

Mēs piegājām jūrmalai un uzkāpām uz vienu no tuvākiem kuģiem, lai labāk varētu novērot liellaivu. Saī brīdi uz klāja parādījās Blens. Es ar acīm misteram Soueram norādīju uz viņu, un mēs vienaldzīgi atgriezāmies pilsētā, Ceļā advokāts mani atstāja un lūdza dažas minūtes pagaidīt. Drīz viņš atgriezās kāda cilvēka pavadībā. Es biju pārliecināts, ka tas nav neviens cits kā slepenpolicists.

„Vai jūs redziet to liellaivu?“ Souers vigam teica.

„Jā.

Novērojiet viņu dienu un nakti bez pārtraukuma. Kad viņi sāks izkjaut. kokvilnu, paziņojiet man uz kantori.“

„Labi.“

„Tagad uzmeklēsim „Jalu-Siti“, teica advokāts, man pienākdams.

Nevērojot visas pulēs, mēs viņu neatradām. Kad mēs griezāmies pie ostas priekšnieka, viņš mums teica, kā tvaikonis vēl neesot pienācis.

„Mums būs jāpagaida,“ teica advokāts. ,.Kur jūs viņu šorīt panācāt?“

„Pie Puen-Kupē.“

„Lieliski. Tad viņš būs te pēc dažām stundām. Mēs viņu pagaidīsim, tikai ne še. Vai jūs redzat restorānu uz upes?. Mēs iesim turp, paņemsim pudeli vīna un ar tālskatu apskatīsim ostu līdz tam laikam, kamēr parādīsies „Jalu-Siti“.

Mums sevišķi ilgi nebija jāgaida. Restorānā mēs nosēdējām ne ilgāk par stundu, kad advokāts ieraudzīja tvaikoni, ar ko brauca Nats Bradlejs.

„Tagad mums jārīkojas,“ teica Souers, pasniegdams man tālskatu. „Sekojiet, pasažieriem, kas nokāpj no kuģa un, ja ierauga! Bradleju, pūlieties neizlaist viņu no acīm līdz tam laikam, kamēr viņš izkāps krastā.“

Bradleju nebija grūti pazīt. Viņš iznāca viens no pirmiem. Es to paziņoju advokātam.

„Atļaujiet man viņu apskatīt,“ viņš teica.

Es viņam parādīju Bradleju. Advokāts paspēja ievērot viņa seju, kad viņš gāja gar dambja malu. Tālskats man nebija vairs vajadzīgs, es tāpat labi redzēju savu ienaidnieku. Viņš gāja uz to ostas daļu, kur atradās liellaivas.

„lieliski,“ teica advokāts. .„Taisni to es gaidīju. Acīmredzot, mums nebūs ilgi jāgaida. Drīz jānotiek kaut kam tādam, kas dos mums iespēju ķerties pie lietas.“

„Vai mēs viņam sekosim?“ es jautāju.

„Kamdēļ? Lai viņš iet uz liellaivu pie saviem draugiem. Sēžot še mēs tikpat labi zinām, ko viņš dara, kā kad mēs atrastos tur. Kad viņš no jauna nonāks krastā, mēs viņam sekosim. Ja tādam kungam nav sava slepena perēkļa, tad viņš droši apmetīsies „San-Šarl“ viesnīcā. A! Tur jau viņš iet uz liellaivu.“

No sākuma es Bradleju vēroju neapbruņotām acīm, bet viņš drīz pazuda matrožu, tirgoņu un slaistu pūli. Tomēr advokāts neizlaida viņu no sava redzes aploka.

„Lieliski,“ viņš atkārtoja. „Viņš piegāja tai liellaivai, kur mēs bijām, liedz’, atraisās laiva. Brauc viņam pretī. Pie aiļiem sēž tas, ko mēs jau redzējām. Tagad viņi ir krastā. Sarunājas… Es gribētu zināt, par ko īsti… Slepenpolicists viņus redz un uzmanīgi seko … Tomēr, iesim ātrāk, citādi viņi mums pazudīs,“ viņš pēkšņi pats sevi pārtrauca.

Mēs piegājām krastam tanī brīdī, kad Bradlejs, acīmredzot nodevis Blenam attiecīgus rīkojumus, šķīrās no viņa. Blens tūlīt atgriezās liellaivā, bet Bradlejs gāja uz pilsētu. Pēc kāda brīža viņš iegriezās „SanŠarl“ viesnīcā, kā to jau Souers bija paredzējis.

Acīmredzot, viņš nedomāja, ka ienaidnieki viņam seko uz pēdām.

Liecinieku liecības.

Mistera Souera rīcība mani sajūsmināja un man ļoti gribējās zināt viņa tālākos nodomus. Ilgi man nebija jāgaida. Tiklīdz Bradlejs iegāja viesnīcā, viijš man teica:

„Iesim uzmeklēsim tirgotāju, kas nopirks Vudleju kokvilnu.“

Netālu no ostas viņš iegāja veikalā, virs kura durvīm bija lasāms:

Catains, kokvilnas tirgotājs.

Vispirms veikalā iegāja advokāts; es gribēju viņam sekot, bet viņš tūlīt tirgotāja pavadībā iznāca. Mūs iepazīstināja, un mēs visi trīs devāmies uz advokāta kantori. Misters Čatams ar interesi noklausījās manus piedzīvojumus un tūlīt bija ar mieru pirkt Vudleju kokvilnu.

Mūsu sarunas beigās kantori ienāca tas pats slepenpolicists, ko mēs atstājām sarga vietā.

„Vai kaut kas jauns, Rīg?“ prasīja Souers. „Kokvilnu sāk izkraut.“

„Labi. Mēs viņu tūlīt nopirksim.“

„Ja tā, tad pasteidzieties. Man liekas, ka viņi kokvilnu grib novietot noliktavās.“

Advokāts pārdomāja.

„Labi,“ viņš teica. „Mēs viņus netraucēsim. Lai novieto… Mēs viņiem sekosim,“ Brīdi viņš domāja. „Jeb nē,“ viņš piebilda. „Mīļais Čatani, ejiet jūs tūlīt uz ostu. Kad pieiesit liellaivai, palūdziet paraugu. Apskatījies jūs sakal, ka gribētu pirkt visu kokvilnu un prasiet kam pieder, no kādas plantācijas, cik maksā u. t. t. Varat pat. teikt, ka gribētu noslēgt, darījumu tūlīt, un parakstīt līgumu kaut tanī pat viesnīcā kur apmeties Bradlejs. Šinī laikā es paspēšu aizbraukt līdz policijai un dabūt pavēli arestēt Bradleju un abus blēžus, kas atrodas liellaivā. Rīg, jūs parādiet misteram Čatamam, kur atrodas pārdodamā kokvilna. Tad paņemiet karieti un brauciet uz „San-Lui“ viesnīcu. Tur jūs sastapsit misteru Henriju Vudlcju. Palūdziet viņus abus ar brāli atbraukt šurp. Tad jūs atkal atgriezieties ostā un novērojiet, kur nokrauj kokvilnu. Jums nelieši jānovēro tā, lai viņi to nejaustu. Galvenais — nesarunājieties ar misteru Čatamu. Tā tad, pie darba. Mister, pērciet kokvilnu par cik gribat, bet. nemaksājiet neviena santima skaidrā naudā.“

Rīgs un Čatams aizgāja.

„Nu, ser,“ advokāts griezās pie manis. „Tagad jūsu kārta. Jums jāpalīdz man kādā ļoti nopietnā lietā. Tūlīt mēs brauksim pie Vudlejiem. Valteram kā kokvilnas un nēģeru īpašniekam jāiesniedz par Bradleju sūdzība. Mistera Henrija liecībai nav nekādas nozīmes, tā var drīzāk tikai kaitēt. Galvenā nozīme būs jūsu liecībai. Bet tās nepietiek. Kad nelieši būs arestēti, mēs aizbrauksim uz Velna salu, apskatīsim uzmanīgi ostu un, varbūt, atradīsim kādus lietišķus pierādījumus…

Šai brīdī ieradās Vudleji, un mēs devāmies uz policiju nodot liecības.

Pavēli arestēt Blenu, Stingeri un trešo viru saņēmām bez lielām grūtībām. Aldermans apsolīja viņus tūlīt aizturēt. Mēs atgriezāmies mistera Souera kantorī, apsēdamies un gaidījām Čatamu. Drīz ieradās arī viņš.

„Nu, kas ir?“ prasīja advokāts.

„Es nopirku visu kokvilnu.“

„No kā?“

„No Nata Bradleja, Misisipi plantatara.“

„Vai dārgi?“

„Lēti. Tik lēti, ka es patiesi neatteiktos, ja šis darījums būtu noticis patiesībā. Misters Bradlejs bija ļoti piekāpīgs un tūlīt piekrita tai cenai, ko es nozīmēju. Rīt es eju uz „San-Šarl“ viesnīcu, lai nodotu viņam naudu. Pa to laiku kokvilna būs nosūtīta uz spiedi, no kufienes es viņu saņemšu uzrādot kvīti.“

„Tā tad tagad mēs varam ķerties pie Bradleja,“ teica advokāts.

Tanī pat vakarā Jaunorleānas cietumā tika ieslodzīti: Nataniels Bradlejs, Viljams Blens, Džems Stingers un kāds Lesmels Krougers, kas izpildīja Bradleja plantācijas pārvaldnieka vietu.

EPILOGS.

Visi četri tika atzīti par vainīgiem slepkavībā un laupīšanā,

Apskatot Velna salas līci, tika atrasti maši ar Vudleju stampu un nēgeya līķis. Noslepkavotajam pie kakla ar auklu l>ija piesiets dzelzs stienis.

Viņš bija nonāvēts ar lodi krūtīs. Jādomā, ka taisni šo šāvienu es biju dzirdējis.

Pārējos trīs līķus neatrada. Jādomā, ka slepkavas viņus bija iemetuši Misisipi.

Līcī tika atrasti daudz mašu gabali ar dažādiem zīmogiem. Starp viņiem bija arī tā Arkauzasas plantātora zīmogs, par ko man stāstīja Henrijs Vudlejs.

Visiem četriem noziedzniekiem piesprieda mūža cietumsodu. Stingrāk sodīt viņus nevarēja, jo netika pierādīts, ka. viņi būtu nonāvējuši kādu balto.

Bradlejs nepadevās savam liktenim. Es dabūju zināt, ka pēc gada viņš pats nonāvējies.

Bet Blens, Stingers un Krougers sēž līdz šim Luizjanas cietumā.

B E I G A S.

III grāmata. MEŽA BĒRNI

M A I N R I D A KOPOTI RAKSTI

Pirmais sējums

Tulk. E. VALDIS

IZDEVNIECĪBA „GRĀMATU ZIEDS" R f <3 A, TĒRBATAS IELA Nr. OB

Spiestuve „STAR“, Rīgā, Jumaras ielā 15.

I Būri.

Henrijs vau Blums bija būrs, tas ir zemnieks.

Lai lasītājs nedomā, ka es vari Blūmam izrādu necienību, nosaukdams viņu par būru. Mūsu skaistā Kapu kolonijā katru fermeru sauc par būru. Bet nevienam neliksies apvainojoši, ja viņu nosauks par fermeru. Tā tad van Blūms bija Holandes fermers Kapu kolonija, būrs.

Kapu zemes būriem piekrīt liela loma jaunās zemes vēsturē. Kaut gan šīs tautas raksturs ir miermīlīgs, viņiem vajadzēja daudz karot, ar Āfrikas iedzimtiem un eiropiešiem. Šos karos viņi pierādīja, ka pati miermīlīgākā tauta vajadzības gadījumā var cīnīties tik pat labi, kā tās, kas sevī attīsta kareiviskas īpašības.

. Taisnība, būrus apvainoja, ka viņi savos karos ar iedzimtiem esot bijuši ļoti cietsirdīgi. No objektīva viedokļa līdzīgs apvainojums var likties taisnīgs. Bet ja ņem vērā biežos uzbrukumus un nemierus, kas būriem bija pastāvīgi jācieš no šiem mežonīgiem pretiniekiem, tad mēs sapratīsim Kapzcmes holandiešu rīcību. Patiesībā viņi dzeltenos hotentotus pārvērta vergos; bet tos laikos uz verdzību raudzījās citādi, pat izglītotākās Eiropas tautas nesaskatīja nekā slikta, ka krāsainās rases pārvērta vergos. Angļi savos kuģos aizveda daudzus tūkstošus nēģeru uz Ameriku un pārdeva viņus tirgos kā lopus, bet spāņi un portugāļi izturējās pret Amerikas sarkanādainiem daudz nežēlīgāki kā būri pret hoteniotiem.

No otras puses jāņem vērā arī iedzimto raksturs, ar ko būriem bija jārēķinās. Pati cietsirdīgākā būru rīcība ar saviem vergiem varēja viņiem izlikties samērā laipna, salīdzinot ar savu despotisko valdnieku rīcību.

Protams, to nevar uzskatīt par holandiešu rīcības attaisnojumu, ka viņi pārvērta savus hotentotus vergos. Bet ņemot vērā visus apstākļus, izrādīsies, ka nav nevienas īiācijas, kam būtu tiesība pārmest cietsirdību. Jāņem vērā, ka runa iet par samaitātiem, galīgi neizglītotiem mežoņiem. Un kolonizācija tādos apstākļos nenotiek bez dažādiem neglītiem gadījumiem.

Es viegli varētu attaisnot būru rīcību Kapu zemē. Bet tas aizņemtu pārāk daudz vietas un laika, un tālab tas nav iespējams. Te es par viņiem varu izteikt tikai savas domas, un šis domas ir tādas: būri ir varonīga, stipra, veselīga, tikumīga, miermīlīga, veikla un patiesīga tauta un karsta republikāniskas kārtības piekritēja. Vārdu sakot, tā ir krietna tauta.

Vai pēc visa teiktā var domāt, ka, nosaucot Henriju van Blūmu par būru, es esmu gribējis izrādīt viņam necienību? Taisni otrādi.

Bet. misters Henrijs van Blūms vienmēr nebija bijis būrs. Viņam bija tiesība uz mazliet augstāku sabiedrisko stāvokli; viņš bija baudījis labāku izglītību kā vienkāršie Kapzemes fermeri, un viņš prata labi rīkoties ar zobenu. Viņš nebija dzimis kolonijā, bet uzaudzis Holandē un ieradās Āfrikā nevis kā nabags piedzīvojumu meklētājs, lai kļūtu bagāts, bet kā tur novietotā Holandes pulka virsnieks.

Bet kolonijā viņš nepalika kara dienestā. Kāda jauniņa blonda Ģertrūde ar sārtiem vaigiem — bagāta būra meita — iemīlēja jauno leitnantu, kas iemīlēja ari viņu. Lieta beidzās ar to, ka viņi apprecējās. Drīz pēc tam Ģertrūdes tēvs nomira, un milzīgā ferma ar lieliem zirgu bariem, hotentotiem, strupragainiem vēršiem un resnastainiem auniem pārgāja viņa īpašumā. Kā tad viņš varēja palikt kara dienestā? Bija jāatstāj dienests un jāpaliek par būru — fermeru. Henrijs van Blūms lā ari darīja.

Tas notika ilgus gadus pirms tam, kad angli ieguva Kapzemi. Kad še ieradās angļi, Henrijs van Blūms jau bija ievērojamākā persona un savas skaistās un bagātās Graaf-Reinetas grāfistes pārstāvis. Viņš bija jau atraitnis un nelielas ģimenes tēvs. Viņa sieva, blondā sārtvaidze Ģertrūde, ko viņš tā mīlēja, bija mirusi.

No vēstures jūs zināsit, jaunie lasītāji, ka Holandes kolonisti bija nemierā ar angļu ierašanos un sacēlās pret viņiem. Bijušais leitnants starp dumpiniekiem ieņēma vienu no redzamākām vietām un bija viņu karognesējs. Vēsture jums stāstīs, ka sacelšanās lika apspiesta. Viņas ievērojamākos dalībniekus nošāva. Arī van Blūmu notiesāja. Viņam izdevās izbēgt., bet viņa īpašums Graaf-Reinetā tika konfiscēts un atdots citam.

Daudzus gadus vēlāk mēs viņu sastopam attālā novadā aiz Oranžas upes. Viņš tur dzīvo kā „klejojošs būrs“, kam nav pastāvīgas dzīves vietas, bet kas ar saviem ganāmpulkiem klejo no vienas vietas uz otru un apmetas tur, kur labas ganības un ūdens.

Šai laikā es iepazinos ar karognesēju un viņa ģimeni. Par viņa līdzšinējo dzīvi es jums izstāstīju visu, ko zināju; bet par viņa tālāko dzīvi es zinu visus sīkumus. Lielāko daļu no šiem sīkumiem es uzzināju pēc viņa dēla nostāstiem. Viņa dzīve man šķila interesanta un pamācoša; no viņas es smēlos pirmās zināšanas par Āfrikas zooloģiju.

Es domāju, ka tikpat. interesanta un pamācoša viņa būs arī lasītājiem, un tālab nolēmu to uzrakstīt. Plēsīgo zvēru, viņu raksturu, paražu un instinktu apraksti pilnīgi atbilst īstenībai. Jaunais van Blūms pazina dabu, un uz viņa aprakstu pareizību var pilnīgi paļauties.

Vīlies politikā, Henrijs van Blūms toreiz dzīvoja kolonijas attālā novadā, patiesībā pat aiz kolonijas robežas, jo tuvākā apdzīvotā vieta bija ap simts jūdžu no viņa. Viņa mītne atradās apgabalā, kas robežojas

ar lielo Kalahari tuksnesi, ko sauc j>ar Dienvidafrikas Saharu. Apgabals simts jūdžu apkārtnē bija neapdzīvots, jo nedaudzie mežonīgie bušmeņi, kas klīst pa šo apgabalu, nepelna iedzīvotāju nosaukumu vairāk par plēsīgiem zvēriem, kas šai apkārtnē klejo.

Es jau teicu, ka van Blūms dzīvoja klejojoša būra dzīvi. Kapzemcs fermeri galvenā kārtā audzēja zirgus, mājlopus, aitas un kazas; šie dzīvnieki bija būru bagātība. Bet mūsu karodznieka īpašums nebija liels. Bēgot viņš zaudēja visu savu bagātību. Iesākumā viņam neveicās arī kā klejojošam lopkopim. Britanijas likums atbrīvoja no verdzības ne tikai Vakarindijas salu nēģerus, bet ara visus vergus, un van Bluma kalpi viņu atstāja. Ganāmie pulki bez labas uzraudzības panīka; daļa krita par laupījumu plēsīgiem zvēriem, daļa aizgāja bojā no slimībām. Viņa zirgi nosprāga no tās nezināmās slimības, no kupas iet bojā Dienvidafrikas zirgi; aitu un kazu skaits arvien samazinājās, pateicoties biežiem vilku, hijēnu un citu plēsīgu zvēru uzbrukumiem, un visu šo zaudējumu rezultāts bija tas, ka lielā ganāmpulka vietā palika ne vairāk kā simts zirgu, vēršu, aitu un kazu — ļoti mazs īpašums Dienvidafrikas klejojošam būram.

Bet nevērojot visus šos lielos zaudējumus, van Blūms nejutās nelaimīgs. Redzēdams pie sevis savus trīs dēlus — Ansi, Henriju un Jāni un noraugoties savā blondā meitā, sārtvaidzē Ģertrūdē (īstā savas mātes attēlā), viņš aizmirsa visu un nezaudēja drosmi un cerību uz laimīgāku nākotni.

Divi vecākie dēli jau palīdzēja viņam visos kārtējos darbos, un arī jaunākais pieauga un drīz varēs sākt strādāt kopā ar brāļiem. Varēja vērot, ka .Ģertrūde jeb Trūta, kā viņu parasti sauca, ar laiku uzaugs par priekšzīmīgu saimnieci. Kamdēļ tad lai viņš justos nelaimīgs? Un ja kādreiz no krūtīm izlauzās nopūta, tad tas gadījās tikai tad, kad Trūtas seja atgādināja viņam to Ģertrūdi, kas tagad bija debesīs.

Bet. Henrijs van Blums nebija cilvēks, kas izmist. Neveiksmes viņa enerģiju nevarēja salauzt; taisni otrādi — tās pamudināja viņu uz darbu, lai atjaunotu zaudēto labklājību.

Patiesību sakot, viņam priekš sevis bagātības nevajadzēja. Viņš varēja samierināties ar to vienkāršo dzīves veidu, kādu dzīvoja, un sevišķi nerūpējās par savas bagātības palielināšanu. Bet viņam bija jārūpējas par bērniem, par savas mazās ģimenes nākotni. Viņš uzskatīja, ka viņam nav tiesības Jaut bērniem uzaugt neizglītotiem kā mežoņiem.

Nē, tas nedrīkstēja notikt. Viņiem kādreiz vajadzēja atgriezties sabiedrībā un ņemt dalību civilizēto cilvēku sabiedriskās dzīves drāmā. Tāds bija Henrija van Blūma lēmums.

Bet kā šo lēmumu izvest dzīvē? Kaut arī viņa tā saucamā „nodevība“ bija piedota, un viņš varēja atgriezties kolonijā, bet tas viņam pagaidām vēl nebija iespējams: viņa bagātība bija par mazu, lai dzīvotu pilsētā; pietiktu ne vairāk kā mēnesim, un ko iesāktu pēc tam? Būtu jāubago.

Šis domas viņu dažreiz padarīja nemierīgu. Bet tas tikai pacēla viņa enerģiju, un viņš sāka strādāt vēl neatlaidīgāk.

Pēdējos gados viņš strādāja sevišķi enerģiski. Lai sagādātu lopiem barību ziemai, viņš apsēja lielu zemes gabalu ar kukurūzu un rīsu un ieguva ļoti labu ražu. Arī viņa dārzs solīja labu augļu un sakņu ražu. Vārdu .sakot, tas mazais zemes stūrītis, kur viņš pagaidām bija apmeties, bija it kā oāzē, un bēglis katru dienu priecājās un tīksminājās par briestošiem augļiem. Viņš .sāka pat sapņot par laimi un cerēt, ka rūpju un neveiksmju gadi pagājuši.

Tomēr viņa cerības nepiepildījās! Viņu gaidīja vēl daudzi pārbaudījumi, daudz nelaimes, un viņš zaudēja gandrīz visu, kas viņam bija, un tas piespieda viņu pilnīgi grozīt savu dzīves veidu.

Nepareizi būtu visus šos zaudējumus nosaukt par „nelaimi“, jo viņiem bija laimīgas sekas. Tomēr jūs, jaunie lasītāji, paši varēsit spriest par to, kad izlasīsit klejojoša būra piedzīvojumu vēsturi.

II kraāls

Bijušais karodznieks sēdēja sava „kraāla“ durvju priekšā. (Par kraālu sauc Dienvidafrikas fermeru mājas un ganāmpulku novietni.) Zobos viņam bija gaya pīpe, ko viņš ar baudu pīpoja. Katrs būrs pīpē pīpi.

Nevērojot daudzos zaudējumus un nelaimes pagajušā dzīvē, būra acīs bija saskatāms apmierinājums. Viņa pūles, acīmredzot, tiks bagātīgi atalgotas; lielās un pilnās kukurūzas vārpas starp dzeltenām lapām mirdzēja kā piens, un fermera sirds priecājās, raugoties plašajos laukos.

Bet vēl vairāk viņu iepriecināja bērnu veselais un Drašais izskats. Lūk, viņi visi četri tam blakām.

Vecākais dēls Ansis, ciets, mierīgs, strādā jaukā dārzā. Jaunākais — Jānis, dzīvs un kustīgs grozās ap Ansi un šo to palīdz. Henrijs — nenogurstošais Henrijs ar labsirdīgu seju un gaišiem cirtotiem matiem — apkopa kraālā zirgus. Bet jaukā, sārtā gaišmate Trūta skraidīja ar savu mīluli — nelielu antilopi, kufas lielās acis nevainībā un maigumā sacentās ar viņas pašas acīm.

Jā, Henrijs van Blūms, noraugoties pēc kārtas savos bērnos, priecājās, un bija arī iemesls: visiem viņiem bija jauks izskats, un no viņiem varēja sagaidīt izaugam labus cilvēkus. Ja tēvs sajuta arī sāpes, tad tikai noraugoties mazā Trūtā, kas, kā jau tikām teikuši, atgādināja viņam nelaiķi sievu.

Bet laiks bija jau sadziedējis rēt.u, atlika tikai klusas skumjas, un arī tās atgriezās tikai brīžiem, bet tad atkal tēva skatienā mirdzēja prieks un cerība, noraugoties savos mīļos bērnos.

Ansis un Henrijs jau pietiekoši stipri un vai' palīdzēt viņam darbos; neskaitot bērnus, viņam bija vēl viens strādnieks Svartbojs.

Kas tad bija šis Svartbojs?

Paskataities staļļos, un tur jūs ieraudzīsit Svart-

boju, kas kopā ar savu jauno saimnieku Henriju segloja divus zirgus. Viņš bija gadus trīsdesmit vecs, neparasti mazs, ne vairāk kā 1,2 metrus garš. Nevērojot to, viņš bija stiprs un drukns. Ādas krāsa viņam bija iedzeltena, lai gan, spriežot pēc uzvārda, tai vajadzētu būt melnai (swart liolandiski nozīmē „melns“). Viņam bija plakans deguns, iespiedies starp stipri uz priekšu izspiestiem vaigu kauliem, lūpas ļoti biezas, nāsis platas un zods bez bārdas; galva gandrīz kaila, tikai vietām izkaisīti atsevišķi matu kušķi, kas drīzāk līdzinās vilnai kā cilvēka matiem.

Samērā ar augumu galva viņam ļoti liela, arī ausis lielas, bet acis iešķības kā ķīniešiem. Šādi sejas vaibsti ļoti raksturīgi Dienvidafrikas hotentotiem.

Tomēr Svartbojs nebija hotentots, kaut gan piederēja pie tās pašas cilts. Viņš bija bušmenis.

Kā gan mežonīgais bušmenis varēja atrasties būra van Blūma dienestā? To es jums tūlīt pastāstīšu.

Dienvidafrikas mežonīgām ciltīm pastāv ļoti veselīga paraža: pārrvietojoties no vienas vietas uz otru, viņi pamet tuksnesī visus vecos un kropļus, bet nereti arī slimos.

Būri vienaldzīgi pamet savus vecākus, bet kareivji savam ievainotam biedram atstāj tikai krūzīti ūdens un pārtiku vienai dienai.

Arī bušmenis Svartbojs bija šīs paražas upuris.

Kādreiz viņš ar biedriem gājis medībās, un lauva to smagi ievainojusi. Biedri, domādami, ka viņš nepaliks dzīvs, pametuši to tuksnesī. Protams, viņš arī būtu nomiris, ja negadītos Henrijs van Blūma. Mūsu būrs, tai laikā pārceldamies uz jaunu vietu, nejauši atrada ievainoto bušmeni, novietoja savā furgonā, rūpīgi pārsēja ievainojumus un kopa viņu, kamēr tas atveseļojās. Tādā kārtā bušmenis palika būra kraālā.

Lai gan bušmeņi vispār nav pateicīgi, Svartbojs šai ziņā bija izņēmums -viņš neaizmirsa viņam sniegto palīdzību. Un kad visi kalpi tika ar likumu atbrīvoti un pameta van Blūmu, viņš palika uzticīgs un no tā laika kļuva par Blūma labo roku. Kā jau teicu, viņš bija vienīgais kalps, ja neskaita hotentotu meiteni Totti, kas ar savas ādas krāsu un ķermeņa uzbūvi pilnīgi līdzinājās Svartbojam.

Tiklīdz Svartbojs un jaunais Henrijs bija apseglojuši, viņi tūlīt, kāpa zirgos un divu stipru, pēc izskata briesmīgu suņu pavadībā izjāja no kraāla.

Viņi aizauļoja pa līdzenumu, lai pārdzītu mājās vēršus un pārējos zirgus, kas ganījās diezgan tālu no kraāla. Tas tika darīts katru vakaru, tālab ka Dienvidafrikā pilnīgi nepieciešams visus lopus sadzīt staļļos, jo pretējā gadījumā plēsīgi zvēri viņus saplosa. Tālab fermeri pie savām mītnēm ceļ aplokus ar augstām, stiprām sienām.

Šie aploki, kas fermeram tikpat nepieciešami kā dzīvojamā ēka, arī tiek saukti par kraāliem.

Tiklīdz jaunais Henrijs un Svartbojs aizjāja pēc lopiem, Ansis pameta darbu dārzā un devās izdzīt, aitas, kas ganījās otrā pusē netālu no mājas.

Mazā Trula piesēja savu antilopi un iegāja mājā, lai palīdzētu Totti gatavot vakariņas. Būrs palika viens ar savu pīpi, ko viņš visu laiku neizlaida no mutes.

Viņš sēdēja klusēdams, tīksminādamies par savu bērnu uzcītību. Kaut arī visi viņam bija vienlīdz mīļi, tomēr sirds vairāk pieķērās nenogurstošajam Henrijam, kas vairāk kā citi atgādināja viņam paša jaunības dienas. Viņš lepni vēroja tā jāšanas mākslu un acīm sekoja, kamēr vien Henrijs bija saredzams.

Pēkšņi viņa uzmanību saistīja savāda parādība. Pie horizonta tai pusē, kurp devās Henrijs un Svartbojs, tikai acīmredzot, tālāk aiz viņiem, parādījās kaut kas līdzīgs miglai vai melniem dūmiem, it kā līdzenums tālumā degtu. Kas tas varēja būt? Vai kāds līdzenumā aizdedzinājis krūmus? Jeb tas bija putekļu mākonis? Bet vējš nebija tik stiprs, lai saceltu tādus putekļus, un tomēr parādība stipri līdzinājās putekļu mākonim. Varbūt putekļus sacēla kāds dzīvnieku bars, piemēram liels antilopu vai klejojošu gaccļu bars?… Mākonis stiepās gar horizontu vairākas jūdzes, bet van Blūms zināja, ka dažreiz šie dzīvnieki klejo milzīgos baros. Šai gadījumā van Blūms domāja, ka tās ir antilopes.

Būrs klusēdams raudzījās savādā parādībā, pūlēdamies tā vai citādi to izskaidrot. Brīžiem mākonis it kā pacēlās augstāk pret zilo debesi un līdzinājās te putekļu mākonim, te milzīga ugunsgrēka dūmiem, te sarkaniem padebešiem. Viņš atradās vakaros un aizsedza rietošo sauli. Vai šī neparastā parādība nevēstīja kādas sevišķi briesmīgas vētras vai zemestrīces tuvumu?

Līdzīga doma pazibēja van Blūma galvā. Parādība nelīdzinājās parastiem mākoņiem, viņa nelīdzinājās arī putekļu stabiem un dūmiem. Tā nebija līdzīga nekam, ko būrs līdz šim bija redzējis. Nav brīnums, ka viņš sajuta nemieru un bailes.

Pēkšņi šķita, ka tumši sarkana masa apsedza ielejā visu ganāmpulku, un lopi, acīmredzot, ļoti izbijušies, izklīda uz visām pusēm. Tad arī abi jātnieki izzuda no redzas aploka, iegrimdami šai massā.

Van Blūms, stipri sabaidījies, pietrūkās kājās. Kas gan tas varētu būt?

Uz viņa kliedzieniem atskrēja Tommi un mazā Ģertrūde; šai pat brīdī atgriezās arī Ansis ar Jāni, kas bija sadzinuši aitas un kazas. Visi raudzījās savādā parādībā, bet neviens nevarēja saprast, kaš tā ir, un bija stipri uztraukti.

Kamēr viņi tā stāvēja, bailēs sastinguši, no mākoņa atdalījās divi jātnieki un strauji auļoja pa līdzenumu uz māju. Kad viņi bija drusku tuvāk, varēja sadzirdēt, ka Svartbojs visiem spēkiem kliedza:

„Bos van Blūml Tie ir springhāan (siseņi)! Tie ir springhaan!“

III. Siseņi.

„Ai Springhaani!“ van Blūms iesaucās, līdz ar bušmeni atkārtodams šo kukaiņu holandiešu nosaukumu.

Noslēpums noskaidrojās. Savādais mākonis, kas klāja ieleju, nebija nekas cits kā lidojošo siseņu bars.

Tas bija skats, kādu neviens no viņiem — izņemot Svartboju —, nekad nebija redzējis. Van Blūms bieži bija redzējis nedaudz siseņu. Viņš bija redzējis pat dažādas to pasugas, jo Dienvidafrikā šī briesmīgā kukaiņa pasugu ir ļoti daudz. Bet tagad parādījušos ceļojošo siseņu leģionus reti kādam izdodas redzēt viņu pārvietošanās laikā.

Svartbojs ļoti labi pazina šos siseņus, un lai gan viņu pulki to stipri uztrauca, viņš tomēr nebaidījās.

Taisni otrādi. Viņa biezās, lielās lūpas izstiepās uz priekšu, un sejā atplaiksnīja prieks. Bija redzams, ka viņā ierunājās viņa mežonīgās cilts instinkts. Siseņu bari neizsauc viņos šausmas, bet tiek apsveikti kā prieka avots; siseņi viņiem ir tas pats, kas lauksaimniekam bagāta raža vai zvejniekam lielais loms.

Arī suņi priecīgi rēja un lēkādami vēdināja astes, it kā gatavodamies doties medībās. Ieraudzījuši mākoni, viņi instinktīvi sajuta, ka tie ir siseņi, un raudzījās uz tiem ar tādām pat jūtām, kādas izrādīja Svart.bojs, jo suņi tāpat kā bušmeņi ar lielu baudu ēd šos kukaiņus.

Tiklīdz noskaidrojās, ka savādā parādība ir tikai siseņi, visi tūlīt nomierinājās. Mazā Trūta un Jānis sāka smieties un, plaukstas sizdami, gaidīja viņu tuvošanos. Visi bija diezgan dzirdējuši par siseņiem un zināja, ka viņi aprij tikai augus, bet neaiztiek un pat nekož ne dzīvniekiem, ne cilvēkiem, un tālab viņiem nav jābaidās.

Arī pats van Blūms pilnīgi nomierinājās. Pēc baigām nojautām, ko viņā izsauca savādais mākonis, ziņa, ka tie ir tikai siseņi, protams, bija liels atvieglojums; un viņš, tāpat kā citi, ar ziņkāri gaidīja siseņu tuvošanos.

Bet pēkšņi viņa domas ņēma citu virzienu. Viņa skatiens slīdēja pār kukurūzas un rīsa laukiem, pār skaisto dārzu, kur koku zari liecās zem augļu smaguma, pār plašiem sakņu dārziem. Viņš atcerējās plašos nostāstus par postījumiem, ko nodara šie kukaiņi un neviļus iekliedzās.

Bērni tūlīt ievēroja, ka tēvs satraukts, bet imsaprazdami iemesla, apstāja viņu un prasīja, kas noticis

„Ak Dievs, ak Dievs! Viss zaudēts! Viss pagalam!“ izmisis sauca van Blūrns. „Jā, viss mūsu īpašums, vesela gada darbs — pagalam, pagalam! Ak, mani mīļie bērni!“

„Kā pagalam? Kamdēļ, tēv, pagalam?“ bērni vienā balsī jautāja.

„Šie briesmīgie siseņi! Viņi aprīs visu! Visa mūsu raža, viss pagalam!“

,,Jā, tas taisnība,“ apstiprināja Ansis, kas ļoti mīlēja zinātnisku darbu un bija daudz lasījis par siseņu izdarītiem postījumiem.

Prieka vietā visu sejās iezagās skumjas, un tuvojošos siseņu baros viņi tagad skatījās bez ziņkāres.

Van Blūmam bija pilnīgs pamats baidīties — ja siseņu bari nolaidīsies viņa laukos, tad būs zudušas cerības uz ražu. Siseņi uz lauka aprīs visu līdz beidzamam stiebram; pēc viņiem nepaliks pat lapu, augļu un zaļumu pēdu.

Visi ar skumjām sekoja mākoņa kustībai; viņš bija vēl vairāk ka pusjūdzi tālu, un, šķita, nenāca vairs tuvāk.

Ceribu stars pazibēja van Blūma galvā. Viņš noņēma savu lielo ādas cepuri un pacēla to augstu gaisā. Vējš pūla no ziemeļiem, bet siseņi atradās tieši uz vakariem no kraāla. Siseņi virzījās no ziemeļiem dienvidu virzienā, kā tas gandrīz vienmēr ir Dienvidafrikā, tā tad viņiem vajadzēja paiet kraālam garām vairāk uz vakariem.

„Jā,“ teica Henrijs, kas, pabijis siseņu bara vidū, varēja noteikt virzienu, kādā tie dodas. „Siseņi dodas no ziemeļiem tieši uz dienvidiem. Kad mēs pagriezām zirgus uz mājas pusi, mēs drīz izkļuvām no viņu bara, un viņi mums nesekoja. Es esmu pārliecināts, ka siseņu mākonis aizvirzīsies uz dienvidiem, neskarot mūs.“

Ari van Blūms cerēja, ka siseņi aizies garām. Uz ziemeļiem no kraāla siseņi nebija redzami, bet tie, kas atradās vakaros, dosies tieši uz dienvidiem; un ja vējš negrozīsies, tad viņa druvas būs glābtas, jo siseņu savu virzienu nemainīs.

Klusēdami, nemiera pilni, viņi turpināja vērot, bet mākonis netuvojās. Būra sirdī atdzīvojās cerība, un viņa sejā iegūlās mierīgāka izteiksme. Bērni to ievēroja un bija priecīgi, bet klusēja. Visi stāvēja un klusēdami novēroja.

Tas bija savāds skats. Gar acīm slīdēja ne tikai tumšā kukaiņu massa, Virs viņiem gaisā lidoja milzums dažādāko sugu putnu. Lūk, lēni spārnus cilādams, lido brūnais oriks, lielākais Āfrikas vanags; viņam blakām redzams dzeltenais vanags; tālāk, spārnus plati izplētis, valdonīgi lido ērglis. Tur bija veseli bari dažādākas krāsas un lieluma putnu — vanagi, vārnas, org[i un dažādākie kukaiņu ēdāji, bet lielais vairums bija tā saucamie springhaan-vogel (siseņu putni), nelieli raibi putniņi, līdzīgi mūsu bezdelīgām. Viņu miriadi aizēnoja sauli; simtiem viņi nolaidās siseņu ibarā un tūlīt atkal pacēlās ar laupījumu knābī. Šos putnus sauc arī par „siseņu vanagiem“, lai gan viņi nemaz nepieder vanagu sugai. Viņi pārtiek vienīgi no siseņiem un dzīvo tikai tur, kur atrodas šie kukaiņi. Viņi seko tiem visur, ierīko starp saviem upuļiem lizdas un izperē cāļus.

Tiešām bija interesanti redzēl šo kukaiņu mākoni un viņu pavadītājus daudzos un dažādos siseņu ienaidniekus. Pārsteigti visi viņos noskatījās. Bet šis dzīvais mākonis vēl vienmēr netuvojās, un van Blūma cerības auga.

Siseņu bars virzījās tieši uz dienvidiem un aizsedza visu vakarpuses horizontu; bija vērojams, ka kolonnas galva pakāpeniski nolaizās tuvāk zemei, bet. beidzamās rindas lidoja loti augstu.

,,01“ ar apmierinātu smaidu iesaucās Svartbojs, „viņi apmetas naktsguļai. Lieliski, mēs varēsim pielasīt pilnus maisus.“

Svartbojs ļoti mīlēja siseņus, gandrīz tāpat kā ērglis, pat vēl vairāk — tā kā springhaan-vogel.

Bušmenim bija taisnība. Siseņi patiesi sāka nolaisties ielejā.

„Viņi tagad nevar lidot,,“ bušmenis turpināja. „Viņiem kļūst pārāk vēss. Viņi līdz rītdienai pamirs.“

Tā arī notika. Kad saule norietēja un sāka pūst, drēgns vējiņš, ceļojošo kukaiņu spārni pagura, un viņi bija spiesti nolaisties naktsguļai, apsegdami ar sevi visus kokus, krūmus un zāli.

Dažās minūtēs izklīda drūmā migla, kas aizsedza zilās debesis, bet attālais līdzenums izskatījās kā pēc ugunsgrēka: viņš bija segts ar biezu kukaiņu kārtu nu izskatījās gluži melns.

Putni, kas viņus pavadīja, ievērojuši nakts iestāšanos, kādu laiku vēl riņķoja gaisā un tad izklīda uz visām pusēm. Daļa no tiem nolaidās uz klintīm, citi nometās uz zemiem mimozu zariem un pēc īsa brīža kā zemē, tā arī gaisā iestājās pilnīgs klusums.

Tagad van Blūms atcerējās savus lopus; dzīvniekus varēja saskatīt tālu līdzenumā starp siseņiem.

„Ļaujiet drusku baudīt gardumus, kungs,“ Svartbojs teica.

„Baudīt gardumus? Kādus?“ saimnieks prasīja. „Vai tad tu neredzi, ka visa zāle kukaiņu pārklāta?“ „Nē, nevis zāli, bet pašus kukaiņus, kungs,“ bušmenis iebilda. „Lopi no viņiem ātri nobadojas; labāk kā no zāles, daudz labāk!“

Bet palika jau vēls, un lopus nevarēja ilgāk līdzenumā atstāt. Drīz ieradīsies lauvas, un šai vakarā, pateicoties siseņiem, tas notiks agrāk, jo zvēru ķēniņš, ja tikai rodas iespēja, labprāt piepilda savu ķēnišķīgo vēderu ar šiem kukaiņiem.

Bija nepieciešams nekavējoši sadzīt lopus kraāll. Apsegloja trešo zirgu van Blūmam, un visi trīs — būrs, vir;a dēls Henrijs un bušmenis devās stepē.

Tuvojoties siseņiem, viņi ieraudzīja ļoti savādu skatu. Zeme bija pilnīgi nosegta ar šiem tumšsarkaniem kukaiņiem; dažās vietās viņu kārta bija vairākus centimetrus bieza. Visi krūmi bija pilnīgi kukaiņu pārņemti— neredzēja ne zaru, ne lāpu, nebija palicis brīvs neviens zāles stiebriņš, neviena lapiņa, Kukaiņi gulēja nekustīgi, it kā aizmiguši. Vakara vēsums bija viņiem atņēmis kustības spēju.

Bet van Blūmu un Henriju visvairāk pārsteidza viņu zirgu un vispār visu mājlopu rīcība. Viņi kāri rija kukaiņus, it kā tās būtu auzas. Likās ka būs neiespējams viņus aizdzīt, un tikai Svartboja pātagas sitieni un tuvumā dzirdamie lauvas rūcieni piespieda dzīvniekus doties mājup, kur tos drīz ieslēdza kraālā.

Svartbojs bija paņēmis maisu līdz un piepildīja to ar siseņiem.

Bija vērojams, ka viņš ļoti uzmanīgi savāca kukaiņus, it kā baidīdamies no tiem. Bet bušmenis nebaidījās no siseņiem, bet. no indīgām čūskām, kas līdzīgos gadījumos salasās milzīgos baros, un to viņš labi zināja no saviem piedzīvojumiem.

IV Saruna par siseņiem.

Kraāla iemītniekiem šī nakts bija nemiera pilna. «Ja vējš tikai mazliet pagriezīsies no vakariem, tad rītā apsētās druvas pārklās siseņu bari un iznīcinās bagāto ražu. Var būt arī vēl jaunāk — šie rijīgie kukaiņi var aprīt visus augus četrdesmit, piecdesmit un vēl vairāk jūdžu apkārtnē. Ar ko tad lai uztur lopus? Viņi var aiziet bojā no bada, pirms tos paspēs aizdzīt uz jaunām ganībām. Tāda nelaime pilnīgi iespējama. Kapzemē daudzi būri zaudējuši savus ganāmos pulkus taisni minētā iemesla dēļ. Tālab nav jābiinas, ka van Blūma kraālā šai naktī valdīja nemiers.

Laiku pa laikam būrs iznāca. no mājas, lai pārliecinātos, vai vējš nav grozījies. Bet līdz vēlai naktij nekādu pārmaiņu nebija. Tāpat pūta viegls ziemeļvējš no lielā Kalaliari tuksneša puses, no kā, bez šaubām, siseņi bija ieradušies. Mēness spoži spīdēja, un viņa stari apspīdēja tumšo ieleju pārsegušo masu. Bija dzirdami lauvu rūcieni, spalgie šakāļu kliedzieni un idiotiskie hiēnas smiekli. Visiem šiem dzīvniekiem un vēl daudziem citiem šonakt bija bagātīgas dzīres.

Nevērodams ne mazākās vēja maiņas, van Blūuis sāka nomierināties. Drīz sākās vispārējas sarunas, protams, par siseņiem. Galvenais runātājs bija Svartbojs, jo* viņā no visiem labāk siseņus pazina. Savā dzīvē viņš daudzas reizes bija redzējis siseņu pārvietošanos un ne vienu vien maisu to savā mūžā apēdis. Tamdēļ nav brīnums, ka viņš par siseņiem zināja ļoti daudz.

No kurienes viņi rodas, to Svartbojs nezināja un arī nekad nebija par to domājis. Siseņu izcelšanos izskaidroja gudrais Ansis.

„Viņi nāk no tuksneša,“ viņš teica. „Siseņi savas olas dēj smiltīs, kur tās paliek līdz tam laikam, kad iestājas gadskārtējais lietus periods. Pēc lietus aug zāle, kukaiņi izkūņojas uo olām un badojas ar to. Kad viņi apēduši visu zāli, vitji spiesti meklēt jaunas ganības. Te arī slēpjas viņu pārvietošanās noslēpums.“

Šie paskaidrojumi klausītājiem šķita pietiekoši skaidri.

,,Ks esmu dzirdējis,“ Henrijs teica, „ka fermeri ap saviem laukiem aizdedzinot uguns sārtus, lai nepielaistu tur siseņus. Es nesaprotu, kā uguns var viņus aizturēt, pat ja ierīkotu nepārtrauktu uguns sienu. Šiem kukaiņiem taču ir spārni, un viņi var viegli uguni pārlidot?“

„Sārtus aizdedzina tamdēļ,“ Ansis atbildēja, „lai dūmi viņus atvairītu. Bet arī šis līdzeklis pret siseņiem derīgs tikai, kamēr siseņiem vēl nav izauguši spārni, kamēr siseņi vēl, kā mēdz teikt — „kājinieki“. Arī bez spārniem viņi pārvietojas, un šī pārvietošanās bieži i • vēl postošāka kā pilnīgi attīstītu, spārnotu kukaiņu lidojums. Lienot un lecot pa zemi, siseņi virzās tikai vienā virzienā, it kā viņus vadītu instinkts. Izņemot jūru vai ļoti lielu strauju upi, nekas viņus nevar apturēt vai piespiest mainīt virzienu. Nelielas upes un pat lielas, ja to plūdums ir lēns, viņi pārpeld; pār sienām un mājām pārrāpo, un veikuši šķēršļus, turpina savu ceļu iepriekšējā virzienā.

Pārceļoties pār platām un straujām upēm, neskaitāms daudzums siseņu noslīkst, un tiek aiznesti jūra. Ja siseņu bari nav sevišķi lieli, tad fermeriem dažreiz izdodas pasargāt savus laukus ar uguns sārtu pa: idzību. Bet kad siseņi ierodas tādā neaplēšamā vairumā kā šodien, tad arī uguns tos nevar apturēt.“

„Bet kā tad tā, brāli?“ Henrijs prasīja. „Man liekas, ka kamēr siseņiem nav spārnu, tad uguns viņus katrā gadījumā var apturēt; kā tad viņi tiks pāri? Pārleks, vai?“

„Ak nē!“ Ansis iebilda. „Var taču sakraut lielus un platus sārtus, pār kuriem pārlekt nav iespējams.“ „Bet tādā gadījumā, kā tad?“ Ansis prasīja no jauna. „Mani tas interesē, pasaki, lūdzu, jo es to nevaru saprast.“

„Un es arī nē,“ piebilda mazais .Jānis.

„Un es!“ Ģertrūde iesaucās.

„Labi,“ Ansis atbildēja. „Es paskaidrošu: miljoni kukaiiju metas ugunī un apdzēš to.“

„Kā!“ visi izbrīnā iesaucās. „Kā? Un viņi nesadeg?“

„Protams, sadeg,“ Henrijs iebilda. „Miriadi sadeg vai pārogļojas, bet viņu liķi pārklāj uguni ar biezu kārtu un to apdzēš. Tādā kārtā šo milzīgo baru pirmās rindas kļūst par upuriem, bet nākošie droši iet pāri par bojā gājušo līķiem. Tā tad, kā redziet, pat uguns nevar apturēt siseņu virzīšanos uz priekšu, ja viņi uzbrūk sevišķi lielos baros. Daudzos Āfrikas apvidos, kur iedzimtie nodarbojas ar zemkopību, siseņi iedzīvotājos izsauc pāniskas bailes, sevišķi ja tie dodas viņu lauku un dārzu virzienā. Viņi zina, ka visa raža ies bojā, un tālab siseņu uzbrukums viņus baida tāpat kā zemestrīce vai kāda cita liela nelaime.

„Līdzīgos gadījumos viņu bailes pilnīgi saprotamas,“ Henrijs piezīmēja.

„Spārnotie siseņi,“ Ansis turpināja, „nepieturas tik neatlaidīgi uzsāktām virzienam. Viņu kustību, aciīnredzot, noteic vējš. Bieži vējš viņus aiznes jūrā, kur neskaitāms vairums siseņu aiziet bojā. Dažās vietās noslīkušie siseņi izskaloti krastā neaplēšamā vairumā. Tā kādā vietā līdzīgā kārtā izskaloto siseņu līķi radījuši piecdesmit jūdzes garu un metru augstu valni. Daudzi pazīstami ceļotāji apgalvo, ka smaka, kas rodas no tāda milzīga siseņu daudzuma pūšanas, sajūtama simt piecdesmit jūdzes no krasta.“

„Nu,“ iesaucās mazais Jānis, „nekad neticēšu, ka var but. tik smalka oža.“

Sis slēdziens izsauca vispārējus smieklus. Tikai van Blūms nepiedalījās vispārējā jautrībā. Sai brīdī viņš bija ļoti norūpējies.

„Papu,“ redzēdama, ka tēvs nesmejas, prasīja mazā Ģertrūde, vēlēdamās saistīt viņu vispārējās sarunās. „Papu, vai tie ir tādi siseņi, no kufiem pārtika -Jānis Kristītājs, kad viņš dzīvoja tuksnesī? Bībelē taču teikts, ka viņš pārticis no siseņiem un medus.“ ,,.7ā, es domāju, ka tie ir tādi paši,“ tēvs atbildēja. „Man tomēr liekas, ka tie nav tādi pat, bet viņiem radniecīgi,“ Ansis lēni piebilda. „Bībeles siseņi bija īstie Grillus migratorius, kas diezgan stipri atšķīrās no Dienvidafrikas siseņiem, kaut arī viņiem līdzīgas paražas. Abesiiji apgalvo, ka Jānis Kristītājs pārticis nevis no siseņiem, bet no sevišķas koku sugas augļiem, ko viņi sauc par „siseņu koku“.“

„Bet kā tu, Ansi, domā?“ prasīja Henrijs, kas loti uzticējās brāļa zināšanām.

„Es domāju,“ Ansis atbildēja, „ka te nevar būt nekāda strīda. Tikai sakropļojot vārdu saturu var pielaist, ka svētais Jānis pārticis no siseņu koka augļiem un nevis no pašiem siseņiem. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka svētie raksti runā par siseņiem; vēl jo vairāk tādēļ, ka šie divi barības veidi siseņi un medus, bieži tiek savienoti, un daudzām ciltīm, kas klejo tuksnešos, tā ir galvenā barības viela. Mums ir arī daudz pierādījumu, ka siseņi un medus bībeliskos laikos bija tuksneša iemītnieku galvenā pārtika. Tālab pilnīgi dabīgi, ka svētajam Jānim, dzīvojot tuksnesi, bija jālietā šī barība, tāpat kā daudzi jauno laiku ceļotāji, pārceļodami Dienvidafrikas tuksnešus, pārtika no šīs barības. Es esmu lasījis par siseņiem daudzas grāmatas, bet ja jau jūs pieminējāt bībeli, tad jāatzīst, ka nekur nav tik pareiza un skaista siseņu apraksta, kā bībolē. Tēv, vai tu nevēlies to dzirdēt?“

„Protams, manu zēn, protams, izlasi,“ atbildēja van Blūms, apmierināts par dēla priekšlikumu un tēmu, kādai pievērsās saruna.

Mazā Ģertrūde ieskrēja istabā un tūlīt atnesa milzīgu ādas sējumu ar diviem stipriem kapara āķiem. Tā bija ģimenes bībcle. Jāatzīmē, ka līdzīgu grāmatu jūs atradīsiet gandrīz katrā būra mājās, jo šie Holandes kolonisti ir protestanti un tā mīl bībeli, ka viņiem nav grūti četras reizes gadā braukt pat simt jūdzes tālu, lai piedalītos bībeles svinīgā lasīšanā.

Ansis atvēra bībeli un tūlīt atrada attiecīgu vietu pravieša Joēļa grāmatā. Spriežot pēc ātruma, ar kādu viņš uzšķīra vajadzīgo vietu, bija redzams, ka viņam šī grāmata labi pazīstama.

Visi apklusa un Ansis sāka lasīt:

„Melna un tumša diena, apmākusies un miglaina 'liena. Kā rīta blāzma izplēšās pār kalniem, tā liela un varena tauta, kāda ne mūžam nav bijusi un pēc vairs ne mūžam nebūs uz radu radiem. Viņas priekšā rij uguns, un aiz viņas deg liesma; zeme viņas priekšā ir kā Ēdenes dārzs, bet pēc viņas tukša posta vieta, neviens no tās nevar izbēgt. Viņu seja ir zirgu seja, un kā jātnieki, tāpat viņi skrien. Tie aizlec pa kalnu virzgaļiem, kā rati rīb, kā uguns liesma sprēgā, kas rugājus aprij, kā varena tauta, kas apbruņota kaj-am…“ „Viņu priekšā dreb zeme, debess trīc, saule un mēness aptumšojās un zvaigznes zaudē savu spožumu…“ „Ak kā vaid lopi! Vēršu ganāmie pulki apstulbuši, jo tiem nav ganības un avju pulki iet bojā.“

Pat rupjais Svartbojs saprata ši apraksta poētisko skaistumu.

Bet Svartbojs ari pats var daudz stāstīt par siseņiem un tikpat labi, ka apdvesmotais „lija“.

Un viņš iesāka:

„Bušmeņi siseņu nebaidās. Bušmeņiem nav ne dārzu, ne kukurūzas, ne rīsa lauku, nekā, ko siseņi varētu aprīt. Bušmeņi paši ēd siseņus un paliek no viņiem resni. Visi ēd siseņus. Un visi paliek tauki, kamēr ir siseņi. Ho! Lai dzīvo siseņi 1“

Šīs Svartboja piezīmes bija diezgan pareizas. Arī gandrīz visi pazīstamie Dienvidafrikas dzīvnieki' ēd siseņus. Nevien gaļasēdāji ar baudu tos aprij, bet arī, citi dzīvnieki un putni — antilopes, šakaļi, lauvas, ir'bes un — cik tas savādi — arī milzīgie ziloņi; viņi visi daudzas jūdzes seko siseņiem. Ar 11c mazāku baudu siseņus ēd arī māju kustoņi: aitas, zirgi un suņi. Bet savādākais ir tas, ka siseņi aprij ari paši sevi. ,fū kāds no viņiem ievainots vai vispār slims un traucē kopējo kustību, pārējie tūlīt metas tam virsū un aprij to.

Bušmeņi un citas Āfrikas iedzimto ciltis siseņus ēšanai sevišķi sagatavo. Arī Svartbojs visu vakaru nodarbojās ar savāktiem kukaiņiem. Viņš tos ,,gatavoja“ tā: vispirms, ielējis podā nedaudz ūdens un ieliris siseņus, viņš tos divas stundas vārīja. Tad izņēma, izžāvēja un uzlika uz pannas, ko ilgāku laiku tricināja, lai atdalītos kukaiņu spārni un kājas. Kad tas l>ija noticis, bušmenis pūta pannā ar tādu spēku, ka vieglie spārni un kājas aizlidoja un garšīgais ēdiens bija gatavs; vajadzēja tikai uzbērt mazliet sāli. Jauno ēdienu nogaršoja visi, un dažiem viņš pat patika. Tādā veidā pagatavotus siseņus daudzi uzskata par lielāku gardumu kā jūļ’as vēžus.

Izžāvētā veidā šie kukaiņi uzglabājas ļoti ilgi un nabadzīgām iedzimto ciltīm bieži tas ir vienīgais pārlikās krājums veselam gadam. Lūk, kālab Āfrikas iedzimtie apsveic siseņu barus kā priecīgu notikumu. Visi viņi steidzas ar maisiem un pat ratiem un pūlas savākt pēc iespējas vairāk, tad sagatavo, kā to darīja Svartbojs, un noliek krājumos.

Līdzīgās pārrunās laiks pagāja ātri. Bija jau ļoti vēls, kad visi aizgāja gulēt. Van Blūms pirms apgulās vēl reiz .izgāja paraudzīties, vai vēja virziens nav mainījies. Apmierinājies viņš atgriezās un aizslēdza kraula durvis, un mazā ģimene aizmiga.

V. Izpostīti.

Van Blums gulēja maz. Nemiers drīz viņu pamodināja. Viņš grozījās no sāniem uz sāniem un domaja par siseņiem. Brīžiem viņš snauda, un tad viņam radijas siseņi un dažādi citi kukaiņi gafām kājām. Bet luk, mazā lodziņā iespiedās pirmais gaismas stars. Van Blūms bija ļoti priecīga un ātri piecēlās. Tikko paspējis apģērbties, viņš izskrēja no istabas. Bija vel diezgan tumšs, bet viņam nevajadzēja daudz vērot, lai zinātu, no kui'as puses pūš vējš. īstenība bija pārāk acīmredzama: bija sacēlies stiprs vējš un pūta no vakariem 1

Sev neticēdams, viņš skrēja talak no mājas, lai labāk varētu noteikt vēja virzienu; viņš aizskrēja aiz sētas, kas iežogoja dārzu un māju.

Jā! Pirmais iespaids bija pareizs: Vējš pūta no vakariem, taisni no tās puses, kur bija siseņi. Viņš sajuta pat puvuma smaku, ko izplata šie pretīgie ku kaiņi. Nekādu šaubu vairs nevarēja būt.

Izmisis viņš atgriezās mājās. Nebija vairs nekādas cerības izglābties no briesmīgā uzbrukuma.

Vispirms viņš pavēlēja savākt visas drēbes un veļu un ieslēgt kastēs. Bet vai tad bija jābaidās, ka siseņi arī to var aprīt?

„Jā, šīs rijīgās butes nav izvēlīgas, viņas aprij visus augus un ražojumus, kas no tiem pagatavoti. Rūgtās tabakas lapas viņi aprij ar tādu pat baudu kā sulīgos kukurūzas stiebrus; audeklus, kokvilnu un pat flaneli viņi neatšķir no maigiem augu pumpuriem. Akmens, dzelzs un, varbūt, arī koks ir vienīgie priekšmeti, ko siseņi neiznīcina.“

Van Blūms par to bija dzirdējis, Ansis lasījis, bet Svartbojs apstiprināja to pēc personīgiem piedzīvojumiem Tālab viss, kas varētu tikt iznīcināts, ātri tika ieslēgts. Brokastis pagāja pilnīgā klusumā.

Uz visu sejām gulēja ēna, jo ģimenes galva bija kluss un skumjš. Kāda pārmaiņa dažās stundās! Vēl iepriekšējā vakarā būrs un viņa ģimene jutās pilnīgi laimīga

Protams, palika vēl cerības, bet ļoti vājas: ja sāktu līt lietus, vai pēkšņi paliktu aukstāks, tad, kā to teica Svartbojs, siseņi nevarētu kustēties, jo no lietus un aukstuma viņu spārni paliek vāji. Viņi paliktu tur, kur tagad atrodas, bet pa to laiku vējš varēja grozīties. Ak, kaut būtu sācis līt lietus, kaut būtu iestājusies auksta, miglaina dienai

Veltas ilgas! Veltas cerības! Saule uzlēca visā savā Āfrikas krāšņumā, un nepagāja pat pusstunda, kad karstie saules stari sasildīja gulošos viesus un uzmodināja viņus dzīvei un darbībai. Kukaiņi sāka kustēties, dažas minūtes rāpoja un lēkāja, bet, tad kāpēc signāla viss milzīgais siseņu bars pacēlās gaisā. Vējš viņus novirzīja tieši uz būra kukurūzas laukiem.

Nepilnu piecu minūšu laikā melnais mākonis bija jau virs kraāla, un siseņu miriādi nolaidās uz apkārtējiem laukiem. Lidojums bija lēns, un viņi nolaidās klusu, tā ka skatītājām varēja likties, ka snieg melns sniegs lielām pārslām. īsā laikā visa zeme bija pilnīgi apsegta, katrs krūms, katrs zariņš, katrs stiebriņš bija simt siseņu nosēts; ari atklātā līdzenuma ganības, cik tālu sniedzas skatiens, bija siseņu pārņemtas. Un tā kā viņu lielais vairums virzījās uz rītiem, tad ari saule bija aizsegta kā aptumšošanās laikā.

Siseņi virzījās uz priekšu it kā ešaloniem; viena daļa lidoja uz priekšu un nolaidās ganībās, otrā paskrēja pirmai garām un savukārt nolaidās, lai atkal palaistu gaātn citu grupu.

Lidojošo spārnu troksnis līdzinājās lapu čaboņai mežā liela vēja laikā vai ari ūdensdzirnavu ratu troksnim.

Siseņu lidojums turpinājās divas stundas. Gandrīz visu laiku van Blūms un viņa ģimene uzturējās kraālā aiz cieši aizvērtiem logiem un durvīm. Tas bija nepieciešams, lai nelaistu mājās nelūgtos viesus, kas, vēja dzīti, dažreiz diezgan stipri sitās sejās. Būtu arī nepatīkami kāpt virsū un mīdīt šos pretīgos kukaiņus, kas tādā vairumā apsedza visu zemi ap māju.

Bet nevērojot visu uzmanībi , daudz kukaiņu iekļuva mājā caur šķirbām durvīs un logos un kāri sāka rīt visus augus, kas gadījās ceļā.

Pēc divām stundām van Blūins paraudzījās ārā. Galvenie siseņu bari bija projām. Saule tāpat spoži spīdēja, bet kāda bija tā aina, ko viņa tagad apmirdzēja? No zaļojošo lauku, ne ziedošā dārza — nebija nekā! Nē. Uz visām pusēm — uz ziemeļiem, dienvidiem, rītiem un vakariem, cik tālu acis sniedzās, bija kails, melns tuksnesis. Neviena zāles stiebriņa, nevienas lapiņas kokos nebija palicis — pat koku miza bija nograuzta, un tic tagad stāvēja kā Dieva sodīti. Vislielākais ugunsgrēks nebūtu varējis nodarīt apkārtnei lādu postu Neeksistēja vairs ne dārzs, ne rīsa un kukurūzas lauki, vārdu sakot — nebija vairs fermas, bet kraāls stāvēja tuksneša vidū.

Nav vārdu ar ko varētu izteikt jūtas, ko šai brīdī izjuta van Blūnis. Spalva tās nevar attēlot.

Tāda pārmaiņa divu stundu laikā! Viņš gandrīz neticēja savām acīm. Protams, viņš zināja, ka siseņi aprīs viņa kukurūzu, rīsu, saknes un dārza augļus; bet viņš nevarēja iedomāties, kas viss tiks tādā mērā nopostīts. Apkārtni nemaz nevarēja pazīt, nerunājot nemaz par zāli, bet pat. koki, kuju maigās lapas divas stundas atpakaļ tik jautri čaloja, tagad stāvēja pilnīgi kaili, vēl skumjāki kā ziemā, Pati zemes forma bija it kā mainījusies, .la kolonists nebūtu bijis klāt tai laikā, kad .siseņi gāja pāri, un atgriestos neviena nebrīdināts, viņš, droši vien, savu dzīves vietu nepazītu.

Ar savai ciltij piemītošu mieru un aukstasinību van Blūms apsēdās un ilgi sēdēja kluss un nekustīgs.

Viņa bērni bija pie viņa un pūlējās ieskatīties viņa sejā; viņu mazās sirsniņas sāpīgi sažņaudzās. Viņi nevarēja saprast visu to smago seku, kam bija jānāk pēc ši bēdīgā gadījuma; un arī viņu tēvs sākumā visā pilnībā to nesaprata. Viņš domāja tikai par zaudējumiem un par viņa lieliskās ražas bojā eju. Un šis zaudējums bija pats par sevi pietiekošs, lai sagādātu lielas sāpes, vēl jo vairāk ņemot vēra viņu vientuļo dzīvi

„Pagalam! Viss pagalam!“ uztrauktā balsī viņš beidzot iesaucās. „Ak likteni, likteni, tu atkal esi cietsirdīgs pret mani!“

„Tev, nebēdājies,“ blakus viņam atskanēja maiga balstiņa. „Mēs taču visi esam dzīvi un esam pie tevis.“ Pie šiem vārdiem maza balta rociņa noslīdēja uz viņa pleca Tā bija daiļās Ģertrūdes roka.

Van Blūmam šķita, ka eņģelis nolaidies no debesīm. Viņš apskāva bērnu un maigi to piekļāva savai sirdij, un sirds sajuta atvieglojumu.

„Atnes man bībcli,“ viņš teica, griezdamies pie kāda no zēniem.

Atnesa blbeli, atvēra smagos aizmetņus, izvēlējās dziesmu, un slavas dziesma Visaugstākajam atskanēja tuksneša klusumā.

Kad himna bija nodziedāta un grāmata aizvērta, dažas minūtes visi lūdza Dievu, ceļos nometušies.

Kad pēc lūgšanas van Blūms .piecēlās un apskatījās visapkārt, tuksnesis viņam atkal šķita ziedošs.

VI. Ceļā uz jaunu dzīvi.

Kaut gan van Blums ticēja Dieva palīdzībai, bet viņš nebūt nedomāja sēdēt rokas salicis un gaidīt, lai

Dievs pats viņam visu nokārto. To viņam reliģija nemācīja; un viņš tūlīt sāka rīkoties, lai izkļūtu no grūtā stāvokļa, kādā bija nonācis.

Bēdīgs stāvoklis! Nē, tas bija daudz ļaunāks, to kolonists drīz arī saprata, šis stāvoklis bija bīstams.

Jo vairāk van Blūms iedziļinājās apstākļos, jo vairāk viņš par to pārliecinājās. Lūk, tagad viņi stāv melnā, kailā tuksnesī, kas stiepjas daudzas, daudzas jūdzes uz visām pusēm bez mazākās zaļuma pazīmes. Viņš zināja, ka siseņu bija neaptēšami daudz, un tādos gadījumos tiek izpostīti milzīgi apgabali.

Bija acīmredzams, ka savā kraālā palikt nav iespējams. Viņa lopi, zirgi un aitas nevarēja palikt bez barības; bet ja aizies bojā ganāmpulks, no kā tad virjš ar ģimeni pārtiks? Viņam jāatstāj kraāls. Un viņam tas jāatstāj nekavējoties un jāmeklē ganības. Dzīvnieki, kas atrodas aplokos ilgāk kā parasts, jau nepacietīgi dažādās balsīs prasa, lai viņus izlaiž. Drīz viņi sajutīs badu, uu kas zina, kad varēs atrast barību.

Laika nedrīkstēja zaudēt. Katra, minūte bija ļoti dārga nedrīkst tās izšķiest šaubās un pārdomās.

Un patiesi, kolonists ilgi nedomāja. Bet kā rīkoties: kāpt labākā zirgā un doties vienam pašam meklēt ganības? Jeb iejūgt savu furgonu, iekļaut visas savas' mantas un doties ceļā visiem kopā?

Viņš izšķīrās par pēdējo. Katrā ziņā ši apkārtne un savs kraāls bija jāpamet; tālab tas labāk jādara tūlīt. Ja viņš dosies ceļā viens, varbūt ganības un ūdens bus jāmeklē ilgi, bet viņa ganāmpulkiem būs jācieš.

Јie un citi aplēsumi lika viņam izšķirties tūlīt aizjūgt zirgu un braukt savā furgonā līdz ar visiem saviem zirgiem, saviem lopiem, savām aitām, ar visām savā/l mantām un visu ģimeni.

„Iejūdziet furgonu!“ viņš iesaucās, un Svartbojs, kas bija lepns uz savām vedēja zināšanām, ātri ķērās pie lietas. Paņēmis savu pātagu ar bambuka kātu un garu ādas siksnu, viņš stipri ar to plinkšķināja un iesaucās:

„Iejūgt furgonul“ ,,.Iā, baas, es tūlīt, to iejūgšu,“ bušmenis atkārtoja un vēl skaļāk nopliukšķināja ar pātagu. Pārliecinājies, ka pātaga kārtībā, viņš devās uz aploku pēc vēršiem.

Milzīgais furgons, kāds ir katra Kapzemes fermera lepnums, bija novietots netālu no mājas. Tas bija pagatavots tos laikos, kad van Blūmam gāja labāk. Kādreiz viņš tai ar sievu un bērniem brauca uz reliģiskiem svētkiem Toreiz šo furgonu vilka astoņi lieliski zirgi, kas skrēja straujos rikšos. Tagad tas bija citādi! Zirgu vietā furgonā iejūdza vēršus, tālab ka van Blūmam bija tikai pieci zirgi un tos vajadzēja apseglot.

Bet pats furgons bija pilnīgā kārtībā. Viņš izskatījās gandrīz tā pat kā senos, laimīgos laikos, kad to apskauda visi kaimiņi, Graafa-Reinetas apkārtnes būri. Nekas nebija salauzts. Viss bija savās vietās: somas sānos, priekšā, mugurpusē un lielās kabatas iekšienē; bet pārvelkamais bija balts kā sniegs. Rati bija pilnīgā kārtībā, un vedēja kaste bija neskārta. Vārdu sakot, furgonā bija vērtīgākā van Blūma atlikušā īpašuma daļa Viņš bija vērts ne mazāk kā visi viņa vērši, aitas un zirgi kopā.

Kamēr Svartbojs ar Henrija palīdzību furgonā iejūdza, divpadsmit vēršus, pats būrs ar Ansi Totti, mazo Ģertrūdi un Jāni novietoja viņā visas mantas. Tas nebiji grūti, jo būram mantu nebija daudz un tās ātri novietoja furgonā.

Nebija pagājusi pat stunda, kad vērši bija iejūgti, un viss novietots; arī zirgi bija apsegloti; vārdu sakot — braucienam viss bija sagatavots.

Tagad pacēlās jautājums — kurp braukt?

Līdz šim brīdim van Blūins domāja tikai par to, kā ātrāk atstāt nopostīto apkārtni un ātrāk sasniegt ganības. Bet tagad bija jāizšķif jautājums, uz kufu pusi braukt. Šis jautājums bija augstākā mērā svarīgs.

Tiešām svarīgs, vajaga tikai par to mazliet padomāt. Ja viņi brauks tai virzienā, kur aizgāja siseņi jeb tai, no kurienes viņi nāca, tad viņi var nobraukt simtiem jūdžu un neatrast zāli izsalkušiem lopiem, kas tādā gadījumā neglābjami aizies bojā.

Ja viņi brauks citā virzienā, tad drīzāk atradis zāli, bet vai būs ūdens? Bez ūdens bija jābaidās ne tikai par ganāmpulka, bet. ari par savu un savas ģimenes dzīvību! Lūk, tālab bija ārkārtīgi svarīgi izvēlēties ceļojuma virzienu.

Vispirms van Blūms nolēma braukt apdzīvoto ciemātu virzienā. Viņš zināja, ka līdz tuvākam avotam, šai virzienā ir piecdesmit, jūdžu. liet šis ceļš ved uz austrumiem no kraula, un taisni šai virzienā aizgāja siseņi, kas, protams, visu nopostīja, Tā tad braukt šai virzienā bija ļoti riskanti.

Ziemeļos atradās Kalaliari tuksnesis un turp braukt nebija iespējams. Van Blūms nebija dzirdējis, ka šai tuksnesī būtu kāda oāze. Un no tās puses bija ieradušies ari siseņi. Kad tos ieraudzīja pirmo reizi, viņi virzījās uz dienvidiem un tikai pēkšņā vēja virziena maiņa piespieda viņus grozīt savu virzienu.

Atlika tikai braukt uz vakariem, un van Blūms cerēja, ka šai virzienā viņi visātrāk izkļūs no nopostītā apgabala

Viņš kaut ko zināja par vakaru līdzenumiem — taisnība, nedaudz — bet tomēr zināja, ka apmēram četrdesmit jūdžu no kraāla atrodas lieliskas, labi apūdeņotas ganības. Vienā oāzē viņš bija pat bijis, kad viņa lopi bija aizmaldījušies, un viņš brauca tos meklēt, Šis apvidus viņam šķita pat ērtāks par to, kur viņš dzīvoja, un kādu laiku viņš pat domāja pārcelties uz turieni, bet neizdarīja to tikai tamdēļ, ka šis apvidus atradās par daudz tālu no apdzīvotām vietām. Ijai gan viņš dzīvoja ļoti tālu no apdzīvotiem rajoniem, viņš tomēr uzturēja sakarus ar pilsētām, bet aizejot vēl tālāk, būtu no šiem sakariem jāatsakās.

Bet tagad domas par sakariem ar pārējiem kolonistiem bija jāatmet, un viņš nolēma doties šai virzienā

Svartbojam pavēlēja braukt uz vakariem. Bušinenis veikli uzrāpās bukā, nopliukšķināja savu milzīgo pātagu, un furgons sāka kustēties pa līdzenumu.

Ansis un Henrijs jau bija zirgos; viņi ar suņu palīdzību izdzina no aplokiem visus lopus un dzina tos uz priekšu.

Mazā Ģertrūde un Jānis sēdēja furgonā aiz Svartboja, un blakus viņiem bija redzama jaukā antilopes galviņa, kuj'as lielās acis ziņkāri vēroja apkārtni.

Uzmetis beidzamo skatienu atstājamam kraālam, van Blūms pagrieza zirgu un sekoja furgonam.

VII. Ūdeni! ūdeni!

Mazā karavāne trokšņaini sāka kustēties. Svartboja kliedzieni un svilpieni atskanēja nepārtraukti. Pātagas pliukšķieni līdzīgi revolvera šāvieniem atskanēja ielejā un droši bija dzirdami veselu jūdzi tālu.

Henrijs arī palielināja šo troksni un pat vienmēr mierīgais Ansis bija spiests kliegt, lai pamudinātu ganāmpulku iet noteiktā virzienā.

Abiem zēniem brīžiem bija jāizpalīdz Svartbojaui savaldīt spītīgos vēršus, kas dažreiz neklausīja, un griezās nost no ceļa. Tādos gadījumos Henrijs un Ansis aizjāja priekšā un ar „jamboka“ sitieniem piespieda vēršus ieturēt pareizo virzienu.

Sis „jamboks“ savalda pašus stūrgalvīgākos vēršus. Tā ir lokana pātaga, pagatavota no degunradža vai begemota ādas; viņa ir apmēram divus metrus gaļa un vienā galā sašaurinās.

Kolīdz vērši sāka spītēties, bet Svartbojs viņus ar savu garo pātagu nevarēja sasniegt, Henrijs tūlīt ar savu slaido „jamboku“ piespieda viņus pakļausit.

Vienam no zēniem vienmēr vajadzēja būt tuvumu.

Dienvidafrikā jūdzamos vēršus vienmēr dzen vēršu dzinējs. Bet van Blūma vērši bija pieradināti iet be.', dzinēja no tā laika, kad bija atbrīvoti vergi hotentoti Un Svartbojs bija nobraucis ar viņiem jau daudzas jūdzes, iztikdams bez dzinējiem un izpalīdžēdamies tikai ar savu pātagu. Bet ielejas savādais izskats pēc siseņu uzbrukuma baidīja vēršus; siseņi bija izni cii;ājuši arī katru taku un iebraukto ceļu, pa ko vērši varētu iet. Visam līdzenumam tagad bija vienāds izskats Neredzēja nevienas tekas, un arī pats van Blūms nevarēja atšķirt apkārtni un bija spiests orientēties pēc saules stāvokļa.

Henrijs visu laiku nodarbojās ar spītīgiem vēršiem, un ganāmpulku valdīja Ansis • viens pats; tas nebija grūti, jo nobaidītie dzīvnieki turējās kopā, un tuvumā nebija arī zaļās zāles, kas varētu vērst viņu uzmanību uz sevi.

Van Blūms jāja pa priekšu kā karavānes vadonis.

Neviens nebija pārmainījis savu apģērbu, un visi brauca parastos tērpos. Van Blūms, kā lielākā daļa būru, bija ģērbies platās ādas biksēs, ko sauca par „crackers“, garos un platos gaišzaļos svārkos ar daudzām kabatām un tumšā ādas vestē. Galvā viņam bija voiloka cepure ar ļoti platām ādas malām un kājās rupjas ādas lauku zābaki ar platām malām, tā saucamie „feldtshoenen“. Uz segliem bija uzmesta leoparda āda un uz pleciem bija apmēram divus metrus gara, smaga veclaiku bise ar krama iedegu. Šīs bises .pie būriem lielā cieņā. Amerikas mednieki, to ieraudzījuši, sāktu smieties; bet kad viņi tuvāk iepazītos ar Kapzemes apstākļiem, viņi savas domas par šo bisi grozītu. Nelielā amerikāņu bise ar zirņa lieluma lodi būtu nederīga pret: būru mežos dzīvojošiem zvēriem. Bet katrā ziņā, lai arī kāda būtu bijusi bise, Āfrikā ir tikpat labi mednieki, kā Amerikā. Pie kreisiem sāniem karājās milzīga pulvernīca, tik liela, kādu var pagatavot no Āfrikas vēršu ragiem. Šis rags bija dabūts no bušmeņu vērša, kaut gan visiem Āfrikas vēršiem ir milzīgi ragi. Šai ragā ietilpa ne mazāk kā pusotra kilo pulvera. Pie labiem sāniem karājās medību soma, ai/, jostas bija aizbāzts mednieku nazis, bet lielā koka pīpe bija aizbāzta aiz cepures lentas.

Arī Ansis un Henrijs bija tāpat apģērbti un apbruņoti. Viņiem bija tādas pat ādas bikses, zaļi vilnas svārki, baltas cepures platām malām un zemnieku zābaki.

Ansim bija viegla bise, bet Henrijam brīnišķs ,,yāger’s“ — garš karabīns lieliem zvēriem. Henrijs ar lepnumu skaitīja sevi par labu mednieku un, patiesi, trīsdesmit metru attālumā ar lodi iedzina naglu. Katram zēnam bija ari liels pulvermaks un soma ar skrotīm. Pār segliem viņiem tāpat bija pārsegtas ādas, tikai ar to starpību, ka leoparda ādas vietā viņiem bija parastās ādas — vienam antilopes, otram sakala. Mazais Jānis, kaut gan nebija garāks par metru, arī bija apģērbts kā būrs — tās pašas ādas bikses, svārkj un balta platmale. Ģertrūdei bija gaiši svārki un zila vilnas blūze, izšūta pēc holandiešu parauga, bet viņas skaistie mati bija segti ar vieglu, lentas rotātu salmu cepuri Totti bija ģērbta vienkāršā audekla mājas tērpā un kailu galvu. Kas attiecas uz Svartboju, tad viss viņa tērps bija vienkāršs vilnas krekls un vecas ādas bikses, viņam blakus bija novietota auna āda.

Ceļinieki bija nobraukuši divdesmit jūdzes, bet nebija atraduši ne ūdens, ne ganību; viss līdzenums bija nopostīts, lopi neatrada neviena stiebriņa, ne piles ūdens Bet saule visu dienu nežēlīgi dedzināja, viņas stari dedzināja kā tropos. Ceļiniekiem būtu grūti paciest briesmīgo karstumu, ja nebūtu vēja, kas pūta tieši sejā un sacēla biezus putekļu mākoņus. Sausā stepē, protams, vienmēr ir putekļi, bet. šai gadījumā viņu bija sevišķi daudz, jo milzīgais siseņu daudzums bija sairdinājis zemes virskārtu. Putekļu mākoņi pilnīgi ietina mazo karavāni un padarīja virzīšanos uz priekšu grūtu un nepatīkamu. Viņu drēbes drīz bija pārklātas ar biezu kārtu putekļu, kas līda mutē un acīs

Bet tas viss bija. nieks. Bet vēl ilgi pirms dienas beigām viņiem sākās daudz lielākas rūpes trūka ūdens!

Steigdamies aizbraukt no savas izpostītās fermas, van Blūms nebija parūpējies, lai paņemtu līdz ūdens krājumu. Tā bija nepiedodama paviršība tādā zemē kā Āfrika., kur avoti sastopami reti, un straujās upes bieži izžūst. Visi drīz pārliecinājās, ka šai paviršībai ir ļoti ļaunas sekas. Jau pēcpusdienā visi cieta lielas slāpes.

Van Blūms necieta mazāk kā citi, bet viņš par sevi nedomāja. Viņš redzēja bērnu mokas un apzinājās, ka tā ir viņa vaina, jo viņš nebija parūpējies par ūdens krājumu. Un šie sirdsapziņas pārmetumi mocīja viņu pat vairāk kā slāpes.

Tagad viņš nekā nevarēja atvieglināt bērnu mokas, līdz ceļā gadīsies kāds avots. Bet viņš zināja, ka tuvumā tāda nav. Viņš zināja, ka līdz vakaram avotu nesasniegs un bus jāmocās visu nakti, jo viņi izbrauca ļoti vēlu, vērši gāja lēni, un nebija ccribas līdz saules rietam veikt pusi no ceļa.

Lai nokļūtu pie avota, vajadzētu braukt neapstājoties visu nakti; tas nebija iespējams daudzu iemeslu dēļ. Vēršiem bija nepieciešama atpūta, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņi bija izsalkuši. Un tikai tagad van Blūms

atcerojās, bet atkal par vēlu — savu otru kļūdu: vajadzēja savākt lielāku krājumu siseņu, ar ko pirmās dienās barot lopus, līdz sasniegtu jaunas ganības.

Tā tas vienmēr gadās līdzīgos apstākļos. Van Blūms par to nebija padomājis. Izņemot tos siseņus, kas bija iekļuvuši aplokos, lopi nebija ēduši no vakardienas. Vērši redzami nogura un lēni vilka furgonu. Svartbojs gan nepārtraukti kliedza un plinkšķināja ar pātagu, bet tas maz līdzēja.

Bet bija vēl arī cits iemesls, kālab ar nakts uznāksmj vajadzēja apstāties. Van Blūms nebija pārliecināts, ka nakti nenomaldās; ceļu taču tagad nebija, pat taciņas pēdas nebija saskatāmas. Dienā viņi gāja, vērodami sauli, bet no kā viņi vadīsies nakti? Un beidzot. ceļojums nakti bija bīstams arī tādēļ, ka nakti iziet medīt, lauvas, šie īstie Āfrikas laupītāji.

Tā tad nakti bija jāapstājas, vienalga vai ūdens būs atrasts, vai nē.

Palika vēl kāda stunda līdz saules rietam, kad van Blūms to izlēma, un viņi nobrauca vēl tikai nelielu gabaliņu, cerībā atrast kaut nedaudz zāles. Viņi bija nobraukuši vairāk kā divdesmit, jūdzes no sava kraāla, bet apkārtne vēl vienmēr bija siseņu nopostīta, zeme gluži melna, nevienas zālītes, bet krūmos nevienas lapiņas.

Van Blūmam pat ienāca prātā, ka viņi brauc virzienā, no kuj-a nāca siseņi. Ka viņi dodas uz vakariem, par to viņš bija pilnīgi pārliecināts. Bet vai siseņi tiešām nāca jio ziemeļiem, kā viņš to domāja? Vai viņi nonāca no vakariem? Ja tas būtu tā, tad viņi varētu braukt veselām dienām, neatrazdami zāles.

Šīs domas viņu mulsināja, un viņš ar skumjām un nemieru raudzījās tālē — uz priekšu, pa. labi un pa kreisi.

Pēkšņi tālredzīgais bušmenis priecīgi iekliedzās Tālu priekšā viņš ieraudzīja zaļumu! Viņš ieraudzīja zāli un dažus lapotus krūmus. Taisnība, vajadzēja nobraukt vēl kādu jūdzi, bet vērši, it kā saprazdami bušmeņa saucienu, palika mundrāki un sāka iet ātrāk.

Tiešām, pēc kāda laika ceļotāji atrada zāli. Bet kas tās bija par ganībām! Tikai daži zāles pudurīši uz iesarkanās zemes. Zāles bija taisni tikdaudz, lai sagādalu dzīvniekiem Tautaia mokas, bet. nevis, lai apmierinātu viņu izsalkumu. Bet van Blūms bija ļoti priecīgs, ka ir kaut daži zāles stiebriņi — tas nozīmēja, ka viņi izkļuvuši no siseņu nopostītā apgabala. Un viņi brauca vēl tālāk, cerēdami atrast labāku vietu.

Veltas cerības 1 Apgabals, kufā viņi atradās, bija mežonīgs, neauglīgs tuksnesis, gandrīz tik pat kails kā tas, pa kufu viņi brauca līdz šim. Starpība bija tikai tā, ka zāle te neauga nevis siseņu, bet ūdens trūkuma dēļ.

Meklēt citas ganības nebija vairs laika. Saule jau paslēpās aiz horizonta; vajadzēja apstāties naktsguļai.

Viegli varēja iekārtot „kraālu“ kā sev, tā lopiem. Apkārtne bija pietiekoši daudz krūmu; bet visi bija par daudz karstuma un slāpju nomocīti, un nevienam nebija spēka cirst krūmus un nest zarus.

Viņiem bija pat grūti nokaut aunu, pagatavot vakāriņas un salasīt zarus ugunskuram. Kraālu neierīkoja. Zirgus piesēja pie furgona. Vēršus, aitas, kazas uu govis atstāja savā vaļā — tie varēja iet, kur gribēja Tā kā tuvumā nebija ganību, kas viņus kārdinātu, tad varēja cerēt, ka pēc garā, nogurdinošā ceļojuma viņi neaizklīdīs tālu no nometnes ugunskura, kas degs visu nakti.

VIII. Ganāmpulka liktenis.

Bet dzīvnieki aizgāja.

Kad palika gaišs, un ceļinieki pamodās, apkārtnē nebiji neviena dzīvnieka; nē, viens bija palicis — tā bija slaucamā govs, bet viņa arī bija vienīgā no visa ganāmpulka. Totti vakarā bija viņu izslaukusi un piesējusi pie krūma, tālab ari viņa nevarēja aiziet. Visi pārējie lopi, arī aitas un kazas, bija aizgājušas.

Bet kur gan viņi bija aizbēguši?

Tūlīt apsegloja zirgus un devās meklēt. Aitas un kazas drīz atrada tuvējos krūmos, bet. pārējie dzīvnieki, kā tas tūlīt noskaidrojās, bija aizgājuši tālu.

Viņu pēdas atrada kādas divas jūdzes no nometnes, un bija redzama, ka dzīvnieki devušies atpakaļ uz kraālu pa to pašu ceļu, pa kuyu viņi atnāca.

Viņus panākt, pirms tie būs sasnieguši kraālu, bija grūti, gandrīz pat neiespējami. Pēdas rādīja, ka viņi aizbēguši agrā naktī un skrējuši ļoti ātri, tā kā tāgād viņi varēja būt jau pie kraāla.

Šis atklājums bija ļoti bēdīgs. Sekot viņiem ar izsalkušiem un nogurušiem zirgiem bija neiespējami.

Bet arī līdz avotam varēja nokļūt tikai ar vēršiem

—     kas vilks smago furgonu?

Šķita, ka šis. jautājums grūti izšķiļams, bet apķērīgais Ansis pēc īsas pārdomas atrada izeju.

„Vai nevarētu furgonā iejūgt zirgus?“ viņš vaicāja. „Pieci labi zirgi, jādomā, aizvilks furgonu līdz avotam.“

„Kā? Pamest visu ganāmpulku?“ Henrijs iesaucās. „Ja mēs tūlīt nebrauksim pakaļ, viņi aizies bojā!“

„Mēs brauksim pēc viņiem, bet vēlāk,“ Ansis iebilda. „Vai nav labāk tagad virzīties uz priekšu un sasniegt ūdeni, padzirdīt zirgus, ļaut viņiem mazliet atpūsties un tad dzīties pakaļ lopiem? Dzīvnieki jau tagad būs nonākuši kraālā; tur viņi atradīs ūdeni un viegli varēs izturēt līdz mūsu atnāksmei.“

Anša priekšlikums šķita pieņemams. Katrā ziņā tā bija labākā izeja, kādu varēja izdomāt: tālab tūlīt to centās izvest. Furgonā iejūdza zirgus (par laimi Svartbojs bija paņēmis līdz iejugus, kas tagad noderēja).

Zirgus iejūdza pāros, bet. piekto pašā priekšā. Kad viss bija sagatavots, Svartbojs uzkāpa vedēja sēdeklī, paņēma grožus, nopliukšķināja ar pātagu un furgons sāka kustēties. Visi bija apmierināti, ka smagais, mantām piekrautais furgons sāka ritēt tik viegli, it kā viņam priekšā būtu pilns aizjūgs.

Vau Blūms, Henrijs un Ansis noskatījās, kā furgons sāka kustēties, un pēc tam, dzīdami govi un aitas, strauji viņam sekoja. Mazais Jānis un Ģertrūde alkal sēdēja furgonā, bet pārējie tagad gāja kājām, vispirms, lai nepalielinātu furgona svaru, bet galvenā kārtā tādēļ, lai dzītu atlikušo ganāmpulku.

Visus mocīja slāpes; bet šīs mokas butu vēl lielākas, ja nebūtu vērtīgā dzīvnieka — govs „vecenīte Graaf“, kā viņu sauca, kas sekoja furgonam. Viņa deva daudz piena kā vakar vakarā, tā ari šodien no rīta Un piens stipri atviegloja ceļinieku ciešanas.

Zirgi vilka ļoti labi. Kaut ,gan iejūgs nebija kārtībā un daudz kā trūka, viņi vilka furgonu, it. kā viss būtu pilnā kārtībā. Gudrie dzīvnieki it kā saprata, ka viņu saimnieks bezizejas stāvoklī un it kā bija nolēmuši viņam palīdzēt. Lai būtu kā būdams, bet pēc dažām stundām furgons jau atradās zaļojošā ielejā pie auksta, tīra strauta.

Visi kāri apmierināja slāpes un jutās daudz mundrāki. Dzīvniekus palaida zaļajās ganībās. Uz strauta krasta sakūra uguni, izcepa atlikušo auna gaļu un pēc tam novietojās atpūtai.

Van Blūms apsēdās uz kādas somas un ar baudu sāka pīpēt savu lielo pīpi. Viņš justos pavisam labi, ja netrūktu viņa lopu.

Tagad viņi atradās brīnišķās ganībās, kas bija kā oāze mežonīgā līdzenumā; te bija daudz koku, ūdens, zāles, vārdu sakot — viss, ko var vēlēties klejojošs būrs. Protams, ši ieleja nelikās sevišķi liela, bet katrā ziņā lā bija pietiekoša, lai varētu uzturēt dažus simtu.1 ; lopu, lai te varētu ierīkot jauku fermu, par kādu sapņoja van Blūms. Ja tikai viņam izdotos atgūt savus lopus un vēršus, viņš būtu laimīgs. Bet ja lopi būs jāzaudē, kāda tad nozīme šīm brīnišķajām ganībām? Ko viņš še iesāks bez lopiem? Ganāmpulks bija visa viņa bagātība, un ar to viņš mazākais varēja cerēt nākotnē kļūt bagāts, kaut gan tagad viņam bija maz lopu, bet tie bija labas sugas. Bez divpadsmit braucamiem vēršiem viņam bija divi gafragainie bečānas sugas vērši un daudz jaunu, lielisku sugas govju; tā kā labos apstākļos viņš varēja cerēt, ka viņa ganāmpulks drīz pavairosies.

Dabiski, ka nemiers par pazudušiem lopiem viņam neļāva, baudīt, atpūtu; viņš ar nepacietību gaidīja brīdi, kad varēs doties tos meklēt. Bet vajadzēja ļaut zirgiem paēst un atpūsties. Lai kaut kā pavadītu šo grūto laiku, viņš sāka pīpēt savu pīpi. Bet tiklīdz zirgi būs atpūtušies, viņš paņems trīs un kopā ar Henriju un Svartboju dosies atpakaļ uz veco kraālu.

Un tiešām, tiklīdz zirgi bija tikdaudz atpūtušies, ka varēja doties ceļā, trijus no viņiem apsegloja, un van

Blūms, bušmenis un Henrijs devās ceļā, atstādami nometni Anša gādībā.

Viņi jāja ātri, nolēmuši nakti neapstāties, lai sasniegtu kraālu līdz rīta ausmai. Ieejas malā, kur sākās tuksnesis, viņi nokāpa no zirgiem un palaida viņus paganīties un atpūsties, bet paši apēda pa gabaliņam jēra gaļas, ko bija paņēmuši līdz. Šoreiz viņi neaizmirsa piepildīt savas pudeles ar ūdeni, lai nebūtu jācieš slāpes. Stundu atpūtušies, viņi devās tālāk.

Jau iestājās tumsa, kad viņi nonāca līdz tai vietai, kur pavadīja pagājušo nakti. Bet pie debesīm spīdēja pilns mēness un viņi bez grūtībām uzgāja sava furgona pēdas. Drošības dēļ van Blūms laiku pa laikam lūdza Svartboju apskatīt pēdas, lai pārliecinātos, kādā virzienā gājuši viņa lopi. Bušmenis bez grūtībām noskaidroja šo jautājumu. Viņš nokāpa no zirga un, noliecies pie zemes, tūlīt atbildēja. Un katru reizi viņa atbilde apstiprināja virziena pareizību. Acīmredzot, dzīvnieki bija devušies uz veco mītni.

Van Blūms bija pārliecināts, ka kraālā atradīs savus lopus. Bet vai viņi būs vēl dzīvi? Sis jautājums viņu padarīja ļoti nemierīgu.

Ūdeni, protams, viņi Utrada. Bet barību? Tās viņi neatradīs nemaz, uu vai viņi nebūs nobeigušies badā?

Gaismai austot, viņi tuvojās savai atstātai mītnei. Cik bēdīgi viņa tagad izskatījās.

Neviens no trim jātniekiem viņu nepazina. Pec siseņu apciemojuma kraāla izskats bija mainījies, bet tagad kaut kas viņam piešķīra pavisam savādu izskatu. Vesela rinda kaut kādu melnu priekšmetu atradās uz kraāla jumta un sienām. Kas tie par priekšmetiem? Tie, acīmredzot, nebija ēkas sastāvdaļa.

„Kas tas varētu būt?“ beidzot van Blūms prasīja.

„Vanagi!“ Svartbojs drūmi atbildēja.

Un patiesi, tas bija milzīgs vanagu bars, kas bija apmeties uz jumta.

Šo putnu klātbūtne nevēstīja nekā laba. Van Blūma nemiers palielinājās.

Ko gan še darīja šie ļaunie putni?Droši vien, tuvumā atrodas līķis.

Jātnieki piejāja tuvāk. Pagalmā bija jau pavisam jraišs, un vanagi palika nemierīgi. Viņi plivināja savus tumšos spārnus, pacēlās un izklīda uz visām pusēm.

„Droši vien, tur ir līķis,“ nomurmināja vari Blūms.

Jā, kraālā bija līķis, un nc viens vien, bet daudzi. Kad jātnieki tuvojās, vanagi pacēlās gaisā, bet zemē bija redzama vesela rinda apknābātu lī_ķu. Gajie, stipri izliektie ragi, kas mētājās blakām, norādīja, kas tie bija par līķiem. Šos apgrauztos skeletos van Blūms pazina savu pazudušo ganāmpulku.

Neviens dzīvnieks nebija palicis dzīvs. Te bija redzami visu vēršu un govju skeleti, kas mētājās aplokos un ielejā.

Bet kādā kārtā lopi bija nobeigušies? Tā bija mīkla

Nebija šaubu, ka viņi nevarēja tik drīz aiziet bojā no bada. Viņi nevarēja nobeigties arī aiz slāpēm, jo blakus kraālarn bija brīnišķs avots. Vanagi arī nevarēja viņus nonāvēt. Kas gan tādā gadījumā bija noticis?

Van Blūma neziņa nevilkās ilgi. Tikko jātnieki nokāpa no zirgiem, noslēpums viegli atrisinājās — uz zemes visur bija redzamas lauvu, hijēnu un sakalu pēdas, un šīs pēdas visu noskaidroja. Pie kraāla bija salasījies daudz šo dzīvnieku. Acīmredzot, pēc siseņu postījumiem visi dzīvnieki bija pametuši šo apvidu; tālab plēsīgiem zvēriem bija jābadojas. Lūk, kādēļ viņi nikni uzbruka lopiem.

Kur šie plēsīgie zvēri atradās tagad? Jadoma, austošā diena un ēkas piespieda viņus bēgt. Bet pēdas bija gluži jaunas. Acīmredzot, viņi bija tepat kaut kur tuvumā, un, naktij iestājoties, droši vien, ieradīsies atkal.

Van Blūniam bija stipra vēlme atriebties šiem nekaunīgiem plēsoņām. Citos apstākļos viņš būtu palicis, lai atriebtos. Bet. tagad tas but.u neprātīgi un velti. Viņu zirgiem tikko pietiktu spēka atgriezties nometnē. Tālab, pat neiegājuši savā vecā mājā, ceļinieki padzirdīja zirgus, papildināja ūdens krājumus un devās atpakaļ.

IX. Lauva.

Viņi bija paspējuši nojāt tikai nepilnus simts soļus, kad uzdūrās kādam priekšmetam, kas piespieda visus t.ris pievilkt, pavadas un apstāties. Viņu priekšā bija lauva!

Tā gulēja tuksnesī, taisni ceļa vidū, tā paša ceļa, pa ko mūsu ceļinieki tikko atjāja.

Kā tas varēja gadīties, ka viņi to nebija ievērojuši agrāk? Tā gulēja zem krūma; bet. krūms, pateicoties siseņiem, bija bez lapām un tievie kailie zari nevarēja apslēpt tik lielu dzīvnieku, kā lauvu. Viņas spīdošā spalva bija skaidri redzama.

Tomēr ceļinieki nebija viņu redzējuši, šurp jājot tamdēļ, ka toreiz viņa vēl te nebija. Viņa tikko bija atskrējusi šurp no līķiem; tuvojošos cilvēku iztraucēta, viņa aizzagās gar ēku pakaļsienu, lai izvairītos sastapt, cilvēkus. Lauva spriež tāpat kā cilvēks, lai arī ne tik apzinīgi. Redzēdama, ka jātnieki jāj pa šo ceļu, viņa pilnīgi pareizi aplēsa, ka viņi pa šo ceļu neatgriezīsies, bet, droši vien, turpinās ceļu uz priekšu. Viņas vietā arī cilvēks, kas nezinātu ceļotāju nolūkus, spriestu tāpat. Ja jūs novērotu dzīvniekus — suņus, briežus, zaķus un pat putnus — jūs pārliecinātos, ka viņi līdzīgos apstākļos rīkotos tāpat kā lauva.

Nebija šaubu, ka lauva aplēsis taisni tā, kā mēs teicām. Viņš nemanot bija aizlīdis, lai nesastaptos ar trin\ jātniekiem.

Protams, katrreiz lauva nerīkojas tādā veidā, bet bk'ži — piecas reizes no sešām un pat vēl biežāk. Parasti par lauvu varonību valda nepareizi uzskati. Daži naturālisti, niknuma jūtu pārņemti, apgalvo, ka lauvas esot bailīgas, tādā kārtā noliegdami vienīgo krietno īp.-išību no visām tām, kas viņām no seniem laikiem tiek pierakstītas.

Citi, turpretim, apgalvo, ka lauva nebaidās ne no cilvēkiem, ne dzīvniekiem, un bez varonības pieraksta viņai vēl daudz citu labu īpašību. Abas puses savus spriedumus pamato nevis ar kailiem apgalvojumiem, bet ļoti daudziem faktiem, kas nav apstrīdami.

Kā lai izskaidro šis pretrunas uzskatos? Abiem viedokļiem taču nevar būt taisnība? Un tomēr, kaut gan tas ir savādi, abām pusēm ir pa daļai taisnība.

Lieta ir tāda, ka ir bailīgas un ļoti varonīgas lauvas.

To apstiprina daudzi fakti, kurus telpu trūkuma dēļ mēs nevaram atstāstīt. Betto, man liekas, var pierādīt. ar analoģiju.

Sakiet man, vai jūs pazīstat kaut vienu dzīvnieku sugu, kuas atsevišķi eksemplāri pēc sava rakstura pilnīgi līdzinās viens otram? Padomājiet kaut. par suņiem, ko jūs, droši vien, labi pazīstat. Vai viņi visi ir viens otram līdzīgi? Vai jūs neesat ievērojuši, ka daži no viņiem ir krietni, augstsirdīgi un varonīgi, bet citi atkal nekrietni un bailīgi? To pašu var teiktari par lauvām.

Tagad jūs, jādomā, piekritīsit, ka manas domas par lauvām ir pareizas.

Lauvas varonību un niknumu ietekmē daudzi iemesli — gada laiks, dienas stunda, kuņģa stāvoklis, bet visvairāk to mednieku īpašības, kas apmeklē apgabalus, kur lauvas dzīvo.

Šo pēdējo apstākli jūs uzskatīsit, par pilnīgi dabīgu, ja, tāpat kā es, atzīsit, ka dzīvniekiem ir prāts un spēja spriest. Pilnīgi dabīgi, ka lauva, tāpat kā kuļ’š katrs cits dzīvnieks, ātri iepazīst sava ienaidnieka raksturu, un atkarībā no tā viņš baidās, vai nē. Es kādreiz par to jau esmu stāstījis, ka Misisipi aligators tagad cilvēkiem vairs neuzbrūk, kaut gan kādreiz tas bija citādi. Mednieku karabīns ir viņus iemācījis baidīties un izvairīties no cilvēkiem. Tie paši aligatori Dienvidamerikā katru gadu aprij desmitiem indiāņu Bet Āfrikas krokodils iedveš iedzimtiem tādas pat šausmas kā lauva, pat vēl lielākas.

Ir zināms, ka Kapzemes lauvas dažos apvidos ir niknākas kā citas. Viņas nav tik varonīgas tur, kur tās ar savām garām bisēm medī stiprie un drošsirdīgie būri

Tālākos novados, kur viņu vienīgie ienaidnieki ir bušmeņi ar tievām bultām, kas nevar viņas nonāvēt, jeb bečnani ar šķēpiem, lauvas ir ļoti varonīgas.

Vai lauva, ko sastapa mūsu ceļotāji, bija drošsir(līgs vai nē, pagaidām nevarēja zināt. Viņam bija garas, melnas krēpes, kas ir sevišķi niknas un bīstamas sugas pazīme. Dzeltenkrēpainos lauvas — Dienvidafrikā lauvu spalvas krāsā ir loti liela dažādība.— uzskata par mazāk bīstamiem. Šis atzinums tomēr ir apšaubāms, jo lauvas krēpes paliek tumšākas tikai ar gadiem un jaunām lauvām viņas vienmēr ir gaišdzeltenas.

Van Blūms nevēlējās izšķirt, vai sastaptā lauva ir varonīga, vai bailīga. Bija redzams, ka viņa ir paodusi un nevēlas uzbrukt. Tā tad, ja jātnieki būtu mierīgi pajājuši gafām, viņu neaiztikdami, tad varētu mierīgi turpināt savu ceļu, nebaidoties viņu atkal sastapt.

Bet van Blūms to nevēlējās. Viņš bija zaudējis visus savus lopus. Arī šis lauva bija dažus no viņiem nonāvējis. To iedomājoties, būra asinis sāka vārīties, iui ja ai i šis dzīvnieks būtu pats stiprākais savas sugas pārstāvis, būrs gribēja viņam atriebt.

Pavēlējis saviem ceļa biedriem palikt uz vietas, van Blūms piejāja tuvāk krūmam, kur bija lauva un apstājās tikai kādus piecdesmit soļus no tā. Tad viņš mierīgi nokāpa no zirga, paņēma rokā pavadu, iedūra zemē lādējamo un nometās tam blakus uz ceļa. .Jūs, varbūt, domāsit, ka viņš velti nokāpa no zirga, jo sodot uz zirga viņam draudēja mazākas briesmas tālab, ka lauva jātnieku nevar panākt. Tas taisnība, bet, <ad būram būtu mazas cerības lauvu nošaut. Vispār   sēžot zirgā ļoti grūti tēmēt, bet ja mērķis ir lauva, tad tas pilnīgi neiespējami, jo lai cik labi arī zirgs būtu mācīts, viņš lauvas tuvumā nevar mierīgi nostāvēt un būtu jāšauj uz labu laimi. Bet van Blūms to negribēja Uzlicis bises stobru uz lādējamā gala, viņš mierīgi sāka tēmēt.

Visu šo laiku lauva nekustējās. Starp viņu un medniekiem atradās krūms, bet zvērs taču nevarēja domāt, ka šis krūms viņu aizsedz. Protams nē. Dzeltenie sāni un saplosīto vēršu asinīm notašķītā lielā galva bija skaidri redzama caur kailiem tievajiem zariem.

Nē, zvērs nemaz nedomāja, ka viņš ir apslēpts. Drūmie rūcieni un divi, trīs astes sitieni pierādīja pretējo. Bet pēc lauvu paraduma, viņš turpināja gulēt, gaidīdams ienaidnieka tuvošanos. Mednieks, kā jau teicu, atradās soļus piecdesmit no viņa. Dzīvnieks palika nekustīgs — ja neskaita astes sitienus — visu laiku, kamēr van Blūms tēmēja. Bet tad atskanēja šāviens, un lauva rēkdams pēkšņi palēcās uz augšu. Lode bija trāpījusi viņa sānus, bet tikai ievainojusi nn arī ne nāvīgi.

Milzīgiem lēcieniem saniknotais zvērs sāka tuvo1 ies, atvēzis rīkli ar briesmīgiem zobiem. Viņa krēpes pacēlās, un tādēļ viņš izlikās divreiz lielāks — gandrīz vērša lielumā.

Bēc dažām sekundēm viņš jau bija tai vietā, no kuras šāva van Blūms. Bet mednieks bija jau tālu. Tiklīdz viņš bija izšāvis, viņš uzlēca zirgā un aizauļoja pie saviem ceļa biedriem. Henrijs turēja gatavībā bisi, Svartbojs loku un bultas. Bet lauva bija jau gandrīz klāt, un viņiem neatlika laika šaut; visiem trim bija ātri jāglābjas.

Svartbojs aizauļoja uz vienu pusi, van Blūms ar dēlu uz otru. Tagad lauva atradās starp ienaidniekiem, kas netālu aizjājuši, izšāva uz viņu.

Lauva uz brīdi apstājās, it. kā pārdomādams, kam sekot.

Šai brīdī viņas izskats bija augstākā mērā briesmīgs. Krēpes sacēlās pavisam, rīkle bija plaši atvērta, un baltie zobi asi izdalījās starp asiņainām lūpām. Viņš spēcīgi sita sev ar asti un briesmīgi rūca.

Bet viņas rūkoņa nevienu no ienaidniekiem nenobaidīja. Henrijs mierīgi izšāva no savas bises, bet. Svartbojs no loka. Abi tēmēja pareizi — lode un bulta ieurbās zvērā.

Saniknotais dzīvnieks, kas līdz šim izrādīja vislielāko drošsirdību, tagad, acīmredzot, bija baiļu pārņemts. Nolaidusi asti muguras līmenī, lauva pagriezās un sīkiem rikšiem devās uz kraālu un ielēca pa durvīm mājā.

X. Lauva lamatās.

Var likties savādi, ka lauva iedomājās meklēt patvērumu tāda viņam neparastā vietā. Bet tas tikai pierāda prātu. Tuvākā apkārtnē nebija nevienas citas paslēptuves, bet pēc siseņu uzbrukuma atrast tādus krūmus, kas viņu varētu apslēpt, bija ļoti grūti. Ja viņa būtu iedomājusies bēgt, mednieki zirgos viņu viegli panāktu. Un viņa zināja, ka māja neapdzīvota. Visu nakti viņa bija ap to klejojusi un, varbūt, pat iegājusi iekšā un tālab zināja, ka tur neviena nav.

Dzīvnieka instinkts izrādījās pareizs. Mājas sienām bija viņu jāpasargā no ienaidnieku lodēm; kas, protams, neriskēs tuvoties un ieiet mājā.

Bet kad lauva iegāja namā, notika savāds gadījums. Vienā pusē mājai bija liels logs bez stikliem, kā tas pie būriem parasts, bet ar stipriem slēģiem, kas nebija aizvērti. Arī durvis bija pusatvērtas. Tikko lauva ieskrēja namā, vesels bars nelielu dzīvnieku, pa daaļi līdzīgu lapsām, pa daļai vilkiem, viens pēc otra izlēca pa logu un lielā steigā aizbēga līdzenumā. Tie bija šakāļi.

Kā vēlāk izrādījās, viens vērsis bija lauvu vai hiēnu saplosīts pašā namā. Citi zvēri viņa līķi nebija pamanījuši; to izmantoja šakaļi, sarīkodami sev dzīres, ko tik negaidot pārtrauca ielēkušais lauva.

Viņu briesmīgā valdnieka ierašanās un vēl tik saniknotā stāvoklī, piespieda šakaļus pēc iespējas ātrāk bēgt pa vienīgo brīvo izeju — pa logu. Bet, ieraudzījuši jātniekus, viņi izbijās vēl vairāk un sāka skriet cik jaudas, līdz pazuda no redzes aploka.

Trīs mednieki nevarēja valdīt smieklus, bet viņu jautrais garastāvoklis pēkšņi mainījās, jo gandrīz tai pašā brīdī atgadījās cits notikums

Van Blūms bija atvedis sev līdz divus savus labākos suņus, cerēdams, ka viņi palīdzēs savākt un dzīt lopus. Izmantodami neilgo jātnieku apstāšanos pie kraāla, izbadojušies suņi metās pie kāda pusapgrauzta lopa un mierīgi sāka ēst, nepiegriezdami nekādu vērību notiekošam. Viņi neievēroja, ka saimnieki aizjāja, neredzēja arī lauvu, ko jātnieki sastapa. Bet šāvieni, lauvas rūcieni un izbiedēto vanagu spārnu švīkoņa pievērsa viņu uzmanību, viņi pameta lopu un uzlēca uz sienas, lai paskatītos, kas noticis. Taisni šai brīdī lauva ielēca atvērtās durvīs. Krietnie varonīgie dzīvnieki ne mirkli nešaubīdamies devās viņai pakaļ.

Dažas minūtes bija dzirdams liels troksnis — suņu rējieni un kaucieni un lauvas rūkšana. Tad atskanēja kaut kāds smags dobjš kritiens, tad žēli gaudi — vēl un vēl — beidzot lūstošu kaulu čirkstēšana, tad stipra, rupja liela zvēra balss, — un beidzot dziļš klusums. Cīņa bija beigusies. Tas bija acīmredzams, jo suņi klusēja. Droši vien, viņi bija beigti.

Jātnieki dziļās skumjās raudzījās kraāla durvīs. Smiekli pamira viņu lūpās, kad viņi ar skumjām klausījās briesmīgās cīņas troksnī.

Viņi sauca suņus vārdos, cerēdami, ka tie, kaut ari ievainoti, paklausīs saucieniem un iznāks ārā. Viņi neiznāca un nekad neiznāks, jo bija beigti.

Jātnieki ilgi gaidīja, bet neviena skaņa nepārtrauca klusumu kraālā. Van Blūms vairs nešaubījās, ka viņa mīļie un labie suņi saplosīti.

ši jaunā nelaime vēl palielināja būra satraukumu. Viņš gandrīz zaudēja saprātu un taisījās doties namā, lai nošautu savu ienaidnieku. Šai brīdī Svartbojam ienāca prātā spīdoša doma.

„Kungs! Kungs! Ieslēgsim lauvu mājā!“

Šī doma van Blumam patika, un viņš atteicās no sava iepriekšējā nodoma.

Bet kā to izvest dzīvē?

Durvis bija. vaļā tāpat kā logu slēģi. Ja viņiem izdotos tos aizvērt, tad lauva būtu lamatās.

Bet kā lai aizver durvis vai slēģus? Tikai tagad viņi ievēroja, cik tas grūti.

Kolīdz viņi tuvosies mājai, lauva viņus droši ieraudzīs; bet tā kā viņa ir briesmīgi saniknota, tad droši metīsies viņiem virsū. Ja arī viņi tuvotos, sēdēdami zirgos, briesmas tomēr būt.u ļoti lielas. Zirgi nevarēs mierīgi nostāvēt, kamēr viņi taisīs durvis ciet. Jau tagad viņi bailīgi raustījās uz visām pusēm. Viņi zināja, ka mājā ir lauva — laiku pa laikam no turienes atskanēja draudoši rūcieni — viņus nevarēs piespiest mierīgi pieiet durvīm vai logam. Bet zviedzieni un lēcieni izviļinātu briesmīgo zvēru ārā.

Tā tad bija skaidrs, ka lauvu ieslēgt ļoti grūti, un tas bija arī bīstami. Kamēr jātnieki bija klajā laukā un diezgan lielā attālumā, viņiem no lauvas nebijajābaidās. Bet ja viņi tuvosies un ieies iežogotā laukumā, viens no viņiem droši būs asinskārā zvēra upuris.

Bušmeņi vispār ļoti maz garīgi attīstīti; bet dažos gadījumos viņi izrāda ļoti lielu apķērību. Sevišķi šī apķērība vai instinkts izpaužas medībās. Visaugstāk izglītotie eiropieši tad nav par viņiem pārāki; bieži taču pat viņu dzīvības tiek izglābtas pateicoties bušmeņu atjautībai.

lai cik nejauks izskatījās Svartbojs, bet viņam bija labas smadzenes, un piedzīvojumu un dažādu atgadījumu pārpilnā dzīve bija viņu izmācījusi. Arī šai gadījumā Svartboja apķērība palīdzēja atrisināt grūto stāvokli.

„Kungs 1“ viņš teica, pūlēdamies nomierināt sava kunga nepacietību. „Pavirzieties mazliet tāļāk, kungs! Atļaujat vecam bušmenim aizvērt durvis. Viņš to izdarīs.“

„Kādā veidā?“ van Blūms prasīja.

„Pavirzieties mazliet tālāk, mans kungs! Jums nebūs ilgi jāgaida, redzēsit.“

Visi trīs aizjāja kādus simts soļus no krāala. Van Blūms un Henrijs apstājās un klusēdami novēroja bušmeņa rīcību.

Vecais Svartbojs izvilka no kabatas tievas auklas saišķi un, rūpīgi to attinis, piesēja, vienu galu bultai. Pēc. tam viņš piejāja kraālam uz trīsdesmit soļiem tin apstājies ne tieši pret durvīm, bet iesānis, nokāpa no ņirga, tā ka koka durvis, kas par laimi bija trīsceturtdaļ platumā atvērtas, atradās tieši viņam iepretim. Turēdams auklas vaļējo galu rokās, viņš uzvilka stopu tui izšāva bultu tā, ka viņa ieurbās zem aizbīdņa. Tad bušmenis ātri uzlēca zirgā, lai varētu bēgt, ja lauva iznāktu no mājas. Auklu, kuyas viens gals bija piesiets pie bultas, viņš paturēja rokā.

Bultas sitiens, durvīs ieduroties, bija pievērsis lauvas uzmanību — to pierādīja zvēra dusmīgie rūcieni. Tomēr viņa neiznāca un atkal apklusa.

Svartbojs pārbaudīja, vai aukla ir pietiekoši stipra un pārliecinājies spēcīgi parāva to galu, kas bija viņa rokā — durvis tūlīt aizvērās un aizbīdnis aizkrita; iā kā ja auklu izrautu, durvis tomēr paliktu aizvērtas. Lai viņas atvērtu, lauvai vajadzēja saprast pacelt aizbīdni vai pārgrauzt biezos, stipros dēļus; bet no tā nebija jabaidās.

Bet logs bija vēl atvērts, un lauva pa to varēja viegli izlēkt. Svartbojs, protams, nolēma arī logu aizvērt tāpat, kā durvis.

Bet te radās jaunas grūtības. Viņam bija tikai viena aukla, kas bija piesieta pie bultas, kas dziļi ieurbās durvīs. Kā lai lo atraisa, lai varētu atkal izlietai?

Likās, ka nav cila līdzekļa kā pieiet durvīm un nogriezt auklu. Bet tas bija par daudz bīstami — lauva varēja ievērot un izlēkt pa logu. Tad bušmenim būtu beigas.

Svartbojs, kā vairums viņa cilts ļaužu, bija vairāk apķērīgs, kā drošsirdīgs — lai gan viņu nekādā ziņā nevarēja saukt par bailīgu. Tomēr viņam nebija ne mazākās vēlmes tuvoties durvīm.

Dusmīgie rūcieni, kas brīžiem atskanēja no kraāla, liktu nodrebēt daudz drošsirdīgākam cilvēkam, nekā mūsu bušmenis.

Te izpalīdzēja Henrijs. Viņš bija izgudrojis, kā iegūt auklu, nepieejot durvīm.

Uzsaucis Svari bojām: „SargiesI“, viņš piejāja kraālam uz trīsdesmit soļiem, bet. nevis no tās puses, kur atradās Svartbojs, bet no otras un apstājās taisni pie staba ar šķērskokiem; pie šī staba parasti piesēja zirgus. Te viņš nokāpa no zirga, uzsvieda pavadu uz kāda šķērskoka, tad paņēma bisi, rūpīgi notēmēja un izšāva. Lode notrieca durvīs ieurbušos bultu, tā nokrita, un bušmenis tūlīt pievilka to sev un atraisīja viņam vajadzīgo bultu.

Izdzirdusi šāvienu, lauva atkal sāka rūkt, bet nerādījās.

Tad Svartbojs piesēja auklu citai bultai un iešāva to slēģi. Bulta atkal dziļi ieurbās ķokā, un slēģis tika aizvērts.

Pēc tam visi trīs nokāpa no zirgiem, uzmanīgi, bet ātri pieskrēja mājai un nostiprināja durvis un slēģi stiprām siksnām.

Tā tad — urā! Lauva bija lamatās!

XI. Lauvas nāve.

Jā, briesmīgais dzīvnieks bija lamatās. Trīs mednieki brīvi uzelpoja.

Bet. kā tas viss varēja beigties? Durvis un slēģi bija cieši noslēgti, un kaut gan mednieki pūlējās ieskatīties mājas iekšienē caur šķirbām, nekā nevarēja saskatīt, jo namā tagad bija pilnīgi tumšs.

Bet ja arī viņi būtu lauvu ieraudzījuši, tad tomēr nekur nebija tāda cauruma, pa ko varētu iebāzt bises stobru, lai nošautu zvēru. Viņš bija tādā pat. drošībā kā mednieki; un kamēr durvis būs aizslēgtas, viņi varēja lauvai kaitēt tikpat maz, kā lauva viņiem.

Viņi varēja Jaut tai nomirt badā. Kādu laiku viņa arēja pārtikt no atlikušā vērša un diviem saplosītiem suņiem. Bet tā viņai ilgi nepietiktu, un beigu beigās viņai būtu jānobeidzas badā un slāpēs. Bet van Blūms un viņa pavadoņi nebija apmierināti. Kad zvērs .sapratis, ka viņš ir lamatās, viņš niknumā metīsies durvīs un saviem stipriem zobiem un nagiem pratīs izlauzt sev ceļu.

Bet van Blūms nekādā gadījumā negribēja dot viņam iespēju izglābties. Viņš bija cieši nolēmis iznīcināt, šo lauvu, kas viņam sagādāja tādus zaudējumus. Un tagad viņš sēdēja un pārdomāja, kā visātrāk un drošāk lauvu nonāvēt.

Vispirms viņš gribēja izgriezt ar nazi durvīs tādu caurumu, pa kufu varētu apskatīt mājas iekšieni un ielikt bisis stobru. Ja ar vienu caurumu nepietiktu un nebūtu pietiekoši gaišs, tad varēja izgriezt otru caurumu slēģī. Tad visu mājas iekšpusi varētu labi pārredzēt, jo kraālā bija tikai viena istaba. Kad būrs vēl še dzīvoja, tad šī istaba tika pārdalīta divās dajās ar zebras ādām. Tagad ši starpsiena bija noņemta, un mājā bija tikai viena istaba.

Šis plāns van Blūmam sevišķi nepatika, bet nekā cita viņš nevarēja izdomāt. Tādā veidā zvēru, mazākais, droši varēja nošaut.

Durvīs izgrieztie caurumi viņiem dotu iespēju bez briesmām nošaut zvēru. Bet lai izgrieztu divus caurumus, vajadzētu ļoti daudz laika. Bet jātnieki nevarēja ilgi uzkavēties: zirgi bija ļoti izbadējušies, un pirms tos varēs pabadot, vajadzēja vēl veikt lielu ceļa gabalu. Nē, nevarēja atlicināt tikdaudz laika, lai izgrieztu caurumus. Vajadzēja izdomāt kādu citu līdzekli, kā ātrāk iznīcināt ienaidnieku.

„Tēv,“ pēkšņi Henrijs prasīja, „vai mēs nevarētu kraālu aizdedzināt?“

„lAik, tas ir jauki! šis priekšlikums ir ļoti labi izpildāms.“ Van Blūms uzmeta skatienu jumtam — tas bija pagatavots no sausiem koka stumbriem, kas bija pārklāti ar biezu sūnu kārtu. Tas viss ļoti ātri aizdegtos un izceltos tādi dūmi, ka lauva droši noslāptu, pirms vēl to skārtu liesmas.

Henrija priekšlikumu pieņēma, un visi trīs gatavojās aizdedzināt māju.

Blakus mājai bija liels sausu zaru krājums, ko siseņi nebija skāruši. Šie zari palīdzēs viņiem sarīkot, ugunsgrēku. Un visi trīs sāka tos nest pie kraāla durvīm un drīz sakrāva lielu kaudzi.

Bet lauva it kā saprata viņu nolūku, jo viņa visu laiku bija klusējusi, bet tagad sāka savādi rūkt. Varbūt viņu uztrauca troksnis, kas cēlās zariem atsitoties pret durvīm. Katrā ziņā viņa saprata, ka vieta, kur viņa cerēja paglābties, izrādījusies par lamatām, un viņa lagad nepacietīgi centās izkļūt ārā. Bija dzirdams, ka viņa skraidīja no loga pie durvīm un skrāpēja tās ar tādu spēku, ka viss drebēja. Viņas rūkoņa kļuva arvien draudošāka.

Bet mednieki, kaut arī baiļodamies, turpināja savu darbu. Zirgi viņiem bija blakus, lai gadījumā, ja lauvai izdotos izlauzties, tūlīt aizaulekšotu. Viņi nolēma, tūlīt kā māja aizdegsies, kāpt zirgos un noskatīties ugunsgrēkā notālēm.

Beidzot visi sausie zari bija sanesti un sakrauti mājas durvju priekšā. Svartbojs jau sameklēja uguni, lai tos aizdedzinātu, kad pēkšņi mājā bija dzirdāma kaut kāda skaļa, savāda skrāpoņa, kas nemaz nelīdzinājās troksnim, kāds bija dzirdams līdz šim. Acīmredzot lauvi>. skrāpēja sienu, bet šīs skaņas bija savādas, it kā zvērs darbotos ar briesmīgām pūlēm un arī rūcieni šķita dobji, it kā iztālēm.

Ko gan darīja saniknotais zvērs? «

Brīdi mednieki stāvēja klusēdami un klusēdami skatījās viens otrā. Skrāpēšana turpinājās, un brīžiem atskanēja arvien dobjāki rūcieni, it. kā nāktu no zemes apakšas. Beidzot viss apklusa. Bet tad pēkšņi atkal atskanēja, rūciens, bet šoreiz tik stiprs un skaļš, ka visi trīs šausmās nodrebēja.

Lūk, atkal atskanēja šis briesmīgais rūciens. Lielais Dievs! Šī skaņa nenāca nomājas iekšienes, bet kaut kur no augšas, tieši virs viņu galvām!

Vai tiešām lauva būtu uzrāpies uz jumta?

Visi trīs atkāpās kādus trīs soļus atpakaļ un paskatījās augšup. Skats, ko viņi ieraudzīja, lika tiem sastingt izbrīnā un šausmās.

No skursteņa cauruma parādījās lauvas galva. Viņas mirdzošās dzeltenās acis un baltie zobi likās vel briesmīgāki, jo bija asā kontrastā ar kvēpu nosmērēto lauvas purnu. Viņa pūlējās izlīst no skursteņa, viena ķepa jau bija ārpusē, un ar šo ķepu un zobiem lauva pūlējās paplašināt caurumu.

Mednieki ar šausmām raudzījās viņā. Viņi gribēja jau steigties pie zirgiem un aizauļot, bet tad viņi ievēroja, ka dzīvnieka rumpis aizspriedies, un kaut kas viņu aiztur. Tas bija acīmredzams, bet acīmredzams bija arī tas, ka pēc dažām minūtēm viņa atbrīvosies un izkļūs ārā. Viņas zobi un nagi darbojās ar tādu spēku, ka akmeņi lidoja uz visām pusēm. Caurums drīz būs paplašināts un tad …

Bet van Blūms nedomāja par to, kas būs pēc tam. Viņš un Henrijs bisēm rokās steidzās pie sienas. Skurstenis pacēlās, tikai kādu metru virs viņiem. Atskanēja divi šāvieni. Lauva tūlīt aizvēra acis; viņas galva krampjaini salīgojās, ķepa smagi noslīdēja uz skursteņa malas, un pa atvērto rīkli sāka plūst asinis. Pēc dažām minūtēm viņa bija beigta.

Tas visiem bija pilnīgi skaidrs. Bet Svartbojs nevarēja apmierināties, kamēr neizšāva kādas divdesmit bultas, kas ieurbās lauvas galvā, tā kā viņa izskatījās ezim līdzīga.

Milzīgais dzīvnieks tā bija skurstenī aizspriedies, ka pat pēc nāves palika tādā pat savādā stāvoklī.

Citos apstākļos mednieki viņam būtu novilkuši h kaisto ādu. Bet tagad nebija laika kavēties un van lUūms ar biedriem tūlīt kāpa zirgos un auļoja projām.

XII. Saruna par lauvām.

Lai saīsinātu laiku, ceļinieki jājot sāka runāt par lauvām. Katrs no viņiem kaut, ko zināja par šiem dzīvniekiem; bet Svartbojs, kas bija dzimis un uzaudzis mežos, tā sakot, pašā lauvu midzeņu centrā, labi pazina lauvu dzīves veidu, katrā ziņā daudz labāk kā pats Buffons “).

Aprakstīt lauvas izskatu būtu veltas pūles. Katrs lasīlāj.s droši lo pazīst — katrs ir redzējis dzīvu lauvu zvērdārzā, vai izbāztu mūzejā. Katrs pazīst viņas ārējo izskatu, viņas lielās krēpes; katrs zina, ka lauvenei nav krēpju, un pēc izskata un lieluma tā stipri atšķiras no lauvas.

Kaut gan ir tikai viena lauvu suga, tomēr izšķir vairākas viņu pasugas, tomēr viņas ļoti maz viena no otra. atšķiras, mazākais daudz mazāk kā tas ir pie citiem dzīvniekiem.

Ir pavisam septiņas lauvu pasugas: Barbarijas lauva, Senegālijas, Indijas, Persijas, dzeltenais Kapzemes1 , melnais Kapzemes un bezkrēpainais lauva.

Starpība starp šiem dzīvniekiem ir tik niecīga, ka tūlīt var zināt, ka visi tie pieder vienai sugai. Persijas lauva ir mazliet mazāks par citiem. Barbarijas — tumšāks un ar biezākām krēpēm. Turpretim Senegālijas lauvai ir gaišdzeltena, spīdoša vilna un nelielas krēpes. Bezkrēpainām lauvām, kā to jau rāda pats nosaukums, nav nemaz šī krāšņuma. Daži dabzinātnieki pat šaubās par šādas lauvas esamību. Stāsta, ka viņas dzīvojot Sirijā.

Divas pasugas Kapzemes lauvu atšķiras viena no otras tikai ar savu krēpju krāsu. Vienai tā ir melna vai tumšbrūna, otrai gaišdzeltena kā visa pārējā vilna.

"j Buffons, Žīržs L'.iis — franču dabzinātnieks. Dzimis 1707 gadā

No visām šīm pasugām Dienvidafrikas lauvas ir vislielākās, bet melnkroj ainās skaitās par niknākām un bīstamākām.

Lauvas var sastapt visā Āfrikā un Dienvidazijā. Kādreiz tās dzīvojušas ari Eiropā, bet tagad vairs viņu tur nav. Arī Amerikā lauvu nav. Spāņu Amerikā ar lauvas nosaukumu apzīmētais dzīvnieks patiesībā ir puma un līdzinās zvēru karalim tikai ar vilnas krāsu. Puma atgādina pusgadu vecu lauvēnu.

Āfrika ir galvenā lauvu zeme. Viņas te sastopamas visos kontinenta novados, izņemot tās nedaudzās, bieži apdzīvotās vietas, no kufām cilvēks viņas padzinis.

Lauvu sauc arī par „mežu ķēniņu“. Šis nosaukums, šķiet, kļūdains, jo lauva patiesībā nav meža zvērs. Viņš nevar uzrāpties kokos, un tālab mežā viņam grūtāk sagādāt pārtiku kā klajos līdzenumos. Panteras, leopardi un jaguāri lieliski kāpelē pa kokiem; viņi var sekot putniem viņu lizdās un mērkaķiem līdz pašām koku galotnēm. Viņi mežā jūtās kā mājās un ir īsti meža dzīvnieki, Bet lauva nē. Lauva vairāk mīl atklātus līdzenumus, kur ganās lieli gremotāju dzīvnieki, un kur viņa viegli var noslēpties biezos, zemos krūmājos

Viņa pārtiek no gaļas, visdažādāko dzīvnieku gaļas, kaut ari ir sugas, ko viņas sevišķi mīl. Lauva pati nonāvē savu medījumu. Nostāsti, it kā sakali sagādājot viņām barību un nonāvējot dzīvniekus, nav pareizi. Taisni otrādi, taisni lauva apgādā šakaļiem pārtiku; lūk kālab viņi sastopami lauvu tuvumā lai izmantotu viņu medījuma atliekas.

Lauva pati medi savus upurus, bet pie gadījuma viņa neatsakos tos atņemt citiem zvēriem vilkiem, šakaļiem, hijēnām.

Lauva nevar ātri skriet. Gandrīz visi gremotāji dzīvnieki skrien ātrāk par viņu. Kā tad tādā gadījumā lauva var viņus noķert? Pateicoties savai viltībai, pēkšņiem uzbrukumiem, veiklībai un lēciena spēkam. Viņa parasti savam upurim uzglūn no paslēptuves un, nemanot viņam piezagdamos un tad negaidīti ar dažiem milzīgiem lēcieniem tam uzbrūk. Viņas ķermeņa īpatā anatomiskā uzbūve dod viņai iespēju lekt neticami milzīgus lēcienus. Ceļotāji stāsta, ka lauva varot aizlekt līdz pieci metri tālu; viņi apgalvo, ka paši to redzējuši un rūpīgi izmērījuši.

Ja pirmais lēciens ir neveiksmīgs un lauvai neizdodas iegūt medījumu, tad parasti viņa tam neseko, bet apgriežas un aizskrien uz pretējo pusi.

Dažreiz tomēr gadās, ka laupījums viņai šķiet par daudz kārdinošs, tad viņa lec vēl otro un pat trešo reizi. Ja arī tas beidzās ar neveiksmi, viņa noteikti atsakas no tālākām medībām.

Parasti lauvas dzīvo vientuļi, bet diezgan bieži gadās sastapt desmit un pat divpadsmit kopā. Dažreiz viņas medī kopā, un tādos gadījumos viņas viena otrai palīdz.

Viņas uzbrūk un nonāvē visas dzīvnieku sugas, kas tikai gadās apvidū, kur viņas dzīvo, viņas uzbrūk pat .milzīgajam degunradzim, lai gan šis briesmonis bieži lauvu uzvar. Ari jaunie ziloņi dažreiz krīt lauvām par upuri. Žirafes, bizoņi, gun — visi piekāpjas pret lauvas spēku,

Bet ne katru reizi cīņā ar šiem dzīvniekiem lauvas uzvar. Gadās, ka viens vai otrs dzīvnieks savukārt uzvar lauvu. Dažreiz arī gadās, ka abi pretinieki ir beigti.

Ar lauvu medībām nenodarbojas kā ar profesiju. Viņu ādai nav liela vērtība, un gaļa barībai neder. Un tā kā lauvu medības saistītas ar lielām briesmām, un mednieki var viegli izvairīties no viņām, tad tās neaiztiktu pavisam, ja viņas neiznīcinātu fermeru lopus un zirgus. Bet šie uzbrukumi ganāmpulkiem izsauc cietušos fermeros sašutumu tin gribu atriebt. Buk, kālab dažos apvidos lauvu medības tiek rīkotas ar sevišķu niknumu un neatlaidību.

Bet apvidos, kur nav fermeru — lopkopju un šis iemesls atkrīt, lauvas gandrīz neaiztiek. Pat vairāk; kaut tas šķiet savādi, bet. bušmeņi un citas Āfrikas iedzimto klejotājas ciltis nenonāvē lauvu pat tad, kad tas izdarāms ļoti viegli, jo neuzskata viņu par savu ienaidnieku: lauva piegādā viņiem pārtiku — viņi ēd lauvas upuļ'u atlieka«.

Henrijs, kas jau agrāk bija to dzirdējis, tagad Svartbojam prasīja, vai tas taisnība.

Bušmenis tūlīt atbildēja, apstiprinādams to.

„Bušmeņi,“ viņš teica, „lauvas parasti uzmana; viņi uzmeklē lauvu pēc pēdām vai citām kādām pazīmēm; šādos gadījumos bieži ir izpalīdzīgi vanagi, kas norāda bušmeņiem ceļu. Pēc vienām vai otrām pazīmēm viņi atrod lauvas midzeni. Ja ,,tao“ mājās vai mielojas, tad viņi tuvumā noslēpjas un nogaida kamēr dzīvnieks aiziet. Tad viņi piezogas un pievāc neapēsto pārpalikumu. Bieži viņi atrod pusi un pat trīs ceturtdaļas no kāda liela dzīvnieka, ko viņi paši nevarētu nogalināt.“

Zinādami, ka lauva cilvēkam reti uzbrūk, bušmeņi viņas sevišķi nebaidās. Taisni otrādi, viņi pat priecājas, ka viņu apvidū sarodās vairāk lauvu, jo cer, ka šie lieliskie mednieki arī viņus apgādās ar pārtiku.

XIII. Nakts pārsteidz ceļiniekus.

Ceļinieki būtu vēl ilgi runājuši par lauvām, ja viņu zirgi nebūtu galīgi noguruši — bija nepieciešams parūpēties par nabaga dzīvniekiem. Ja neskaita dažas stundas, ko viņi bija pavadījuši jaunajās ganībās, šie nabaga dzīvnieki, izņemot siseņus, nekā nebija ēduši. Un lai gan ceļinieki jāja iespējamā ātrumā, tomēr agrāk kā vēlā naktī nevarēja cerēt nokļūt līdz nometnei.

Bija jau pavisam tumšs, kad viņi nonāca līdz tai vietai, kur atpūtās vakar vakarā. Bija ļoti tumšs. Pie debesīm nebija mēness un pat zvaigžņu. Viss debesu jums bija klāts bieziem, tumšiem mākoņiem. Šķita, ka sagaidāms negaiss, bet lietus vēl nebija.

Ceļinieki nolēma apstāties, lai ļautu zirgiem atpūsties un stiprināties ar zāli. Viņi nokāpa no zirgiem, bet zāles nebija. Vienā, otrā vietā apskatījuši zemi, viņi neatrada ne stiebriņa — visur tikai kaila zeme!

Tas bija ļoti savādi. Vēl vakar še bija ciešamas ganības, viņi taču te bija apstājušies. Bet šodien — tuksnesis.

Zirgi nolieca pie zemes galvas, bet tūdaļ atkal pacēla un redzami neapmierināti sprausloja. Viņi ar bauda būtu ēduši cietāko zāli, jo viņi bija tā izbadojušies, ka kāri plūca pat ceļā sastopamo krūmāju lapas.

Kas gan bija noticis? Vai patiesi ari še bija ieradušies siseņi? Bet še augošās mimozas bija saglabājušas savas maigās lapas, kas nebūtu, ja pāri būtu gājuši siseņi.

Ceļinieki nevarēja saprast, kamdēļ pazudusi zāle. Vakar taču viņa noteikti vēl bija. Bet vai tas tā bija? Vai viņi vakar bija še? Varbūt viņi nomaldījušies no ceļa?

Tumsa kavēja viņus vērot apkārtni. Bet van Blūms nevarēja kļūdīties, jo viņš jau trešo reizi brauca pa šo ceļu Lai arī tumsa neļāva viņam redzēt, bet laiku pa laikam viņš saskatīja dažu koku un krūmu pazīstamos apveidus, kas viņa iepriekšējos ceļojumos ar kaut ko bija pievērsuši viņa uzmanību.

Pārsteigti par savādo zāles izzudumu tur, kur vēl vakar tā bija, viņi gribēja te apstāties ilgāk un labāk pārbaudīt apkārtni. Bet tā kā bija pilnīgi nepieciešami ātrāk sasniegt ūdeni, tad viņiem bija jāatsakās no sava nodoma. Odens krājums, ko viņi paņēma sev līdz, jau sen bija izsīcis, mi tagad viņus ne mazāk kā zirgus mocīja slāpes.

Van Blūmu māca arī nemiers par bērniem, kas palika pie furgona. Viņi jau pusotras dienas bija projām, bet šai laikā varēja notikt daudz pārmaiņu un rasties daudz jaunu briesmu. Viņš pat nožēloja un pārmeta sev, ka atstājis tos vienus. Tagad viņš domāja, ka pareizāki būtu bijis atteikties no lopiem. Viņu pārņēma nojauta, ka nometnē viss nav kārtībā, un jo vairāk viņš domāja, jo lielāks auga viņa nemiers.

Viņi jāja klusēdami. Beidzot Henrijs izteica domas, ka viņi apmaldījušies. Arī Svartbojs domāja, ka viņi jāj nepareizā virzienā.

Sākumā van Blūms noteikti apgalvoja, ka viņi ir uz pareizā ceļa. Bet kad nojāja vēl kādu jūdzi, arī viņš pats sāka šaubīties, bet pēc pusstundas noteikti atzina, ka viņi apmaldījušies.

Labākais, ko šādos apstākļos varēja darīt — atļaut zirgiem pašiem uzmeklēt ceļu; visi trīs jātnieki to lināja. Bet dzīvniekus mocīja bads, un tiklīdz viņiem paļāva vaļu iet. kur grib, viņi negāja uz priekšu, bet metās uz mimozu krūmiem un kāri plūca to lapas.

Vajadzēja viņus mudināt ar piešiem un pātagu; bet tādos apstākļos nevarēja paļauties uz viņu instinktu.

Pagāja vēl dažas stundas. Jātnieki visu laiku jāja tanī pat virzienā, bet ne furgona, ne nometnes ugunskura pēdas nebija manāmas. Beidzot viņi nolēma apstāties. Nebija nozīmes jāt uz priekšu.

Ka nometne ir kaut kur tuvumā, par to viņi nešaubījās, bet vai tā bija uz priekšu, vai atpakaļ, par to neviens nebija pārliecināts; tamdēļ ari nolēma, ka labāk apstāties un sagaidīt rītu.

Visi trīs nokāpa no zirgiem un piesēja viņus mimozu krūmiem, lai viņi varētu baudīt to lapas līdz rīta ausmai, kam drīz vajadzēja iestāties. Viņi paši ietinās apmetņos un nogūlās uz zemes.

Henrijs un Svartbojs ātri aizmiga. Van Blūms arī bija ļoti noguris, bet nemiers par atstātiem bērniem nedeva viņam mieru un neļāva aizmigt. Viņš gulēja vaļējām acīm un nepacietīgi gaidīja rītu.

Beidzot sāka aust gaisma. Būrs tūlīt pietrūkās un ar ātru skatienu apskatīja līdzenumu visos virzienos. Ceļinieki nejuši bija apstājušies uz neliela paaugstinājuma, no kā atklājās skats uz vairāk jūdžu tālu apkārtni. Bet van Blūms nebija paspējis apskatīt pat pusi no horizonta, kad no viņa krūtīm izlauzās priecīgs sauciens: viņš ieraudzīja sava furgona balto audeklu.

Van Blūma sauciens uzmodināja viņa pavadoņus. Viņi abi tūlīt pietrūkās kājās un izbrīnā vēroja pazīstamo apkārtni.

Bet kad viņi vairāk apskatījās, prieks mainījās ar citām jūtām. Vai tikai tas bija viņu furgons?

Protams, tas bija ļoti līdzīgs. Bet pusjūdzes atstatumā (tik tālu viņi atradās) visi furgoni liekas vienādi.

Bet kamdēļ viņi šaubījās, ka tas ir viņu īpašums? Apkārtnes izskats, kur viņi atradās…

Nē, tā nevar būt tā pati vieta, kur viņi ierīkoja nometni.

Ieleja, kuyā viņi apmetās, bija iegarenas formas, ar nelieliem uzkalniņiem abās pusēs un to apūdeņoja brīnišķs strauts, kas izveidoja lielu ezeru. Ari šī ieleja bija iegarena, nelielu uzkalnu ieslēgta, arī viņā bija strauts un ezers. Bet tā ieleja, kur viņi atstāja furgonu, bija pārklāta ar brīnišķu zāli, kā paklāju; turpretī šī bija pilnīgi kaila — nekur neviena zāļu stiebriņa. Vienīgais zaļums bija kokiem; pat zemākie krūmi bija kaili. Tālab arī ielejas vispārējais izskats nelīdzinājās tam, kur viņi ierīkoja nometni. Acīmredzot furgons nebija viņu, un kāds cits te bija ierīkojis nometni.

Tā viņi arī nolēma. Bet pēkšņi Svartboja skatiens, kas uzmanīgi vēroja visu apkārtni, pievērsās zemei pie viņa kājām. Ieskatījies ciešāk, (tas tagad bija iespējams, jo bija jau pietiekoši gaišs), viņš ātri griezās pie sava kunga.

„Kungs, skatieties šurp!“ viņš iesaucās, rādīdams uz zemi.

Van Blūms un Henrijs noliecās un izbrīnā ievēroja, ka zemē bija saskatāmas daudzas pēdas, it kā tūkstoši dzīvnieku bulu gājuši pāri. Cik tālu sniedzās skatiens, visur bija redzami nagu nospiedumi.

,,Ko tas varētu nozīmēt?“ Henrijs prasīja tēvam.

„Nesaprotu,“ izbrīnā atbildēja van Blūms.

Bet Svartbojs tūlīt uzminēja. Viņš bija šis pēdas vairākkārt redzējis.

„Neuztraucieties, kungs! Viss kārtībā. Vecais furgons ir mūsu, tā ir tā pati ieleja, kuļ’ā mēs apmetāmies, tikai to apmeklējušas antilopes.“

„Antilopes!“ vienā balsī iesaucās van Blūms un Henrijs.

„Jā, jā, kungs, antilopes, un daudz, ļoti daudz. Lūk, tās ir antilopu pēdas. Skataitiesl“

Van Blūmani tagad viss bija saprotams: apkārtnes kailums, lapu trūkums zemos krūmos un miljoni pēdu. Viss bija skaidrs. Antilopes pārvietojoties bija pārgājušās līdzenumu, un tālab ieleja bija pilnīgi mainījusi savu izskatu. Tagad nebija šaubu, ka tas bija viņu furgons.

Nekavēdami laiku, viņi atraisīja zirgus, uzlēca viņos un auļoja uz furgonu.

Lai gan van Blūina nemiers bija mazinājies, bet pavisam izzudis tas nebija.

Viņi bija jau tik tuvu, ka skaidri varēja saskatīt divus palikušos zirgus; tie stāvēja blakus furgonam, piesieti pie tā ratiem. Arī vecā govs bija turpat. Bet kur tad aitas un kazas? Nekur neviena nebija redzama.

Pie pakaļējiem ratiem dega ugunskurs, zem furgona gulēja kāda tumša masa, bet neviens cilvēks nebija redzams.

Jātnieku sirdis nemierīgi pukstēja. Viņu skatieni bija cieši pievērsti furgonam, un visi bija stipri satraukti

Lūk, viņi ir vairs tikai kādus trīs simt soļus no furgona, bet neviena cilvēka figūra nav redzama.

Van Blūma un Henrija uztraukums pārvērtās šausmās.

Šai brīdī skaļi iezviedzās zirgi pie furgona. Tumšais priekšmets zem furgona sakustējās, izlīda, piecēlās un izstiepās. Visi pazina Totti.

Tūlīt pēc tam tika atrauts furgona priekškars, un parādījās trīs jaunas, smaidošas sejas.

Atskanēja mūsu jātnieku skaļš prieka sauciens, un pēc brīža mazais Jānis un Ģertrūde metās tēva apkampienos, Henrijs apskāva Ansi, un Svartbojs sveicināja Totti. Vispārējais prieks nav aprakstāms.

XIV. Antilopes.

Pēc pirmiem prieka pilniem apsveikumiem ģimenes locekļi sāka viens otram stāstīt, kas bija noticis tai laikā, kad viņi bija šķirti. Izrādījās, ka arī nometnē palikušiem bija savi piedzīvojumi. Bet viņu stāsts neiepriecināja — viņi paziņoja, ka aitas un kazas pazaudētas. Viss ganāmpulks bija pazaudēts un ļoti savādā kārtā. Bet galvenais — bija ļoti maz cerību viņu atgūt.

Lūk, ko izstāstīja Ansis:

„Tai dienā, kad jūs aizbraucāt, nenotika uekas sevišķs Es visu laiku cirtu dzeloņainos krūmus, lai ierīkotu aploku. Totti man palīdzēja, bet Jānis ar Ģertrūdi sargāja ganāmpulku. Dzīvnieki mierīgi ganijās blakus furgonam, un tā kā bija noguruši, tad tālu neaizklīda, jo zāle te bija lieliska.“

„Mēs ar Totti drīz pabeidzām celt dzīvniekiem kraālu. Lūk, tur viņš ir, skataities. Kad iestājās nakts, mēs tur iedzinām ganāmpulku. Tad Totti izslauca govi, mēs paēdām vakariņas un apgūlāmies. Tā kā visi bija ļoti noguruši, tad ātri aizmiga un nepamodās līdz pašam rītam. Sakali un hijēnas klejoja apkārt, bet mēs zinājām, ka kraālā viņi neiekļūs.“

Un Ansis norādīja uz apaļo, ar dzeloņzariem labi nocietināto aploku, tad turpināja:

„No rīta mēs piecēlāmies un atradām visu kārtībā. Totti atkal izslauca govi, mēs paēdām brokastis, bet pēc tam izlaidām visus dzīvniekus — aitas, zirgus un govi ganīties.

Ap dienas vidu man ienāca prātā pusdienas. Nokaut. otru aunu man negribējās; un es nolēmu sameklēt kādu medījumu. Pavēlējis Jānim un Ģertrūdei palikt pie furgona, es paņēmu bisi un devos medībās. Ganāmpulks palika Totti uzraudzībā.

Es gāju bez zirga, jo cerēju sastapt antilopi, bet to var pieveikt arī nejājot.

Ka apkārtnē ir antilopes, par to es biju pārliecināts. Bet kad es izgāju no ielejas un apskatījos, tad biju ļoti pārsteigts.

Es gandrīz neticēju savām acīm. Visa ieleja uz vakariem bija dzīvnieku pilna. Pēc spīdošiem dzelteniem sāniem un baltiem plankumiem uz muguras es viegli pazinu antilopes. Viņas visas virzījās uz priekšu. Ejot viņas plūca zāli, bet simti palēcās uz augšu un oēc tam uzgūlās citiem uz muguras. Ticiet man, tas bija viens no īpatnākiem skatiem, kādus es savā mūžā esmu redzējis, bet arī viens no patīkamākiem, jo es zināju, ka tie nav nikni mežonīgi dzīvnieki, bet skaistas, graciozas, mazas gaceles.

Man pirmā doma bija tām tuvoties un izšaut, un es jau sagatavojos pāriet līdzenumu, bet tad es ievēroju, ka antilopes virzās tieši uz mani. Viņas tuvojās ļoti ātri, un man vajadzēja palikt tikai uz vietas, lai drīz viņas būtu pie manis.

Es nogūlos aiz krūmiem un gaidīju. Man nebija ilgi jāgaida. Pēc nepilnas ceturtdaļ stundas priekšējie dzīvnieki bija jau tuvumā, vēl pēc piecām minūtēm lielais vairums jau bija šāviena attālumā.

Kādu bridi es vēl nešāvu, jo zināju, ka viņas pienāks vēl tuvāk. Gulēdams aiz krūma es priecājos par šiem jaukiem radījumiem, novēroju viņu jaukās formas, vieglos locekļus, brūnās muguras un baltos vēderus ar tumšām strīpām. Es priecājos par tēviņu skaisti izliektiem ragiem, bet sevišķu uzmanību es pievērsu savādiem baltiem, garas, mīkstas vilnas plankumiem uz viņu skausta, kas pie katra lēciena gaisā skaisti plīvoja.

Ilgi es tīksminājos par šiem skaistiem dzīvniekiem, bet, beidzot, atcerējos pusdienas un, zinot, ka mātītes gaļa gardāka, notēmēju uz vienu un izšāvu.

Dzīvnieks nokrita, bet es biju pārsteigts, ka pārējie neizklīda. Tikai tuvākie drusku padevās atpakaļ, bet pārējie pārlēca pāri un mierīgi turpināja ganīties.

Es no jauna pielādēju bisi. . šoreiz nošāvu tēviņu. Un tomēr visu pulku neizbaidīju. Pieiāaē-'is bisi es atkal gatavojos šaut trešo reizi, bet viņas jau bija pienākušas krūmam, aiz kuya es slēpos un apgāja tam apkārt; tā kā es atrados bara vidū. Slēgties vairs nebija nozīmes, es pacēlos uz ceļiem un izšāvu uz tuvāko dzīvnieku. Viņš nokrita un tūkstoši gāja pār viiļa līķi.

Es no jauna pielādēju bisi un pacēlos visā augumā.

Tikai tagad mani pārsteidza antilopu savādā izturēšanās. Mani ieraugot viņas nebēga, bet tikai atlēca sānis, bet pēc tam turpināja savu ceļu kā aklas. Tad es atcerējos, ka tas notiek ar antilopēm, kad viņas pārvietojas. Tā tad antilopes pārvietojās uz citu dzīves vietu.

Drīz es dabūšu pārliecināties, ka tas tiešām tā, jo pulks ap mani saspiedās ciešāk un ciešāk; beidzot viņas .sablīvējās ap mani tik cieši, ka es sāku justies ļoti neērti — es nebaidījos, nē — miermīlīgie dzīvnieki pat nemēģināja man uzbrukt ar saviem ragiem; taisni otrādi — viņi pūlējās pēc iespējas izvairīties no manis, bet tikai tie, kas bija pie manis tuvāk; pārējos mana klātbūte nemulsināja, un viņiem nebija ne mazākās gribas mainīt virzienu. Tā tuvākie varēja atvirzīties no inanim tikai dažus soļus, ciešāki piespiezdamies ciliem vai tiem pārlekdami.

Es nevaru izteikt to savādo sajūtu, kādu es izjutu šai neparastā stāvokli. Es viegli varēju pielādēt bisi un šaut, bet tad es pēkšņi atcerējos mūsu aitas.

Šis pulks viņas aizraus līdz, es nodomāju.

Es biju dzirdējis, ka līdzīgi gadījumi vairakkart notikuši.

Antilopes devās ielejas virzienā, priekšējās jau bija tur un drīz būs tai vietā, kur ganījās mūsu mazais ganāmpulks.

Gribēdams aizsteigties antilopēm priekšā un iedzīt aitas kraālā, es devos uz ieleju. Bet par nožēlošanu nevarēju izkļūt no dzīvniekiem, kas mani ieslēdza. Kad es viņiem tuvojos, tie lēca viens otram virsū, bet veļu nepašķīra. Es tagad biju tik tuvu viņām, ka varēju sist ar šautenes rezgali. Lai viņas izbaidītu, es sāku stipri kliegt un vicināt bisi; tas mazliet līdzēja, un es varēju iet ātrāk. Priekšā bija redzams liels, brīvs laukums. Es steidzos turp, bet jo vairāk es tuvojos, jo ciešāk dzīvnieki saspiedās ap mani. Antilopes izvairījās no šī laukuma, bet kamdēļ — es nezināju, un ari neinteresējos, man bija no svara ātrāk tikt uz priekšu un izglābt savas aitas.

Visiem spēkiem atbrīvodams sev ceļu, es beidzot sasniedzu brīvo vietu, ko no tālienes redzēju un gribēju jau skriet tam pāri, kad pēkšņi laukuma vidū, tieši savā priekšā ieraudzīju milzīgu dzeltenu lauvu!

Lūk, kamdēļ antilopes izvairījās no šis vietas. Ja es agrāk to būtu zinājis, es būtu devies uz otru pusi, Bet tagad es atrados klajā vietā ne tālāk par desmit soļiem no lauvas, bet cieši sablīvētais antilopu bars 111us ielenca no visām pusēm.

Nav jāsaka, ka es biju stipri nobaidījies, un kādu brīdi nezināju, ko darīt. Man bise vēl bija pielādēta, jo atcerējies aitas, es tā biju savās domās negrimis, ka pat vairs nešāvu antilopes; es domāju, ka pēc tam, kad būšu izglābis aitas, varēšu viņu nošaut cik patīk. Tā tad bise bija pielādēta ar lodi.

Vai nemēģināt nošaut lauvu? —man galvā pazibēja doma. Es jau gandrīz to izdarīju, bet tad savaldījos — tas nebūtu prātīgi. Lauva gulēja ar muguru pret

mani un nebija vēl mani ievērojusi. Bet ja es viņu ievainošu (bet tādā stāvoklī kā viņa atradās es vairāk neko nevarēju izdarīt), kas tad notiks? Droši vien, viņa mani saplosītu gabalos.

Šīs pārdomas turpinājās tikai acumirkli. Es gribēju jau doties atpakaļ, vai sānis antilopu barā, un mēģināt nokļūt uz māju pa citu ceļu, pat sāku jau skriet, kad atskatījies atpakaļ, pēkšņi ieraudzīju, ka lauva piecēlies un apgriezies. Es tūlīt apstājos, zinādams, ka šai gadījumā tas ir vislabākais, un skatījos zvēram aris.

Man par lielu apmierinājumu, viņa skatiens nebija vērsts uz mani. Likās, viņš kaut ko pārdomāja. Varbūt viņam bija radusies ēstgriba, jo nākošā mirklī viņš paskrēja dažus soļus un tad taisīja briesmīgu lēcienu, ielēkdams tālu antilopu vidū. Pēdējās tūlīt metās uz visām pusēm un ap lauvu atkal radās tukšs laukums.

Tagad lauva bija man vēl tuvāk kā agrāk, un es skaidri varēju redzēt, kā viņa plosīja savu upuri. Viņas ķetnas cieši sašņaudza antilopes drebošo ķermeni, bet garie zobi iezīdās tās kaklā. Tikai aste viegli kustējās no vienas puses uz otru, taisni tā kā to dara kaķi, kad uzglūn pelei. Tad es vēl ievēroju, ka viņas aci? bija cieši aizmiegtas it kā viņa gulētu.

Es biju agrāk dzirdējis, ka tādos apstākļos var mierīgi lauvai tuvoties. Man tomēr nebija nekādas vēlmes to darīt — viņš jau tā bija par daudz tuvu — !>et es atcerējos pielādēto bisi un man ļoti gribējās izšaut. Sajūta man teica, ka es garām nenošaušu, un es nevarēju noturēties.

Platais purns ar aizvērtām acīm bija vērsts tieši pret mani. Es notēmējis izšāvu, un rezultātus nevērodams, tūlīt skrēju uz pretējo pusi. Un tikai kad starp mani un lauvu bija vairāki simti antilopu, es uz brīdi apstājos, un tad atkal steidzos uz furgonu.

Vēl notālēm es redzēju Jāni, Ģertrūdi un Totti furgonā, pilnīgā drošībā, Protams, tas bija ļoti patīkami, bet tai pašā brīdī es ievēroju, ka aitas un kazas jau sajaukušās ar antilopēm un gāja kopā it kā viņas visas būtu vienas sugas. Es baidījos, ka Viņas neatgriezīsies.

„liet lauva?“ Henrijs prasīja.

„Lūk, tur viņa guļ,“ kaunīgi atbildēja Ansis, norādīdams uz, dzeltenu čupu līdzenuma vidū. Vairāki vanagi jau riņķoja virs tās.

„Lūk, viņa,“ Ansis atkārtoja „Arī tu, Henrij nebūtu labāk izšāvis.“

To sakot Ansis smaidīja un bija redzams, ka viņš ar savu panākumu nelepojas. Henrijs brāli sirsnīgi apsveica un ļoti nožēloja, ka viņam nebija izdevies redzēt antilopu pārvietošanos.

Bet nevarēja kavēt laiku tukšās sarunās. Ģimenes stāvoklis bija ļoti grūts. Visi ganāmpulki bija aizgājuši bojā, bija atlikuši tikai zirgi un viena veca govs, bet. arī šiem dzīvniekiem ielejā nebija neviena zāles stiebriņa; antilopes visu bija noēdušas. Ar ko lai viņus baro?

„Jāsim tūlīt pa antilopu pēdām un — atgriezīsim savas aitas un kazas!“ Henrijs iesaucās.

„Nē, kungs, nav vērts, tas būtu velti,“ iebilda Svartbojs. „Nabaga dzīvnieki atrodas bara vidu un viņiem bus jānoiet simtiem jūdžu, pirms viņi atbrīvosies no milzīgā pulka un nobeigs savu necerēto ceļojumu.“

Zirgi bija loti izsalkuši un ar viņiem nevarēja cerēt tālu tikt. Viņi bija jāpaēdina, kaut ar mimozas lapām, lai gan tā bija ļoti nepietiekoša barība izsalkušiem zirgiem. Tā būtu laime, ja viņi izturētu, kamēr atradīs citas ganības. Bet kur lai t.ās meklē? Likās, ka siseņi un antilopes visu Āfriku pārvērtušas tuksnesī !

Van Blūms beidzot izšķīrās: nakti viņi pavadīs tepat, bet nākošā dienā no paša rīta dosies meklēt citu avotu

Par laimi Ansis bija atvilcis divas nošautās antilopes. Taukais cepetis un svaigais avota ūdens ātri atspirdzināja trīs nogurušos ceļiniekus.

Zirgus palaida brīvi meklēt sev pārtiku. Parastos apstākļos viņi uz mimozas lapām pat. nepaskatītos, bet tagad izvēles nebija, un viņi sāka noēst koku lapas tāpat kā žirafes.

Daži Buffona skolas dabaszinātnieki apgalvo, ka ne lapsa, ne vilks, ne hijēna un pat sakals neaiztiek lauvas līķi, ka bailes pret valdnieku despotu paliek ari pēc viņa nāves. liet. van Blūms un viņa ģimene varēja pārliecināties, ka šis apgalvojuma nepareizs. Nebija pagājušas pat divas trīs stundas, kad hijēnas un šakali uzbruka zvēru valdnieka līķim un īsā laikā neatlika nekas vairāk kā kauli. Pat viņa āda bija aprīta, bet kauli stipro hijēnu zobu sagrauzti. Cienība, ko šie dzīvnieki sajūt pret lauvu, izzūd reizē ar viņa dzīvību, un viņa līķis tiek aprīts ar tādu pat nekautrību kā nicināmākā dzīvnieka līķis.

XV. Meklē jaunu avotu.

Tikko ausa rīts, van Blūms jau sēdēja zirga mugurā Svartbojs devās viņam līdz, bet visiem pārējiem bija jāgaida viņu atgriešanās pie furgona. Viņi jāja ar zirgiem, kas bija palikusi pie furgona un tālab nebija tik noguruši kā pārējie.

Ne ilgāk kā pēc stundas viņi atrada lieliskas ganības, lai gan ūdens nebija. Van Blūms tūlīt aizsūtīja Svartboju pēc pārējiem zirgiem un govs, norādīdams viņam vietu, kur tie jāgana, bet pats devās tālāk meklēt ūdeni.

Nojājis dažas jūdzes, būrs ziemeļos ievēroja gayu rindu augstu pakalnu, kas stāvi pacēlās līdzenuma malā un aizstiepās uz vakariem. Aplēsis, ka visdrošāk avotu varēs atrast šo kalnu pakājē, van Blūms devās turp. Kalnu tuvumā būrs bija apburts no skaistās ainas, kas atvērās viņa skatienam.

Viss apgabals izskatījās kā jauks parks, kas daiļi kalnu ierobežots; šie kalni pacēlās aiz tā gandrīz stateniski vairāk kā simts metru augstu.

Brīnišķais apvidus šķita vēl jaukāks, salīdzinot ar kailo tuksnesi, kas to ietvēra no visām pusēm. Van Blūms zināja, ka aiz šiem kalniem tālāk uz ziemeļiem atrodas briesmīgais Kalahari tuksnesis, un kalni, kas atradās viņa priekšā, bija tuksneša dienvidu robeža.

Kā priecātos mūsu klejojošais burs, ja būtu šo brīnišķo apgabalu atradis citos apstākļos !j Bet kāda vērtība šīm brīnišķām ganībām tagad, kad viņam vairs

nav ganāmpulka? Luk, kamdēļ viņš ar skumjām raudzījās brīnišķā ainavā savā priekšā.

Bija nepieciešams ūdens. Ja viņš neatradīs ūdeni, tad šim jaukajam parkam viņa aciš būs tikpat maz vērtības kā tuksnesim.

Bet, protams, tāda krāšņa augu bagātība nevarētu pastāvēt, ja nebūtu ūdens. Tā domāja būrs, uzmanīgi vērodams apkārtējo apvidu.

,,Ā!“ viņš pēkšņi priecīgi iesaucās. „Kāda laba zīme! Droši vien, tuvumā ir ūdens 1“

Patiesi, zem viņa kājām izcēlās irbes, kas reti dzīvo tālu no ūdens.

Mazliet tālāk viņš ieraudzīja pērļu vai Indijas vistu baru. Tas arī norādīja, ka ūdens tuvu. Bet vislabākais pierādījums bija papagailis, kā mirdzošās spalvas van Blūms ieraudzīja augsta koka galotnē.

„Tagad,“ viņš nomurmināja, „ūdens, droši vien, kaut kur ļoti tuvu.“

Cerību uzmundrināts, viņš uzjāja nelielā pakalnā un sāka vērot putnu lidojumu.

Vispirms pārlaidās irbju bars; tas devās uz vakariem. Tūlīt aiz viņām parādījās otrs bars, arī tas lidoja uz vakariem. Abi bari nolaidās pie liela koka, kas auga kādus piecsimts soļus no kalnu grodas. Sis koks auga atstatus no citiem un bija lielāks par visiem, kādus van Blūms bija līdz šim redzējis.

Kamēr viņš apbrīnoja koka neparasto lielumu, pārlaidās papagaiļu bars un nolaidās koka zaros; viņi tur kādu laiku pļāpāja un tad nolaidās netālu no tā.

„Droši vien, tur ir ūdens,“ van Blūms nodomāja. „Jāaizjāj, jāpaskatās.“

Bet viņa zirgs pats jau virzījās uz to pusi, un tiklīdz būrs atlaida pavadu, viņš, izstiepis kaklu, sprauslodams devās uz priekšu.

Atlaizdams pavadu, jātnieks paļāvās uz viņa instinktu, un ne ilgāk kā pēc piecām minūtēm kā viņš tā zirgs dzēra ūdeni no dzidra avota, kas tecēja soļus divdesmit no milzīgā koka.

Van Blūmam tagad vajadzēja atgriezties pie ģimenes. Bet tā kā bija vēl ļoti agrs, viņš nolēma atļaut savam zirgam pāris stundas paganīties. Nomaucis iemauktus, viņš palaida zirgu, bet pats izlaidās koka ēnā, tīksminādamies par šo brīnišķīgo dabas radījumu, kas izveidoja tādu varenu velvi pār viņa galvu.

Baudīdams milzeņa vēso ēnu, van Blūins domāja, cik jauki būtu uzcelt še kraālu. Dzīvojot kaimiņos ar šī koka draudzīgo pajumti.

Nebūtu jābaidās dedzinošo saules staru; pat lietus gandrīz nevarētu izspiesties cauri biezajai lapotnei, kas bija gandrīz kā uzcelts jumts.

Ja būra lopi nebūtu gājuši bojā, viņš nešaubītos un tūlīt nolemtu apmesties tieši šeit. Bet tagad, lai cik kairinoša bija šī vieta, viņai būra acīs nebija vērtības. Ko /ai tagad dara? Ar ko lai nodarbojas šai tālā apgabālā? Protams, ar medībām viņš viegli iegūtu pārtiku — viņš bija redzējis daudz dažādu dzīvnieku. Bet tā būtu ļoti nožēlojama eksistence, bez kādām nākotnes cerībām. Kas notiks ar viņa bērniem? Vai patiesi lai viņi līdzīgi bušmeņiem paliek par nožēlojamiem medniekiem? Nē, nēl Par to nebija ko domāt, lai še iekārtotos. Lai nogurušie zirgi dažas dienas še atpūšas, lai labā zālē atgūst spēkus, bet pēc tam viņš pieliks visas pūles, lai atgrieztos pilsētā.

Bet ko viņš darīs pilsētā? Kamdēļ atgriezties? Viņš pats to nezināja. Nākotne viņam likās drūma un nenoteikta.

Pagāja vairāk kā stunda, zirgs bija atpūties, laiks atgriezties nometnē. Un van Blūms uzmauca zirgam iemauktus un sāka jāt atpakaļ.

Paēdušais zirgs skrēja ātri, un nepilnās divās stundās viņš jau bija tur, kur Svartbojs un Henrijs ganīja pārējos zirgus. Viņus visus tūlīt savāca, aizveda nometnē, aizjūdza furgonā, un milzīgā kariete atkal ritēja pār līdzenumu. Un vēl pirms saules rieta viņas baltā telts jau bija redzama zem milzīgā koka.

XVI. Cece muša.

Zaļojošais maurs visapkārt, zaļās lapas kokos, puķes pie avota, dzidrais ūdens, melnās klintis, kas pacēlās tālumā — viss tas kopā bija brīnišķi skaisti. Un mūsu ceļinieki vēroja visu ar patiku. Kamēr izjūdza zirgus, visi skaļi izteica savu sajūsmu.

Vieta visiem ļoti patika. Ansis jūsmoja par klusumu un apkārtnes skaistumu; tā bija taisni tāda vieta, kur patīkami paklejot ar grāmatu rokās un drusku pasapņot. Henrijs ar prieku vēroja daudzās lielu Āfrikas mežonīgo dzīvnieku pēdas un sapņoja par interesantām medībām. Mazā Ģertrūde priecājās par skaistām puķēm. Tur bija spilgti sarkanās meža rozes un zvaigžņotie jasmini, kas izplatīja brīnišķu aromātu, baltā un rozā ķezbere. Un ne tikai puķes, nē, arī krūmi un pat koki bija aromātisku ziedu pilni — te auga brīnišķa cukurniedra (Protea mellifera), ar lieliem baltiem, zaļiem un rozā ziediem. Te varēja atrast arī sidraba koku (Leucodendron), kā lapas, viegla vēja šūpotas, notālēm likās kā milzīgi puķu pušķi. Te bija arī mimozas, kufu zeltītie dzeltenie ziedi izplatīja stipru un patīkamu aromātu.

Visi jaunieši jutās laimīgi; bet redzēdami skumjas tēva sejā, visi pūlējās savu prieka izpausmi apvaldīt. Van Blūms sēdēja viens pats zem milzīga koka, nogrimis drūmās domās. To redzēja visi.

Jā, un patiesi, kā lai viņš nebūtu norūpējies? Viņam atlika tikai viena izeja — atgriezties pilsētā un uzsākt, jaunu dzīvi. Bet kā iesākt? Ar ko nodarboties? Viss viņa īpašums bija aizgājis bojā, atlika tikai iestāties dienestā pie kāda bagāta kaimiņa. Bet. cilvēkam, kas visu laiku bija dzīvojis patstāvīgi un neatkarīgi, tas bija ļoti grūti.

Viņš paskatījās uz saviem zirgiem — viņi visi pieci kāri plūca sulīgo zāli, kas auga klinšu ēnā.

Vai viņi drīz bus tik stipri, lai vilktu milzīgo furgonu atpakaļ uz pilsētu? Jādomā, pēc kādām trim, četrām dienām jau varēs sākt kustēties. Viņi visi lieliski, stipri dzīvnieki un furgonu vilks viegli.

Tādas bija van Blūma domas. Vai šai brīdī viņš varēja iedomāties, ka viņa zirgi vairs nekad nevilks ne furgonu, ne citus kādus ratus? Tas viņam pat prātā neienāca, ka šie pieci stiprie dzīvnieki jau nolemti nāvei

Un tomēr tas tā bija. Taisni šai brīdī, kad saimnieks domīgi viņos noraudzījās, viņi saņēma nāvīgus dūrienus, un inde saindēja viņu asinis.

Diemžēl! Van Blūmu sagaidīja vēl viena nelaime.

Brīžiem viņš ievēroja, ka zirgi kļūst nemierīgi. Viņi nodrebinājās, vēdināja gaļ’ās astes, un berzēja galvas pie krūmiem.

„Mušas neliek viņiem miera,“ būrs nodomāja un nepiegrieza nekādas vērības.

Viņa domas bija pilnīgi pareizas — viņus patiesi traucēja mušas. Bet ja van Blūms zinātu, kas tās par mušām, viņš nebūtu nemaz mierīgs, bet būtu saķēris zirgus un aizvedis viņus pēc iespējas tālāk no šīm drūmajām klintīm. Bet viņš nepazina cece mušas.

Saule jau rietēja, bet zirgus vēl atstāja ganīties, lai gan van Blūms ievēroja, ka viņi ar katru brīdi paliek nemierīgāki, ar kājām kārpa zemi, te pēkšņi sāk skriet, te dusmīgi krāc.

Zirgu savādā izturēšanās beidzot piespieda van Blūmu aiziet. pie viņiem. Ansis un Henrijs gāja līdz.

Piegājuši dzīvniekiem, viņi bija pārsteigti par to, ko ieraudzīja: katrs zirgs kā ar pārvelkamo bija noklāts ar bitēm.

Bet drīz viņi ievēroja, ka tās nav bites; šie kukaiņi bija mazāki kā bites; tumšas krāsas un neparasti dzīvām kustībām. Tūkstošiem viņi riņķoja virs zirgiem, bet simti bija pielipuši viņu galvām, kakliem, sāniem, kājām — vārdu sakot, visam ķermenim. Acīmredzot, viņi zirgiem stipri koda; tālab nav brīnums, ka nabaga dzīvnieki bija stipri satraukti.

Viņš domāja, ka mušas dzīvniekus tikai traucē. Arī Henrijs nekā nenojauta, vienīgi Ansis nojauta patiesību. Viņš bija lasījis par šiem briesmīgiem kukaiņiem, kas dzīvo dažos Dienvida!rikas apvidos, un tiklīdz ieraudzīja šis mušas, tūlīt, nodomāja, ka tās varbūt taisni ir tās.

Viņš savas aizdomas paziņoja citiem.

„Pasauciet ātrāk Svartboju!“ lielā satraukumā iesaucās van Blūms.

Bušmeuis bija nodarbināts pie furgona, viņš ņēma ārā dažas vajadzīgās lietas un zirgiem nepiegrieza vērības. Izdzirdīs saucienus, viņš tūlīt skrēja pie saimnieka. Tiklīdz viņš ieraudzīja kukaiņu barus, kas lido-

ja ap zirgiem, viņa acis iepletās, un sejā izpaudās bēdas un samulsums.

„Kas tas ir, Svartboj?“ saimnieks viņam prasīja. „(), kungs! Mans kungs! Tās taču ir cece!“ „Kamdēļ tad tu tā izbijies no šīm cece?“

„0, mans kungs! Visi nosprāgs, visi, neviens zirgs nepaliks dzīvs!“

Svartboj» skaļiem, sāpīgiem izsaucieniem izskaidroja. ka šo mušu kodieni nāvīgi, ka zirgi tagad droši agrāk vai vēlāk nosprāgs, atkarībā 710 ievainojumu daudzuma. Bušmenis nemaz nešaubījās, ka tie ir cece mušu bari un ka ne vēlāk kā pēc nedēļas visi zirgi būs pagalam.

„Jūs redzēsit, kungs! Rīt pat jau būs redzams! Un patiesi, otrā dienā jau bija redzams. Vēl līdz pusdienām viss zirgu ķermenis, pat galva briesmīgi sapampa, tā kā pāt acis nebija redzamas. Viņi negribēja ēst un klīzdami pa brīnišķo ganību, klusiem, skumjiem zviedzieniem izrādīja savas sāpes. Visiem bija skaidrs, ka viņi nosprāgs.

Van Blūms mēģināja nolaist viņiem asinis un pielietoja cilus līdzekļus. Nekas nelīdzēja. Oece mušas kodieni nav ārstējami.

XVII. Degunradzis.

Lielas bija van Blūma bēdas. Jau vairākus gadus liktenis viņu vajāja soli pa solim. Ar katru gadu viņa lieliskie ganāmpulki samazinājās, un, lūk, viņš nonācis līdz beidzamai pakāpei, līdz pilnīgai nabadzībai. Viņam vairs nebija i! nekā. Zirgus vairs nevarēja skaitīt, tic nosprāgs. Vēl bija palikusi tikai govs. Laime, ka viņa nebija piegājusi klintīm, bet ģanījās ielejā un tādēļ izglābās. Viņa tagad bija vienīgais būra īpašums, viss viņa ganāmpulks. Taisnība, viņam bija vēl lielisks furgons, bet bez vēršiem un zirgiem tam nebija nekādas nozīmes. Labāk, ja būtu zirgi bez furgona.

„Žēlsirdīgais Dievs!“ viņš iesaucās, nolaizdams gal-

vu uz rokām. „Kas notiks ar mani un maniem bērniem?“

Nabaga van Blūms! Viņa nelaime bija sasniegusi augstāko pakāpi. Bet tai pašā dienā, pat tai pašā stundā, gadījās apstāklis, kas ne tikai apmierināja viņa sirdi, bet lika pamatu viņa nākamai bagātībai un labklājībai. Nebija pagājusi stunda, kad van Bluma garastāvoklis pilnīgi mainījās, ne ilgāk kā pēc stundas arī viņa bērni jutās laimīgi.

Bet kādā veidā šī pārmaiņa notika? Vai patiesi labā leja iznira no avota, vai nolaidās no klintīm, lai izmisuma brīdī apmierinātu labo būru? Klausaities.

Saule tikko bija norietējusi. Visi sēdēja zem lielā koka pie ugunskura, kur gatavoja vakariņas. Nebija dzirdamas ne sarunas, ne jautrās bērnu čalas, jo bērni redzēja, ka tēvam bēdas un sēdēja klusu. Neviens neteica ne vārda.

Taisni šai brīdī atskanēja nabaga van Bluma sāpīgais sauciens. Un it kā atbildi meklēdams, viņš pacēla acis pret. debesīm un pēc tam pārlaida skatienu pār visu ieleju. Pēkšņi viņš ieraudzīja savādu būti, kas tai laikā parādījās tuvējos krūmos.

Tas bija kāds dzīvnieks, un spriežot pēc viņa milzīgā lieluma, van Blūms un citi tūlīt pazina ziloni.

Izņemot Svartboju, neviens no viņiem vēl nebija redzējis mežonīgu ziloni, jo kaut gan kādreiz ziloņi bija dzīvojuši pašos Āfrikas dienvidos, bet tagad viņi to jau sen pametuši un dzīvo tālāk no cilvēku mītnēm.

Bet Henrijs jau agrrāk pie avota bija ievērojis ziloņu pēdas un tālab visa ģimene jau zināja, ka ziloņi še dzīvo.

Tamdēļ arī, ieraudzījuši milzīgo dzīvnieku, visi domāja, ka tas ir zilonis.

Tomēr nē, ne visi. Svartbojs bija izņēmums. Tiklīdz viņš ieraudzīja milzeni, viņš tūlīt, iesaucās:

„Čukuroo! Kungs, čukuroo!“

„Degunradzis?“ vaicāja van Blūms, jo viņš zināja, ka iedzimtie tā sauc degunradzi.

„Jā, kungs, jā! Un kāds milzīgs! Tas ir čukuroo

—     kodaoba, baltais degunradzis.“

Dienvidafrikā ir pazīstamas četras degunradžu pasugas.

Iedzimtie šīs pasugas sauc sekošiem nosaukumiem: borele, keitloa, mučočo un kobaoba. Divas pirmās pasugas ir melnas, bet mučočo un kobaoba iebalti. Melnie degunradži gandrīz divreiz mazāki kā baltie un atšķiras ar ragu garumu un citām sīkām īpatībāni. Ar kakla garumu un formu, ar ausu novietni melnie degunradži ievērojami atšķiras no baltiem, un viņu paradumi ir ļoti dažādi. Pirmie pārtiek galvenā kārtā no lapām, bet otrie ēd tikai zāli.

Melnie degunradži ļoti nikni; ieraudzījuši cilvēku vai kādu citu zvēru, viņi tūlīt uzbrūk. Bieži viņi uzbrūk pat krūmiem, tos lauzdami un samīdami.

Baltie degunradži ari ir nikni, kad viņi ievainoti vai sakaitināti; bet parasti viņi ļoti miermīlīgi un cilvēkus neaiztiek. Viņi ļoti tauki, un viņu gaļa ļoti garšīga. Nevienam Āfrikas dzīvniekam nav tik garšīga gaļa, kā jaunam baltam degunradzim, turpretī melnie degunradži nav tauki, un viņu gaļa sīksta un negaršīga.

Melnie degunradži ir apmēram divi metri augsti un četrus gari, bet baltie daudz lielāki.

Tālab nav brīnums, ka tādu milzīgu dzīvnieku noturēja par ziloni. Pēc lieluma kobaoba nāk tūlīt, pēc ziloņa Milzīgais purns, garais masīvais kakls un smagais dzīvnieka rumpis liecināja par spēku, kas līdzinās ziloņa spēkam un varbūt pat vēl lielāks. Viņš, patiesi, likās kā ziloņa karikatūra. Tamdēļ nav jābrīnās, ka ģimene, kas sēdēja pie ugunskura, noturēja kobaobu par milzīgu ziloni.

Bet Svartbojs tūlīt pazina kobaobu un izklīdināja pārpratumu, paskaidrodams, ka tas ir baltais degunradzis.

XVIII. Briesmīga cīņa.

Kad van Blūms ar ģimeni pirmo reizi ieraudzīja kobāobu, šis dzīvnieks, kā jau teikts, tikko parādījās no krūmu biezokņa. Neapstādamies viņš devās uz ezeru, par ko mēs jau minējām, ar nolūku sasniegt ūdeni.

Sis mazais ezers, protams, bija radies no avota, kaut gan atradās kādus sešisimts metrus no avota un lielā koka. Ezera forma bija gandrīz apaļa, viņš bija apmēram divisimts piecdesmit metru plats, tā kā visa tā virsma bija dažus hektārus liela, un to tiešām varēja saukt par „ezeru“, kā bērni to darīja.

Kobaobs devās uz ezera zemāko krastu, acīmredzot, uz savu iemīļoto vietu, kur patiesi bija ļoti viegli sasniegt ūdeni. Blakus krastam, pa kuru ezerā ieplūda avota ūdens, bija radies neliels līcītis ar smilšainiem krastiem. Šai vietā pie ezera piegāja stiga, ko bija ieminuši zvēri, kas pastāvīgi še ieradās dzert. Šai vietā lielie dzīvnieki varēja dzert ūdeni bez grūtībām. Kobaoba devās tieši turp, un visi redzēja, ka viņš iegāja stigā, kas piegāja līcim. Acīmredzot, viņš te nāca bieži.

Nākošā brīdī viņš jau bija iebridis līdz ceļiem ūdenī.

Viņš dzēra ilgi apstādamies, smagi elpodams, svilpdams un krākdams, tad viņš iegrima viss ūdenī, nogūlās un sāka vārtīties dūņās kā cūka.

Van Blūms un Henrijs tūlīt, aplēsa, kā ielenkt un nošaut degunradzi, ne jau tamdēļ, ka vēlējās atņemt dzīvniekam dzīvību, bet tamdēļ, ka Svartbojs bija pastāstījis, cik viņain garšīga gaļa, un viņu gaļas krājumi bija izbeigušies. Henrijam bija sevišķi nolūki, kādēļ viņš gribēja nogalināt dzīvnieku; viņam sen jau savai bisei vajadzēja jauna lādējamā, un viņš ar skaudību noraudzījās kobaoba garā ragā.

Kādā veidā pieveikt milzeni?

Vai izdosies pieķļut viņam tik tuvu, lai varētu to nošaut? Dažreiz gadās, ka izdevīgs šāviens milzeni nogāž: Vajaga tikai iešaut viņam tieši sirdī, vai citā kādā vārīgā vietā.

Van Blūms ar dēlu jau piecēlās, lai dotos uz ezeru, kad pēkšņi Svartbojam uznāca it kā neprāta lēkme. Viņš sāka lēkāt, kaut ko sev paklusu zem deguna murminādams.

„Lūk, klovsl Lūk, klovsl Ak, kāds klovsl“

Nepazīstams cilvēks būtu noturējis bušmeni par sajukušu, bet van Blūms zināja, ka bušmeņi ar vārdu „klovs“ apzīmē ziļoņus un tālab paskatījās virzienā, kur rādīja Svartbojs.

Patiesi, saules rieta dzeltenā blāzmā bija saskatāma milzīga tumša masa, kurā, ciešāk ieskatījies, van Blūms pazina ziloni. Viņa apaļā mugura bija skaidri saredzama virs zemajiem krūmiem, bet milzīgās, platās ausis ejot kustējās. Visi tūlīt saprata, ka arī viņš dodas uz ezeru un gandrīz pa to pašu stigu, pa kuyu gāja degunradzis.

Zilonis pilnīgi izjauca mūsu mednieku nodomus. Ieraugot tādu varenu milzi, neviens vairs neinteresējās par kobaobu. Protams, viņiem nebija cerības nogalināt milzi, tomēr līdzīga doma pazibēja viņu galvās. Viņi tomēr nolēma katrā ziņā pamēģināt.

Bet pirms mednieki paspēja izstrādāt uzbrukuma plānu, zilonis jau bija piegājis pie ezera. Kaut gan viņš gāja lēni, bet viņa soļi bija tik gaj’i, ka viņš virzījās uz priekšu daudz ātrāk, kā to varēja domāt. Mednieki tikkio bija izteikuši savas domas, kad milzīgais dzīvnieks jau bija pie ūdens.

Te zilonis apstājās, pagrozīja snuķi no vienas puses uz otru un dažas sekundes, it kā klausīdamies, stāvēja pilnīgi klusu.

Nekas, kas viņu varētu traucēt, nebija dzirdāms, jo pat kobaoba šai brīdī apklusa. Pāris minūtes pastāvējis, mfi zenis devās tālāk un iegāja jau aprakstītā stigā.

Tagad viņš no nometnes bija ļoti labi saredzams, jo atradās 11c vairāk kā trīssimts soļu no viņiem. Viņš bija milzīgs. Viņa ķermenis pilnīgi aizņēmā visu stigas platumu, bet milzīgie dzeltenie ilkņi stiepās vairāk kā divus metrus uz priekšu, skaisti izliekdamies uz augšu.

„Tas ir vecs tēviņš,“ Svartbojs čukstēja.

Līdz šim brīdim degunradzis nemaz nenojauta milzeņa tuvošanos, jo nevērojot milzīgo lielumu, ziloņa soļi bija tikpat klusi kā kaķim. Taisnība, kad zilonis kustas, kaut kāds attālam pērkonim līdzīgs troksnis izlido no viņa krūtīm; bet kobaoba visu laiku bija pilnīgi nodevies peldei un nepiegrieza vērību nekādiem tuviem vai tāliem trokšņiem.

Bet, lūk, milzīgā ziloņa ēna krita uz ezera virsmu un gandrīz to aizsedza. Tad kobaoba ar ātrumu, kādu bija grūti sagaidīt, no tāda neveikla milzeņa, acumirklī pieceļas kājās, ar troksni un svilpieniem izšļakdams no nāsīm ūdens strūklas.

Arī zilonis savukārt izgrūda īpatu sveicienu, ka» līdzīgi taures skaņāin atskanēja ielejā un atbalsojās klintīs. Arī viņš bija ieraudzījis degunradzi un tūlīt apstājās.

Nav šaubu, ka, abi milži bija pārsteigti un kādu brīdi stāvēja, izbrīnā viens otrā raudzīdamies. Bet izbrīnās vietā drīz radās citas jūtas. Parādījās satraukuma pazīmes, un bija skaidrs, ka viņi nedomā miermīlīgi izšķirties.

Un patiesi, stāvoklis bija grūts. Zilonis nevarēja ieiet ūdenī, kamēr degunradzis atradās līcītī; bet arī degunradzis nevarēja izkļūt, no līcīša, kamēr zilonis ar savu milzīgo ķermeni aizsprostoja visu stigas eju.

Taisnība, kobaoba varēja pārpeldēt ezeram un izkāpt kaut kur pretējā pusē vai izlīst caur ziloja kājām un tādā kārtā atbrīvot vietu. Bet no visiem pasaules dzīvniekiem degunradzis visietiepīgākais. Reizē viņš arī ir viens no varonīgākiem, nebaidās ne no cilvēkiem, ne dzīvniekiem un uzbrūk pat briesmīgām lauvām. Tālab šis vecais kobaoba pat nedomāja atdot savu vietu zilonim, un no visas viņa izturēšanās bija redzams, ka viņš negrib ne izlīst caur ziloņa kājām, ne peldēt uz ezera otru krastu. Nē, viņš nekustēsies ne soli! Nevienu soli! Tas but.u gļēvums.

Bija jānogaida, kā izšķirsies šis kutelīgais goda jautājums. Stāvoklis kļuva tik interesants, ka visi nometnes iemītnieki nekustīgi vēroja abus pretiniekus.

Abi milži kādu laiku nostāvēja, viens otru vērodami Kaut gan zilonis bija daudz lielāks,' bet, acīmredzot, labi pazina savu pretinieku. Jādomā, viņam bija jau gadījies sadurties ar šīs sugas pārstāvi, pārbaudīt viņa spēku, un viņš zināja, ka to nevar nicināt. Varbūt viņam bija jau gadījies izjust kobaoba asā raga dūrienus.

Katrā ziņā viņš neuzbruka pretiniekam tūlīt, kā viņš to būtu darījis, ja viņa ceļu krustotu kaut kāda nožēlojama antilope.

Bet viņa pacietība beidzot izbeidzās. Viņa cienība bija apvainota, viņa vara apstrīdēta. Viņš gribēja peldēties un apmierināt slāpes. Vārdu sakot, viņš negribēja ilgāk paciest degunradža nekaunību.

Ar skaļu kliedzienu, kas atbalsojās klintīs, viņš uzbruka ienaidniekam, vērzdams pret to savus ilkņus, un ar stipru sitienu pacēla un apgāza degunradzi ūdenī.

IJz brīdi degunradzis iegrima, bet tūlīt atkal pārādījās, sprauslādams piecēlās kājās un pārgāja uzbrukumā. Skatītāji redzēja, ka viņš ar savu ragu tēmē ziloņa sānos; bet zilonis pielika visas pūles, lai ienaidnieks atrastos viņa galvas un ilkņu priekšā.

Un ilkņi apgāza kobaobu no jauna, un viņš no jauna piecēlās un kā neprātīgs metās ienaidniekam virsū. Kamēr viņi tādā kārtā cīnījās, ūdens sāka putot.

Līdz šim cīņa notika ūdenī. Bet tad zilonis saprata, ka ienaidniekam tas izdevīgāk. Viņš atkāpās'atpakaļ stigā, apstājās izstiepa milzīgos ilkņus un.gaidīja ienaidnieku. Acīmredzot, viņš domāja, ka krūmi stigas malās viņu aizsargās. Šai gadījumā viņš maldījās — krūmi bija par daudz zemi un neaizsedza viņa platos sānus. Tie ne tikai neļāva viņam apgriezties, bet vispār stipri traucēja viņa kustības.

No degunradža bija grūti sagaidīt tādu apķērību, kādu viņš tagad parādīja; tā mazākais likās tiem, kas sekoja cīņas gaitai. Tiklīdz zilonis atkāpās stigas ejā, kobaoba tūlīt, izrāpās krastā, acumirklī apgriezās, zemu nolieca galvu, tā kā viņa rags atradās horizontālā stāvokli, metās uz pretinieku un iedūra ragu starp viņa ribām Skatītāji redzēja, ka zilonis ievainots sānos; bet viņa skaļais kliedziens, ast.cs un snuķa ātrās kustības norādīja, ka ievainojums smags. Viņš steidzās ezerā un apstājās tikai tad, kad ūdens jau sniedzās pāri ceļiem. Ievilcis snuķī ūdeni, viņš to pacēla gaisā un aplēja sevi ar lielu ūdens šalti, virzīdams to galvenā kārtā uz ievainojumu sānos.

Tad viņš izskrēja no ezera un metās vajāt degunradzi., Bet kobaoba bija pazudis.

Kobaoba iznāca no ūdens, saglābdams savu cienību, varbūt viņš uzskatīja sevi pat par uzvarētāju; pēc sitiena zilonim viņš metās bēgt un pazuda krūmos.

XIX. Ziloņa nāve.

Divu milzīgo četrkājaino cīņa turpinājās ne ilgāk par desmit minūtēm. Visu šo laiku mednieki nemaz neiedomājās uzbrukt vienam no viņiem, viņi bija aizrauti no cīņas. Un t.ikai kad degunradzis pazuda un zilonis atkal iebrida ūdenī, viņi sāka apspriesties, kādā veidā iegūt šo lielāko Āfrikas dzīvnieku. -.Arī Ansis paņēma savu bisi un pievienojās viņiem.

Neatradis sava ienaidnieka, zilonis atgriezās pie ezera un iebrida līdz ceļiem ūdenī. Viņš bija redzami saniknots, nepārtraukti kustināja asti un laiku pa laikam žēli un griezīgi kliedza, bet šie kliedzieni nebija līdzīgi parastiem ziloņa kliedzieniem. Viņš plunčojās Ūdenī un ar snuķi aplaistīja savu muguru un plecus. Bet bija redzams, ka tas viņu neapmierināja.

Visi skaidri redzēja, ka zilonis ļoti saniknots. Bvartbojs teica, ka tagad ļoti bīstami viņam rādīties, jo nebija zirgu, ar ko aizauļot. Visi to atzina un papūlējās noslēpties aiz resnā koka stumbra, van Bluiiis no vienas, bet Henrijs no otras puses,i lai varētu sekot milzeņa kustībām.

Beidzot, nevērojot briesmas, viņi nolēma uzbrukt, jo baidījās, ka, ja. viņi kavēsies, zilonis var aiziet un atstāt viņus bez vakariņām, flbet viņi cerēja izcept vakariņās gabaliņu ziloņa snuķa. Tā tad laiks bija dārgs, un viņi nolēma ilgi nekavēties un uzbrukt.

Viņi nolēma pielīst zilonim iespējami tuvāk, tad visiem trim reizē izšaut, noslēpties krūmos un nogaidīt šāvienu rezultātus.

Tādā veidā vienojušies, van Blūms, Henrijs un Ansis atstāja koku un, slēpdamies aiz krūmiem, sāka līst uz ezera rietumu krastu. Bet tā kā krūmi auga diezgan reti, tad viņiem uzmanīgi vajadzēja zagties no viena uz otru. Pirmais gāja van Blūms, bet dēli viņam sekoja.

Pēc minūtēm piecām viņi jau bija pie ezera netālu no milzeņa, aizslēpušies aiz neliela krūma. Tad viņi sāka starp krūmiem līst četrrāpus un, beidzot, pašķīruši zarus, ieraudzīja soļus divdesmit no sevis milzīgo dzīvnieku.

Zilonis vēl peldējās, te iegrimdams ūdenī, te apmākdams sevi ar snuķi. Varēja manīt, ka viņš nenojauš mednieku klātbūtni. Tādā kārtā viņiem bija diezgan laika izvēlēties kuru katru vietu dzīvnieka ķermenī, lai labi notēmētu.

Bet zilonis stāvēja ar muguru pret viņiem, un van Blūms neuzdrošinājās šaut, jo domāja, ka tādā stāvoklī ziloni nevar nāvīgi ievainot. Jānogaida, kamēr zilonis pagriezīs sānus, tad varēja cerēt viņu nonāvēt. Un mednieki gaidīja, savus skatienus cieši pievēruši dzīvniekam.

Beidzot zilonis pārstāja dauzīt kājām ūdeni un sevi apšjākt. ar snuķi. Tagad kļuva redzams, ka ūdens ezerā labu gabalu ap ziloni bija sarkans. Tās bija viņa asinis, kas bija nokrāsojušas ūdeni.

Tagad mednieki vairs nešaubījās, ka degunradzis viņu ievainojis; bet vai ievainojums nāvīgs, par to viņi nevarēja spriest, jo ievainojums bija sānos, bet no savas vietas viņi redzēja tikai milzīgo muguru. Mednieki turpināja mierīgi gaidīt, jo zināja, ka iznākot no ūdens, zilonis pagriezīs viņiem sānus.

Pagāja dažas minūtes, bet zilonis savu stāvokli nemainīja, bet bija manāms, ka viņš sagurst: viņa aste nolaidās un viņš nestāvēja stingri. Laiku pa laikam viņš pagrieza snuķi uz to vietu, kuyā bija saņēmis degunradža raga sitienu. Ievainojums viņu redzami satrauca, viņa elpa kļuva stipra un gārdzoša.

Mednieki jau sāka zaudēt pacietību. Henrijs čukstot teica tēvam, ka viņš aizlīdīs līdz ezera pretējam krastam un no turienes izšaus, tad, droši vien, dzīvnieks apgriezīsies. Bet taisni šai brīdī zilonis sakustējās, it kā gatavodamies iznākt no ūdens.

Lūk, viņš jau pagriezās. Tagad viņa galva un krūtis bija pagrieztas pret krastu — trīs bises stobri tika tūlīt vērsti pret. viņu, mednieki sāka jau tēmēt, kad zilonis pēkšņi salīgojās un nokrita. Ar skaļu troksni smagais dzīvnieks iegāzās ūdenī.

Mednieki ātri pietrūkās kājās un steidzās pie krasta. Zilonis, acīmredzot, bija jau beigts. Sānos bija redzams degunradža uzbrukuma ievainojums. Tas nebija liels, bet briesmīgais rags bija dziļi iespiedies un skā-

ris iekšējos orgānus. Nav brīnums, ka milzīgais dzīvnieks to neizturēja.

Kolīdz kļuva skaidrs, ka zilonis beigts, visi steidzās pie krasta.. 'Pasauca no paslēptuves pat mazo Ģertrūdi un Jāni (jo viņi sēdēja noslēpti furgonā), ieradās pat Totti. Svartbojs atskrēja pirmais ar lielu nazi un cirvi, jo cerēja iegūt, kādu daļu pārtikai. Henrijs un Ansis jau novilka savus svārkus, lai viņam palīdzētu.

Bet ko šai laikā darīja van Blūras? Šis jautājums ir svarīgāks, kā tas mums var likties. Tas bija svarīgs brīdis, brīdis, kas izšķīra visu viņa dzīves krīzi.

Van Blūms, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja uz ezera krasta taisni tai vietā, kur pakrita zilonis. Pievērsis skatienu milzīgajam dzīvniekam, viņš bija nogrimis dziļās pārdomās. Tomēr uzmanīgs novērotājs būtu pamanījis, ka viņa uzmanību nesaistīja milzīgais dzīvnieka ķermenis, bet tikai viena viņa daļa.

Varbūt, viņš vēroja ievainojumu dzīvnieka sānos? Varbūt, viņš pārdomāja, kā tāds mazs ievainojums pazudināja tik lielu dzīvnieku?

.Nē, neko līdzīgu viņš nedomāja. Viņa domas darbojās pavisam citā virzienā.

Zilonis bija nokritis tādā kārtā, ka viņa galva atradās virs ūdens un gulēja uz mazā līcīša smilšainā krasta, gar kuyu visā garumā bija izstiepies viņa garais, maigais snuķis. Bet abās pusēs snuķim bija. divi milzīgi ilkņi, līki kā turku zobeni; ilkņi, ar ko zilonis desmit, bet varbūt arī simts gadus izrāva ar saknēm kokus mežā un uzvarēja savus pretiniekus daudzās asiņainās kaujās. Tās bija vērtīgas un lieliskas trofejas, bet to pasaules slava ir maksājusi dzīvību daudziem viņa ciltsbrāļiem.

Tagad skaistie, saliektie un apaļie ilkņi gulēja bezspēcīgi. Tiem arī bija pievērsts van Blūma domīgais skatiens. Viņa lūpas bija sakniebtas, un krūtis sa,traukti cilājās. O! Šai brīdī vesela domu pasaule jaucās viņa galvā.

Bet šīs domas nebija drūmas. Mazākais, sejas izteiksme pauda pretējo. Skumjas, kas visu dienu aptumšoja viņa seju, tagad izklīda, no tām nebija vairs pat pēdu, un viņu vietā radās cerību un prieka izteiksme.

„Tas ir Dieva pirksts!“ viņš beidzot iesaucās, [audams vaļu satrauktām domām. „Tā ir laime! Bagātība!

„Kas noticis, papu?“ prasīja mazā Ģertrūde, kas stāvēja viņam blakām. „Par ko jūs runājiet, mīļais papu?“

Tagad arī visi pārējie, ievērojuši viņa satraukumu un apmierināti, ka tēva sejā atplaiksnīja smaids, pienāca klāt.

„Kas noticis?“ viņi visi reizē prasīja. Arī Svartbojs un Totti tāpat interesējās par viņa atbildi.

Laimīgais tēvs nevarēja slēpt saviem mīļajiem bērniem prieka iemeslus.

„Vai jus redziet lūk tos, bērni?“ viņš vaicāja, norādīdams uz garajiem dzīvnieka ilkņiem.

„Jā, protams, mēs tos redzam.“

„Labi. Bet vai jūs ziniet viņu vērtību?“

Nē. Viņi gan zināja, ka ilkņiem ir kāda vērtība. Zināja, ka no tiem iegūst tā saucamo „ziloņkaulu“, jeb pareizāki, šie ilkņi ir ziloņkauls, no kā tiek pagatavoti daudz dažādi priekšmeti. Mazajai Ģertrūdei piederēja pat brīnišķs vēdeklis, ko viņa bija mantojusi no mātes, bet mazajam Jānītim bija nazis ar ziloņkaula spalu. Vārdu sakot, visi zināja, ka ziloņkauls ļoti skaists un tiek augsti vērtēts, bet uzminēt, cik maksā divi ilkņi, neviens nevarēja. To viņi arī pateica.

„Labi, bērni,“ van Blūms atbildēja. „Es jums pateikšu Par šiem ilkņiem, cik man zināms, var dabūt ne mazāk kā divi simts dolāru par katru.“

„AI“ visi vienā balsī iesaucās. „Vai patiesi tik daudz?“

,,Jā,“ van Blūms turpināja. „Es domāju, ka katrs ilknis sver apmēram simts kilogramu; bet. tā kā katrs ziloņkaula kilograms maksā ne mazāk kā divi dolāri, tad abu ilkņu vērtība svārstās starp četrisimts līdz pieeisimts dolāriem.“

„AI“ iesaucās Ansis. „Par šo naudu taču varētu nopirkt veselu pajūgu pirmklasīgu vēršu!“

„Jeb četrus brīnišķus zirgus!“ savukart iesaucās Henrijs.

„Vai veselu ganāmpulku aitu,“ piebilda mazais Jānis

„Bet kam tad lai mēs tos pārdodam?" pēc īsas' pārdomas prasīja Henrijs. „Mēs esam tik tālu no pilsētas. Kas mums viņu vietā dos vēršus vai zirgus, vai pat aitas? Vai ir nozīme divus ilkņus vest tik tālu?“ v Nē, Henrij, nevis divus,“ tēvs viņu pārtrauca, „bet divdesmit, divreiz divdesmit, trīsreiz divdesmit. Tagad saprotat, kālab esmu tik apmierināts?“

„AI,“ Henrijs un citi iesaucās, tagad sākdami saprast tēva prieka iemeslus. „Jūs domājat, ķa šai apvidu mēs varam iegūt daudz ilkņu?“

„Pilnīgi pareizi. Man šķiet, ka te dzīvo daudz ziloņu. To var sprriest pēc daudzām pēdām, ko es esmu ievērojis. Mums ir bises, un laimīgā kārtā pietiekoši daudz šaujammateriāla. Mēs visi esam labi strēlnieki, kamdēļ tad mēs nevarētu iegūt veselu kalnu šo lielisko ilkņu? Un es esmu pārliecināts, ka mēs viņus iegūsim,“ van Blums turpināja. „Es zzinu, ka iegūsim, jo es jutu Dieva pirkstu, kas mums piešķir šo bagātību mūsu nelaimē, kad mēs visu esam zaudējuši. Un Viņš sūtīs mums šo bagātību. Tā tad esiet mierīgi, mani bērni, mums nebūs jācieš trūkums, mēs dzīvosim vēl pilnībā, vēl būsim bagāti!“

Nevienam no bērniem, protams, bagātība nerūpa; bet tā kā viņi redzēja, ka viņu tēvs ir laimīgs, tad izteica savu prieku ar skaļiem saucieniem. Svartbojs un Totti arī dzīvi piedalījās vispārējos priekos. Skaļie saucieni atbalsojās visā ezera ajpkārtnē un, jādomā, izsauca tuvumā mājojošo putnu izbrīnu. Un šai brīdī, droši vien, visā Āfrikā nebija cilvēku, kas būtu laimīgāki par šo mazo pulciņu, kas atradās uz vientuļa ezera krasta.

BEIGAS.

IV gāmata. MEŽA BĒRNI. II

M A I N R I D A KOPOTI RAKSTI

Pirmais sējums

Tulk. E. VALDIS

IZDEVNIECĪBA „GRĀMATU ZIEDS" RĪGA, TĒRBATAS IElA Nr 82

Spiestuve „STAR“, Rigā, Jumaras ielā 15.

XX. Mednieki.

Tā tad van Blūms nolēma palikt par profesionālu mednieku — ziloņu mednieku. Uu viņš ar patiku domāja, ka šis darbs sagādās ne tikai daudz asu pārdzīvojumu, bet arī lielu peļņu. Viņš zināja, ka tik lielu dzīvnieku, kā zilonis, nonāvēt nav viegli; viņš zināja, ka paies daudzi mēneši, pirms iegūs lielu vairumu vērtīgu ilki.iu. Tomēr viņš nolēma ziedot pat vairākus gadus šim darbam, bet gūt panākumus. Lai arī vairākus gadus būs jādzīvo klejojošo bušmeņu dzīve; lai arī viia bērni šos gadus paliek par īstiem „meža bērniem“, bet viņš ticēja, ka ar laiku viņa pacietība un darbs tiks bagātīgi atalgots.

Šai naktī ap nometnes ugunskuru visi bija priecīgi un laimīgi. Ziloni atstāja tur, kur viņš bija, lai nodarbotos ar to rīt. Nogrieza tikai snuķi, kā gaļa tagad cepās uz oglēm.

Visa ziloņa gaļa ir ēdama, bet snuķis skaitās par sevišķi garšīgu gabalu. Viņa garša mazliet atgādina vērša mēli un visiem ļoti patika, Svartbojam, kas sevišķi to mīlēja, šis vakars bija īsti svētki.

Ģimenei bija arī pietiekoši daudz piena. Pateicoties labām ganībām, piena bija divreiz vairāk kā agrāk.

Kamēr visi baudīja uzcepto ziloņa snuķa cepeti, saruna dabiski novirzījās uz šiem dzīvniekiem.

Šī milzeņa ārējais izskats visiem labi pazīstams, tālab to te aprakstīt nav nekādas vajadzības. Bet var-

būt visi nezina, ka ir divas šo milzīgo četrkājaiņu pasugas — Āfrikas un Āzijas.

Līdz beidzamam laikam viņus uzskatīja par vienu sugu. Bet tagad zināms, ka viņi atšķiras vieni no otriem daudzējā ziņā. Āzijas, jeb kā viņu biežāk sauc f — Indijas zilonis lielāka auguma; bet. varbūt viņa augums palieginājies no pieradināšanas, kā tas novērots daudziem mājas kustoņiem. Al'rikas ziloņi sastopami tikai mežos, un, salīdzinot ar Āzijas meža ziloņiem, viņi ir lielāki.

Sīs divas pasugas galvenā kārtā atšķiras ar ilkņiem un ausim.

Āfrikas ziloņa ausis ir lielākas, savienotas viena ar otru pār plecu un nokārās līdz krūšu lejas galam. Āzijas ziloņiem ausis trīs reizes mazākas. Āfrikas ziloņiem ari ilkņi lielāki; dažiem dzīvniekiem viņi sveilīdz simt kilogramu katrs, turpretī Āzijas ziloņu ilkņu svars nepārsniedz piecdesmit kilo. Protams, ilkņi līdz simt kilo ir liels retums un ievērojami pārsniedz arī Āfrikas ziloņa ilkņu vidējo svaru. Āfrikas ziloņu mātītēm arī ir ilkņi, kaut gan ne tik milzīgi kā tēviņiem, bet Āzijas ziloņu mātītēm ilkņu nav nemaz, un ja arī ir, tad tik niecīgi, ka no ārpuses nav gandrīz nemaz redzami.

Ir ari vēl citas atšķirības starp šim divām ziloņu pasugām. Piemēram Āzijas ziloņiem piere ir iedobta, bet Āfrikas izdobta. Āzijas zilonim pakaļkājām četri nagi, bet Āfrikas tikai trīs. Atšķiras arī zobu forma.

Āfrikā sastopami tikai mežonīgie ziloņi. Neviena šīs maz izpētītās zemes cills nav mēģinājusi viņus pieradināt. Viņas vērtē tikai ziloņa gaļu un ilkņus.

Daži apgalvo, ka Āfrikas ziloņi ļaunāki, kā Āzijas un neļaujas pieradināties. Bet tie ir maldi. Iemesls, kamdēļ Āfrikas zilonis nav pārvērsts mājas dzīvniekā, ir tikai tas, ka neviena iedzimto cilts Āfrikā nav sasniegusi tādu civilizācijas pakāpi, lai izmantotu šī vērtīgā dzīvnieka pakalpojumus.

Āfrikas ziloni var pieradināt par mājas dzīvnieku tik pat viegli kā viņa Āzijas brāli. Ir jau bijuši mēģinājumi piestiprināt viņam uz muguras tā saucāmo

„torni“. Bet labākais pierādījums ir tas, ka seuātnē viņi bijuši pieradināti un pat ļoti lielos vairumos. Kartāgas armijas ziloņi taču bija no šīs sugas.

Tagad ziloņi dzīvo Āfrikas centrālā un dienvidus daļā. Abesinijas austrumos un Senegāles ziemeļrietumos ziloņu vairs nav. Dienvidos viņus vēl nesen varēja sastapt, ar Kapzemē un pat. līdz Labās cerības ragam, sastapt, arī Kapzemē un pat līdz Labās cerības ragam, bet Holandes kolonisti ar savām milzu bisēm padzina upes ziloņu nav.

Lūk, par ko sarunājās ap ugunskuru sēdošie šai naktī. Daudzas no šim ziņām sniedza Ansis, kas bija tās smēlies no grāmatām. Bet bušmeņa nostāsti bija daudz ticamāki.

Tomēr van Blūmam un dēliem tuvākā nākotnē bija izdevība sīki iepazīties ar milzīgo dzīvnieku dabu un paražām, un tie kļuva viņu acīs par interesantākiem dzīvniekiem pasaulē.

XXI. Ziloņa sadalīšana.

Otrā dienā ģimeni gaidīja smags, bet interesants darbs. Vajadzēja sadalīt ziloņa līķi un izgriest barībai derīgās daļas. i

Vispirms vajadzēja atdalīt ilkņus. Tas aizņēma vairāk kā divas stundas. Labi vēl, ka viņiem bija cirvis. Ja nebūtu cirvja un Svartboja veiklības un piedzīvojumu, tad šis darbs prasītu divreiz tik daudz laika.

Novākuši ilkņus, viņi sāka sacirst daļās ziloņa ķermeni. Tā kā tas bija pa pusei iegrimis ūdenī, tad bija ļoti grūti piekļūt apakšējām daļām. Bet van Blūms nolēma nekavēt laiku un tās pamest. No milzīgā ķermeņa augšējās daļas varēja sagatavot pārtikas krājumus ilgam laikam. Tā tad sāka novilkt ādu tai ķermeņa daļai, kas bija virspusē.

Ada bija bieza un rumpja, un ģimenei nederēja; tādēļ to aizmeta un ķērās pie gaļas sagriešanas. Ar gafu nazi to atdalīja no ribām, bet pēc tam ar cirvi nocirta arī pašas ribas; nevis tādēļ, ka ribas būtu noderīgas, .bet tālab, ka tās traucēja piekļūt, biezai tauku kārtai, kas sedza iekšas. Šie tauki ļoti labi varēja atvietot sviestu, kā viņiem trūka, un tālab tiem bija ļoti liela vērtība.

Noņemt taukus no ziloņa iekšām ari nav viegls darbs. Bet Svartbojs sekmīgi to veica; viņš ielīda milzīgā līķa vidū uu uzcītīgi cirta un grieza ar nazi, pasniegdams lielus tauku gabalus citiem, kas tos nogādāja noteiktā vietā.

Viņš ilgi strādāja, līdz beidzot tauki bija izņemti un, iepriekš ietinot ādā, novietoti noteiktā vietā.

Visas četras dzīvnieka kājas, protams, tika nocirstas, jo tās līdzīgi snuķim tiek uzskatītas par ļoti garšīgām. Bet pagaidām tās atstāja uz krasta un ķērās pie iegūtās pārtikas sagatavošanas.

Furgonā viņiem bija neliels sāls krājums, bet tā nepietika, lai iesālītu visu iegūto ziloņa gaļu. Gaļu varēja uzglabāt, arī bez sāls, un ne tikai Svartbojs, bet arī van Blūms zināja, kā tas jādara. Visās zemēs, kur sajūtams sāls trūkums, to uzglabā šādā kārtā: sagriež plānās šķēlēs un izkaļsaulē. Pēc dažām dienām tā Āfrikas saulē tā izžūst, ka pēc tam var glabāties vairākus mēnešus. Ja laiks lietains, tad saules staru vietā lietā nelielu uguni un dara to diezgan bieži.

Pagāja vairākas stundas, kamēr sagrieza gaļu šķēlēs. Kad šis darbs beidzot bija veikts, tad nākošie mednieki iedzina zemē veselu rindu zāģ-veidīgu mietu zināmā attālumā vienu no otra; virs tiem uzlika horizontālus šķērskokus un pie tiem pakāra daudzās gaļas šķēles.

Pirms saules rieta apkārtnei ap nometni bija pavisam savāds izskats, kas atgādināja veļas mazgātavu, tikai ar to starpību, ka izkārtie priekšmeti nebija baltā, bet spilgti sarkanā krāsā.

Bet darbs vēl nebija pabeigts. Bija jāsagatavo arī kājas, bet tas notika pavisam citādā veidā, ko zināja tikai Svartbojs, kas arī vadīja darbus.

Vispirms viņš izraka zemē apmēram divas pēdas dziļu un mazliet platāku bedri, tas ir taisni tik lielu, lai tai varētu novietot vienu kāju. No zemes, kas bija izmesta no bedres, viņš uzcēla ap bedri kaut ko valnim līdzīgu.

Pa to laiku zēni pēc viņa norādījumiem savāca loti daudz sausu zaru. Svartbojs tagad sakrāva tos piramidcs veidā virs bedres kādus četrus metrus augstu. Pēc tam izraka vēl trīs bedres pārējām kājām, kur arī uz tām sakrāva un aizdedzināja milzīgus sārtus.

Kad no pirmā sārta palika vairs tikai sakaitētie pelni, sākās pats grūtākais darbs. Bušmenis ar lāpstu pelnus izmeta no bedres, tā kā tā palika pavisam tukša.

Kad bedre bija pilnīgi iztīrīta no pelniem, Svartbojs ar van Blūma palīdzību pacēla vienu milzīgo ziloņa kāju, pienesa cik to atjāva karstums bedrei un ielaida tur, bet: no virsas apmeta ar smiltīm, kas agrāk bija izrakta. Virsū uzbēra karstos pelnus un iededzināja jaunu sārtu.

Tas pats tika izdarīts ar pārējām trim kājām. Tādā kārtā visas kājas atradās „krāsnīs“, kur tās paliks līdz tam laikam, kamēr pavisam atdzisis, un tad cepetis būs pilnīgi gatavs.

Bet tā kā krāsnis nevarēja atdzist agrāk, kā no rīta, tad veselas dienas darbu nogurdinātā ģimene paēda vakariņas un devās atpūtā zem milzīgā koka.

XXII. Hiēnas.

Lai arī cik stipri mūsu strādnieki bija noguruši, bet aizmigt viņiem neizdevās. Tiklīdz viņi aizvēra acis un sāka snaust, blakus nometnei atskanēja savādas balsis. Viņas līdzinājās skaļiem cilvēka smiekliem, un taisni satracināta nēģera smiekliem. Likās, ka nenormālu nēģeru bars izmucis no vājprātīgo nama un tuvojās nometnei.

Ar katru brīdi šīs skaņas kļuva skaidrākas un stiprākas, acīmredzot būtes, kas smējās šos smieklus, tuvojās.

Bija skaidrs, ka šīs būtes nebija no vienas sugas, jo skaņas bija ļoti dažādas un sajukušas. Bija sadzirdāma gaudoņa, svilpšana, rējieni, rūcieni, klusi stiepti vaidi, ko it kā izsauca sāpes, un aprauti asi kliedzieni. Uz vienu, divām minūtēm viss apklusa, bet tad atkal sāka skanēt šis elles troksnis, kurā cilvēka smieklu skaņas likās visšausmīgākās.

Bet šis mežonīgais koncerts nemaz nenobaidīja mušu medniekus. Neviens nebaidījās, pat mazā Ģertrūde un mazais Jānis nē.

Protams, ja vigi nepazītu šīs skaņas, viņi bez šaubām ļoti nobītos; viņi būtu šausmās. Bet van Blūms un viņa ģimene par daudz ilgi jau bija dzīvojuši Āfrikas stepēs, lai nepazītu šīs balsis. Šos gaudos, rējienos un rūkšanā visi tūlīt pazina šakāļus, bet bezprātīgie, cilvēka smiekliem līdzīgie smiekli piederēja hiēnām. Tālab neviens neturēja par vajadzīgu pat piecelties — visi mierīgi palika savās vietās un turpināja mierīgi gulēt un nemaz nebaidījās šo trokšņojošo d zīvnieku uzbru k urnu.

Van Blūms ar bērniem gulēja furgonā, Svartbojs un Totti pie ugunskuriem tieši uz zemes, un tālab nebaidījās nekādu plēsīgu zvēru.

Bet šaī gadījumā hiēnas un šakāli acīmredzot bija ieradušies daudz lielākā skaitā kā parasti, un likās par daudz pārdroši. Nebija pagājušas pat dažas minūtes, kad atskanēja viņu pirmie kliedzieni, bet, tagad tie jau atskanēja no visām pusēm tik stipri un tik tuvu nometnei, ka kļuva nepatīkami viņos klausīties.

Beidzot viņi tik cieši ieslēdza nometni, ka visās pusēs bija saskatāmi zaļo un sarkano acu pāfi, kas zvīļoja ugunskuru gaismā. Bija redzami arī hiēnu baltie zobi, kad viņas atvēra rīkles, lai smietos savus briesmīgos smieklus.

Redzot tādu skatu un dzirdot riebīgo koncertu, ne van Blūms, ne kāds cits no viņiem, nevērojot lielo nogurumu, nevarēja aizmigt. Nekad viņi nebija redzējuši tik daudz un tik nekaunīgu hiēnu. Viņu bija ne

mazāk par divi duču, bet šakāļu mazākais divreiz tik daudz.

Van Blūms zināja, ka hiēnas parastos apstākļos nav bīstamas, bet ir gadījumi, kad viņas uzbrūk arī cilvēkam. Svartbojs zināja t.o ļoti labi, un arī Ansis bija par to lasījis. Tamdēļ nav brīnums, ka visi sāka sajust nemieru.

Šoreiz hiēnas bija tik nekaunīgas un plēsīgas, ka bija nepieciešami kaut ko darīt, lai viņas aizbaidītu no nometnes.

Un lūk, van Blūms, Henrijs un Ansis paņēma savas bises, iznāca no furgona un atspiedās pie koka stumbra ugunskuriem pretējā pusē. Viņiem tūlīt pievienojās ar Svartbojs ar stopu un bultām.

Vieta bija izvēlēta ļoti izdevīgi. Atrodoties koka ēnā, visi četri varēja ļoti labi redzēt visu, kas notika pie ugunskuriem, paši palikdami ēnā.

Un tikko vigi bija apskatījušies, vigi tūlīt saprata, kas bija atviļinājis šurp tādu daudzumu plēsoņu. Izrādījās, kii viņi paši vainīgi: ziloņu #aļa, ko viņi izkāra žāvēt, viļināja. Visi šie dzīvnieki bija ieradušies pēc tās.

Van Blūms tūlīt saprata, ka pielaidis kļūdu, pakārdams gaļu par daudz zemu — hiēnas to viegli varēja sasniegt.

Patiesi, tai brīdī, kad viņi visi iznāca ugunskuru gaismā un gatavojās šaut, kāda hiēna, sacēlusi spalvu, pielēca, pacēlās uz pakaļkājām, satvēra kādu gaļas gabalu, norāva to no šķērskoka un ātri pazuda tumsā.

Tūlīt bija dzirdams, ka citas steidzās viņai pakaļ, lai piedalītos mielastā. Un nav šaubu, ka kādā pusminūtē gaļas gabals bija iznīcināts, jo mirdzošās acis un spīdošie zobi norādīja, ka viss bars atkal atgriezies, lai uzbruktu no jauna.

Neviens no medniekiem nešāva; hiēnas skraidīja ap ugunskuriem tādā ātrumā, ka nebija iespējams labi notēmēt. Bet. lodes un pulveris bija par dārgu, lai velti tos izšķiestu.

Panākumu iedrošinātas, hiēnas virzījās tuvāk, un pēc brīža būtu iesākušas kopējo uzbrukumu viļinošiem kumosiem un, bez šaubām, būtu ieguvušas lielāko daļu, bet taisni šai brīdī van Blūms nolēma pamest bisi un izlabot savu kļūdu, paceļot gaļu augstāk, lai hiēnas to nevarētu sasniegt.

Bet kā to izdarīt? Bija vajadzīgi jauni, garāki mieti, bet kur lai nakti tos atrod?

Beidzot Ansis atrada izeju. Viņi paņēma dažas kārti« un sasēja tās kopā; tādā kārtā radās gari mieti, kuļ'iem pārlika šķērskokus. Kad pārkāra gaļu šos augstos uzkaramos, tad tā izrādījās vairāk kā četrus metrus augstu no zemes, un mednieki varēja būt pārliecināti, ka ne hiēnas, ne šakāli to neaizsniegs.

Pabeiguši šo darbu, mednieki atkal nostājās koka ēnā, lai redzētu, ko tagad plēsoņas darīs.

Viņiem ilgi nebija jāgaida. Nebija pagājušas pat piecas minūtes, kad viss bars kaucot, rejot un smejoties tuvojās gaļai. Bet tagad šiem trokšņiem pievienojās vēl niknuma un izmisuma kaucieni, jo viņi tūlīt saprata, ka kārdinošie gabali viņiem tagad nav sasniedzami,

Bet vigi neaizgāja agrāk, pirms par to nepārliecinājās. Dažas lielākās un drošākās hiēnas pienāca un sāka lekt, lai sasniegtu gaļu. Bet pēc dažiem mēģinājumiem pārliecinājās, ka tas velti, un vīlušās gatavojās aiziet.. Bet van Blūms, sašutis par to, ka hiēnas piespiedušas viņu piecelties, nolēma atriebties. Viņš deva biedriem zīmi un atskanēja trīs šāvieni.

Negaidītais šāvienu troksnis piespieda hiēnas un šakāļus ātri pazust, un tumsā bija dzirdama viņu kāju dipoņa. Trīs hiēnas un šakāls palika uz vietas. Šakāļu nošāva Svartbojs ar saindētu bultu, izšaudams tai bridi, kajl citi šāva ar bisēm.

Mednieki no jauna pielādēja savas bises un pusstundu gaidīja, vai hiēnas neatgriezīsies. Bet 11c hiēnas, ne šakāli vairs nerādījās.

Bet tālu viņi neaizgāja, jo mežonīgais koncerts bija dzirdams kaut kur tuvumā. Tiešām, viņi bija atraduši ziloņa otro daļu, kas bija iegrumusi ūdenī un mielojās tur.

Nometnē skaidri varēja sadzirdēt ūdens šļakstēšauu, kad viiji metāss pēc laupījuma, rējienus, smieklus un gaudas.

Ne van Blūins, ne viņa dēli vairs nepiegrieza nekādas vēiibas šim troksnim. Tiklīdz viņi pārliecinājās, ka dzīvnieki vairs neatgriezīsies, viņi atkal apgūlās un ālri aizmiga.

XXIII. Urebi.

Otrā rītā hiēnas un šakāli bija pazuduši, bet, par lielu izbrīnu medniekiem, nebija atstājuši neviena gabaliņa gaļas pie ziloņa kauliem. Milzīgais skelets gulēja pilnīgi apgrauzts. Pat vēl vairāk, rijīgie dzīvnieki bija apēduši arī divus zirgus, kas tuvumā beidza savu nožēlojamo dzīvi; arī viņu skeleti šai naktī bija apgrauzti.

Tas norādīja, ka apkārtnē dzīvo ļoti daudz plēsīgu zvēru. Bet tādā gadījumā te vajadzēja būt ļoti daudz dažādu citu zvēru, jo bez viņiem plēsoņas nevarētu eksistēt.

Patiesi, daudzās pēdas ezera malā norādīja, ka nakti pie ūdens nākuši dažādi dzīvnieki.

Van Blūms beidzot atrada arī briesmīgo lauvu pēdas. Lai gan viņu rūcieni nakti nebija dzirdami, tomēr neviens nešaubījās, ka viņu te ir bijis daudz. Viņu iemīļoto medījumu — antilopu un briežu — klātbūte bija droša pazīme, ka mežu ķēniņš nav tālu.

Tai dienā ģimene padarīja maz. Smagais darbs pie nonāvētā ziloņa un nakts nemiers visus bija par daudz nogurdinājis Van Blūmain un citiem nebija gribas ķerties pie darba.

Svari.bojs izvilka ziloņa kājas no krāsnīm un tās notīrīja, sakārtoja žāvēšanai izkārtos gabalus, lai saules stari tos labāk varētu sildīt. Van Blums nošāva trīs atlikušos zirgus, lai nelaimīgie ilgāk nemocītos, jo visiem bija skaidrs, ka viņi nevar atveseļoties, un nāve viņiem bija tikai atvieglojums.

Tādā kārtā no visiem ganāmpulkiem, kas piederēja van Blūmam, bija palikusi tikai viena .govs; par viņu tagad rūpējās sevišķi cītīgi, jo bez piena, ko viņa tagad bagātīgi deva, mūsu ceļotāju barība bija ļoti vienmuļa un rupja. Visi augsti vērtēja govs pakalpojumus un ļoti rūpējās par viņu; katru dienu viņu veda uz labākām ganībām, bet nakti iedzina drošā kraālā, kas bija uzcelts lielā koka tuvumā no dzeloņainiem zariem.

Izņemot govi, vienīgais dzīvnieks, kas bija palicis nometnē, bija Ģertrūdes mīlule, mazā antilope. Bet tai pašā dienā viņai pievienojās vēl viens brīnišķs mazs zvēriņš, kas nav mazāk slcaists par antilopi, tikai vēl mazāks. Tas bija urebi, kādas Dienvidafrikā dzīvojošās antilopu pasugas pārstāvis.

Zvēriņu noķēra Henrijs. Pusdienai viņš ieguva arī ļoti garšīgu medījumu, kas visiem, izņemot Svartboju, patika labāk kā ziloņa gaļa.

Henrijs visu to ieguva sekošā kārtā.

Ap pusdienas laiku viņš ar bisi izgāja no nometnes Viņam likās, ka plašā brīnišķā pļavā, kas izplētās ap nometni, klejo kāds dzīvnieks.

Aiz krūmiem slēpdamies, viņš nogāja kādu pusjudzi un redzēja, ka nebija maldījies: viņa priekšā pļavā ganījās divi antilopēm līdzīgi dzīvnieki, bet ļoti maziņi — nepilnu metru augsti.

Henrijs uzminēja, ka tie ir urebi. Un viņš nebija maldījies.

Visu laiku slēpdamies aiz krūmiem, jaunais mednieks vēl vairāk tuvojās dzīvniekiem. Viņi tomēr bija vēl kādus trīs simt soļus tālu, un viņa mazā bise tik tālu nešāva.

Tomēr pieiet tuvāk nebija iespējams, jo nebija vairs neviena krūma, aiz kā varētu aizslēpties. Bet dzīvnieki bija bailīgi. Tēviņš bieži izstiepa savu skaisto kaklu un blēdams aizdomīgi raudzījās apkārt. Protams, viņi neļauti' medniekam pienākt tuvu klāt.

Kādu brīdi Henrijs pārdomāja ko darīt. Viņš atradās dzīvniekiem vēja pusē, bet ar nepatiku viņš ievēroja, ka dzīvnieki ganīdamies virzās uz pretējo pusi un arvien vairāk attālinās.

Viņš jau gribēja piecelties un iet uz mājām, kad pēkšņi viņam ienāca prātā, ka viņam varbūt izdosies tos notvert ar viltu.

Viņš zināja, ka daudzām antilopu pasugām ziņkāre pārspēj pat bailes. Jau vairākas reizes viņam bija izdevies pieviļināt antilopes ļoti tuvu, kamdēļ to nepamēģināt ari tagad?

Nezaudēdams laiku, viņš iebāza roku kabatā, lai izvilktu sarkanu lakatu, ko viņš līdzīgos gadījumos jau varākkārt bija lietājis. Bet lakata kabatā nebija.

Viņš ātri pārmeklēja visas kabatas. Nē, lakata nebija nekur! Cik nepatīkami! Viņš to bija aizmirsis furgonā

Viņam ienāca prātā laimīga doma. Viņš bija dzirdējis, ka antilopu ziņkāro uzmanību var tikpat labi saistīt ar savādām kustībām un formām kā ar spilgtām krāsām. Viņš atcerējās kādu vienkāršu joku, ko bieži mednieki šādos gadījumos pielietā: vajadzēja nostāties uz galvas, atspiesties ar rokām un kustināt kājas gaisā.

Viņš tūlīt nolika bisi sev blakus zemē, nolaidās uz rokām, bet kājas pacēla gaisā un sāka taisīt visfantastiskākās kustības.

Viltība izdevās. Tēviņš pirmais ieraudzīja savādo priekšmetu. Viņš tūlīt uz brīdi apstājās, tad spalgi ieblējās un ar putna ātrumu metās bēgt. Urebi skaitās par visātrākām Āfrikas antilopēm. Mātīte viņam sekoja, kaut arī ne tādā steigā un palika iepakaļ.

Tēviņš to ievērojis, it. kā nokaunējās par savām bailēm, apstājās un steidzīgi devās atpakaļ pie savas draudzenes. Pēc brīža viņš jau atradās starp viņu un savādo priekšmetu, kas viņu nobaidīja.

Kas las varētu būt? likās, viņš sev vaicāja. Tas nebija ne lauva, ne leopards, ne šakāls, ne vilks, ne lapsa vārdu sakot, neviens no viņam pazīstamiem ienaidniekiem. Tas nebija arī bušmenis, jo tam ir tikai viena galva, bet šim divas. Kas tad tas īsti varēja būt? Viņš stāv uz vietas un nevajā viņu. Varbūt tas nemaz nav bīstams?

Tā, jādomā, sprieda urebi. Ziņkāre pārvarēja viņa bailes. Ziņkārais dzīvnieks pienāca mazliet tuvāk, tad ar līkumiem pievirzījās vēl tuvāk,, voĻ un beidzot atradās vairs tikai kādus simt soļus no savādā priekšmeta, kas viņu vispirms tā nobaidīja.

Viņa draudzene nāca līdz; arī viņa, acīmredzot interesējās par neredzēto priekšmetu; viņas lielās, mirdzošās acis bija plaši ieplēstas, un brīžiem viņa pat apstājās, lai labāk novērotu.

Pēkšņi savādais priekšmets pazuda zālē; pēc brīža viņš atkal parādījās, bet jau citādā veidā. Blakus viņam kaut kas saulē iemirdzējās un šis mirdzums tēviņu it. kā apbūra, viņš nevarēja pakustēties no vietas, bet. stāvēja un visu laiku skatījās.

Bet tas bija viņa beidzamais skatiens. Pamirdzēja uguns, kaut. kas iesitās viņam sirdī, un viņš vairs nekā neredzēja!

Mātīte blēdama tūlīt viņam pieskrēja. Tā nesaprata viņa nāves cēloni, bet zināja, ka viņš beigts. Viņa sānos bija ievainojums, no kā tecēja sarkana asins strūkla. Viņa vēl nekad nebija redzējusi līdzīgu nāvi, bet zināja, ka viņš beigts. Viņa klusēšana, nekustīgie izstieptie locekļi, stiklainās acis — viss tas vēstīja viņai par nāvi. Viņa būtu aizbēgusi, bet nespēja viņu pat. mirušu pamest. Tai laikā atskanēja jauns šāviens, un viņa pati gulēja tam blakus.

Jaunais mednieks piecēlās un skrēja pie nošautiem. Steigā viņš aizmirsa katra mednieka paradumu un pēc šāviena nepiclādēja bisi. Tas viņam šķita lieki

—      līdzenums bija pilnīgi atklāts, un neviens dzīvnieks nebija redzams. Kāda gan bija viņa izbrīna, kad pieskrēji-abiem antilopu līķiem, viņš tur ieraudzīja vēl trešu, dzīvu!

Jā, tas bija maziņš kustonis, ne lielāks par mūsu trusīti. Viņš lēkādams skraidīja ap mātes līķi un sīkā balstiņa blēja.

Henrijs bija pārsteigts, ka agrāk nebija ievērojis šo mazuli: augstā zāle viņu aizsedza. Tagad, redzot mazo bārenīti, viņam kļuva ļoti žēl, ka nošāvis māti. U11 tikai apziņa, ka tas nav darīts tukšas patikas dēļ, mazliet nomierināja viņa sirdsapziņu.

Mazais urebi būs jauka dāvana Jānim, kas jau sen sapņoja iegūt tādu pat antilopi, kāda bija Ģertrūdei. Viņu varēs baļot ar govs pienu, un tā ka Henrijs bija atņēmis viņam tēvu un māti, tad viņa pienākums tagad par to rūpēties. Viņu bija viegli noķert, jo viņš negāja prom no mātes līķa; un tiešām, jaukais radījums drīz bija mednieka rokās.

Tad viņš sasēja abus nošautos zvērus kopā, piesēja virves galu pie tēviņa raga un vilka laupījumu uz nometni.

Visi ļoti priecājās par jauko medījumu. Bet par visiem priecīgāks bija mazais Jānis: tagad viņam vairs nevajadzēja apskaust māsu; viņam pašam bija tāda pat jauka antilope.

XXIV. Mazā Jāņa piedzīvojums.

Būtu bijis labāk, ja mazais Jānis nekad nebūtu redzējis mazo urebi; labāk viņam un arī dzīvniekam, jo jau nākošā naktī nevainīgais radījums bija šausmu iemesls nometnē.

Visi aizgāja gulēt, tāpat kā iepriekšējā naktī — vau Blūms ar bērniem furgonā, bet Svartbojs un Totti zālē. Totti apgūlās zem furgona, bet bušmenis netālu iekūra ugunskuru un izstiepās viņa priekšā, apsegdamies ar aitādām.

Hiēnas viņus netraucēja, jo šo plēsoņu uzmanība bija pievērsta trim zirgiem, ko van Blūms, aizdzinis tālāk no furgona, nošāva. Saņemdami tik bagātīgas vakariņas, pretīgie dzīvnieki neuzdrošināsies tuvoties nometnei, kur iepriekšējā naktī viņus tik naidīgi saņēma Tā van Blūms aizmigdams domāja.

Pēkšņi viņu atkal uzmodināja ass kliedziens, it kā kāds mocītos nāves agonijā. Viņam sekoja otrs kliedziens, kas ātri apslāpa.

Van Blūms un visi pārējie, jo pamodušies bija visi, šos kliedzienos pazina urebi blējienus.

„Hiēnas viņu žņaudz,“ visi nodomāja, Bet viņi vēl

nebija paspējuši izteikt savas domas, kad izdzirda jaunu, pavisam citādu kliedzienu, un visi pietrūkās tik ātri, it kā zem furgona būtu sprāgusi bumba. Tas bija mazā Jāņa kliedziens, un tas atskanēja no tās pat puses, no kuļ'as bija dzirdams urebi kliedziens.

„Ak Dievs 1“ visi iesaucās. „Ivo gan tas varētu nozīmēt?“

Pēc īsa, spiedzoša kliedziena bija dzirdams kaut kāds nenoteikts, it ka cīņas troksnis, tad atkal atskanēja Jāņa kliedzieni, kas sauca palīgā. Šie kliedzieni vairākas reizes apklusa un atskanēja arvien tālāk.

Acīmredzot, kāds viņu bija nolaupījis I

Van Blūmu, Henriju un Ansi šī doma tūlīt pārsteidza Protams, visi bija šausmīgi nobijušies; bet tā kā vēl nebija no miega pilnīgi atžilbuši, tad nezināja, ko iesākt.

Jauns Jāņa kliedziens tomēr piespieda viņus attapties, un visi steidzās uz to pusi, kur atskanēja zēna kliedzieni. Viņi tā steidzās, ka aizmirsa pat savas bises.

Arī Totti pietrūkās kājās; viņa nevarēja nekā pastāstu un tikai no bailēm stipri raudāja. Viņu izvaicāt būtu velts laika zaudējums. Svartbojs nekur nebija redzams; bet viņa skaļie lāsti un lamas bija dzirdami no tālienes. Viņi ieraudzīja ari degošu pagali, kas tumsā ātri kustējās uzticamā kalpa rokās.

Visi cik vien ātri iespējams, sekoja šai pagalei. Bušmeņa balss skanēja tālu, bet Jāņa kliedzieni — ak, šausmas! vēl tālāk.

Viņi nekā nesaprata, bet tikai steidzās cik spēja, ļaunu nojautu pārņemti.

Kad viņi bija vairs tikai kādus piecdesmit soļus no degošās pagales, tā pēkšņi ātri nolaidās, tad tikpat ātri pacēlās un atkal nolaidās, bet bušmeņa lamas un lāsti atskanēja stiprāk kā jebkad. Acīmredzot, viņš kādu nežēlīgi sita.

Bet Jāņa balss vairs nebija dzirdama. Vai tikai viņš jau nebija miris.

Briesmīgas bailes piespieda tēvu un brāļus skriet vēl ātrāk.

Beidzot viņi panāca bušmeni — un šausmīgs skats atvērās viņu acīm. Jānis gulēja zemē zem krūma, pie kā saknēm viņš bija ar rokām stipri pieķēries. Ap vienu roku viņam bija aptīts gayas siksnas viens gals, pie otra gala bija piesiets mazais urebi, briesmīgi sakropļots un jau beigts. Viņam blakus stāvēja Svartbojs ar degošu pagali, kas tagad liesmoja sevišķi gaiši, jo viņš ar to bija pamielojis plēsīgo hiēni. Dzīvnieka vairs nebija, viņš jau sen bija pazudis, bet neviens nedomāja viņam sekot, jo visi bija nodarbināti ar mazo Jāni.

Puisēnu tūlīt pacēla un sāka rūpīgi apskatīt, lai redzētu, vai viņš nav ievainots. Visiem par lielu prieku izrādījās, ka ievainojumu nebija, ja neskaita zaru skrāpējumus un siksnas iežņauguniu rokā. Viņš drīz atguva samaņu un visiem apgalvoja, ka nejūtot nekādas sāpes. Tēvs un brāļi, protams, vēlējās tūlīt zināt šī noslēpumainā piedzīvojuma sīkumus.

Zēns viņiem to paskaidroja. Izrādījās, ka viņš reizē ai1 citiem bija aizgājis furgonā gulēt, bet nevarējis aizmigt un domājis par savu urebi, kam trūka vietas furgonā un kas pavadīja nakti ar Totti, piesiets pie riteņa.

Pirms aizmigšanas zēnam vēl ļoti gribējās apskatīt savu mīluli. Nevienam neko neteicis, viņš uzmanīgi izkāpis no furgona, piegājis dzīvniekam, atraisījis viņu un pievedis ugunskuram, lai labāki redzētu.

Kādu laiku papriecājies, bērns nodomājis, ka arī Svartbojs labprāt priecāsies par viņu. Un, ilgi neprātodams, viņš pamodināja bušmeni.

Svartbojam nebija nekādas vēlmes celties, lai priecātos par dzīvnieku, kam līdzīgus viņš savā mūžā simtiem bija redzējis. Bet mazais Jānis bija viņa mīlulis, un viņš nesadusmojās, bet izpildīja zēna iegribu.

Draugi kādu laiku sēdēja, cildinot urebi skaistumu; bet bušmenim tas drīz apnika, un viņš ieteica .Jānim iet gulēt. Zēns piekrita, bet ar noteikumu, lai Svartbojs, atļauj gulēt tam blakām. Viņš solījās atnest no furgona segu un netraucēt.

Svartbojs sākumā nepiekrita. Bet Jānis paziņoja, ka furgonā, viņam salst un ka tālab viņš arī iznācis pie ugunskura. Mazais viltnieks, protams, to bija izdomājis, bet Svartbojs nekad neko nevarēja savam draugam atteikt un beigu beigās arī tagad piekrita. Viņam šķita, ka nekas'bīstams nevar notikt, jo lietus nebija sagaidāms.

Dabūjis atļauju, Jānis piegāja furgonam, klusu ielīda, paņēma savu segu, atgriezās ar to pie ugunskura un apgūlās blakām bušmenim. Urebi bija turpat, bet lai viņš nakti neaizietu, Jānis piesēja viņu pie siksnas un otru brīvo galu aptina sev ap roku.

Kādu laiku zēns vēl tīksminājās par jauko dzīvnieku Bet tad viņu uzvarēja miegs, un mazā dzīvnieka tēls viņa acīs kļuva miglains un nenoteikts.

Par to, kas bija noticis vēlāk, Jānis neko tuvāk nevarēja paskaidrot. Viņš bija pamodies no urebi žēlā kliedziena; tai pašā brīdī kāds viņu rāva aiz rokas, un viņš nepaspēja pat vēl atvērt acis, kad sajuta, ka kāds ar spēku viņu velk pa zemi.

Vispirms viņš nodomāja, ka Svartbojs grib viņu sabaidīt. Bet kad viņu vilka gar uguni, viņš ievēroja, ka vilcējs nebija Svartbojs, bet kaut kāds liels, melns dzīvnieks, kas bija sakampis urebi un vilka viņus abus divus.

Saprotams, viņš tūlīt, bija sācis saukt, pēc palīdzības, pūlēdamies rokām aizķerties pie visa, kas gadījās ceļā, lai aizturētos un neļautu sevi aizraut. Bet nekā nevarēja izdarīt. Vienīgi kad viņi atradās starp bieziem krūmiem, viņam bija izdevies rokām satvert zarus, un viņš turējās, kaut gan stiprajam dzīvniekam ilgi nebūtu varējis pretoties. Bet taisni šai brīdī piesteidzās Svartbojs ar degošo pagali un sāka ar visu spēku dauzīt riebīgo dzīvnieku.

Kad viņi atgriezās furgonā, tēvs pie ugunskura gaismas vēl reizi apskatīja zēnu; nekādu ievainojumu nebija. Bet nabaga urebi bija tā sakropļots, ka viņam vairs nekā nevarēja līdzēt,

XXV. Māja koka galotnē.

Van Blūms saprata, ka hiēnas, droši vien, vienmēr viņus traucēs. Ne tikai pārtikas krājumi, bet pat viņa bērni nebūs drošībā, ja tie būs nometnē jāatstāj vieni. IJ11 nākotnē bez šaubām tie bieži būs jāatstāj vieni, jo vecākiem bērniem viņš bus jāpavada medībās.

Bez hiēnām šai vietā bija arī vēl citi, daudz bīstamāki dzīvnieki. Vēl pagājušā naktī viņš bija dzirdējis pie ezera lauvas rūcienus; un no rīta pēc pēdām varēja redzēt, ka zvēru ķēniņš vairākkārt bija gājis uz krastmalu.

Kā lai viņš tādos apstākļos atstāj mazo Ģertrūdi, ko viņš tā mīlēja, vai Jāni, kas nebija daudz lielāks par viņu? Kā lai viņus atstāj laukuma vidū, kad tādi briesmoņi klaiņā tuvumā. Par to nemaz nebija ko domāt.

Bet ko tad lai dara? Uzcelt māju? Tas prasītu ļoti daudz laika. Un arī attiecīga materiāla nebija. Mūra māja prasītu ļoti daudz pūļu, jo akmeņi atradās vairāk kā jūdzi tālu un tos vajadzētu atnest ar rokām. Tas nebija iespējams, jo van Blūms nedomāja še ilgi palikt. Vēl jo vairāk tālab, ka nevarēja zināt, vai te dzīvo daudz ziloņu un vai nebūs jāpārceļas uz citu vietu

Kamdēļ gan nevarēja uzcelt koka mājiņu? jus vaicāsit. Protams, tas būtu ļoti viegli, bet šai apvidū nebija attiecīgu koku. Taisnība, koki te bija, bet ja neskaita dažus vīģes kokus, kas auga viens no otra diezgan tālu, pārējie koki un krūmi mājas būvei bija pilnīgi nederīgi.

Vīģes koki bija lieli un resni; lai vienu no tiem nocirstu, vajadzētu gandrīz tikpat daudz laika kā veselas mājas uzcelšanai.

Vienkāršas mietu un zaru sētas nepatika, jo saniknots degunradzis vai zilonis to izpostītu īsā brīdi.

Svartbojs bija arī pārliecināts, ka šai apkārtnē klejo dažas cilvēkēdāju ciltis, un tā kā viņš tepat kai-

miņos bija uzaudzis, tad viņam vajadzēja to zināt. Bet vai tad nestipra zaru sēta var no viņiem aizsargāt?

Van Blūms bija lielā neziņā. Kā lai aiziet, neierīkojis droša patvēruma, kurā varētu atstāt bērnus prombūtes laikā?

Pārdomādams šo jautājumu, van Blūms nejauši paskatījās uz augšu vīģes koka zaros. Šo resno, milzīgo zaru izskats viņā pamodināja savādas atmiņas. Viņš bija dzirdējis, ka dažu Āfrikas apvidu iedzimtie dzīvojot kokos, ka dažreiz vesela cilts, piecdesmit un pat vairāk cilvēku mitinoties vienā kokā. To viņi dara tālab, lai nodrošinātu sevi pret plēsīgiem zvēriem un citām mežonīgām ciltīm. Vispirms viņi ierīko zaros horizontālu platformu, bet pēc tam uz platformas ceļ mājas. Dzīvokļos viņi tiek pa kāpēm, ko naktīs novāc.

Visu to van Blūms bija dzirdējis vairākkārt un zināja, ka tas taisnība. Un kamdēļ tad viņi nevarēja ierīkot arī sev līdzīgu mītni šai milzigā viģes kokā? Tad viņš varētu mierīgi doties medībās, zinot, ka pārnācis mājās, bērnus atradīs dzīvus. Lieliska domai

Bet vai to var izvest dzīvē?

Viņš sāka šo jautājumu pārdomāt. Ja viņam būtu dēļi platformai, pārējais būtu ļoti viegli. Jumtu varēja pagatavot ļoti vieglu, sliktākā gadījumā varēja iztikt pat bez jumta — biezā koka lapotne būtu labs aizsargs. Turpretī grīda bija nepieciešama. Bet kur lai ņem dēļus? Nekur apkārtnē nekā derīga nebija.

Un apskatot apkārtējos priekšmetus, viņš nejauši uzmeta skatienu furgonam.

Ā! Lūk, kur dēļil Bet kā? Salauzt lielisko furgonu? Nē, nē! Par to nebija ko domāt.

Bet kamdēļ to lauzt? Varēja iztikt ari bez tā. Furgonu taču varēja vajadzības gadījumā izjaukt un atkal salikt. Bet no viņa dibena iznāktu brīnišķa grīdai

Sajūsmināts par šo domu, van Blūms pastāstīja to ari citiem. Visi tai priecīgi piekrita, un tā kā bija vēl agrs, tad visi nekavējoši ķērās pie darba, lai izvestu nodomu dzīvē.

Vispirms viņi pagatavoja rupjas, desmit metrus gapas kāpnes. Tas prasīja diezgan daudz laika, bet beidzot kāpnes bija gatavas un sasniedza pirmos apakšējos zarus, bet pāreju uz augstākiem zariem pagatavot bija viegli.

Van Mums uzkāpa pa šīm kāpnēm un, uzmanīgi apskatījis koku, izvēlējās stiprus, horizontālus zarus, uz kuriem vajadzēja nostiprināt platformu.

Tad furgons dažās minūtēs tika izjaukts, un visi strādnieki rīkojās, lai viņa grīdu uzvilktu koka galotnē. Tas bija grūts darbs. Grīdas vienam galam piestiprināja garas virves galu, bet otru pārsvieda pār resnu zaru, kas atradās augstāk par tiem zariem, uz kuriem bija jānovieto platforma. Van Hlūms uzkāpa augšā, lai no turienes vadītu pacelšanu, bet pārējie ar visu spoku vilka virvi. Pat mazais Jānis ņēma dalību kopējā darbā.

Beidzot platforma bija nostiprināta, kopējs draudzīgs sauciens atskanēja no apakšas, un van Blūms no augšas tāpat atbildēja.

Tādā kārtā grūtākais darbs bija veikts. Pārējās furgona daļas tika uzceltas atsevišķi un novietotas savās vielās. Lai nostiprinātu jumtu, bija jāizcērt daži zari, bet kad tuvojās saules riets, viss bija pabeigts, un ģimene pārnakšņoja jau jaunajā mītnē.

Bet mītne vēl nebija pilnīgi gatava. Visu nākošo dienu turpinājās darbi. Ar garu kāršu palīdzību jaunās mītnes priekšā izveidoja plašu terasi. Kārtis sasēja ar sēru vītola zariem, kuru te bija ļoti daudz, jo šo apgabalu var nosaukt par sēru vītola dzimteni. Uz terases novietoja biezu kārtu mālu, ko atrada pie ezera, lai vajadzībās gadījumā varētu kurināt uguni un gatavot vakariņas.

Kad mītne bija gatava, Svartbojs turpat blakus pagatavoja mazāku platformu sev un Totti. Virs katras mītnes uzcēla jumtu, lai pasargātos no lietus un rasas. Jumta izskats bija ļoti savāds, bet tas nav brīnums, jo tie tika pagatavoti no ziloņu ausīm!

XXVI. Stepju sīgas.

Tagad vairs nekas nekavēja van Blūmu, un viņš varēja nodoties savam galvenam darbam, kādēļ viijš bija te apmeties — ziloņu medībām. Un viņš nolēma tās uzsākt tūlīt, jo nevarēja justies labi, pirms nebija nomedījis kaut dažus no šiem milzīgiem dzīvniekiem. U11 vajadzēja taču pārliecināties, vai viņš spēs nonāvēt kaut vienu no tiem. Ja tas neizdosies, kas tad atliks no visām viņa lielām cerībām un aplēsumiem? Neveiksmes gadījumā viņš nonāks daudz ļaunākā stāvoklī kā kādreiz ir bijis. Tiešām, visļaunākā, jo katra neveiksme atņem mums ne tikai laiku, bet arī enerģiju.

Van Blūms nebija pārliecināts, ka viņa pasākums veiksies. Bet viņam nebija izejas, viņš neredzēja nekādas citas dzīves iespējas un nolēma izmēģināt.

Agri no rīta visi jau bija kājās. Van Blūmam gāja līdz tikai Henrijs un Svartbojs, jo viņš vēl neuzdrošinājās atstāt bērnus tikai Totti uzraudzībā, kas pati bija vēl gandrīz bērns. Lūk, kādēļ viņš nometnē atstāja Ansi.

Vispirms viņi gāja gar strautu, kas iztecēja no ezera. Šo virzienu viņi izvēlējās tālab, ka tur auga daudz krūmāju. Ir zināms, ka ziloņiem labāk patīk vairāk aizaugušas vietas, kā klaji līdzenumi. Gar strauta krastiem krūmāji auga platā joslā; tālāk bija saskatāmi atsevišķi lielu koku puduri, bet vēl tālāk zāles un puķu segu klāts līdzenums. Aiz šīm pļavām sākās tuksnesis, kas izplētās līdz horizonta malai uz vakariem un rītiem. Ziemeļu nomalē bija kalnu grēda, bet aiz t.ās izžuvusi, izdegusi stepe. Dienvidos bija nelielas birzis, un kaut arī tās nevarēja saukt par mežiem, tomēr tur varēja mitināties ziloņi.

Mednieki ievēroja, ka strauta gultne palika platāka, tā kā lietus laikmetā viņa droši pārvērtās par lielu upi. Bet tagad ar gultnes paplašināšanos ūdens daudzums strautā arvien vairāk mazinājās, un kādu jūdzi no nometnes strauts pilnīgi izsīka.

Kādu pusjūdzi tālāk van Blūms atkal atrada ūdeni, gan ne tekošu, bet. peļķi. Bet platā, sausā upes gultne turpinājās tālāk, bet tās abās pusēs auga tik biezi krūmi, ka mednieki varēja virzīties uz priekšu tikai pa izžuvušo upes gultni.

Pa ceļam viņi sastapa dažus sīkus zvērus un putnus. Henrijam ļoti gribējās dažus nošaut, bet tēvs aizliedza tagad šaut. Atpakaļnākot viņš varēs darīt, ķas viņam patīk; tēvs pats palīdzēs viņam nošaut kādu antilopi, lai iegūtu svaigu gaļu vakariņām, bet vispirms vajadzēja iegūt kaut vienu pāri ilkņu.

Tomēr Svartbojam netika liegts izlielāt, savu loku, jo šis ierocis nesacēla nekādu troksni. Svartboju ņēma līdz ne tikai medībām, bet. galvenokārt, lai viņš nestu cirvi un citus medībām nepieciešamos priekšmetus. Protams, viņš neaizmirsa paņemt līdz stopu un bultas. Viņš visu laiku vēroja, kam varētu iešaut mazo, saindēto bultu.

Beidzot viņš sastapa savas uzmanības cienīgu medījumu. Kādā vietā upes gultne pagriezās ļoti lielā līkumā, un lai no tā izvairītos, mednieki izgāja klajā, ievērojami lielā līdzenumā. Līdzenuma vidū stāvēja milzīgs putns.

„Strausss!“ Henrijs iesaucās.

„Nē,“ iebilda bušmenis, „tas ir pāvs.“

„Jā,“ van Blūms apstiprināja, „viņam taisnība, tas ir pāvs.“

Bet visi iris maldījās. Dienvidafrikā pāvu nav. Kā mežu putni pāvi sastopami tikai Dienvidāzijā un Indijas arehipelāgā. Tādēļ putns, ko viņi ieraudzīja, nevarēja būt pāvs.

Tas arī nebija pāvs, kaut gan viņam, patiesi, ar savu lielo un smago asti, briļļainu plankumu spārniem un marinorveidīgām spalvām uz muguras, bija ar pāvu līdzība. Bet viņam nebija to spilgto krāsu, ar kādām atšķiras vislepnākais no visiem putniem, lai gan viņš bija tikpat lepns un augumā daudz lielāks. Viņa lielums Henriju maldināja, un viņš noturēja to par strausu.

Šis putns nebija ne strauss, ne pāvs, bet piederēja pavisam citai sugai — stepju sīgām. Jā, tā bija liela Dienvidafrikas stepju sīga; Holandes kolonisti viņus sau-c par pāviem viņas acoto spalvu un dažu citu līdzīgu pazīmju dēļ.

Svartbojs un van Blūms zināja, ka sīna ļoti garšīga. Bet viņi zināja arī to, ka tas ir viens no bailīgākiem putniem un ļoti grūti tuvoties viņam šāviena attālumā. Kā tad lai to nošauj ar bušmcņa bultu?

Mednieki bija kādus trīs simt soļus no putna, un ja viņš būtu tos ievērojis, viņš tūlīt būtu aizskrējis mazākais divreiz tik tālu. Es saku „bulu aizskrējis“, jo sīgu sugas putni reti kad lido, bet lielāko tiesu izmanto savas gājās kājas, lai glābtos no ienaidniekiem. Lūk, kālab viņus parasti medī ar suņiem, kas ar lielām grūtībām var viņus panākt.

Sīga medniekus vēl nebija ievērojusi, jo viņi bija to pamanījuši, pirms iznāca no krūmiem un tūlīt paslēpās.

Bet kā varētu viņai tuvoties? Līdzenums bija pilnīgi atklāts kā tikko nopļauta pļava. Taisnība, klajums nebija sevišķi liels, un Svartbojs, ieraudzījis stepju sīgu, pat brīnījās, jo parasti viņas var sastapt lielos līdzenumos, kur ienaidnieku var saredzēt ļoti tālu. Ieleja nebija plata, un putns turējās vidū, netuvodamies nevienai krūmiem apaugušai malai.

Katrs cits būtu atteicies no domas nošaut sīgu, bet Svartbojs neatlaidās. Palūdzis pārējos sēdēt mierīgi, viņš pielīda krūmmalai, apsēdās aiz bieza krūma un sāka ļoti veikli atdarināt sīgas kliedzienus, ar ko viņa izsauc pretinieku uz cīņu.

Sīgas, tāpat kā teteri, zināmos gada laikos ir ļoti kašķīgas. Svartbojs zināja, ka taisni tagad iestājas sīgu cīņas laiks un cerēja ar saviem kliedzieniem pievilināt put.nu sev tuvāk, lai varētu to ar bultu nošaut.

Tiklīdz stepju sīga izdzirda izaicinājumu, viņa acumirklī izslējās visā augumā, izplēta savu milzīgo asti, nolaida spārnus tā, ka gali skāra zemi, un atbildēja uz izaicinājumu ar tādu pat kliedzienu.

Svartbojs bija pārsteigts, ka uz viņa kliedzienu sekoja nevis viena, kā viņš gaidīja, bet divas atbildes reizē.

Vispirms bušmenis nodomāja, ka viņš pārklausījies. Bet nē. Lūk, sīga iekliedzās atkal, un viņai tūlīt atbildēja ar tādu pat kliedzienu no pretējās puses. Svartbojs paskatījās turp un ieraudzīja otru sīgu, kas bija kā no gaisa nokritusi. Jādomā, viņa līdz šim bija slēpusies krūmos un tagad, izdzirdusi aicinājumu, izskrēja ārā. Vienalga, kā tas arī gadījās, bet tagad viņa jau tuvojās laukuma vidum.

Abas sīgas tagad viena otru redzēja, un pēc viņu izturēšanās bija redzams, ka ciņa neizbēgama.

Svartbojs, to ieraudzījis, klusu pazuda krūmos.

Kādu laiku putni lepni riņķoja viens ap otru, pieņemdami visdraudošākās pozas un kliegdami izaicinošākos kliedzienus, līdz beidzot bija tā saniknoti, ka iesāka kautiņu: viņi metās viens uz otru, pielietodami triju veidu ieročus — nagus, knābjus un spārnus. Te viņi sita viens otru spārniem, te knāba, bet ja gadījās iespēja, sita ar stiprajām, muskuļainajām kājām.

Ne ilgāk kā pēc piecām minūtēm putni bija vairs tikai trīsdesmit soļu no bušmeņa, bet vēl pēc brīža viens no cīkstoņiem, saindētās bultas caururbts, bija jau miris.

Viņa pretinieks, mazliet pārsteigts |>ar tik ātru uzvaru, saka ar ļoti svinīgu izskatu staigāt ap kritušo ienaidnieku; viņš bija pārliecināts, ka pats to pieveicis. Bet tad viņa skatiens apstājās pie pretinieka galvā ieurbušās bulta. Kas tad tas?

Varbūt nākamā brīdī iedomātais uzvarētājs būtu aizbēdfziss, bet. gaisā nosvilpa bulta, un otra sīga gulēja blakus pirmai.

Tad Svartbojs izlēca no krūmiem un paņēma abus putnus. Tie bija divi jauni tēviņi, kas solīja ļoti garšīgu cepeti.

Bušmenis uzkāra putnus uz ļoti augsta zara, lai pasargātu no šakāļiem un hiēnām, un mednieki atkal turpināja ceļu.

XXVII. Pēdas.

Pēc pāris simt soļiem, mednieki sasniedza līdzīgu peļķi, par kādu mēs jau runājām. Tā bija diezgan plata, un gar tās malām bija uzglabājušās daudzu dzīvnieku pēdas.

Svartbojs noliecās, lai labāki varētu tās apskatīt, 'bet pēc brīža viņš strauji piecēlās; acis bija plaši ieplēstas, lūpas drebēja.

„Kungs, mans kungs!“ viņš iesaucās, pagriezdamies pret van Blūinu. „Te ir bijis klovs! Lūk, milzīga klova pēdas 1“

Ziloņa pēdas sajaukt ar citām nav iespējams — milzīgas, gandrīz sešdesmit centimetru gaas un tikpat platas šis apaļās pēdas, pateicoties dzīvnieka milzīgam smagumam, bija dziļi iespiedušās zemē. Katra no tām līdzinājās dziļai bedrei, pietiekoši lielai, lai tur varētu ielikt stabu.

Mednieki apskatīja šis pēdas ar vēl jo lielāku patiku tālab, ka tās bija vēl jaunas. Tas bija acīmredzams, jo dubļi tajās vēl nebija apžuvuši. Zilonis bija te bijis ne ilgāk kā stundu atpakaļ.

Krastā bija saskatāmas daudzas šo milzeņu vecās pēdas; bet pagājušā naktī te bija bijis tikai viens vecs un milzīgs zilonis. To rādīja pēdas, jo sešdesmit centimetru pēdas varēja atstāt tikai sevišķi liels zilonis.

Protams, jo viņš vecāks un lielāks, jo labāk, ja tikai viņa ilkņi ir dzīvi; gadās, ka tie nejauši nolūst un tad vairs neataug. Viņi izkrīt, kad zilonis vēl mazs, bet tie, kas izaug izkritušo vietā., paliek visu mūžu, veselus gadu simtus — jo neviens skaidri nezina, cik ilgi zilonis dzīvo.

Ja zilonis savus ilkņus nolauž (tas gadās diezgan bieži), tad viņš paliek visu mūžu bez tiem. Kaut arī dzīvnieks, varbūt, uzskata šo zaudējumu par vislielāko nēlaimi, tomēr ja viņš būtu gudrāks, viņš mēģinātu nolauzt savus ilkņus pie pirmā koka. Tad viņš

vieglāk varētu pasargāt savu dzīvību, jo cilvēki tad viņu tik nenogurstoši nemedītu.

Savstarpēji apspriedušies, mednieki devās pa pēdām uz priekšu; Svartbojs gāja pa priekšu, van Blūms un Henrijs sekoja.

Parastā pazīme ir lā, ka zilonis ejot aplasa krūmu lapas. Šoreiz zilonis nebija ēdis, bet bušmcnis atšķīra pēdas arī tāpat.

Viņi pārgāja vairākiem maziem un beidzot, nonāca uz kāda liela laukuma, kā vidū pacēlās liels skudru pūznis. Zilonis bija gājis pūznim t.ieši garām, apstājies un pat nogūlies.

Van Blūms nemaz nezināja, ka ziloņiem ir paradums apgulties. Viņš bija dzirdējis, ka ziloņi guļot stāvot. Bet. Svartbojs to zināja labāk. Viņš stāstīja, ka dažreiz viņi guļot ari stāvēdami, bet. biežāk viņi apgulstoties, sevišķi tos apvidos, kur viņus nemedī. Bušmenis uzskatīja par labu zīmi, ka zilonis apgulies, jo, pēc viņa domām, tas pierādīja, ka tuvumā neviens šos dzīvniekus nebija aizticis, un tālab vieglāk būs tiem piekļūt un tos nogalināt.

„Pirms viņi izklīdīs,“ nobeidza bušmenis, „mēs nošausim viņu pietiekoši daudz.“

ši bušmeņa piezīme bija ļoti svarīga. Apgabalos, kur ziloņus medī, viņi saprot šāviena nozīmi, un jau pēc dažiem šāvieniem viņi aizbēg ļoti tālu prom. Bēg ne tikai tie, kam šauts, bet visi; acīmredzot, viņi viens otru brīdina, un īsā laikā apgabalā nav vairs neviena ziloņa.

Sī ziloņu pārvietošanās ir viena no viņu medību vislielākām grūtībām.

Bet ja ziloņi nav vajāti, tad šāvieni viņus nebaida, un tikai ilgstošas, neatlaidīgas medības piespiež viņus atstāt attiecīgo apvidu.

Tā tad, Svartbojs bija ļoti apmierināts, ka zilonis apgūlies, un no šī fakta secināja veselu rindu slēdzienu.

Ka zilonis gulējis, bija skaidrs. Konvcidīgais skudru pūznis bija iespiests tai vietā, kur bija atbalstījusies ziloņa mugura, ķermeņa forma bija diezgan

labi saskatāma, bet dziļo iedobumu zālē bija iespiedis viņa milzīgais ilknis. Jā, ilknim vajadzēja būt milzī- gatn, ja tas atstāja tādu iespiedumu!

Visus šos sīkumus Svartbojs ievēroja un paziņoja biedriem. Pie reizes viņš ļoti daudz pastāstīja par šī četrkājainā dzīvnieka dzīvi un parašām.

„Zilonis nekad negulstas,“ viņš runāja, „ja nav kādas klints, skudru pūžņa vai koka, pret ko viņš varētu atspiesties. Pretējā gadījumā viņš var apvelties uz muguras, bet tad viņam ļoti grūti piecelties, un viņš kļūst tikpat nevarīgs kā bruņurupucis. Lūk, kālab viņš bieži guļ kājās stāvot, vienkārši atspiedies pret koka stumbru, zem kā ēnas viņš paslēpjas dedzinošā karstuma stundās.

„Viņam ir iemīļoti koki,“ turpināja bušmenis, „pie kuriem ap pusdienu, savas atpūtas laikā, viņš pastāvīgi atgriežas. Kakti viņš neguļ; nakti viņš meklē barību un dodas dažreiz ļoti tālu, meklēt ūdeni. Bet attālos apvidos, kur viņus nevajā, ziloņi ganās arī dienas laikā, tā kā ļoti iespējams, ka viņu nakts darbība izskaidrojama ar bailēm dienā sastapt cilvēkus.

Mednieki visu laiku turpināja sekot pēdām, kam aiz skudru pūžņa bija cits raksturs. Pēc atpūtas, zilonim, acīmredzot, bija iegribējies ēst, jo krūmu lapas bija aptīrītas. Vietām mētājās nolauzti zari, bet vietām ar vareno snuķi bija izrauti pat veseli koki ar visām saknēm. Ziloņi tā rīkojas bieži; dažreiz, lai ērtāk sasniegtu saldas un sulīgas koku saknes, ko ziloņi ļoti mīl. Lai izrautu koku, zilonis vispirms sairdina zemi, tad ar ilkņiem paceļ koku un, aptvēris to ar vareno snuķi, apgāž. Zilonis sevišķi mīl lielos mimozu kokus. Dažreiz milzis ir kaprīzs: izrauj koku ar saknēm, aiznes dažus soļus un nosviež, nemaz neaizticis.

Kad ziloņu bars iet caur mežu, viņš to stipri noposta.

Nelielus kokus zilonis izrauj tikai ar snuķi, bet ja koks lielāks, tad laiž darbā arī ilkņus.

Sekojot pēdām, mednieki redzēja daudzus ziloņa neparastā spēka pierādījumus un neviļus sajuta pat mazliet bailes. Ja viņš izdara tādus postījumus nesa-

niknots, kas tad notiks, ja viņš sadusmosies? Nav nekāds brīnums, ka mednieki sajuta bailes.

Bija vēl kāds apstāklis, kas vēl vairāk pastiprināja mednieku, sevišķi Svartboja nemieru. Pēc dažām pazīmēm Svartbojs vēroja, ka zilonis, kam viņi sekoja, bija „klaidonis“. Tā viņus sauc Indijas mednieki.

„Klaidoņi“ ļoti bīstami. Parastos apstākļos ziloņi nav bīstami, un cilvēks var ieiet viņu pulkā tikpat droši kā mājlopu vidū. Tikai kad zilonis ievainots jeb tiek vajāts, viņš kust bīstams.

Bet „klaidonis“ šai ziņā izņēmums. Viņš vienmēr ir ļauns, vienmēr bez kāda iemesla uzbrūk katram (dzīvniekam. Šķiet, ka viņš postot rod baudu, un Dievs lai sargā katru radījumu, kas gadās viņam ceļā un kas neskrien ātrāk par viņu!

Klaidonis vienmēr dzīvo viens pats, klaiņo pa mežiem, un nekad nepievienojas citiem ziloņiem.

Viņš ir it kā trimdinieks, kas izraidīts no sev līdzīgu sabiedrības savas ļaunās dabas vai kāda pārkāpuma dēļ; un šī trimda viņu it kā vēl vairāk sanikno

Pēc dažām pazīmēm bušmenis sprieda, ka ari šis zilonis ir „klaidonis“.

„Jau tas vien ir aizdomīgi, ka viņš staigā viens,“ bušmenis teica. „Ziloņi parasti dzīvo baros, pa divdesmit līdz piecdesmit kopā, un reti divi. Bet šis visu laiku viens pats. U11 tad šie viņa izdarītie postījumi — viss norāda, ka tas ir „klaidonis“. Bet ka viņi šai apvidū dzīvo, to mēs jau redzējām: arī tas, kas uzsāka cīņu ar degunradzi, bija klaidonis, jo citādi viņš nebūtu uzbrucis.“

Šie paskaidrojumi vēl vairāk pastiprināja mūsu mednieku nemieru.

Bet pēdas kļuva arvien svaigākas. Gadījās apgāzti koki, uz kuyu saknēm bija redzamas ziloņa zobu pēdas, un saknes vēl bija mitras no bagātīgām dzīvnieka siekalām. Mimozu nolauztie zari vēl smaržoja. Bija skaidrs, ka milzis vairs nav tālu.

Viņi nonāca pie koku pudura un sāka to apiet. Svartbojs gāja pa priekšu, pārējie tam sekoja.

Pēkšņi bušmenis apstājās un, pagriezies pret. saviem ceļa biedriem, atkāpās atpakaļ. Viņa acis bija vairāk kā jebkad ieplēstas, uztraukums bija tik liels, ka lupas, kaut. ari kustējās, nevarēja ne vārda pateikt, nn oīja dzirdama tikai kaut kāda savāda gārdzoņa un svilpieni.

Bet ceļotāji saprata bez vārdiem, kas par lietu. Viņi zināja, ka bušmenis ieraudzījis ziloni. Viņi tūlīt pasīci.ās krūmos un klusēdami vēroja milzīgo dzīvnieku.

XXVIII. Zilonis klaidonis.

Zilonis stāvēja starp Acacia giraffae. šie koki nelīdzinās mimozām. Viņu stumbrs ļoti augsts, un galotne segta ar biezu lapotni, kas izveidojas līdzīgi saules sargam. Viņa raibās lapas ir mīļākais žirafu ēdiens, kālab arī šis koks starp botāniķiem pazīstams ar nosaukumu „žirafu akaoija“.

Žirafe, pateicoties garajam kaklam, var viegli sasniegt. šīs lapas. Bet ziloņa snuķis tās nesasniedz. Un lai tās nogaršotu, milzenim jāizrauj koks ar visām saknēm. To viņš arī dara, ja tikai koks ar saviem milzīgiem apmēriem tam nepretojas.

Mednieki ieraudzīja ziloni taisni tai brīdī, kad viņš, nolauzis milzīgo akāciju, mielojās ar tās sulīgām lapām.

„Sargaities!“ drusku atžilbis, ātri čukstēja Svartbojs. „Sargaities, mans kungs! Netuvojieties, baas iBlūm. Tas ir vecs klovs. Vecs klaidonis un ļauns kā pats velns.“

Kā bušmenis to varēja zināt, mednieki nesaprata; zilonis viņiem likās pavisam parasts. Bet viņi zināja bušmeņa piedzīvojumus un pilnīgi viņam uzticējās. Bet arī viņi paši, uzmanīgāk ieskatoties, novēroja, ka dzīvnieka skatiens ir kaut kā sevišķi ļauns. Tamdēļ viņi palika krūmos un turpināja milzeni novērot. Un jo ilgāk viņi skatījās, jo stiprāk iedegās vēlēšanās viņu iegūt. Viņa milzīgo ilkņu izskats bija par daudz kārdinošs, un van Blūms nepielaida pat domas, atteikties no tiem bez cīņas. Katrā ziņā kaut pāris lodes viņš izšaus. Bet ja to nepietiks un radīsies iespēja, tad ari daudz vairāk.

Nē, atteikties no cīņas tādu brīnišķu ilkņu dēļ bija pilnīgi neiespējamiI

Viņš sāka pārdomāt mazāk bīstama uzbrukuma plānu Bet tam neatlika laika. Zilonis bija nemierīgs un gatavojās doties tālāk; pēc brīža viņš varēja aiziet un pazust biezoknī, aiznesot līdz savus brīnišķos ilkņus.

Šie vērojumi spieda van Blūinu izšķirties un rīkoties tūlīt — piezagties dzīvniekam iespējami tuvu un šaut. Viņš bija dzirdējis, ka vienas lodes pierē pietiek, lai nonāvētu ziloni, ja tikai izdotos nostāties tā, ka varētu labi notēmēt, zilonis būtu beigts. Būrs uzskatīja sevi par ļoti labu strēlnieku.

Bet ziņas, ka ar vienu lodi pierē var nonāvēt ziloni, par nelaimi, bija nepatiesas. Van Blūms tās bija smēlies no zinātniekiem, kas medīja ziloņus, neatstājot savus kabinetus. Ja viņi pazītu ziloņa galvas kausa uzbūvi un viņa smadzeņu stāvokli, viņi saprastu, ka tas nav iespējams.

Van Blūms ticēja viņu stāstiem un izdarīja lielu kļūdu. Tai vietā, lai šautu sānos, kas bija ļoti viegli, viņš apgāja ap krūmiem, lai nokļūtu pret ziloņa pieri.

Atstājis Svartboju un Henriju vecā vietā, viņš pats uzmanīgi līda zem krūmiem un drīz sasniedza taciņu, pa ko bija jāiet zilonim.

Un tiešām, tikko van Blūms bija izvēlējies paslēptuvi, viņš ieraudzīja, ka zilonis nāk viņam pretī. Vēl kādi desmit-, divpadsmit milzīgi soļi, un milzenis bus klāt vielai, kur paslēpies mednieks. Dzīvnieks gāja klusēdams, varēja dzirdēt tikai, ka viņa māgā skalojās ūdens.

Van Blūms sēdēja aiz liela koka. Zilonis viņu vēl neredzēja, un varbūt būtu pagājis garām, ja mednieks butu to pielaidis. Uz brīdi šāda doma pat. pazibēja van Blūma galvā; jo lai gan viņš bija nenolie

dzami drošsirrdīgs, bet milzeņa izskats nevarēja viņu neietekmēt.

Bet viņa skatiens pievērsās brīnišķiem .lkņiem. Viņš atcerējās, kālab viņš palika par mednieku, atcerējās sava īpašuma bojā eju, savu lēmumu atkal iegūt bagātību un savu bērnu likteni. Un šīs domas piespieda viņu izšķirties. Viņš tēmēja dzīvniekam tieši pierē —• pazibēja uguns, atskanēja šāviens, un dūmu mākoņi uz brīdi visu aizsedza.

Viņš dzirdēja skaļu ziloņa kliedzienu, lūstošu zaru troksni, un kad dūmi izklīda, viņš ar nožēlu redzēja, ka dzīvnieks stāvēja kājās un lode, acīmredzot, nebija nodarījusi viņam nekā ļauna.

Mednieks tiešām bija labi tēmējis, lode bija ķērusi tieši pieri, bet tai vietā, lai nonāvētu dzīvnieku, tā saplaka un atlēca, zvēru galīgi saniknojot.

Viņš grozījās no vienas puses uz otru,, apgāza kokus, lauza zarus un svieda tos ar snuķi gaisā, bet tomēr nesaprata, kas viņam iesitis pa pieri.

Liels, resns koks, par laimi, aizsedza van Blūmu, jo ja saniknotais dzīvnieks šai brīdī būtu viņu ieraudzījis, fermera vairs nebūtu. Mednieks to saprata un nekustoši stāvēja, piespiedies pie resnā stumbra.

Svartbojs nebija tik saprātīgs. Kad zilonis devās uz priekšu, Henrijs viņam sekoja, virzīdamies uz krūmiem, kur atradās van Blūms. Izdzirdis šāvienu un redzot, ka zilonis palicis neievainots, bušmenis zaudēja drosmi un kliegdams devās atpakaļ uz akaciju puduri.

Zilonis, izdzirdis kliedzienus, ātri apgriezās, pēc īsa brīža bija uz laukuma, ieraudzīja bēgošo bušmeni un niknumā devās viņam pakaļ. Henrijs palika agrākā vietā zem krūmiem un tamdēļ palika neievērots. Kad zilonis drāzās viņam garām, viņš izšāva un ievainoja viņu plecā, kas vēl vairāk saniknoja dzīvnieku. Neapstājoties viņš dzinās pakaļ Svarlbojam, jo nešaubījās, ka nabaga bušmenis vainīgs pie sāpēm, ko viņš cieta, nesaprazdams to iemesla.

Vis« tas notika divi-trīs minūtēs. Svartbojs bija kādus desmit soļus priekšā. Viņš gribēja sasniegt birzi un uzrāpties kādā milzīgā koka galotnē. Tā bija viņam vienīgā izredze izglābties.

Bet tagad viņš saprata, ka nepaspēs; viņš bija sasniedzis laukuma vidu, birzs vēl bija tālu, bet zilonis tuvojās. Viņš dzirdēja saniknotā ziloņa smagos soļus, viņa dobjo rēkšanu un, likās, jau sajuta viņa karsto elpu. Nē, izglābties kokā nebija ko domāt, nekādu cerību!

Tas viss ātri pazibēja bušmeņa galvā, viņš tūlīt apstājās un pagriezās ar seju pret ziloni.

Viņš to nedarīja, tamdēļ, ka bulu izdomājis kādu glābšanās plānu, un ne aiz varonības. Nē, tas bija izmisums. Viņš zināja, ka bēgot viņš neizglābsies, zilonis, droši vien, viņu panāks. Ja viņš pagriezīsies, sliktāk nebūs, bet varbūt ka kāds veikls manevrs var viņu izglābt,

Šai bridi bušmenis atradās laukuma vidū un zilonis drāzās tieši uz viņu.

Bušmenim nebija nekāda ieroča, ar ko viņš varētu pretoties milzīgajam ienaidniekam. Lai vieglāk varētu skriet, viņš bija nometis kā loku, tā cirvi. Bet ja viņam arī tie būtu, vai tad tas ko līdzētu? Viņam bija tikai viņa aitādas uzpletnis; šis apģērba gabals gan kavēja skriet, bet viņš ar nodomu to nepameta,

Bet. zilonis tuvojās, milzīgais snuķis bija vairs tikai kādus trīs soļus no Svartboja sejas. Te bušmenis pēkšņi uzmeta tam savu uzpletni, bet pats, ko spēja, sāka skriet uz pretējo pusi.

Ļoti iespējams, ka viga viltība būtu izdevusies. Bet zilonis, uztvēris ar snuķi uzpletni, sāka ar to kā ar birsti slaucīt zemi, aizķēra bušmeņa kājas un viņu nogāza.

Nākošā momentā bušmenis atkal bija kājās un sāka skriet. Bet zilonis jau saprata, ka piekrāpts, aizmeta uzpletni un metās bušmenim pakaļ. Svartbojs nenoskrēja pat trīs soļus, kad milzīgie ilkņi ielīda starp viņa kājām, un būšmenis uzslīdēja augstu gaisā.

Šai brīdī van Blūms un Henrijs pieskrēja laukuma malai. Viņi redzēja, ka viņu uzticamais kalps uzlidoja gaisā, bet viņi bija ļoti pārsteigti, ka zemē atpakaļ viņš nenokrita Varbūt, viņš bija uzkritis uz ziloņa ilkņa, un tas viņu turēja ar savu snuķi? Nē. Dzīvnieka galva bija skaidri redzama. Bušmeņa tur nebija; ne uz galvas, ne uz muguras, Svartboja nebija nekur. Un arī pats zilonis, likās, bija tie mazāk pārsteigts par sava upuj-a zudumu. Viņš raudzījās uz visām pusēm, viņu meklēdams.

Un patiesi, kur Svartbojs varēja palikt? Bet lūk, zilonis ar niknu rēcienu piesteidzās kādam kokam un sāka to ar neticamu spēku purināt.

Van Blūms un Henrijs paskatījās uz koka galotni un starp lapām un zariem patiesi ieraudzīja nabaga bušineni, kas bija aizķēries zaros. Viņa sejā bija saskatāmas šausmas, jo viņš saprata, ka viņa stāvoklis ļoti bīstams. Bet viņam nebija laika izteikt savas bailes; nākošā brīdī milzīgais koks ar troksni tika nolauzts un nogāzās kopā ar Svartboju.

Gadījās, ka koks nogāzās uz ziloņa muguras. Zari krietni atviegloja kritiena spēku, tā kā Svartbojs nebija pat ievainots. Bet tagad viņš atradās pilnīgi ienaidnieka varā. Nebija nekādas cerības izbēgt! Viņam, acīmredzot, bija jāiet bojā.

Bet izmisums viņam laikam iedeva jaunu domu. Viņš ātri apķērās vienai ziloņa pakaļkājai un ar basām kājām atbalstījās uz naga augšējā izliekuma.

Zilonis nevarēja viņu nosviest un nevarēja arī aizsniegt ar savu snuķi, un stipri pārsteigts un izbaidīts par jauno uzbrukuma veidu, spalgi iekliedzās, sacēla snuķi un asti augstu gaisā un steidzās uz krūmiem.

Svartbojs cieši turējās pie kājas, līdz gadījās izdevīgs brīdis pazust. Tiklīdz zilonis sasniedza krūmus, viņš uzmanīgi noslīdēja zemē, tūlīt pietrūkās un sāka skriet uz pretējo pusi.

Bet bēgt nemaz nebija vajadzīgs, jo zilonis bija tā nobaidījies, ka neapstādamies drāzās uz priekšu, notīrīdams no ceļa visus kokus un krūmus, un apstājās tikai tad, kad bija jau vairāk jUdzes tālu no sava nepatīkamā piedzīvojuma vietas.

Van Blūms un Henrijs, pielādējuši bises, steidzās

Svartbojam palīgā un gandrīz saskrējās ar viņu, kad viņš atgriezās pēc savas brīnišķās izglābšanās.

Mednieki gribēja sekot zilonim, bet Svartbojs nemaz nevēlējās vairs ar viņu sastapties.

„Nē,“ viņš teica. „Nekas tur neiznāks, jo bez zirgiem un suņa viņu nav iespējams panākt. Un tā kā inums nav ne zirgu, ne suņa, tad nav nozīmes viņam sekot..“

Van Blūms saprata, ka šī piezīme ir pareiza, un vairāk kā jebkad nožēloja zirgu zaudējumu. Jāšus uz zirga ziloni viegli panāktu, bet kājām tas bija neiespējami, un katrs mēģinājums būtu velts laika zaudējums.

Diena jau tuvojās vakaram, citus ziloņus meklēt bija par vēlu, un mūsu mednieki vīlušies devās uz māju.

XXIX. Gnus. [1] )

Gudra paruna saka: „Nelaime nekad nenāk viena.“

Tuvojoties savai mītnei, mednieki jau notālēm ievēroja, ka tur viss nav kārtībā. Totti, mazā Ģertrūde un Jānis stāvēja kāpju galā; viņu izskats liecināja, ķa kaut kas nav kārtībā. Ansis nebija redzams. Kur tad Ansis?

Kad mednieki pienāca tuvāk, bērni steidzās viņiem pretī. Viņu skatienos bija redzams nemiers.

„Anša nav!“ sauca viņi, viens otru pārtraukdami. „Viņš aizgāja jau sen, vairākas stundas atpakaļ.“

„Kur tad viņš aizgāja?“ prasīja satrauktais tēvs.

„Nezinām,“ atbildēja bērni. „Ar viņu, droši vien, kaut kas būs noticis; mēs baidāmies, ka viņš nav aizgājis bojā.“

„Bet kamdēļ viņš no nometnes aizgaja?“ van Blūms pārsteigts prasīja.

„Ieradās daudz kaut kādu savāda izskata dzīvnieku, ļoti savāda izskata,“ bērni paskaidroja, „Viņi atnāca pie ezera, lai nodzertos. Tiklīdz Ansis viņus ieraudzīja, viņš satvēra savu bisi un ātri aizskrēja, aizliedzis mums kāpt no koka zemē. Viņš teica, lai mSs nebaidoties, jo viņš drīz atgriezīšoties.“

„Uz kur'u pusi tad viņš aizgāja?“ tēvs turpināja izvaicāt.

„Vispirms viņš gāja uz ezera lejas galu. Bet tad krūmi viņu aizsedza, un mēs viņu vairs neredzējām.“ „Kad tad tas notika?“

„0, sen, daudzas stundas atpakaļ, vēl no rīta, drīz pēc tam, kad jūs aizgājāt. Kad bija pagājusi stunda un vairāk, bet viņš vēl vienmēr neatgriezās, mēs sākām uztraukties; bet tad nodomājām, ka viņš sastapis jūs un aizgājis kopā medībās.“

„Bet vai jūs bises šāvienus dzirdējāt?“

„Nē. Mēs klausījāmies, bet nedzirdējām neviena. Dzīvnieki aizskrēja agrāk, pirms Ansis pielādēja bisi. Droši vien, viņš tālu dzinās tiem pakaļ un tādēļ ari šāvieni nebija dzirdāmi.“

„Bet kā izskatījās dzīvnieki, par ko jūs stāstāt? Vai jūs viņus apskatījāt?“

„Jā, jā, kamēr viņi dzēra, mēs viņus labi \apskatījām., Bet kas tie par zvēriem, mēs nezinām. Mēs vēl nekad tādus nebijām redzējuši. Viņi bija ļoti lieli, tumšdzeltenā krāsā, biezām krēpēm un garu spalvu kušķi uz krūtīm. Šie spalvu kušķi nokārās zemu starp priekšējām kājām.“

„Viņi ļoti līdzinājās ponijiem,“ piebilda Jānis, „arī augums tāds pats, un arī spārdījās viņi taisni tāpat kā poniji.“

„Bet man liekas, ka viņi vairāk līdzinājās lauvām,“ mazā Ģertrūde pārtrauca brāli.

„Lauvām?“ uztraukti iesaucās van Blūms un Henrijs.

„Ja, viņi bija ļoti līdzīgi lauvām,“ Ģertrūde apstiprināja,

„Arī man tā likās,“ Totti piebilda.

„Bet vai viņu bija daudz?“

„Jā, daudzi Ne mazāk kā piecdesmit, lai gan mēs nevarējām saskaitīt, jo viņi visu laiku kustējās, sk riedami no vienas vietas uz otru, un badījās ragiem.“

,,A!“ šo vārdu nomierināts, iesaucās van BlUms. „Tā tad viņiem bija ragi?“

„Protams, bija,“ vienā balsī visi trīs atbildēja. „Jā, ragus mēs labi ievērojām; viņi bija asiem galiem; vispirms tie ir taisni, tad saliecās uz augšu. Viņiem bija arī krēpes, un viņu resnie kakli izliecās kā zirgiem. Uz purna viņiem liels spalvu vīšķis, līdzīgs birstei. Garās baltās astes sniedzās līdz zemei kā ponijiem. Viņu rumpis vispār atgādināja ponijus. Un patiesi,“ mazais Jānis turpināja, „ja nebūtu ragu un garo spalvu kušķu uz purna un krūtīm, es viņus noturētu par ponijiem. Viņi aulekšoja kā poniji, spēlējās, spārdījās, sacēla krēpes, sprauslāja — taisni tāpat kā poniji pļavā. Bet dažreiz viņi bauroja kā vērši. Un, taisnību sakot, viņu galvas vairāk līdzinājās vēršu galvām. Tad es vēl ievēroju, ka viņiem bija šķelti nagi kā ragulopiem. 0! Kamēr Ansis lādēja bisi, es viņus labi apskatīju; viņi stāvēja pie ūdens gandrīz tik ilgi, kamēr Ansis sagatavojās. Bet kad skrēja projām, tad gāja rindā viens aiz otra; priekšā un nopakaļus skrēja lielākie.“

„A,“ Henrijs iesaucās; „tad tie ir bijuši gnus.“ „Jā,“ apstiprināja Svartbojs, „droši vien, gnus.“ „Protams,“ savukārt teica van Blūms, pilnīgi nomierinājies. „Jāņa apraksts nevar attiekties ne uz vienu citu dzīvnieku.“

Patiesi, mazais Jānis bija pilnīgi pareizi aprakstījis šī visoriģinālākā dzīvnieka raksturīgākās īpašības: gara vilna starp priekšējām kājām, uz augšu ieliektie ragi, zirgam līdzīgais ķermenis, garā, iebaltā aste un biezās, plīvojošās krēpes — tās visas ir gnus pazīmes.

Bet ari Ģertrūde nebija sevišķi kļūdījusies, noturēdama viņus par lauvām. Sevišķi vecie gnusi līdzinās lauvām; tā kā dažreiz pat veci mednieki kjūdās.

Bet Jāņa apraksts bija pareizāks. Ja dzīvnieki būtu tuvāk, viņš būtu vēl ievērojis, ka viņu iesarkanām acīm nikna izteiksme, un ka viņu galva un ragi atgādina Āfrikas bizonu, kājas tievas kā briedim, bet pārējā viņi tiešām līdzinājās ponijam. Viņš arī buru ievērojis, ka mātītes ir mazākas un tumšākas. Bet ja barā bija „teļi“, tad viņš redzētu, ka viņu krāsa daudz gaišāka, gandrīz balta.

Gnus, kas bija atnākuši pie ezera, piederēja pašai parastākai viņu pasugai. Holandieši viņus sauc par „meža vēršiem“ (wildebeest), bet hotentoti par „gnu“, jo šie dzīvnieki izkliedz dobjas skaņas, līdzīgas „gnu—ū—ū“.

Šie dzīvnieki klejo lielos baros pa Dienvidafrikas tuksnešainiem līdzenumiem. Parasti viņi nav bīstami; bet. ja tos ievaino, tie kļūst ļoti bīstami, sevišķi vecie tēviņi, kas tad uzbrūk medniekam, un sit viņu ar ragiem un nagiem.

Viņi skrien ļoti ātri; lai gan redzot ienaidnieku viņi reti kad aizskrien pavisam, bet turas zināmā atstatumā; noliekuši galvas gandrīz līdz zemei, viņi, ar ragiem draudēdami, riņķo ap to. Viņu kliedzieni līdzinās kā vērša bļāvienam, tā lauvas rūcienam. Kad bari ganās, vecie tēviņi stāv sardzē. Ja jābēg, viņi skrien rindā, kā to attēloja Jānis. Briesmu brīžos vecie gnus turās iepakaļus, starp baru un medniekiem un it kā badās viens ar otru. Bet tiklīdz mednieki tuvojas, viņi pārtrauc strīdu un aizauļo.

Gnus medības ir jauno būru iemīļota izprieca. Dažreiz viņi ielenc veselu baru un nogalina kuyu katru pēc izvēles. Dažreiz viņus pieviļina ar sarkanu drēbes gabalu; šo krāsu viņi neieredz un nikni metas tai virsū.

Gnus ļoti viegli pieradināt. Bet Kapzemes fermeri nemīl tos pie sevis turēt, jo viņi slimo ar savādu ādas slimību, kas pielīp arī pārējiem dzīvniekiem. Tūkstošiem ragu lopu katru gadu iet bojā no šīs lipīgās slibas. Bet van Blūms un viņa biedri nerunāja par šiem dzīvniekiem. Viņus ļoti uztrauca Anša prombūtne. Viņi jau gatavojās doties Ansi meklēt, kad pie ezera parādījās viņš pats, salīcis zem kādas smagas nastas svara.

Atskanēja priecīgi saucieni, un pēc brīža Ansis jau bija viņu vidū.

XXX. Āfrikas skudru lācis.

Ansim bija jāatbild uz veselu rindu jautājumu: „Kur tu biji?“

„Kas ar tevi notika?“

„Kas tevi aizkavēja?“

„Vai nav notikusi kāda nelaime?“

„Vai tu neesi ievainots?“

Šie un līdzīgi jautājumi atskanēja gandrīz reizē. „Es esmu pilnīgi vesels un jūtos lieliski. Kas atliecās uz pārējiem jautājumiem, tad, protams, es uz visiem stki atbildēšu, bet vispirms lai Svartbojs un Totti sagatavo mums vakariņām šo zemes cūku. Es esmu tagad tā izsalcis, ka nemaz neesmu spējīgs runāt. Tālab lūdzu mani atvainot.“

To teikdams, Ansis nosvieda no pleciem atnesto dzīvnieku, kas bija auna lielumā. Viņam bija iesarkani pelēka vilna un gaya aste. Viņa purns bija gluži kails, ap trīsdesmit centimetru garš, loti maza mute, līdzīgi radiem uz augšu saslietām ausīm; kājas bija īsas un muskuļainas, nagi ļoti gari un it kā dūrē sažņaugti, kā pērtiķa rokai. Vispār, dzīvnieks, ko Ansis nosauca par „zemes cūku“, bija ļoti savāda izskata.

„Labi, manu zēn,“ van Blūms atbildēja. „Mēs labprāt tevi atvainojam, jo esam izsalkuši, droši vien, ne mazāk par tevi. Bet zemes cūku, es domāju, labāk atstāsim rītdienai. Jo vakariņām mums ir divas sīgas, ar ko Svartbojs drīzāk tiks galā.“

„0, man viss viens. Es esmu tā izsalcis, ka ar baudu ēdīšu visu, ko man dos. Tikai lūk, ko es teikšu, ja mūsu vecais Svartbojs nav pavisam noguris, tad lai viņš neatsakās novilkt šim dzīvniekam ādu.“

Un Ansis norādīja uz atnesto medījumu.

„Vai nē, vecais, labāk to izdarīt tagad, lai tādā karstumā viija gaļa līdz rītam nesabojātos? Tu taču zini, ka te iznāks tik garšīgs cepetis, ka ir vērts parūpēties, vēl jo vairāk tālab, ka tādu dzīvnieku katru dienu nevar sastapt.“

„Taisnība, minger Ansi, taisnība,“ bušinenis atbildēja. „Svartbojs to zina. Tā nav pirmā reize, kad es redzu gupu.“

To teikdams, Svartbojs izņēma nazi un sāka rīkoties ap dzīvnieku.

Savādais dzīvnieks, ko Ansis nosauca par zemes cūku, bet Svartbojs par gupu, bija Āfrikas skudru lācis.

Kaut gan būri viņu sauc par zemes cūku, tomēr viņam maz kopēja ar cūkām. Jādomā, ka viņa purna forma, gaie sari un paradums rakt zemi, bija pamats kļūdainajam nosaukumam. No visiem dzīvniekiem, kas rok zemi, skudru lācis visveiklākais. Pēc sava lieluma un ierašām viņš atgādina savu Dienvidamerikas ciltsbrāli — tamanuaru, kas tiek uzskatīts par tipisku skudru lāci. Bet arī Āfrikas skudru lācis ne sliktāk salauž skudru mājokļu sienas un aprij milzumu termītu. Aste un purns viņam tikpat gayi kā tamanuaram, mute maza, mēle lipīga un izstiepusies. Tāpat kā tamanuars, viņš ātri nobadojas, un viņam ļoti garšīga gaļa Viņai gan mazliet skudru skābes piegarša, bet gastronomi taisni par to jūsmo. Kas attiecas uz skudru lāča šķiņķi, tad, labi pagatavots, viņš daudz garšīgāks kā Spānijas un Vestfāles šķiņķi.

Totti bija jau paspējusi izcept sīgu. Iespējams, ka cepetis vēl nebija pilnīgi izcepis, bet visi bija tik izsalkuši, ka atzina to par lielisku. Kad izsalkums bija apmierināts, Ansis iesāka savu stāstu.

XXXI. Anša piedzīvojumi.

„Bija pagājusi kāda stunda pēc jūsu aiziešanas,“ Ansis iesāka. „Pēkšņi es ievēroju, ka ezeram tuvojas „mežonīgo vēršu“ bars. Viņi gāja rindā, viens aiz otra, bet pienākuši ezeram, sajuka un nekārtībā metās ūdenī.

Es, protams, zināju, ka šis medījums ir šāviena vērts. Bet viņi ūdenī tā ālējās, ka es aizrāvos un atcerējos bisi tikai tad, kad viss bars taisījās doties atpakaļ. Tad es atcerējos, ka izņemot žāvētu gaļu, mums nekā cita nav, un steidzos pa kāpēm augšā pēc bises. Par nožēlošanu, bise nebija pielādēta. Tādos apstākļos kā mēs tagad dzīvojam, tā ir nepiedodama paviršība, jo nekad nevar zināt, kas kupi katru brīdi te var notikt.

Kamēr es rīkojos ar bisi, dzīvnieki no ūdens bija aizgājuši. Es steidzos cik spēju pa kāpēm lejā un pēkšņi atcerējos, ka pulvermaku aizmirsu augšā. Atgriezties pēc tā vairs nebija laika, jo dzīvnieki jau gāja projām, un es baidījos nokavēt; es jau arī nedomāju viņiem tālu dzīties pakaļ; man gribējās nošaut tikai vienu teļu pusdienām, un šim nolūkam pietika lādiņa, kas atradās bisē.

Cik iespējams slēpdamies aiz krūmiem, es sekoju baram; bet drīz es pārliecinājos, ka šī uzmanība pilnīgi nevajadzīga. Šie gnus nemaz no manis nebaidījās un šinī ziņā nelīdzinājās tiem „mežonīgiem vēršiem“, ko es tiku redzējis māsu agrākās mītnes tuvumā. Viņi pienāca tuvāk par simt soļiem, nepiegriezdami man nekādu vērību. Acīmredzot, viņi vēl nebija medīti

Divi vecie gnus, kas šķita, stāvēja sargu vietās, pienāca tik tuvu, ka bija viegli iespējams tos nonāvēt. Bet es to nevēlējos, jo zināju, ka viņu gaļa ir sīksta, liet man gribējās nogaršot jauno dzīvnieka maigo gaļu; tādi barā bija vairāki.

Bet lai cik droši likās dzīvnieki, man tomēr neizdevās tuvoties jauniem teļiem šāviena attālumā. Tikko es sāku tuvoties, vecie vērši, kas bija bara priekšun pakaļgalā, aizveda to tālāk.

Tā nemanot, soli pa solim es jau biju attālinājies veselu jūdzi no nometnes, pilnīgi aizrnirzdams, ka man nebija tiesības atstāt, manā apsardzībā nodotos bērnus.

Bet tad jau bars un arī es atradāmies līdzenumā, kur nebija neviena krūmiņa; bet. arī te man bija lieliekas slēptuves; visapkārt it kā milzu teltis atradās termitu mājokļi, kas bija celti pareizās rindās vienādā .atstatumā cits no cita. Daži no tiem bija līdz septiņi metri augsti. Vispār šīs skudru celtnes atšķīrās no parastām termitu celtnēm. Tās izskatījās kā milzīgi koni vai apaļas piramides, pie kufu pamatiem it kā tornīši pacēlās nelieli konusi. Es tūlīt zināju, ka šos konus cēlusi īpata balto skudru suga, ko dabzinātnieki sauc par „kareiviskām“.

Tur bija arī cilindrveidīgas termitu celtnes ar apaļu virsu; tās bija ne augstākās par sešdesmit centimetriem. Konveidīgās un cilindrveidīgās skudru celtnes ielejā atradās ļoti bieži, un man šķita, ka man viegli izdosies tuvoties baram pietiekoši tuvu.

Tiešām, man drīz izdevās pielavīties lielam skudru mājoklim, kas atradās bara vidū. Bet kad es paskatījos pār tornīti, tad ar nepatiku redzēju, ka mātītes un teļi jau aizvesti tālu un starp viņiem un mani it kā cīnījās divi veci gnus.

Es atkārtoju savu manevru un piezagos tam konam, pie kūja aizveda baru. Bet pacēlies, lai šautu, es redzēju, ka bars atkal tālu, bet divi vecie gnus tāpat kā agrāk bija starp mani un viņiem.

Es sāku dusmoties: man likās, ka vecie vērši zobojas par mani. Patiesi, viņi izturējās augstākā mērā savādi: te viņi man tuvojās, te uzsāka savstarpēju cīņu. Un jāatzīstas, ka viņu izskats, ar viņu pinkainām, melnām pierēm, milzīgiem asiem ragiem un sarkanām spīdošām acīm, bija tik mežonīgs, ka viņu tuvums nebija sevišķi patīkams.

Beidzot es sadusmojos un nolēmu, ka neļaušu viņiem vairāk par mani zoboties. Ja viņi man neļaus iegūt jauno teļu, tad paši samaksās par savu nekaunību — es nolēmu vienu no viņiem nošaut.

Tai laikā gnusi bija iesākuši jaunu cīņas veidu. Viņi nostājās uz ceļiem un stiepa galvas viens pret otru, kamēr pieres sadūrās. Tad uzlēca kājās uu drāzās uz priekšu, it kā gribēdami viens otru samīt. Nesadūrušies viņi paskrēja viens otram vairākus soļus igafām; tad atgriezās, nokrita ceļos un sāka cīņu no jauna.

Redzot, ka viņi aizņemti cīņā, es nodomāju, ka tagad varēs nemanot viņiem tuvoties un izšaut. Es izgāju no paslēptuves un tuvojos viņiem. Neviens mani neievēroja: vienam bija no briesmīgiem sitieniem jāizsargās, otram jāuzbrūk.

Es tuvojos viņiem uz divdesmit soļiem, pacēlu bisi un sāku tēmēt. Par upuri es izvēlējos uzvarētāju, vispirms tamdēļ, lai sodītu viņu par nežēlību, ar kādu tas .sita gulošo pretinieku, bet galvenokārt tamdēļ, ka viņa sāni bija pagriezti pret mani, un man bija ļoti ērti viņam šaut.

Notēmējis es izšāvu.

Pirmā brīdī dūmu dēļ nevarēju nekā redzēt. Hct. kad dūmi izklīda, es redzēju, ka uzvarētais stāvēja uz ceļiem, bet tas, kam es tēmēju — man par lielāko izbrīnu — stāvēja kājās neievainots. Es zināju, ka lode viņu trāpīja, jo dzirdēju īpato skaņu, kad lode atsitās pret viņa ādu; bet. ja viņš ari bija ievainots, tad, acīmredzot, ne nāvīgi.

Tomēr man neatlika laika ilgi pārdomāt. Tiklīdz izklīda dūmi, gnus palēcās, pacēla asti un, galvu zemu noliecis, drāzās tieši man virsū.

Viņa skatienā pazibēja tāda atriebības kāre, rēciens bija tik briesmīgs, ka pat varonīgāki cilvēki kā es nobaidītos. Ticiet man, satiekot lauvu es biju mazāk nobijies.

Dažas sekundes es nezināju ko darīt. Kā glābties? Neviļus es pagriezu bisi, lai rīkotos ar to kā ar nūju, bet. tūlīt sapratu, ka mani vājie sitieni nevarēs apturēt saniknoto dzīvnieku, kas mani, droši vien, notrieks zemē un samīdīs.

Bet vai nevar aizbēgt? Atskatījies es par laimi tuvumā ieraudzīju milzīgu termitu celtni. Ja tikai paspētu aizskriet līdz tai un uzrāpties, tad es būtu glābts.

Un es skrēju kā lapsa, kam seko suņi, Henrij, tu parasti skrien ātrāk kā es. Bet es šaubos, vai šoreiz tu varētu mani panākt!

Un es tomēr paspēju laikā. Tai brīdī, kad es uzrāpos galvenā kona virsotnē, es sajutu elpu, kas nāca no gnus nāsīm.

Nākošā acumirklī es biju drošībā. Atskatījies es redzēju, ka ienaidnieks nevar mani sasniegt; lai cik asi bija viņa ragi, viņš vairs mani nebiedēja.“

XXXII. Aplenkums.

„Jā,“ pēc īsas klusēšanas turpināja Ansis, „jā, es jau sevi apsveicu ar laimīgu izglābšanos, jo biju pārliecināts, ka ja nebūtu skudru celtnes, gnus būtu mani saminis. Šis gnus bija reti liels un nikns, un spriežot pēc viņa tumšās vilnas un spīdošiem ragiem, kas gandrīz skāra viens otru, viņš bija jau ļoti vecs. Tagad es varēju viņu novērot, jo biju pārliecināts, ka viņš mani neaizsniegs, un sēdot uz skudru celtnes es sekoju viņa kustībām.

Saniknotais vērsis pielika visas pūles, lai nokļūtu pie manis. Reizes divpadsmit viņš metās virsū termitu celtnei, dažreiz viņam gandrīz izdevās uzrāpties tornītī, bet galvenā virsotne viņam nebija sasniedzama. Tas nav nekāds brīnums! Es pats tikai ar lielām pūlēm viņā uzrāpos.

Savās izmisuma pūlēs viņš dažreiz uzlēca tik augstu, ka ar bises galu es varēju sasniegt viņa ragus. Es nekad nebiju redzējis tik saniknotu dzīvnieku. Tagad bija redzams, ka viņš ievainots žokli, kas stipri asiņoja, un sāpes viņu ļoti kaitināja. Tomēr bija vēl arī cits iemesls, kas viņu saniknoja, bet to es ievēroju vēlāk.

Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem sasniegt kona virsotni, gnus mainīja savu taktiku un sāka to badīt ragiem, it kā gribēdams apgāst. Viņš vairākas reizes atkāpās un tad ar visu spēku metās celtnei virsu. Un dažreiz patiesi likās, ka viņš sasniegs savu nolūku.

No viņa briesmīgiem sitieniem jau vairāki mazi koni bija apgāzti. Cietais māls padevās viņa ragiem, ar kubiem viņš rīkojās kā ar kapļiem. Dažās vietās viņš jau bija izsitis caurumus, pa kuriem es varēju saskatīt skudra celtās istabas un ejas.

Un tomēr es nebaidījos, jo cerēju, ka viņa niknums ātri pāries, un viņš aizies; tad es bez bailēm varētu nokāpt.

Bet kādu laiku viņu novērojis, es pārsteigts ievēroju, ka viņa niknums nevis mazinās, bet. turpretī arvien aug lielāks.

Karstums bija neiespējams. Saules stari sakarsēja balto celtni, kā krāsni. Nebija ne mazākā vējiņa, kas atsvaidzētu gaisu. Sviedri no manis plūda straumēm, un man ikbrīdi vajadzēja tos noslaucīt ar lakatiņu, ko es turēju rokās.

Katru reizi, kad noslaucīju sviedrus, es lakatiņu izpurināju un ievēroju, ka no tā gnus niknums dubultojās. Tādos brīžos viņš ar briesmīgu maurošanu metās celtnei virsu.

Drīz es sapratu, kas par lietu. Viņu uztrauca mans spilgti sarkanās krāsas lakats. Patiesi, es atcerējos, ka sarkanā krāsa briesmīgi uztrauc meža vēršus un padara viņus gandrīz trakus.

Pēc tam es, protams, tūlīt savu lakatiņu noslēpu, jo man nebija ne mazākās vēlmes viņu kaitināt. Bet vērsis tik ātri nevarēja apmierināties, jo viņš bija par daudz saniknots. Viņš pat stiprāk sita ar ragiem un bauroja, lai gan viņa acīs nekas sarkans nebija saskatāms.

Es paliku nemierīgs. Man nekad nebija ienācis prātā, ka gnus savā atriebībā var būt tik nevaldāms. Acīmredzot., viga ievainojums stipri sāpēja; viņš zināja, ka es viņu esmu ievainojis, bija nolēmis atriebt un visiem spēkiem strādāja ar ragiem un nagiem.

Man sāka apnikt mans stāvoklis. Protams, vērsis nevarēja mani sasniegt; bet es jau biju tik ilgi no nometnes projām, bērni bija palikuši vieni, ka sirdsapziņa sāka mani mocīt. Tur taču varēja atgadīties kāda nelaime — šīs domas mani padarīja arvien nemierīgāku.

Par sevi es neuztraucos, jo biju pārliecināts, ka dzīvnieks drīz nogurs un aizies. Tikai divi vai trīs reizes, kad vērsis uzlēca sevišķi augstu, bailes iezagās manā sirdī, bet arī tikai uz brīdi.

Bet tad ieradās jauns ienaidnieks, tik briesmīgs, ka pirmā brīdī es no šausmām gribēju lekt tieši uz gnus ragiem.

Es jau teicu, ka vērsis apgāza dažus tornīšus un izsita caurumus skudru celtnē. Tiklīdz caurumi tika izsisti, viņās parādījās milzums skudru, kas sāka skraidīt pa celtnes ārpusi; tas mani pārsteidza, jo skudras parasti dzīvo apakš zemes. No sākuma es tam nepiegriezu nekādu vērību, jo visa mana uzmanība bija pievērsta gnus, un es par kukaiņiem pavisam neinteresējos.

Bet tad es nejauši paskatījos uz leju un šausmās pietrukos kājās un, kā jau teicu, biju ar mieru mesties uz saniknotā dzīvnieka ragiem!

Neskaitāms milzums briesmīgi saniknotu skudru līda ārā no visiem vērša, izsistiem caurumiem, un viņas visas rāpās pa konu uz augšu un virzījās tieši uz mani! Priekšējās jau skāra manas kājas. Lai arī cik mazas bija. šīs lmt.es, bet man likās, ka es saprotu viņu nolūku: viņas visas bija vienu jūtu, vienas gribas iedvesmotas — man uzbrukt! Par to nebija nekādu šaubu. Viņas virzījās pareizās rindās, noteikti, it kā tās vadītu kāda apzinīga bute, un nāca viņas taisni uz to vietu, kur es stāvēju.

Pēc izskata es pazinu, ka tie ir kareivji; to rādīja viņu platās galvas un lielie, stiprie žokļi. Es zināju, ka viņas briesmīgi kož.

šīs domas man iedvesa šausmas. Atzīstos, nekad dzīvē nebiju sajutis tādas bailes. Mana nesenā sadursme ar lauvu nebija nekas, salīdzinot ar tagadējo stāvokli,

„Droši vien, termiti mani apēdīs!“ tā bija mana pirmā doma, viņus ieraugot. Tādi gadījumi ir bijuši; jā, es atceros, es par to biju dzirdējis, es biju dzirdējis, ka baltās skudras uzbrūk gulošiem cilvēkiem un sakož tos līdz nāvei. Līdzīgi nostāsti viens pēc otra nāca manā atmiņā, un es beidzot biju pārliecināts, ka ja es tūlīt kaut kur neaizbēgšu, tad skudras mani sakodīs un apēdīs …

XXXIII. Nevarīgs dzīvnieks.

„Ko es varēju iesākt? Kā izvairīties no diviem briesmīgiem ienaidniekiem? Ja es nolaidīšos lejā, vērsis mani droši nonāvēs. Viņš vēl vienmēr bija tepat, viņa niknais skatiens bija pievērsts man. Bet ja es palikšu uz vietas, tad šis milzīgais daudzums pretīgo kukaiņu mani sakodīs un apēdīs.

Es jau sajutu viņu briesmīgos zobus. Tie, kas nāca pa priekšu, jau sāka rāpot pa manām kājām. Es viņus rūpīgi nosviedu, tomēr daži paspēja jau iekost caur biezajām vilnas drēbēm.

Es uzrāpos pašā kona virsotnē. Tā bija tik šaura, ka es tikko varēju noturēties; bet es dejoju uz tās kā akrobāts — tik sāpīgi koda pakāpeniski uzbrūkošās skudras.

Kas notiks, kad man uzbruks visi šie miljoni, kas vēl nav pienākuši, bet jau tuvojas? Lūk, viņi jau paceļas uz beidzamās terases! Drīz viņi sasniegs galotni, kur es stāvu. Viņu miriādi mani pārklās…

Es jau gribēju lekt, kad man ienāca prātā jauna doma, es tikai brīnījos, ka biju tik muļķis un agrāk to neiedomājos. Šīm skudrām taču nav spārnu, tā tad viņas pa konu var tikai rāpties. Kas mani varēja kavēt viņas nosviest, kad tās rāpās uz augšu? Es varu izlielāt, svārkus kā slotu un noslaucīt tās. Protams, varu! Lieliska doma!

Nākošā brīdī svārki bija novilkti, nevajadzīgā bise nolikta uz apakšējās terases, un rīkodamies ar svārkiem kā ar lupatu, es dažās minūtēs notīrīju konu no briesmīgiem kukaiņiem, kas ar galvu uz leju nolidoja zemē.

Un cik tas viss vienkārši Kamdēļ tas man agrāk neienāca prātā? Ar vienu atvēzienu cs varēju miljonus nosviest.

Taisnība, dažas bija jau paspējušas ielīst manās drēbēs un sāpīgi koda; bet tas bija sīkums.

Tā cs stāvēju kona galotnē, te noliekdamies, lai noslaucītu kareivju pulkus, kas virzījās no apakšas, te mēģinot atbrīvoties no tiem, kas bija ielīduši manās drēbēs.

Kukaiņi mani vairs nebaidīja. Arī vērsis jau sāka manāmi pagurt. Droši vien, viņš drīz aizies, šī cerība mani uzmundrināja.

Pēkšņi jauna nelaimei Un es atkal šausmās nodrebēju. Kamēr es mīdījos kona galotnē, sausie māli pēkšņi iegrima un es sāku grimt termītu celtnē. Noturēties nebija iespējams, un cs grimu arvien dziļāk; beidzot manas kājas sasniedza dibenu, droši vien, nospiezdamas skudru karalieni viņas pili. Pārsteigts un nobaidījies es stāvēju skudru mājoklī līdz kaklam. Protams, es drīz attapos. Bet pēkšņi pamats, uz kā es stāvēju, sāka kustēties, pacēlās un tad ātri izslīdēja no manu kāju apakšas, bet cs iegrimu vēl dziļāk.

Kas tas varētu būt? Vai patiesi zem manām kājām bija milzīga čupa skudru, ko es saspiedu? Nē, tas nevarēja būt. Es jutu, ka stāvēju uz kaut kā cieta, stipra, kas kādu brīdi pirms izslīdēja no manām kājām varēja izturēt manu smagumu.

Bet lai tas būtu kas būdams, cs katrā ziņā biju šausmīgi nobaidījies un nevēlējos atstāt savas kājas viņam blakus. Nē, nekādā ziņā! Es palēcos uz augšu tādā ātrumā, ka ja manas kājas būtu uz sakaitētas dzelzs, viņas nepaspētu apdegt.

Nepilnās piecās sekundēs es atkal biju uzrāpies kona virsotnē, un pārsteigts apstājos.

Tagad skudras nevarēja vairs aizdzīt. Ieskatījies tumšajā caurumā, es ieraudzīju milzīgus barus, kas ātri tuvojās.

Es pametu skatienu uz vērsi. Viņš stāvēja Iris jeb četrus soļus no skudru mītnes un nemierīgi tai skatījās. Visa viņa izturēšanās, un man šķita ari acu skatiens, bija pilnīgi mainījies, arī viņš, acīmredzot, bija nobaidījies.

Jā, bez šaubām, kaut kas briesmīgs bija viņu nobaidījis, jo pēc īsa brīža viņš asi iebļāvās, atlēca, aizskrēja dažus soļus, tad apstājās, apgriezās un sāka skatīties iepriekšējā virzienā.

Ivo viss tas varēja nozīmēt? Vai patiesi mana pēkšņā iegrimšana caur skudru mājokļa jumtu varēja viņu tā nobaidīt?

Vispirms es arī tā nodomāju, bet drīz es ievēroju, ka viņa skatiens nemaz nebija pievērsts kona galotnei; viņš kaut ko cieši vēroja pie kona pamatiem. Bet no tās vietas, kur es atrados, nevarēja redzēt, kas tas ir.

Prātot par to man nebija laika, jo vērsis sāka briesmīgi baurot, bet tad, pacēlis asti gaisā, aizauļoja ieleja;: virzienā.

Priecīgs par to, ka viņš atkāpies, es nemaz nerūpējos par iemeslu, kas viņu piespieda aiziet. Droši vien, tas bija mans pēkšņais kritiens, es nodomāju un, paņēmis bisi, gribēju nokāpt no kona, kur man bija apnicis stāvēt.

Bet tad es nejauši paskatījos uz leju un ieraudzīju priekšmetu, kas tā nobaidīja veco gnus. Un nav arī nekāds brīnums; tāds savāds radījums var nobaidīt kupi katru 1 No skudru mājokļa cauruma bija izbāzts gaļ’š, cilindrveidīgs kails purns, ar gandrīz tik pat gaļām ausīm, kas bija saslējušās uz augšu kā antilopes ragi. Viņš protams, būtu nobaidījis ari mani, ja es viņā tūlīt nepazītu visnevainīgāko būti pasaulē — zemes cūku.

Viņas klātbūte izskaidroja gnus bēgšanu un steigu, ar kādu skudras atstāja savu mājokli.

Neviena vārda neteikdams, bez mazākā trokšņa, es paņēmu bisi aiz stobra, noliecos un iesitu pa izbāzto purnu. Tā bija liela nepateicība no manas puses, ņemot vērā pakalpojumu, ko tikko man izdarīja šis dzīvnieks, aizdzīdams saniknoto vērsi. Bet šai brīdi es nevaldīju par sevi, es tikai atminējos, ka šī dzīvnieka gaļa ļoti garda, un situ.

Nabaga radījums! Be z kāda trokšņa viņš nokrita beigts caurumā, ko pats ar saviems nagiem bija izracis.

Bet mani piedzīvojumi vēl nebeidzās. Likās, ka tiem nekad nebūs beigu.

Uzvēlis skudru lāci plecos, es gatavojos nākt uz māju, kad pēkšņi ieraudzīju, ka vecais gnus, nevis tas, kas mani aplenca, bet otrs, uzvarētais, vēl vienmēr atradās laukumā tādā pat. stāvoklī — nometies ceļos un pieliecis galvu pie pašas zemes!

Sevišķi savādas bija viņa kustības. Es domāju, ka viņš sava biedra smagi ievainots un nevar piecelties.

No sākuma man bija bail viņam tuvoties: lai ari ievainots, viņš varēja būt pietiekoši stiprs, lai man uzbruktu, bet mana tukšā bise bija vājš aizsargs; tamdēļ nolēmu atstāt viņu mierā un iet projām.

Bet viija savādās kustības mani ieinteresēja tādā mērā, ka es, aizmirsis visu uzmanību, tuvojos viņam uz kādiem piecpadsmit soļiem.

Vai jūs variet iedomāties manu izbrīnu, kad es redzēju viņa savādo kustību iemeslu?

Viņš nebija nemaz ievainots, pat ieskrambāts nē, un tomēr viņš bija galīgi sakropļots, it kā būtu pazaudējis divas kājas. Tas bija noticis visdīvainākā kārtā. Cīņas laikā ar otru gnus, viena no viņa priekškājām kaut kādā veidā bija aizķērusies aiz raga, un viņš ne tikai nevarēja ar to rīkoties, bet bija spiests turēt galvu pieliektu pie pašas zemes.

Vispirms man gribējās, atbrīvojot kāju, viņam palīdzēt. Bet nākošā bridi es atcerējos stāstu par zemnieku, kas sasildījis sasalušu čūsku, un savu nodomu grozīju.

Tad man ienāca prātā viņu nonāvēt gaļai. Bet lodes man nebija un nosist būtu grūti. Un ja arī man būtu izdevies viņu nonāvēt, man tomēr viņš būtu pagaidām jāpamet turpat, jo atvilkt šurp es viņu nevarēju Bel kamēr es uzmeklētu jus un mēs atgriestos, šakāli būtu viņu jau saplosījuši.

Vislabāk, es nodomāju, atstāt viņu tāpat; šakāli, redzot, ka viņš dzīvs, neuzdrošināsies tuvoties. Tā es viņu ar pametu un ceru, ka rīt mēs viņu atradīsim,“ Ansis nobeidza savu stāstu.

XXXIV. Ziloņa guļamistaba.

Van Blūms nebija apmierināts ar šo dienu: pirmais ziloņu medību mēģinājums bija neizdevīgs. Kas būs ja tā turpināsies arī uz priekšu?

Lai gan Anša stāsts viņu ļoti interesēja, bet tomēr viņam bija jādomā par saviem neveiksmīgiem piedzīvojumiem.

Zilonis tik viegli izglābās. Lode, acīmredzot, viņam nemaz nekaitēja, bet viņu tikai sakaitināja. Lai gan abas lodes trāpīja tādās vietās, ka zilonim vajadzēja nogāsties beigtam, bet nekas tam līdzīgs nenotika’ Zilonis aizgāja, acīmredzot, tikpat vesels, it kā viņam būtu šāvuši ar zirņiem.

Vai patiesi tas vienmēr būs tā?

Taisnība, bija izšautas tikai divas lodes. Divi labi tēmēti šāvieni var nogāzt ziloņu mātīti, un dažreiz arī jaunu ziloni. Bet lai nogalinātu vecu tēviņu, bieži vajadzīgi pat līdz divdesmit šāvieni.

Bet ķuļ'š zilonis tad gaidīs, kamēr viņi lādēs savas bises un šaus viņam? Kājām dzīties viņam pakaļ nebija vērts pat iesākt. Ievainots zilonis parasti bēg un neapstājas agrāk kā dažas jūdzes atstatu no tās vietas, kur uz viņu šauts. Un panākt viņu varēja tikai jāšus.

Cik žēl tagad van Blūmam bija savu nabaga zirgu! Vairāk kā jeb kad viņš tagad sajuta viņu vajadzību un vairāk kā jeb kad nožēloja viņu zaudējumu.

Bet viņš bija dzirdējis, ka zilonis ne katru reizi bēg, kad viņu ievaino. Vecais klaidonis ievainots pat nedomāja bēgt. Tikai savādā Svartboja rīcība piespieda viņu bēgt; bet ja tas nebūtu gadījies, zilonis, droši vien, būtu palicis un, varbūt, nākošais šāviens būtu viņu nogāzis.

Sīs pārdomas van Blūmu apmierināja. Varbūt nākošās medības būs izdevīgākas, varbūt pāris labu ilkņu viņus atalgos.

Cerība un kaisla vēlme sasniegt līdzīgus rezultātus spieda van Blūmu, nekavējot laiku, uzsākt jaunu mēģinājumu. Lūk, kālab otrā dienā, vēl pirms saules lēkta, mūsu mednieki devās izsekot, savu milzīgo medījumu un šoreiz novērsa neuzmanību, ko bija pielaiduši pirmā reizē.

Visi viņi bija dzirdējuši, ka parastā svina lode nevar caururbt biezo ziloņa ādu. Varbūt arī tamdēļ pirmais mēģinājums bija nesekmīgs. Tagad viņi nolēma izlabot savu kļūdu un sagatavot jaunu ložu krājumu no cietāka materiāla, lai viņas nesaspiestos. No kā kā gan viņi tās pagatavoja? Par laimi van Blūmam bija uzglabājušies metāla trauki, kas rotāja viņa galdu laimīgākā dzīves periodā Graaf-Reinetā un bija pagatavoti no cieta Holandes metalla.

Dažus no tiem tūlīt izkausēja kopā ar svinu, un no ši maisījuma izlēja tik cietas lodes, ka tās derētu pat degunradzim. Ar šo jauno krājumu mednieki tai pašā dienā devās vakarējā virzienā uz mežu.

Viņi nebija nogājuši vēl pat jūdzi, kad ieraudzīja pilnīgi svaigas milzeņa pēdas. Pēdas gāja caur dzeloņkrūmu pašu biezokni; neviens, izņemot ziloni, degunradzi un cilvēku ar cirvi nevarētu tur izlauzties cauri. Bija vērojams, ka te gājusi vesela ģimene — tēviņš, divi vai trīs mātītes un vairāki dažāda lieluma bērni. Viņi bija gājuši viens aiz otra, kā parasti iet ziloņi. Pēc Svartboja vērojuma vecais zilonis bija gājis pa priekšu, ar snuķi un ilkņiem tīrīdams ceļu. Patiesi, izmītās stigas abās pusēs mētājās lielie nolauztie zari.

Tādi ceļi parasti ved pie ūdens, un viņi vienmēr tiek iemiti taisnākā virzienā, kas pierāda šo dzīvnieku neparasto prātu un instinktu.

Nogājuši vēl ceturtdaļjūdzi, mednieki ieraudzīja otru tādu pat stigu, kas krustoja pirmo. Ari tā bija veselas ziloņa ģimenes iemīta, un ari te pēdas bija vēl pilnīgi svaigas.

Uz brīdi viņi apstājās un pārdomāja, kādā virzienā doties tālāk, un nolēma iet taisni. Par lielu nepatiku stiga viņus noveda klajākā vietā, kur pēdas izšķīrās uz visām pusēm. Viņi vispirms pa kādām pēdām gāja uz vienu pusi, tad uz otru, bet bez panākumiem un beidzot pēdas nozaudēja pavisam.

Meklēdams pazudušās pēdas, Svartbojs novirzījās Sānis, kur auga reti krūmāji, un pēkšņi, izskrējis no turienes, sāka saukt citus. Van Blūms un Henrijs sekoja saucienam, domādami ka Svartbojs ieraudzījis ziloni, bet varbūt pat. divus.

Bet. neviena ziloņa tur nebija. Svartbojs stāvēja (zem liela koka, norādīdams uz zemi pie tā saknēm. Mednieki paskatījās turp. Vienā pusē zeme bija tik stipri nomīdīta, it kā tur daudz zirgi vai citi dzīvnieki būtu ilgi mīdījušies un izminuši visu zāli. Koka miza līdz zināmam augstumam bija pilnīgi noberzta, taisni tā kā to dara lopi, berzējoties pie stumbra.

„Kas to izdarījis?“ vienā balsī prasīja van Blūms un Henrijs.

„Tā ir ziloņa guļamistaba,“ Svartbojs atbildēja.

Tālākie paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Mednieki atcerējās dzirdētos nostāstus par savādo ziloņu paradumu gulēt stāvot kājās un atbalstoties pret kādu koku Acīmredzot, milzenis Ic gulēja. Bet kāds gan viņiem no tā bija labums, tagad taču neviena dzīvnieka te nebija?

„0, vecais klaidonis atgriezīsies,“ Svartbojs teica.

„Tu domā?“ van Blūms prasīja.

,,Jā, baas, jā, viņš noteikti atgriezīsies. Skataities, pēdas vēl pilnīgi svaigas. Milzīgais Klovs pagājušā naktī te ir gulējis.“

„Kas tad mums tagad jādara? Noslēpties tuvumā un šaut, kad viņš atgriezīsies?“

„Nē, nē, baas, šaut nevajaga. Mēs darīsim labāk, ja sagatavosim viņam guļvietu un paskatīsimies, kā viņš apgulsies,“ smejoties atbildēja bušmenis.

„Sagatavosim guļvietu? Ko tu ar to gribi teikt?“ prasīja viņa kungs.

„o, kungs, atļaujiet vecajam Svartam rīkoties, un jūs redzēsit, ka zilonis piederēs mums. Tas ir taisnība.

Es jums parādīšu, kā iegūt ziloni, neizšķiežot ne lodes, ne pulveri.“

Bušrrienis paskaidroja savu plānu, un van Blūms, atcerējies savu neveiksmi, ar prieku piekrita.

Laime, ka viņiem bija līdz visi instrumenti, kas bija nepieciešami nodoma veikšanai — ass cirvis, stipras siksnas, naži — un viņi varēja tūlīt ķerties pie darba.

XXXV. Sagatavo zilonim guļvietu.

Laiks medniekiem bija dārgs. Ja zilonis atgriezīsies šodien, tad tikai dedzinošās pusdienas stundās. Tā tad viņiem nebija vairāk par stundu laika, lai sagatavotu viņam, pēc Svartboja joku teiciena, guļvietu. Tamdēļ viņi cītīgi ķērās pie darba, paklausīgi pildot Svartboja norādījumus.

Vispirms bušmenis lika nocirst trīs, apmēram metru gaus mietus, rokas resnumā un to galus noasināt.

Mieti drīz bija gatavi, jo derīgie koki auga turpat, tuvumā.

Bet arī pats Svartbojs strādāja. No koka, pie kā zilonis bija paradis atspiesties, viņš noplēsa gabaliņu mizas, apmēram metru augstumā. Tad taī vielā, kur bija noplēsta miza, viņš aizcirta koku tik dziļi, ka tas nogāztos, ja Svartbojs nebūtu piesējis augšējos zarus blakus augošam kokam.

Tādā kārtā koks turējās tikai ar siksnām un pietiktu mazākā, grūdiena, lai koks nogāztos.

Tad viņš izgriezto mizu novietoja vecā vietā, rūpīgi pūloties apsegt griezuma pēdas.

Vēl atlika tikai ierakt zemē van Blūma un Henrija sagatavotos mietus. Lai tos labāk nostiprinātu, bija jāizrok dziļas bedres, bet Svartbojs to izdarīja ļoti ātri, lietādams noasinātu mietu lāpstas vietā.

Kad mieti bija nostiprināti ar asiem galiem uz augšu, bušmenis tos apbēra ar smiltīm, lai galus nevarētu redzēt.

Ar to viss bija sagatavots, mednieki nogāja sānis, uzkāpa augstā kokā, noslēpās lapās un sāka gaidīt ziloni.

Van Blūms un Henrijs sagatavoja bises, lai varētu šaut, ja bušmeņa viltība neizdotos.

Bija taisni dienas vidus, un karstums kļuva nepanesams, bet Svartbojs par to priecājās.

Sis svelmainais karstums, droši vien, atdzīs ziloni uz viņa iemīļoto atpūtas vietu, lielā koka vēsā ēnā. Tagad taisni dienas vidus; viņš tūlīt nāks.

Un patiesi, zilonis drīz atnāca.

Nebija pagājušas pat divdesmit minūtes, kad viņi izdzirda savādu troksni, kas, kā viņi to zināja, ceļas no ūdens kustības ziloņa vēderā. Pēc brīža milzenis iznāca no biezokņa un lēniem soļiem tuvojās kokam. Nemanīdams nekādu briesmu, viņš nostājās pie koka stumbra tieši tai pusē, kā pareģoja Svartbojs.

Tad viņš novērsās no medniekiem, bet viņi tomēr varēja redzēt brīnišķos ilkņus, kas bija ne mazāk kā divi metri gayi.

Kamēr viņi tīksminājās par nākošo laupījumu, zilonis pacēla snuķi un uzšļāca uz augšu lielu ūdens strūklu. Vēlāk ūdens piles pilēja no lapām uz vitia ķermeņa. Svartbojs, apgalvoja, kā ūdeni viņš savāc no vēdera. Kabineta zinātnieki to noliedz; jādomāSvartbojam taisnība, jo pēc kāda brīža zilonis atkal izšļāca ūdens strūklu, tad vēl un vēl. un katru reizi ūdens daudzums bija tikpat liels kā pirmo reizi. Lai cik liels arī bija viija snuķis, bet tāds ūdens daudzums nevarēja tai ietilpt. Milzis, acīmredzot, tīksminājās par šo lietu. Tas nav brīnums, jo arī mūsu mednieki pagura no karstuma un labprāt būtu izbaudījuši līdzīgu veldzi.

Kad daudzās ūdens piles no lapām krita uz ziloņa ķermeņa, viņš aiz sevišķas labpatikas rūca. Mednieki domāja, ka vanna ir miega vēstnesis, un uzmanīgi vēroja.

Patiesi, ziloņa galva drīz sāka nolaisties, ausis un aste nokārās, un ari snuķis, apvijies ap ilkņiem, nomierinājās.

Mednieki ar saspīlētu uzmanību vēroja dzīvnieku.

Lūk, milzīgais rumpis mazliet noliecās uz sāniem; lūk, tas pieskārās kokam… Tad atskanēja skaļš brišķis, un milzenis nogāzās uz sāniem.

Tai pašā brīdī atskanēja briesmīgs bļāviens, kas apslāpēja visas citas skaņas un atskanēja visā mežā, tālu atbalsodamies. Tad lūstošo zaru troksnis sajaucās ar mirstošā dzīvnieka dobjiem vaidiem.

Mednieki vēl palika kokā. Viņi redzēja, ka šaut nav vajadzības — zilonis, nokritis uz asajiem mietiem, dabūja nāvīgus ievainojumus. Agonija neturpinājās ilgi, Bija dzirdamas smagas, aptrūkstošas elsas, tad iestājas dziļš, baigs klusums.

Kad mednieki nokāpa no koka un piegāja zilonim, viņš bija beigts.

Viņi noņēmās kādu stundu, kamēr atdalīja brīnišķos ilkņus. Tad vienu uzvēla sev uz pleciem van Blūms, otru Svartbojs, bet Henrijs pievāca bises un instrumentus. Visi trīs svinīgi atgriezās nometnē, pamezdami līķi savā vietā.

XXXVI. Quaggi [2] ).

Nevērojot veiksmīgās medības, van Blūms bija nemierīgs. Taisnība, viņiem bija ilkņi, bet kādā ceļā viņi tos ieguva? Tikai pateicoties vienkāršam gadījumam, kas nekādā ziņā nevarēja būt par ķīlu tālākiem panākumiem. Varēja paiet ilgs laiks, līdz viņiem izdosies atrast otru ziloņa „guļamistabu“, lai viņu tur sagūstītu.

Tā domāja van Blūms vakarā pēc veiksmīgām medībām.

Pagāja divas nedēļas, un van Blūma domas kļuva, vēl drūmākas. Cik daudz neveiksmju šai laikā viņi bija piedzīvojuši! Veselas dienas viņi pavadīja dzīdamies pa pēdām, nonāvēja tikai vienu jaunu ziloni un tas pats bija mātīte, kuļ-as ilkņi bija ļoti īsi un mazvērtīgi.

Bet nebija pagājusi neviena diena, kad viņi nesastapa vienu, vai pat vairākus ziloņus. Bet šāvieni ziloņiem neko nekaitēja, un viņi viegli aizbēga tūlīt, pēc pirmā šāviena. Mednieki ar skumjām saprata, ka nav gandrīz nekādu cerību uz panākumiem, kamēr viņiem l>ūs jāiet medībās kājām.

Mednieks, kas iet kājām, nevar nonāvēt ziloni, jo ar pirmo šāvienu ievainotais dzīvnieks ātri aizbēg un apstājās tikai tad, kad noskrējis vairākas jūdzes.

Jāšus uz zirga viņu viegli panākt, vēl jo vairāk tamdēļ, ka šī dzīvnieka raksturā ir savāda īpatība: tiklīdz viņš ievēro, ka ienaidnieks, lai ari kas tas būtu, viņu panāk, viņš tūlīt apstājas un nespeļvairs ne soli, lai ari cik reizes jus viņam šautu.

Otra svarīga priekšrocība jātniekam ir tā, ka vajadzības gadījumā viņš pats var aizbēgt no saniknotā dzīvnieka.

Lūk, kamdēļ van Blūms nepārstāja nožēlot savus zaudētos zirgus. Cik daudz šais medībās varētu viņam palīdzēt labs draugs — zirgs!? Un jo vairāk vecais burs iepazinās ar apkārtni, jo lielākas bija viņa nožēlas, tālab ka te bija ziloņu pārpilnība. Viņam gadījās sastapt simt ziloņu lielus barus; un viņi nemaz nebija bailīgi un nebēga pēc viena un pat diviem šāvieniem. Bija jādomā, ka viņi vēl nepazina šāviena nozīmi.

Van Blūms bija pārliecināts, ka, ja viņam būtu zirgi, viņš viegli iegūtu daudz vērtīgo ilkņu. Bet bez zirgiem viņa cerības bija ļoti vājas. To viņš skaidri saprata, un jaukās cerības iegūt. īpašumu aptumšojās, viņu atkal pārņēma nemiers par nākotni.

Tā pārdomādams, van Blūms sēdēja zem milzīga vīģes koka uz platformas, kas bija ierīkota uz zariem ezera pusē. Te atvērās jauks skats uz ieleju, kas atradās uz vakariem no ezera. Tālumā bija redzams mežs, bet tuvāk brīnišķa zaļa pļava.

Van Blūms pārdomās vērsa skatienu uz to pusi, un tieši šai brīdī pļavā parādījās dzīvnieku bars, kas devās uz ezeru.

Dzīvnieki pēc; izskata un lieluma līdzinājās nelieliem zirgiem un gāja. viens aiz otra, tā kā notālēm at-

gadiņā ja kustošos karavānu. Tur bija pavisam kādas piecdesmit galvas, un viņi gāja mierīgiem, noteiktiem soļiem, it kā tos vadītu saprātīgs vadonis. Viņu kustības bija pavisam citas ka kaprizo gnus kustības.

Bet vispārējās ķermeņa formās un vilnas krāsā viņiem neliela līdzība ar gnus. Uz vaigiem, kakla un pleciem bija manāmas tīģerveidīgas strīpas kā zebrai, tikai mazāk spilgtas. Vispārējā krāsa un dažas sīkas īpalības atgādināja ēzeli. Vārdu sakot, šim dzīvniekam bija līdzība i ar zirgu, i ēzeli, i gnus, i zebru; un tomēr viņš atšķīrās no viņiem visiem.

Tomēr visvairāk viņi līdzinājās zebrai, jo patiesībā pieder pie tās pašas sugas. Tie bija quaggi, viena no zebru pasugām.

Līdz šim van Blums par quaggiem nemaz nebija domājis. Viņš tos pazina, bieži redzēja viņu pulkus; bet ne viņš, ne ari kāds cits no viņa ģimenes viņus neaizskāra, lai gan viņus viegli varēja nonāvēt. Viņu gaļa — dzeltena un eļļaina — barībai nederēja; tikai izbadojušies iedzimtie viņus ēd, ja nav nekā labāka; viņu ādai ari nav nekādas vērtības, to lietā tikai izgatavojot rupjus maisus. Tālab ļāva viņiem mierīgi nākt. un iet, no vienas puses nevēlēdamies izšķiest velti pulveri, no otras, negribēdami darīt ļaunu tādiem mīlīgiem radījumiem.

Un quaggi katru vakaru mierīgi ieradās dzert ūdeni.

Bet tagad stāvoklis grozījās. Viņi ieguva mednieku acīs tādu nozīmi, it kā tas būtu pats ziloņu bars. Viņus ieraudzījis, van Blūms uzlēca kājās, viņa acīs mirdzēja sajūsma, kad viņš uz tiem skatījās. Viņš jūsmoja par viņu jaukām galvām, viegliem, maigiem locekļiem, krāsu, lielumu. Nekad vēl klejojošam būram viņi nebija likušies tik jauki.

Lūk, ko viņš domāja: vai nevarētu noķert vairākus no šiem dzīvniekiem? Kamdēļ gan nē? Protams, vari Vai viņus nevarētu iejāt? Protams, vari Vai viņi nevar ziloņu medībās aizstāt zirgus? Protams, vari Un visu to var sasniegt bez sevišķām grūtībām.

Un cerības atkal atplauka būra sirdī, viņa seja atkal laistījās priekā. Viņš pastāstīja savu domu dēliem un bušmenim, un visi piekrita, brīnīdamies, ka tas viņiem agrāk nav ienācis prātā.

XXXVII. Quaggi un hiēna.

Tagad izvirzījās jautājums, kā viņus notvert. Visi četri van Blūms, Ansis, Henrijs un bušmenis sāka apspriesties. Protams, šai vakarā vairs nekas nebija darāms, un bars mierīgi aizgāja no ezera. Bet rītdien, šai pat stundā viņi atkal atgriezīsies un līdz tam laikam vajaga kaut ko izdomāt.

Henrijs ieteica šaut: ja šāviens trāpīs kakla augšgalu, dzīvnieks nenobeigsies, bet viņu varēs sagūstīt. Viņš drīz atlabs un to varēs pieradināt pie segliem, kaut gan pēc tāda ievainojuma dzīvnieks vienmēr paliks vārgs.

Ansis uzskatīja, ka šis paņēmiens par daudz cietsirdīgs. Daudzas quaggas, droši vien, nonāvēs, pirms izdosies iešaut vajadzīgā vielā. Būs jāiztērē arī ļoti daudz ložu un pulvera, ko vajadzēja taupīt.

Kamdēļ nemēģināt viņas notvert slazdos? Viņš bija dzirdējis, ka tas izdodoties.

„Ak, nē,“ iebilda Henrijs, „cilpas un slazdi neder! Viņos var iekļūt viens dzīvnieks; visdrīzāk vadonis, kas iet pa priekšu. Bet visi pārējie, redzot, ka vadonis iekritis, aizbēgs un vairs pie ezera neatgriezīsies. Bet vienas quaggi katrā ziņā taču par maz, un kā tad sagūstīs citas? Var paiet ļoti ilgs laiks, pirms mēs atradīsim jauno vietu, kur viņi iet dzert.“

Svartbojs ieteica izrakt pie ezera dziļu grāvi, kuyā dzīvnieki iekritīs.

„Mūsu bušmeņi vienmēr tādā veidā ķer quaggi. Un es ļoti labi zinu, kā to izdarīt.“

„Nē,“ Henrijs atkal iebilda. „Tas taču tas pats, kas lamatas. Pirmais dzīvnieks tais iekritīs, pārējie aizbēgs. Viņi taču nebūs tik muļķi, ka skries pakaļ, kad redzēs, ka viens iekritis un netiek ārā. Protams, viņi visi aizbēgs un vairs neatgriezīsies.“

„.Ja tas notiktu nakti,“ apstiprināja Ansis, „tad, protams, daudzi iekristu bedrē, pirms tumsā ievērotu briesmas. liet quaggi tikai dienā ierodas dzert, tā tad, patiesi, var iekrist tikai pirmais, bet pārējie aizbēgs.“

„.Jā,“ ari van Blūmns piekrita, „tas tā ir. Bet vai jūs, bērni, esat ievērojuši, ka dzīvnieki vienmēr nāk pie ūdens un aiziet pa to pašu ceļu? Viņi vienmēr atnāk pa to taku, kur cīnījās zilonis ar degunradzi, bet padzēruši viņi aiziet pa citu spraugu, kas atrodas vairākus metrus tālāk.“

Sis fakts bija ļoti svarīgs, un visi to tūlīt saprata. Ja grāvi izraks uz tā ceļa, pa kupi dzīvnieki iet dzert, tad protams notiks tas, ko paredzēja Henrijs: pirmais viņā iekritīs, bet pārējie izklīdīs. Bet ja grāvis bus izrakts uz ceļa, pa kufu viņi iet no ezera projām, tad rezultāti būs pavisam citi.

„Mēs noslēpsimies un ļausim viņiem mierīgi padzerties,“ van Blūms paskaidroja savu plānu. Kad viņi sāks nākt no ūdens ārā, mēs uzbruksim viņiem no tās puses, kur viņi nāca uz ūdeni. Nobaidītais bars sāks skriet un daudzi iekritīs grāvī.“

Šīs domas bija (ik ticamas, ka visi vienbalsīgi piekrita. Atlika tikai izrakt grāvi un gaidīt.

Quaggi visu laiku ganījās mednieku tuvumā. Henrijam ļoti gribējās parādīt savu labā šāvēja mākslu, bet viņš saprata, ka tagad šaut būtu muļķīgi, jo pē šāviena viņi varēja vairs neatgriesties. Tā tad viņš sevi savaldīja un kopā ar citiem novēroja dzīvniekus ar tādu interesi, kādas agrāk par tiem viņam nekad nebija.

Lai gan dzīvnieki bija nometnei ļoti tuvu, bet medniekus viiji neredzēja, jo tie sēdēja koka zaros, kur dzīvnieki neskatījās; bet apakšā nebija nekā, kas varētu radīt aizdomas. Pat furgona rati jau sen bija apslēpti krūmos, pa daļai tamdēļ, lai pasargātu no saules stariem, pa daļai, lai nebaidītu dzīvniekus, kas bieži pienāca kokam ļoti tuvu. Tā zemē nebija ne mazāko norādījumu, ka kokā mīt cilvēki.

Varēja paiet vīģes kokam tieši gaj-ām, nenojaušot, ka viņa zaros ierīkota mednieka ģimenes gaisa mītne.

Van Blūms par to ļoti rūpējās, jo vēl maz pazina apkārtni un baidījās, ka te var atrasties Jaunāki ienaidnieki par lauvām un hiēnām.

Ģimenes uzmanību saistīja kādas quaggi savādās kustības. Viņa mierīgi ganījās līdzenumā un tuvojās nelielam krūmu puduram līdzenuma vidū. Pievirzījusies tam cieši klāt, viņa pēkšņi taisīja lielu lēcienu, un gandrīz tai pašā brīdī no krūmiem izskrēja strīpainā, pretīgā hiēna. Varēja sagaidīt, ka tāds stiprs un nikns dzīvnieks uzbruks quaggi, bet hiēna, žēli gaudodama, sāka bēgt ko spēj.

Bet viņa tālu neaizbēga. Acīmredzot viņa gribēja paslēpties biezā birzē, kas netālu bija redzama. Bet pirms viņa paspēja noskriet pusi attāluma, quaggi ar skaļu brēcienu ,,quagg“ viņu panāca un, uzlēkusi ar priekšējām kājām viņas mugurai, satvēra ar zobiem aiz kakla.

Visi skatījās ar interesi, būdami pārliecināti, ka hiēna tūlīt, atbrīvosies un atkal aizbēgs. Bet veltil Hiēna vairs nekad neskrēja, quaggi ar saviem asiem zobiem sakoda viņu līdz nāvei.

Viņa neizlaida savu drebošo upuri, mina viņu kājām uii grauza saviem briesmīgiem zobiem, līdz hiēna apklusa. Tad quagga pameta sakropļoto līķi uz laukuma.

Šis gadījums medniekiem rādīja, ka ar quaggi jābūt uzmanīgiem. Bet viņi zināja, ka šie dzīvnieki jjret hiēnām sajūt kaut kādu sevišķu naidu un ka hiēnas skatiens vien jau padara viņus trakus. Pret cilvēku viņas izturas pavisam citādi. Viņu ienaids pret hiēnām ir tik liels, ka fermeri pieradina saviem ganāmpulkiem dažas quaggi, kas sargātu pulkus no hiēnām. Un patiesi, viņas savu uzdevumu izpilda lieliski.

XXXVIII. Slazds.

Kamēr visi novēroja quaggi, van Blūms pēkšņi ātri piecēlās kājās. Visi pievērsās viņain, jo pēc viņa izturēšanās saprata, ka viņš grib kaut ko ierosināt. Bet ko tad?

Viņš paskaidroja, ka nepieciešami tūlīt ierīkot slazdu.

„Bet, atliek taču ne vairāk kā pusstunda līdz saules rietam,“ iebilda Henrijs. „Vai labāk neatlikt līdz rītarn?“

„Nē,“ tēvs atbildēja. „To nevar, jo tad mēs laikā nenobeigsim darbu. Viena daļa darba jāpadara nakti.“

Tiešām, vajadzēja izrakt dziļu grāvi, kuļ’ā varētu iekrist piecas vai sešas quagi. Un tas nebija tik viegli izdarāms, jo izraktā zeme bija jāaiznes prom, lai dzīvnieki to nemanītu. Beidzot bija jāsacērt zari, lai apsegtu grāvja virsu.

Tam vajadzēja daudz laika, bet darbs bija jānobeidz līdz dzīvnieku atnākšanai, jo citādi nekas neiznāktu. Ja dzīvnieki ieradīsies pirms darbs būs nobeigts un visas pēdas noslēptas, viņi aizies un varbūt vairs neatgriezīsies.

Visi mednieki to saprata un tamdēļ bez pretrunām piecēlās, lai ķertos pie darba.

Par laimi būra instrumentos atradās divi labi kapļi un lāpsta, tā kā visi varēja strādāt vienā laikā. Viņiem bija arī kurvji, kuļ’os varēja aiznest izrakto zemi. Labi bija arī tas, ka turpat atradās strauta gultne, kuļā varēja to samest, citādi laikā nepaspētu visu padarīt.

Nozīmējuši grāvja Robežas, visi ķērās pie darba. Zeme izrādījās mīksta, un rakt bija viegli. Vaii Blūms un Henrijs rīkojās ar kapļiem. Svartbojs ar lāpstu svieda zemi kurvjos, bet Ansis un Totti nesa to uz strautu. Pat mazais Jānis un Ģertrūde visiem spēkiem palīdzēja. Viņiem iedeva mazus kurvīšus, un viņi ātri skraidīja uz strautu un atpakaļ. Jautri pļāpādami, mēness gaismā viņi strādāja līdz pusnaktij un pat ilgāk.

Beidzot visi bija noguruši, darba vairs nepalika daudz, un viņi redzēja, ka rītā to laikā pabeigs. Strauta tīrā ūdenī nomazgājušies, visi aizgāja gulēt.

Ar rīta ausmu visi atkal bija pie darba; darbs veicās tik strauji, ka vēl pirms brokastīm van Blūms, stāvot uz pirkstgaliem, tikko varēja redzēt pāri grāvja malai, bet Svartboja galva bija krietni zemāk. Vēl mazliet, un grāvis būs gatavs.

Pēc brokastīm visi cītīgi ķērās pie darba, līdz beidzot grāvis izrādījās pietiekoši dziļš, un neviens quaggi, kas būs tur iekritis, netiks ārā.

Tad mednieki sacirta zarus, apsedza bedri, uzbēra virsū smilti un zāles, un slazdi bija gatavi. Pats gudrākais dzīvnieks, pat lapsa neievērotu nekā aizdomīga, Tagad tikai jāgaida vakars, un visi gāja pusdienās, kas šodien bija diezgan vēlu.

Pēc pusdienas mednieki sāka gatavoties gaidāmo viesu saņemšanai. Un drīz pienāca laiks, kad quaggi parasti nāca dzert.

Visi steidzās ieņemt savas vietas. Ansis, Henrijs un Svartbojs novietojās krūmos ap ezeru zināmā atstatumā viens no otra. Ezera lejas gals, kur dzīvnieki parasti nāca, palika brīvs. Van Blūms palika nometnē, lai novērotu dzīvnieku tuvošanos un ar norunātu signālu pārējos brīdinātu. Pārējie trīs noslēpās tā, ka pietika visiem trijiem reizē parādīties, lai sabaidītos dzīvniekus novirzītu tieši uz grāvi. Van Blūma šāviens bija norunātais signāls. Lai dzīvniekus stiprāk nobaidītu, Henrijam un Ansim, atstājot paslēptuvi, arī vajadzēja izšaut.

Viss šis plāns izdevās lieliski. Parastā laikā dzīvnieki tuvojās ūdenim. Van Blūms, iekliedzoties apvaldītā tonī, brīdināja pārējos, ka dzīvnieki tuvojas:

,,Quaggi nākl“

Dzīvnieki, nekā nenojauzdami, pienāca pie ūdens, padzērās un sāka iet projām, virzoties uz slazdu pusi.

Vadonis, iznācis no ūdens krastā, ieraudzīja stigā izkaisīto svaigo zāli un gribēja jau pagriezties atpakaļ. Šai brīdī atskanēja van Blūma bises šāviens, un tūlīt it kā viegla atbalss pa labi un pa kreisi bija dzirdami

Anša un Henrija šāvieni, bet Svartbojs, skaļi kliegdams, izskrēja no savas slēptuves.

Quaggi apstājās un redzēja, ka ir savādu ienaidnieku ielenkti. Bet viens cejš palika brīvs, — ceļš, pa kuru viņi parasti gāja projām. Galīgi pārbaidījies, bars nekārtībā devās slazdu virzienā.

Tad bija dzirdāms dažāds troksnis — zaru lūzieni, kāju dimdoņa, smago ķermeņu dobjie kritieni un slazdos iekritušo dzīvnieku zviedzieni. Daži lēca loti augstu, it kā gribēdami pārlekt grāvim pāri; citi pacēlās uz pakaļkājām, pagriezās un skrēja atpakaļ uz ezeru. Daži ieskrēja krūmos un izglābās, bet lielākā daļa atgriezās atpakaļ un aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuļ-u atnāca. Pēc īsa brīža viņi visi bija projām.

Zēni nodomāja, ka visi aizbēguši. Bet van Blūms no sava paaugstinājuma redzēja dzīvnieku galvas, kas pacēlās pār grāvja malu. Pienākuši klāt, mednieki gfāvī a>' prieku ieraudzīja astoņus pieaugušus dzīvniekus, tai.sni divreiz tik daudz, ciR viņiem bija vajadzīgs.

Nepagāja pat divas nedēļas, kad četri quaggi jau bija pilnīgi pieradināti un padarīti paklausīgi. Protams, vigi daudzas reizes nosvieda medniekus, tiepās Un pretojās, bet bušmenis un Henrijs jau agrāk bija jaunos zirgus iejājuši un ātri savaldīja arī quaggi.

Jau pirmā reizē, kad ar viņiem izjāja medībām, tie izdarīja pakalpojumus, kādus no viņiem sagaidīja. Zilonis pēc pirmā šāviena kā parasts metās bēgt. Bet šoreiz mednieki, jādami uz quaggi, nepalika iepakaļ-

Tiklīdz zilonis ievēroja, ka mednieki neatstājas

no viņa, viņš apstājās, ļaudams ienaidniekiem šaut .šāvienu pēc šāviena, līdz nāvīgi ievainots, nokrita zen.ē.

Van Blūms bija sajūsmināts. Viņa cerības atjaunojās, un pie debesīm atmirdzēja viņa laimes zvaigzne.

Viņa cerības piepildījās, Viņš būs bagāts. Nepaies ilgi gadi, kad viņš sakrās veselu piramidi ilkņu un kļūs bagāts.

XXXIX. Kaama.

Kaama — antilopu pasugas lielākā pārstāve; viņa ir gandrīz tikpat liela kā zirgs. Dzīvnieks ir smags, nevar ātri paskriet, un jātnieks uz zirga viegli var viņu panākt.

Vispārējais viņas ķermeņa apmērs atgādina vērsi; bet ragi viņai taisni un paceļas no pieres 'gandrīz vertikāli un tikko manāmi izplešas. Tēviņa ragi apmēram sešdesmit centimetru gafi, mātītei garāki.

Kaamas acis kā visām antilopēm lielas, mitras un maigas. Un patiesi, nevērojot viņu lielo spēku, šie dzīvnieki ir augstākā mērā miermīlīgi un ielaižas cīņā tikai galējās nepieciešamības gadījumā. Parasti viņas tumšibrūnā krāsā, dažreiz pelnu pelēkā, mazliet iedzeltenā.

Kaamas gaļa ļoti garšīga. Viņa garšo pēc liellopu gaļas. Tālab saprotams, ka viņu ļoti labprāt medī.

Un tā kā kaamas medības ļoti vieglas, (viņa lēni skrien), tad šo dzīvnieku skaits strauji samazinās, un tagad viņu bari sastopami ļoti reti un arī tikai attālos novados.

Mūsu mednieki nebija kaamas nekad sastapuši. Henrijam ļoti gribējās nošaut kaut vienu kaamu. Viņš nekad vēl nebija šo dzīvnieku šāvis, un viņš vēlējās nogaršot arī kaamas gaļu.

Un kādreiz viņš sev par lielu prieku no Svartboja dabūja zināt, ka ielejā netālu no ezera parādījies kaamu bars. Nekavējot laiku, jaunais mednieks uzlēca quaggi mugurā un aizauļoja turp.

Nepālu no ezera atradās pakalns, pār kuj-u uz ezeru nāca quaggi, zebras un citi dzīvnieki, kas mīl tuksnešainus apgabalus, bet tālāk, šī pakalna otrā pusē izplētās tuksnešaina stepe.

Uzjājis šai pakalnā, Henrijs ieraudzīja, ne tālāk par vienu jūdzi antilopu baru — septiņus vecus tēviņus. Līdzenums tur bija pilnīgi kails, tā kā pat lapsa nevarētu apslēpties. Alojes un sausas zāles kušķi bija vienīgie augi, kas te auga. Krūma, aiz kā mednieks va-

rētu paslēpties, nebija neviena, un Henrijs tūlīt saprata, ka nepamanīts dzīvniekiem pieiet nevar.

Lai gan Henrijs nekad šos dzīvniekus nebija medījis, viņš tomēr pazina viņu paražas un zināja, ka tos iegūt, Viņš zināja, cik slikti viņi skrien, zināja, ka pat vecs zirgs var viegli viņus panākt, bet viņa quaggi, visātrākā no četrām pieradinātām, to izdarīs ātri.

Galvenais bija piespiest viņus doties zināmā virzienā un neiztraucēt no tālienes, lai atstātums nebūtu pārāk liels.

Kā piedzīvojis mednieks Henrijs tālab nejāja tieši uz antilopēm, bet apjāja lielu līkumu, lai dzīvnieki atrastos starp viņu un klintīm, un tad sāka jāt tieši uz priekšu.

Viņš pats noliecās pie segliem tā kā ar krūtīm skāra quaggi krēpes. Viņš cerēja, ka tādā veidā viņam izdosies piekrāpt kaamas, kas citādi tūlīt viņā nojaustu ienaidnieku. Tagad viņi apsegloto dzīvnieku nepazīs un kamēr izbrīnā to aplūkos, Henrijs piejās viņiem daudz tuvāk.

Patiesi antilopes pielaida viņu apmēram pieci simt soļi tuvu un tikai tad sāka skriet savā smagā, ncveikiā gaitā.

Tagad Henrijs izstiepās taisns, piespieda' piešus, un quagga strauji devās uz priekšu. Notika tieši tā, kā viņš bija aplēsis. Kaami skrēja tieši uz klintīm, kur nebija izejas. Pieskrējuši šim šķērslim, viņi bija spiesti pagriezties uz citu pusi. Henrijs krustoja viņu ceļu un drīz tās panāca. Viņš gribēja nomedīt tikai vienu tēviņu, ļaujot pārējiem skriet, kur viņi grib. •

Tas viņam ātri izdevās: pats treknākais drīz atšķīrās no pārējiem un metās uz pretējo pusi. Henrijs tūlīt sāka viņam sekot un kādu jūdzi noauļoja pa līdzenumu Dzīvnieka sarkanā āda spīdēja, no mutes bagātīgi plūda siekalas, plātās krūtis bija putās, bet no acīm tecēja lielas asaras. Maz pamazām viņš auļošanas vietā sāka skriet. Acīmredzot, viņš sāka pagurt.

Vēl brīdis, un quaggi viņu panāca. Tad dzīvnieks, redzēdams, ka neizdosies izbēgt, apstājās un pagriezās pret vajātāju.

Jūs, protams, esat pārliecināti, ka Henrijs tūlīt pievērsa savu bisi kaamai, izšāva un nogalināja?

Kļūdāties. Neko tam līdzīgu viņš nedarīja.

Henrijs bija īsts mednieks un žēloja lādiņu. Viņš zināja citu paņēmienu kā nonāvēt kaamu. Viņš zināja, ka dzīvnieks tagad pilnīgi viņa varā, un viņš var to dzīt uz priekšu kā mājas kustoni. Lai dzīvnieku nonāvētu, būtu jāizlietā daudz pulvera un pēc tam būtu jāvelk uz nometni. Viņš viens pāls to nevarētu izdarīt; butu jāatgriežas nometnē pēc palīga, bet par to laiku hiēnas varēja dzīvnieku saplosīt. Daudz prātīgāk aizdzīt dzīvnieku uz nometni.

Viņš piespieda antilopi pagriezties un sāka to dzīt uz nometni.

XL. Mežonīgs jājiens.

Henrijs bija sajūsmināts. Viņš jau iepriekš iedomājās, kā būs pārsteigti visi mājinieki, kad viņš atdzīs dzīvu kaamu! Par panākumiem viņš ne brīdi nešaubījās.

Un patiesi, nebija nekāda iemesla šaubīties. Dzīvnieks jau gāja pāri pakalnu un sāka virzīties uz ieleju. Henrijs nelielā attālumā jāšus viņam sekoja. Viņš bija vairs tikai dažus metrus no virsotnes, kad pēkšņi izdzirda stipru dipoņu, it kā liels dzīvnieku bars nāktu no pretējās puses.

Viņš piespieda piešus, lai ātrāk nokļūtu pakalna virsotnē un redzētu, kas tur notiek. Bet pirms viņš to sasniedza, antilope pagriezās un paskrēja viņam garām atpakaļ uz līdzenumu. Acīmredzot, kaut kas viņu bija nobaidījis, un viņa labāk ielaidās ar veco ienaidnieku, nekā ar jauno.

Henrijs kaamai nepiegrieza vērības, viņš katrā laikā varēja piespiest to atgriezties. Viņš gribēja redzēt, kas viņu nobaidīja, tālab viņš steidzās uz priekšu.

Varbūt ka tur bija lauvas, tālab vajadzēja uzmanīties. Bet nē. Viņš skaidri sadzirdēja nagu dimdoņu; tā t.ad tās nebija lauvas. Beidzot, sasniedzis virsotni, viņš ieraudzīja lielu quaggi baru, kas atgriezās no ezera.

Henrijs bija ļoti sadusmots. Šaut viņām nebija vērts, un tomēr viņas iztraucēja. Būs atkal jāpieliek daudz pūļu, lai panāktu kaamu un piespiestu to atgriezties. Tālab nav jābrīnas, ka viņš bija neapmierināts. Tomēr viņš nešāva, pagrieza savu quaggi atpakaļ un jāja pēc kaamas.

Tiklīdz viņš sāka kustēties, garām aizvirzījās bars quaggi, iedamas kā parasts viena aiz otras. Viņu bija pavisam četrdesmit vai piecdesmit.

Henrijs bieži bija redzējis šo dzīvnieku barus un neinteresējās par tiem. Bet šis bars vērsa uz sevi viņa uzmanību ar to, ka četriem dzīvniekiem bija nocirstas astes. Viņš pazina, ka tie bija tie, kas iekrita lamatās, bet kā nevajadzīgi tika atbrīvoti. Toreiz Svart.bojs, nezina kamdēļ nocirta viņiem astes.

Henrijs bija pārliecināts, ka tās bija tās pašas quaЈgi, un viss bars bija tas pats, kas jau nāca uz ezeru ūdeni dzert. Pēc lamatām viņas pazuda un tagad pirmo reizi atkal parādījās šai apgabalā.

Viņu ieraudzījuši, dzīvnieki ļoti nobaidījās un, skaļi kliegdami ,,quagg“, ātri devās prom pa līdzenumu. Viņu bailes un arī četru quaggu komiskais izskats uzjautrināja Henriju, un virjš smiedamies sāka auļot tiem līdz, jo viņi skrēja tai pašā virzienā kā kaama. Viņa prātā radās jautājums vai viņa quaggi varētu noskriet savus vecos biedrus.

Bet mudināt viņu nemaz nevajadzēja. Viņa skrēja kā vējš un sāka panākt baru; likās, ka viņa sajuta, ka viņai jāattaisno sava reputācija.

Quaggi drīz panāca smago kaamu, kas nogriezās sānis un padrāzās tai garām. Un ne tikai lielais bars,, bet arī Henrija quaggi nepilnās piecās minūtēs bija noauļojusi jau vairāk kā jūdzi un turpināja auļot tālāk.

Kad kaama apstājās, arī Henrijs gribēja apstāties un šai nolūkā pievilka pavadu. Bet viņam par pārsteigumu quaggi pat nedomāja paklausīt viņa gribai. Taisni pretēji — viņa iecirta galvu, pieglauda ausis un sāka auļot vēl ātrāk uz priekšu.

Lai piespiestu viņu atgriezties, Henrijs stipri pievilka pavadu; bet riņķis salūza, laužņi noslīdēja no dzīvnieka žokļa, iemaukti nokrita un quaggi jutās brīva un varēja brīvi auļot, kurp patīk. Bet viņai, acīmredzot, gribējās pievienoties saviem bijušiem biedriem, ko, spriežot pēc zviedzieniem, viņa bija pazinusi.

Henrijs no sākuma nepiegrieza nopietnas vērības iemauktu zaudējumam. Viņš bija viens no labākiem Dienvidafrikas jātniekiem un varēja brīvi turēties seglos arī bez iemauktiem. Viņš domāja, ka dzīvnieks drīz apstāsies, un viņš varēs iemauktus izlabot.

Bet drīz viņa garastāvoklis sāka mainīties. Viņš ievēroja, ka quagga nevis palēnina, bet taisni paātrina savu gaitu, cenzdamās pievienoties baram, kas arī turpināja auļot uz priekšu un pat nedomāja apstāties.

Viņi bēga aiz bailēm; viņi redzēja, ka tiem dzenas pakaļ jātnieks. Protams, viņu vecais biedrs quaggi, uz kā jāja Henrijs, labi pazina viņas; bet kā viņa varēja baram pateikt, ka ir to vecs biedrs? Vai viņas tai ticēs, redzot uz muguras kaut ko augstu?

Un bars visiem spēkiem pūlējās aizbēgt. Lai ari kā nabaga apseglotais dzīvnieks pūlējās viņus panākt un paskaidrot tiem notikušo, bet viņa nespēja tuvoties ne par soli.

Bet ko pa šo laiku darīja Henrijs? Nekā, un viņš ari nekā nevarēja darīt. Apstādināt savu quaggi viņš nevarēja. Nolekt viņš neuzdrošinājās, jo krītot varēja viegli sadauzīt savu galvu pie asajiem akmeņiem. Kaš tad viņam atlika ko darīt?

Ko viņš domāja? No sākuma viņš nepiegrieza šim piedzīvojumam nekādu vērību. Bet noauļojis jūdzes trīs, viņš palika nopietnāks, un vēl pēc divām jūdzēm saprata, ka viņa stāvoklis ļoti bīstams.

Lūk, pagāja sestā, septītā jūdze. Quaggi baidījās zaudēt brīvību un auļoja cik spēja, bet apseglotā vēlējās atgūt zaudēto brīvību.

Henrijs palika ļoti nemierīgs. Kā gan beigsies šis trakais jājiens? Kur tas viņus novedīs? Varbūt tuksnesī, kur viegli var aiziet bojā aiz bada un slāpēm. Viņš tagad bija jau ļoti tālu no nometnes un pat noteikti nezināja, kuļ’ā pusē tā atrodās. Ja arī tagad quaggi apstātos, viņš nezinātu, kādā virzienā doties. Jādomā, būs jāiet bojā.

Un viņš sāka jau vērot izdevīgāku vietu, kur varētu nolekt zemē, kad pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma.

Ātri novilcis svārkus, mednieks uzmeta tos uz quaggi kakla, tad zem kakla sasēja piedurknes, un tad pārsvieda svārku malas pār zirga galvu.

Tiklīdz svārki aizsedza quaggi acis, tā, bailēs drebēdama, tūlīt apstājās. Henrijs gandrīz pārvēlās pār viņas galvu, bet noturējās. Tad viņš nolēca zemē, izlaboja iemauktus, uzlika tos quaggi, iekāpa seglos un noņēma svārkus no dzīvnieka galvas.

Quaggi jutās uzvarēta. Vecie biedri jau bija pazuduši no redzes aploka, bet reizē ar tiem bija izzudis arī sapnis par brīvību. Un viņa paklausīgi pagriezās un lēni gāja atpakaļ.

Henrijs nezināja ceļa uz māju. Vispirms viņš sāka jāt pa quaggi pēdām un drīz nonāca pie tās vietas, kur atstāja bisi.

Saule jau bija norietējusi un nevarēja būt par ceļa vadoni; ne krūmu, ne pakalnu, kas varētu norādīt ceļu, nebija un mednieks nolēma turpināt ceļu pa pēdām Un lai gan viņš daudz maldījās, bet naktī viņš atgriezās mājās un izstāstīja savus piedzīvojumus.

XLI. Cīņa ar hiēnām un lauvām.

Ap šo laiku mūsu mednieku dzīve kļuva nemierīga daudzo plēsīgo zvēru dēļ, kas bija saradušies apkārtnē, Ceptās gaļas aromāts, kas katru dienu plūda no nometnes, un nonāvēto ant.ilopu atliekas pievijināja daudz hiēnu un šakāļu. Viņi ložņāja visapkārt, bet šai naktī bija salasījušies tieši zem vīģes koka un vairākas stundas kaitināja ar savu briesmīgo kori. Protams, neviens viņu nebaidījās, viņiem savā gaisa mītnē nekādas briesmas nedraudēja, jo ne hiēnas, ne šakāli nevarēja viņiem piekļūt. Tomēr šo kaimiņu klātbūte bija ļoti nepatīkama, nekā nevarēja atstāt lejā — viss tika iznīcināts. Nerunājot nemaz par gaļu, pat no ādas pagatavotas lietas tika sagrauztas. Tā nesen hiēnas bija sagrauzūšas Svartboja seglus un tie nebija vairs lietājami. Vārdu sakot, hiēna kļuva par tādu nastu, no kuras kaut kādā veidā vajadzēja atbrīvoties.

Nošaut viņas nevarēja. Dienā viņas bija uzmanīgas un nerādījās, bet slēpās klinšu spraugās un skudru lāču aiās. Toties nakti viņas kļuva pārdrošas un nāca līdz pat nometnei, bet tumsā bija ļoti grūti tēmēt, un ari pulveris medniekiem bija jātaupa un viņu bez vajadzības nedrīkstēja izšķiest.

Bet kaut kas bija jāizdomā, lai no viņām atbrīvotos. Par to visi bija vienās domās.

Viņi jau bija rīkojuši dažāda veida slazdus, bet velti; no grāvja hiēnas izlēca, bet cilpas pārgrauza saviem briesmīgiem zobiem.

Beidzot van Blūms nolēma izmēģināt līdzekli, ko Dienvidafrikas būri bieži lietā, lai apsargātu savas fermas no līdzīgiem plēsoņiem; viņš nolēma ierīkot slazdus ar šāvienu. Tos ierīko dažādi, bet pamatā vienmēr ir bise, kuras gailis tiek nolaists ar auklas palīdzību. Dažreiz šīs auklas galā piesien kaut kādu ēsmu; dzīvnieks velk ēsmu un reizē ar to rauj auklu un nospiež gaili. Bet šis līdzeklis nav drošs, dzīvnieks var nostāties sānos, un tad lode viņu vai nu neķer nemaz, vai arī tikai ļoti viegli ievaino.

Bet Dienvidafrikā tiek lietāt.s cits, daudz drošāks paņēmiens, šai gadījumā dzīvnieks vai 11u ir tūlīt pagalam, vai arī dabū tik smagu ievainojumu, ka drīz nobeidzas.

Tādus slazdus nolēma ierīkot van Blūms.

Netālu no nometnes viņš izvēlējās vietu, kur vienā rindā auga trīs koki apmēram metru viens no otra. .Ja šo koku nebūtu, vajadzētu iedzīt zemē mietus. Tad sagrieza dzeloņainus zarus un iekārtoja parasto kraālu. Kraāla lielums šai gadījumā nespēlē nekādu lomu, tālab, lai ietaupītu darbu, to taisīja pavisam mazu. No svara tikai bija, lai ieeja atrastos starp diviem kokiem un lai dzīvnieks nevarētu iekļūt kraālā pa citu vietu.

Trešais koks palika ārpusē, un tam piestiprināja bises rezgali horizontālā virzienā, bet. stobru pie ieejas tuvākā koka. Tādā kārtā stobrs atradās tieši pret trešo koku, kas atradās ieejas otrā pusē; augstums bija aplēsts tā, lai stobrs atrastos pret hiēnas sirdi.

Tad paņēma nelielu kociņu, novietoja to aiz bises spieduļa, lai tas darbotos kā svereklis. Kociņa vienam galam piesēja auklu un aizmeta aiz spieduļa, bet auklas otram galam piestiprināja virvi, kas tika piesieta trešam kokam.

Šī virve gāja horizontāli un bija diezgan stingri savilkta, tā kā pie mazākā pieskāriena tai vajadzēja paraut kociņu pie spieduļa, un atskanētu šāviens.

Pielādējis un piestiprinājis bisi, van Blūms nobeidza slazdu ierīkošanu. Atlika tikai iesviest krāalā ēsmu — kādu gaļas gabalu, lai pievilinātu dzīvniekus. Svartbojs šim nolūkam izlietāja šodien nošautās antilopes iekšas.

Pēc tam visi mierīgi aizgāja gulēt. Nepagāja pat ceturtdaļstunda, kad atskanēja skaļš šāviens un mežonīgs bļāviens — slazdi savu darbu bija veikuši. Tūlīt iededza lāpas, un visi četri mednieki devās turp un atrada milzīgas hiēnas līķi. Tas gulēja tieši pret stobru, acīmredzot, pēc šāviena dzīvnieks nebija varējis paspert nevienu soli. Lode bija trāpījusi tieši sirdī, izraudama sānos lielu robu. Pielādējuši bisi no jauna, mednieki atgriezās nometnē. Nonāvētās hiēnas līķi viņi gribēja pamest turpat, kur tas gulēja, lai būtu brīdinājums citām hiēnām. Bet Svartbojs labāk pazina šo dzīvnieku dabu; viņš zināja, ka tic apēdīs līķi, un tālab iesvieda to kraālā, kā jaunu ēsmu. V

Firms rīta ausmas mesnieki atkal dzirdēja šāvienu, bet šoreiz viņi necēlās, bet no rīta pie ieejas kraālā atrada otras hiēnas līķi.

Sis kafš ar hiēnām turpinājās katru nakti, novielojot slazdus to vienā, te otrā vietā nometnes tuvumā. Un drīzā laikā šie dzīvnieki bija gandrīz iznīcināti; katrā ziņā viņi ieradās reti un kļuva bailīgi un vairs netraucēja mūsu medniekus.

Bet hiēnu vietā ieradās citi ienaidnieki, daudz bīstamāki, kas bija jāiznīcina — vesela lauvu ģimene. Viņu pēdas tie bija manījuši jau agrāk, bet tagad tie sāka apmeklēt nometni. Pēc tam, kad hiēnas pazuda, lauvas katru nakti ieradās pie nometnes un saviem briesmīgiem rūcieniem visus šausmināja.

Tomēr, lai cik briesmīgi bija šie rūcieni, van Blūma ģimene sevišķi nebaidījās, jo viņi visi zināja, ka lauvas kokā nevar uzkāpt. Ja tie būtu leopardi, tad cita lieta, jo leopardi ļoti veikli kāpelē pa kokiem. Bet šai apvidū leopardi nebija manīti un neviens par viņiem nedomāja.

Kaut arī van Blūms no lauvām nebaidījās, bet viņu klātbūte bija nepatīkama. Vispirms jau nepatīkami bija tas, ka pēc saules rieta neviens nedrīkstēja no koka nokāpt, jo katru nakti no saules rieta, līdz saules lēktam lauvas bija klāt. Otrkārt viņi baidījās par govi un saviem quaggi; lai gan tiem bija ierīkots ļoti stiprs kraāls, bet tomēr katru nakti viņi baidījās, ka lauvas tos saplosīs. Bet šo dzīvnieku, sevišķi „vecenītes Graaf“ zaudējums būtu ģimenei liela nelaime.

Lūk, kālab van Blūms nolēma pamēģināt ierīkot, tādas pat lamatas lauvām, kādas bija ierīkotas hiēnām. Starpība bija tikai tā, ka bisi vajadzēja piestiprināt mazliet augstāk, lauvas augumā; kā ēsma bija jānovieto svaiga gaļa, nevis līķis. Šim nolūkam nošāva antilopi

Panākumi bija lieliski. Vecais tēviņš tika nošauts tai pat naktī, nākošā naktī mātīte un pēc dažām dienām vēl jauns, spēcīgs tēviņš. Tad dažas dienas slazds klusēja, bet pēc nedēļas kādu nakti atkal atskanēja šāviens un no rīta atrada nošautu mazu lauvēnu, kas, jādomā, bija beidzamais no ģimenes, jo lauvas vairs nerādījās.

XLII. Meža suņi.

Pēc quaggi pieradināšana's ziloņu medības veicās diezgan sekmīgi. Katru nedēļu krājumi palielinājās mazākais par vienu ilkņu pāri, bet dažreiz pat par diviem un pat trim pāriem. Tos sakrāva zem lielā vīģes koka, un bija jau sakrājusies neliela piramide.

Bet van Blūms nebija pilnīgi apmierināts.

„Ja man būtu suņi, medības būtu daudz sekmīgākas,“ viņš bieži atkārtoja. „Protams, quaggi ļoti noderīgi, un mēs bieži ziloņus panākam; bet diezgan bieži ari palaižam. Bet ja mums būtu suņi, tad tas nevarētu notikt.“

„Vai tad suņi varētu ziloni nomedīt?“ Henrijs prasīja.

„Nē, ne nomedīt, pat ievainot viņi nevarētu.“ Bet viņi visur sekotu to pēdām un ar saviem rējieniem beigu beigās piespiestu tos apstāties.“

„Bez tam suņi novērstu ziloņu uzmanību no medniekiem,“ Ansis piebilda. „Saniknots zilonis ļoti bīstams. Bet. tad viņš domātu, ka uzbrucējs ir suns, un savu niknumu vērstu pret viņu. Pateieoties šim apstāklim mednieks varētu izvēlēties šāvienam izdevīgāko brīdi.“

Un patiesi, medniekiem bieži draudēja lielas briesmas. Quaggi nebija ne tik paklausīgi, ne tik ātri kā zirgi, un tas stipri pavairoja briesmas; un van Blūms vienmēr baidījās, ka kaut kāds gadījums var būt liktenīgs kādam no viņiem. Lūk, kālab viņš labprāt atdotu lielu ilkni par dažiem suņiem, kaut arī tie būtu vienkārši sētas suņi. Sugai te nepiekrita nekāda loma, jo vajadzēja tikai, lai viņi skrietu zilonim līdz un rietu.

Van Blūma galvā pat pazibēja doma, pieradināt hiēnas. Tas nav nekas neiespējams. Hiēnas ātri pieradina medībām, un dažreiz tās rīkojas pat labāk kā suņi.

Kādreiz van Blūms sēdēja savā smēķējamā istabā. Tā jokojoties tika nosaukta neliela platforma, kas bija ierīkota gandrīz pašā koka galotnē. No turienes bija

tālu pārredzama visa ieleja, uu vecais fermers vakaros mīlēja tur atpūsties ar pīpi zobos.

Fermers mierīgi pārdomāja savas gaitas, kad pēkšņi līdzenumā parādījās daži dzīvnieki, kufu mirdzošā krāsa grieza uz sevi viņa vērību. Mugura un sāni viņiem bija sienīta krāsā, vēders balts, kāju augšdaļas apaugušas melnām spalvām, arī uz purniem auga brīnišķīgā kartībā il kā pēc mākslinieka zīmējuma sakārtotas melnas spalvas. Galvas bija neparasti garas un šauras, un uz tām auga mezglaini ragi, ieliekdamies cirpja veidā. Priekšēja ķermeņa daļa kā žirafei, bija krietni augstāka par pakaļējo, tikai ne tādā mērā; vispār šos dzīvniekus nevarēja saukt, par skaistiem. Viņi bija apmēram pusotra metra augsti un gandrīz trīs metrus gari. Visā barā viņu bija kādi piecdesmit gabali.

Kādu laiku dzīvnieki ganījās mierīgi, tad pēkšņi sāka uztraukties un skraidīt šurp un turp, it ka tos būtu izbaidījis kāds ienaidnieks. Bet vēl pēc brīža viņi metās bēgt.

Tagad van Blūms ieraudzīja, ka viņus vajā suņu bars! Van Blūms tūlīt pazina, ka. tie bija mežonīgie meža suņi, ko daži dabzinātnieki nepareizi sauc par hiēnām-medniecēm, bet daži par suņiem-medniekiem.

Abus šos nosaukumus var uzskatīt par nejēdzīgiem: hiēnām šie suņi nelīdzinās nemaz, bet par suņiem-medniekiem var saukt kuru katru suņu sugu. Daudz labāks ir būru dotais nosaukums — meža suņi.

Nosaucot viņus par hiēnām, nozīmē apmelot šos lieliskos dzīvniekus. Viņiem nav ne saceltu spalvu, ne neveiklu formu, ne hiēnu pretīgo ieražu. Viņi drīzāk līdzinās dzinēju suņiem. Viņu āda ir gaišdzeltenas krāsas ar tumšiem plankumiem. Ausis garas kā dzinēju suņiem, nenokaras uz leju, bet. saslietas uz augšu, kā tas ir visām mežonīgo suņu sugām.

Meklējot medījumu, meža suņi vienmēr salasās lielos baros un rīkojas ļoti veikli un viltīgi, it kā tos rīkotu piedzīvojuši mednieki.

Van Blūms ar lielu baudu vēroja viņu rīcību.

Suņi uzbruka antilopēm negaidīti un gandrīz jau pašā sākumā atšķīra vienu no barā; viņa sāka skriet uz citu pusi. Tas bija viss, ko vēlējās gudrie suņi, un viss bars pameta pārējās antilopes un sekoja šai vienai.

Bet kaamas, nevērojot viņu neveiklo ārieni, skaitās par vienu no ātrākām antilopu pasugām, un suņi ar lielām grūtībām varēja to noķert. Patiesību sakot, ja tas atkarātos tikai no ātruma, viņi nemaz nevarētu kaamu noķert. Bet suņi bija ļoti apķērīgi un tikai pateicoties šai savai īpašībai uzvarēja kaamu.

Kaama, kad tai dzenas pakaļ, nekad neskrien taisni, bet laiku pa laikam nogriežas te uz vienu, te uz otru pusi. Šis paradums ir viņas vājība, un suņi to lieliski izmanto, pateicoties sevišķam paņēmienam, kas pierāda sevišķu apķērību. Van Blūmam bija izdevība pa»' to pārliecināties, jo no sava paaugstinājuma viņš labi varēja novērot kā kaamu, tā ari tās vajatājus.

Vispirms kaama sāka skriet pa taisni, un viss suņu bars dzinās viņai pakaļ. Drīz van Blūms ievēroja, ka viens suns atdalījās no pārējiem. Vai tas nozīmēja, ka viņš skrien ātrāk kā pārējie? Nē. Fermera drīz pārliecinājās, ka viņš bija izvirzīts no bara kaamu vajāt, kamēr pārējie taupīja spēkus.

Patiesi, ar milzīgām pūlēm viņš gandrīz panāca antilopi un piespieda to mainīt virzienu. To ievērojis, arī viss suņu bars mainīja virzienu un šķērsoja viņas ceļu Tādā kārtā viņiem nebija jānoskrien tas ceļa gabals, ko noskrēja kaama un suns, ķas viņu vajāja.

Tai laikā no bara atdalījās cits suns un uzsāka antilopes vajāšanu, bet pirmais atgriezās pie bara. Viņa uzdevums bija beidzies.

Otrs suns tāpat vajāja kaamu tik ilgi, kamēr nogrieza no taisnes. Un tiklīdz viņa mainīja virzienu, suņu bars atkal skrēja pa diagonāli. Tad ari otrs suns, izpildījis savu darbu, atgriezās barā un viņa vietā stājās trešais.

šis paņēmiens tika atkārtots daudzas reizes, līdz beigu beigās suņi panāca savu, kaama galīgi sagura. Tad, it kā apzinādamies, ka ta tagad pilnīgi viņu varā un kā iepriekšējā taktika nav vairs vajadzīga, viss bar-i metās pakaļ upuriem.

Antilope izmisumā vēl mēģināja bēgt, bet redzot, ka tas nav iespējams, viņa tūlīt apstājās un pagriezās pret vajātājiem, gatavodamās aizstāvēties. Viņas acis dega kā kaistošas ogles, no mutes tecēja putas.

Suņi tūlīt viņu ielenca.

„Kāds brīnišķs bārsi“ 'van Blūms iesaucās. „Ak, kaut man tāds būtu!“

AI Bet kamdēļ gan nē? Taisni tāds, kamdēļ nē? Mežonīgos suņus taču ļoti viegli var pieradināt. Vēl vieglāk būs tos iemācīt ziloņu medībām. Protams, tas iespējams. Cik daudzas reizes es to neesmu pie būriem novērojis! Tikai jāsagūsta mazi kucēni. Bet kur lai tos atrod? Lūk, jautājums. Viņus ļoti uzmanīgi apsargā. Mātes tos audzina cilvēkiem gandrīz nepieejamās klinšu aizās, un kamēr t.ie neiemācās labi skriet, viņiem neļauj atstāt māju. Kādā kārtā viņus iegūt? Par to bija vērts padomāt.

Van Blūms nolēma katrā ziņā iegūt, dažus kucēnus medībām. Bet kā uzzināt, kur viņi atrodas?

Te mednieka domas pārtrauca suņu savādā rīcība, kas no jauna pierādīja šo suņu apbrīnojamo prātu.

Kad kaama apstājās, un suņi to aplenca, >van Blūms bija pārliecināts, ka viņi to tūlīt nogāzīs un saplosīs gabalos. Parasti tā viņi rīkojās. Kāds gan bija van Blūina pārsteigums, kad viņš redzēja, ka viss bars atkāpās, it kā gribēdams atstāt antilopi vienu! Daži suņi pat apgūlās atpūsties, bet pārējie stāvēja, mēles izkāruši, un neizrādīja ne mazākās tieksmes uzbrukt nokausētai antilopei.

Van Blūms varēja ļoti labi novērot, kas notika, jo antilope bija viņam tuvāk, tas ir klinšu virzienā, bet suņi tālāk līdzenumā. Redzot, ka viņi atkāpjas no antilopes, mednieks bija ļoti pārsteigts.

Ko gan tas varēja nozīmēt? Vai patiesi viņi nobaidījās no antilopes briesmīgiem ragiem? Jeb viņi grib atpūsties pirms ķerties pie sava asiņainā mielasta?

Un mednieks nenovērsa sava sasprindinātā skatiena no dzīvniekiem, kas viņu tā interesēja.

Pēc kāda laika antilope mazliet atpūtās un ieraudzījusi, ka suņi atkāpjas, sāka atkal skriet. Šoreiz viņa skrēja uz pretējo pusi, virzīdamās uz kādu no kalniem.

Acīmredzot, viga domāja, ka tur būs vieglāk aizstāvēties. Bet tiklīdz viņa sāka skriet, suņi viņai sekoja un drīz atkal panāca un piespieda apstāties, tad atkal atkāpās un pameta viņu vienu.

Pagāja dažas minūtes un kaama, saņēmusi beidzamos spēkus, atkal sāka skriet. Viss bars tūlīt viņai sekoja. Šoreiz antilope devās tieši uz klintīm, un tā kā viņai bija jāskrien gar vīģes koku, tad mednieki ļoti labi visu varēja novērot.

Kaama skrēja ātrāk kā jebkad, un šķita, ka suņi nevar viņu panākt. Van Blūms un viņa dēli domāja, ka nabaga radījumam šoreiz izdosies izbēgt no saviem neatlaidīgiem vajātājiem. Ilgi viņi vēroja šo skriešanos: lūk, antilope izskatās kā mazs dzeltens punktiņš kalnu nogāzē. Bet suņi vairs nebija saredzami. Tad arī dzeltenais plankumiņš pēkšņi pazuda, un mednieki vairs nekā neredzēja.

Nebija šaubu — kaama bija pagalam I

Tad van Blūma galvā radās savādas aizdomas. Viņš strauji piecēlās, pavēlēja apseglot quaggi un Henrija un Anša pavadībā aizauļoja turp, kur beidzamo reizi viņi redzēja kaamu.

Viņi tuvojās ļoti uzmanīgi un, krūmu aizsegti, varēja piejāt pavisam tuvu un redzēt visu, kas notika.

Kādus trīsdesmit piecus metrus no klints gulēja kaama Viņa jau bija pa pusei apēsta, bet ēdāji nebija tie suņi, kas viņu atdzina, bet viņu dažāda lieluma kucēni.

Vairāki simti kucēnu ielenca antilopi un, savā starpā plēsdamies, rāva viņas gaļas gabalus. Daži suņi, kas piedalījās medībās, gulēja tuvumā un smagi elsoja. Bet lielākā daļa bija pazudusi, droši vien, viņi bija izklīduši daudzās alās, kas bija redzamas klintīs.

Nebija šaubu, ka mežonīvie suņi katru dienu atdzina kādu antilopi, lai pabirotu savus kucēnus. Viņi nenonāvēja to agrāk, lai nebūtu smagie gaļas gabali tālu jāvelk. Šie dzīvnieki nav spējīgi pārnest smagas nastas, lielus gabalus: viņi atdzina antilopi tieši turv ku>; atradās viņu kucēni.

Ka viņi to darīja pastāvīgi, bija redzams no lielās kaulu kaudzes un dažādu antilopu pasugu ragiem, kas mētājās visapkārt.

Ieraudzījuši kucēnus, van Blūms un viņa dēli steidzās ātri uz priekšu, lai dažus no tiem sagūstītu. Bet velti. Kucēni, kas bija tikpat gudri kā viņu tēvi un mātes, ieraudzījuši medniekus, acumirklī atstāja mielastu un pazuda savās alās. Bet viņi nebija tik viltīgi, lai izvairītos lamatām, ko mednieki katru dienu ierīkoja viņiem. Nebija pagājusi vēl nedēļa, kad kāds ducis kucēnu jau bija sagūstīti un novietoti bedrē, ko viņiem izraka zem vecā vīģes koka.

Kādus sešus mēnešus vēlāk, daži no tiem jau pavadīja savus Saimniekus medībās un parādīja tik daudz saprāta un varonības, cik varēja sagaidīt no vislabākās sugas suņiem.

XLIII. Afrikas kobra. Noslēgums.

Kad plēsīgie zvēri bija iznīcināti vai padzīti, bērniem Totti uzraudzībā atļāva pastaigāties nometnes tuvumā.

Kādreiz, kad pieaugušie bija aizgājuši medībās Ģertrūde savas mīlules, pieradinātās antilopes pavadībā aizgāja uz ezeru. Padzirdījusi antilopi un saplūkusi lilijas, Ģertrūde gāja gar ezera krastu. Ezera krastā auga skaists sēru vītols, kā zari peldēja ūdenī. Vītolā bija kādas trīsdesmit lizdas, kurās mājoja vālodzes. Ģertrūde bija iemantojusi viņu uzticību.

Piegājusi kokam, Ģertrūde ievēroja, ka viņas spārnotie draugi neparasti uztraukti; kā vienmēr viņi lidoja tai klāt., bet šoreiz bija redzams, ka putni grib paslēpties un meklē aizsardzību pret kādām lielām briesmām.

Beidzot Ģertrūde saprata baiļu iemeslu. Milzīga čūska bija apvijusies ap horizontālo zaru un pētīja lizdas. Ģertrūde šausmās iekliedzās. Čūskas zvīņas saule mirdzēja. Meitene tikko paspēja atlēkt, kad čūskas galva jau bija tai vietā, kur viņa bija stāvējusi. Čūska, galvu staipīdama, briesmīgi šņāca; viņa šņāca aiz sāpēm, jo putni neatlaidīgi viņai knāba. Ģertrūde nezināja, vai šī čūska indīga, vai nē; bet viņas lielums un niknā šņākoņa bija draudoša. Patiesībā tā bija loti indīga čūska — Āfrikas kobra.

Nevērojot lielo niknumu, čūska neuzbruka meitenei. Temesls drīz noskaidrojās. Čūska bija ieraudzījusi mazo antilopi, kas atskrēja meitenei līdz.

Ģertrūdes kliedzienu bija izdzirdis Jānis, kas tagad steidzās māsai un viņas apmulsūšai draudzenei palīgā. Ģertrūde šausmās drebēja, jo Jānim draudēja briesmas. Viņš čūsku neredzēja un skrēja tieši tai virsū. Velti Ģertrūde samulsusi kliedza: „Čūskai čūska!“ Viņa gribēja steigties brālim pretim un to aizturēt. Bet starp viņiem atradās šņācošais ienaidnieks, kas gatavojās uzbrukt brālim un māsai. Likās, ka izglābties vairs nevar. Bet Dievs žēloja nabaga bērnus, kas steidzās viens otram palīgā.

Virs viņiem atskanēja spārnu švīkoņa, kaut kas nolaidās starp viņiem un atkal ar troksni pacēlās gaisā. Čūska bija pazudusi. Ģertrūde steidzās apskaut brāli saukdama: „Mēs esam glābti! Mēs esam glābti!“ un norādīja ar pirkstu uz milzīgu dzērvi, kas knābī aiznesa briesmīgo čūsku. Jānis tūlīt pazina pieradināto dzērvi, kas labprāt ēda čūskas. Jānis un Ģertrūde bija sajūsmā un aplaudēja uzvarētājam, bet tas nepiegrieza viņu sajūsmai nekādu vērību un sāka ar redzamu patiku mieloties.

Van Blūms vairākus gadus medīja ziloņus. Visus šos gadus viņi dzīvoja vecā vīģes kokā. Bet šo laiku nevar uzskatīt par nelaimīgāko viņa dzīvē, jo viņš un visa viņa ģimene bija pilnīgi veseli, kas ir lielākā laime zemes virsū.

Tomēr van Blūms neļāva saviem bērniem uzaugt bez kādas izglītības. Viņš neļāva viņiem palikt par vienkāršiem „meža bērniem“. Viņš mācīja tiem daudz no lielās dabas grāmatas, daudz ko nevar iemācīt skolā. Viņš mācīja tos mīlēt Dievu un vienam otru. Viņš sēja

"viņu sirdīs labu sēklu, — godu un tikumu, bez kā nekādai izglītībai nav vērtības. Viņš pieradināja bērnus pie darba uu mācīja visās lietās paļauties pašiem uz sevi, macīja pienākumus, ko uzliek dzīve civilizētā sabiedrībā, lai atgriežoties pilsētā, viņi būtu līdzīgi citiem jauniešiem. Vārdu sakot, tuksnesī starp plēsīgiem zvēriem pavadītie gadi nobijā viņu dzīvē zaudēts laiks. Vēlāk viņi šo laiku varēja atcerēties ar gandarījumu un apmierinājuma sajūtu.

Bet cilvēks radīts dzīvei sabiedrībā. Cilvēka sirds, ja tikai tā nav samaitāta, meklē satiksmi ar citiem cilvēkiem, bet prāts, sevišķi ja tas attīstīts, grib darboties sabiedriskā dzīvē un cieš, ja kaut kādi apstākļi šo iespēju ņem.

Tā bija arī ar vau Blūmu Viņš kaisli vēlējās atgriesties civilizētās sabiedrības aprindās. Viņš ļoti vēlējās vēl reiz skatīt vietas, kur viņa dzīve ritēja tik mierīgi un laimīgi, viņš gribēja atkal dzīvot starp seno dienu draugiem un paziņām skaistā Graaf-Reinetas apvidū. Jā, un patiesi nebija vairs nekādas vajadzības ilgāk paliki tuksnesī. Viņš gan bija saaudzis ar mežonīgo mednieka dzīvi, bet tā viņām vairs nekā nedeva. Ziloņi šo apvidu bija galīgi pametuši un kādu divdesmit jūdžu apkārtnē nebija vairs sastopami. Viņi ļoti labi jau pazina bises šāvienus un saprata, ka no visiem ieniadniekiem visbriesmīgākais ir cilvēks, no kā sevišķi jāvairās. Un ziloņi tik rūpīgi vairījās no viņiem, ka mednieki veselām nedēļām neredzēja neviena ziloņa.

Bet tas viss vairs neuztrauca van Blūmu. Viņa prāts bija nodarbināts ar pavisam kaut ko citu; tagad viņa vienīgā un kaislā vēlme bija atgriezties Graaflteinetā un apmesties starp veciem draugiem.

Beidzot bija pienācis laiks, kad viņš varēja šo vēlmi izvest dzīvē. Nekas, šķita, vairs to nekavēja. Izraidi jums, kas viņam bija piespriests, jau sen uz vispārējās amnestijas pamata bija atcelts. Taisnība., īpašumu viņam neatdeva; bet tas nebija no svara, viņš bija ieguvis jaunu bagātību, veselu ziloņkaulu . piramidi, kas bija sakrauta zem vecā vīģes koka.

Vajadzēja tikai šos kaulus nogādāt tirgū, un viņš atkal būtu ļoti bagāts.

Un van Blūms atrada iespēju nogādāt savu preci tirgū. Viņi atkal izraka milzīgu grāvi un sagūstīja daudz quaggi. Kaut arī ar lielām grūtībām, tomēr drīz šos dzīvniekus iemācīja vilk pajūgu.

Beidzot pienāca diena, kad vecais furgons bija atsalikts un uzcelts uz ratiem. Furgonā sakrāva ziloņkaulus un iejūdza quaggi. Svartbojs ar milzīgu pātagu rokās novietojās uz bukas, un ar ziloņa taukiem labi ieziestie rati viegli sāka ritēt pa plašo līdzenumu.

Kādā rītā labie Graaf-Reinetas iedzīvotāji bija ļoti pārsteigti, kad mazās pilsētiņas ielās parādījās milzīgais divpadsmit quaggi aizjūgtais furgons, kam abās pusēs jāja četri jātnieki uz tādiem pat quaggi. Viņu pārsteigums bija vēl lielāks, kad ieraudzīja, ka viss furgons piekrauts ziloņkauliem. Brīvs bija tikai mazs stūrītis, kur sēdēja jauka sārtvaidze meitene zeltītiem matiem. Visi bija ļoti priecīgi, kad uzzināja, ka ziloņkauli un sārtvaidze meitene pieder viņu vecam draugam, visu cienītam pilsonim van Blūinam.

Graaf-Reinetā van Blūmu viņa vecie draugi uzņēma ļoti sirsnīgi un, kas loti no svara, viņam izdevās ziloņkaulus ļoti izdevīgi pārdot.

Gadījās, ka taisni tai laika ziloņkauliem bija ļoti augsta cena. No tā izgatavojamie priekšmeti bija kļuvuši moderni, un tālab pieprasījums Eiropā bija stipri audzis, un mednieki pārdeva tos visus reizē par skaidru naudu gandrīz divreiz dārgāki kā bija cerējuši.

Tādā kārtā van Blūms atkal kļuva ļoti bagāts. Par viņa turpmāko dzīvi mēs tagad teiksim tikai dažus vārdus. Par ziloņkauliem iegūtā nauda deva viņam iespēju atpirkt savu veco muižu un lieliskās ganībās viņš audzināja milzīgus zirgu, lopu un aitu ganāmpulkus.

Viņa bagātība ātri auga, un viņš ieguva savu Graaf-Reinetas pilsoņu cieņu. Arī valdība tasrad pret vinu izturējās ar lielu uzticību un drīz iecēla viņu par apgabala galveno tiesnesi.

Ansis iestājās koledžā, lai turpinātu izglītību. Ilenrijs izvēlējās citu, viņa raksturam vairāk atbilstošu karjeru — viņš iestājās Kapzemes jātnieku pulkā un drīz tika paaugstināts par leitnantu.

Mazo Jāni nodeva skolā, bet jaukā Ģertrūde palika mājā, vadīja tēva saimniecību un bija mājas krāšņums un lepnums.

Totti pa vecam valdīja virtuvē. Svartbojs bija ļoti ievērojams ģimenes loceklis un vēl ilgus gadus pliukšķināja ar pātagu un valdīja bagātā tiesneša strupragainos vēršus.

Bet pagaidām pietiek. Es ceru, ka mēs vēl reizi atgriezīsimies būru zemē un tur sastapsim cienījamo van Blūmu, viņa bušmeni un „meža bērnus“.

BEIGAS.

[1] gnus (cannochaetes) — anlilopu pasuga, pēc ķermeņa formas atgādina zirgu  galva līdzīga vērša galvai, ar ragiem. gnus dzīvo dienvidafrikas stepēs. tagad gnu

[2] eguno quaggi — antilopu pasuga. tagad kuangs

Content

Rīds Tomass Mains Kopoti raksti Pirmais sējums

I. grāmata „ZĒNI ZIEMEĻOS“

Main Rids.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

II. grāmata. VELNA SALA

Amerikāņu cietums.

Laipns aicinajums.

Nats Bradlejs.

Blēdis. Plantacijā.

Nesaprotama saruna.

Kaislīgs mednieks. Baltgalvainais ērglis.

Velna sala.

Plantacija uz Velna salas.

Neērti viesi.

Baložu medības.

Noraidīts.

Aizbraukšana.

Nepatīkams ceļa biedrs.

Cilvēks pār bortu.

Viļņu varā.

Noslēpums.

Savāds darbs.

Pirāti.

Nobaidītais nēģeris.

Negaidīts viesis.

Bandīta nekaunība.

Atkal uz Jaunorleanu.

Advokāts.

Liecinieku liecības.

EPILOGS.

III grāmata. MEŽA BĒRNI

I Būri.

II kraāls

III. Siseņi.

IV Saruna par siseņiem.

V. Izpostīti.

VI. Ceļā uz jaunu dzīvi.

VII. Ūdeni! ūdeni!

VIII. Ganāmpulka liktenis.

IX. Lauva.

X. Lauva lamatās.

XI. Lauvas nāve.

XII. Saruna par lauvām.

XIII. Nakts pārsteidz ceļiniekus.

XIV. Antilopes.

XV. Meklē jaunu avotu.

XVI. Cece muša.

XVII. Degunradzis.

XVIII. Briesmīga cīņa.

XIX. Ziloņa nāve.

IV gāmata. MEŽA BĒRNI. II

XX. Mednieki.

XXI. Ziloņa sadalīšana.

XXII. Hiēnas.

XXIII. Urebi.

XXIV. Mazā Jāņa piedzīvojums.

XXV. Māja koka galotnē.

XXVI. Stepju sīgas.

XXVII. Pēdas.

XXVIII. Zilonis klaidonis.

XXIX. Gnus. )

XXX. Āfrikas skudru lācis.

XXXI. Anša piedzīvojumi.

XXXII. Aplenkums.

XXXIII. Nevarīgs dzīvnieks.

XXXIV. Ziloņa guļamistaba.

XXXV. Sagatavo zilonim guļvietu.

XXXVI. Quaggi ).

XXXVII. Quaggi un hiēna.

XXXVIII. Slazds.

XXXIX. Kaama.

XL. Mežonīgs jājiens.

XLI. Cīņa ar hiēnām un lauvām.

XLII. Meža suņi.

XLIII. Afrikas kobra. Noslēgums.