Rīds Tomass Mains

Main Rida kopoti raksti. Devītais sējums

Tomass Mains Rīds

Main Rīda kopoti raksti. Devītais sējums

I grāmata »JAMAIKAS MAROŅI«

MAIN-RIDA KOPOTI RAKSTI

Devītais sējums

Romāns divās grāmatās

I

I. nodaļa. Brokastis pie plantatora.

Kādā jaukā maija rītā Mont-Velkoma iemītniekiem zvans ziņoja brokastlaiku. Mont-Velkoma — viena no labākajām cukurniedru plantācijām Jamaikā, šī plantācija, atrazdamās divi jūdzes no Montego-bajas (svarīgākā un visvairāk apmeklētā osta salas rietumu krastā), ar savām divstāvu ēkām paceļas plašas ielejas vidū, kas atrodas starp divi kokiem apaugušiem kalniem; celtņu ārējā izskata vienmuļību atdzīvina logu zaļie slēģi, kas aizsarga pret saules gaismu.

Pulkstenis bija apmēram deviņi no rīta. Kāds pusducis vergu nesa ēdienus un klāja galdu lielajā istabā, kas, pēc vietējās paražas, vienā laikā noderēja kā pieņemamā istaba un ēdamistaba. Kandelabai, dīvāni un citas sarkankoka mēbeles rindojās gar sienu ar skapjiem, pildītiem kristalla un sidraba traukiem.

Atskanot beidzamajām zvana skaņām, zālē ienāca viens no abiem pie galda aicinātājiem. Tas bija gadus piecdesmit vecs, iededzis, plecīgs vīrietis ar pavēlnieka stāvu. Viņam bija plats vasarīgs apģērbs, no viņa vestes kabatas nokārās resna ķēdīte ar vairākiem zīmogiem un atslēgu saišķi. Viņš gāja un apskatīja ar vērīgu saimnieka aci, vai viss kārtībā, šis kungs bija Mont-Velkomas īpašnieks Loftuss Vogans, apgabala goda tiesnesis vai „kustoss“, — viņš bija arī aktu un līgumu glabātājs.

Tai brīdī, kad viņš sēdās pie galda, otrā zāles galā parādījās jauna meitene, svaiga kā maija roze. Baltās atlasa kurpītes kā divi pelītes pēc kārtas izlīda no kašmiras auduma tērpa, kad viņa slīdēja pa parketu. Dzintara kaklarota vijās ap brīnišķās meitenes kaklu; sarkans ziediņš — lielisks zvaniņš — rotāja viņas kastāņkrāsas matus.

Vienīgi piedzīvojusi un dažādu cilšu īpatnības labi pazinēja acs varētu ievērot, ka šī meitene nav tīras Kaukaza cilts. Tikko manāmās matu sprogas, sejas veidojums, īpati iedzeltenā sejas krāsa norādīja uz neapšaubāmu nēģeru asiņu maisījumu.

Tā bija Loftusa Vogana vienīgā meita; viņi abi bija arī visa ģimene, jo tiesnesis bija atraitnis.

Jaunā meitene apstājās aiz tēva krēsla un, viņu apskāvusi, novēlēja labrītu. Pēc šī glāsta viņa apsēdās pie galda un sāka saimniekot, bet verdzene, kas bija nodota pilnīgi viņas rīcībā, nostājās aiz viņas krēsla.

Kundze un kalpone bija divi pārsteidzējas pretējības. Acīmredzot, kalpone nebija no nēģeru cilts; ar savu stāvu un brīnišķajām formām viņa drīzāk atgādināja kādu senlaiku statuju; viņas āda bija tumšā palisandra koka krāsā, viņas seja bija neparasti svaiga un tas patīkami, kaut arī ļoti neparasti, ietekmēja. Plānās lūpas, iegarenā seja, ērgļa deguns šķita ēģiptiešu un arabu tipa maisījums. Tumšie mati nebija sprogaini kā nēģeriem, bet bija gludi un, nevērojot to, ka tiem nebija pieskārušās šķēres, tikko sedza kaklu, un meitenei bija neparasti jaunavīgs izskats. Viņas apģērbs bija bez piedurknēm, bet galva bija apsieta ar zīda apsēju. Vai nu meitene apkalpoja pie galda, vai arī mierīgi stāvēja, gaidīdama pavēles, viņas lepno acu dzīvais skatiens, starp pusatvērtajām lūpām mirdzošo zobu baltums, beidzot viss viņas daiļais stāvs bija kaut kas sevišķs, ievērojams. Viņu sauca lolu.

Brokastgalds bija novietots pie loga; aizkari bija pacelti, un istabā ieplūda svaigais rīta gaiss. Pie galda sēdētājs varēja tīksmināties par jauko skatu, kas atvērās viņa acīm: gara tamarinda koku aleja, sidrabainā Montego upes straume, aiz tiem pilsētas māju jumti un kupoli un kuģu masti līcī.

Kad misters Vogans, cītīgi nodarbojies ar ēdieniem, beidzot pacēia galvu, viņa skatiens apstājās pie vergu grupas, kas pārziņa uzraudzībā strādāja cukurniedru laukā.

šai stundā kāds no strādniekiem parasti atgriezās no Montego ar dienas pastu. Miss Voganes actiņas bieži pie-

vērsās ceļam neparastā, bet tomēr visām meitenēm īpUtā jūsmīgā interesē, ar kādu tās gaida pastu, kas var atnest vēstuli no draudzenes vai vispār kādu jaunu ziņu no ārpasaules.

Beidzot mazs nēģerēns, jāšus uz spalvaina ponija, parādījās alejas galā un piejāja ārkāpnēm. Tas bija Kvaši, Mont-Velkomas pastnieks.

Miss Vogans gaidas izrādījās veltas. Pasta somā bija tikai divi vēstules un avīzes: viss ar angļu zīmogiem uz tiesneša vārda. Kādu rokrakstu Vogana kungs pazina, un, vēstuli atverot, apmierināts smaids pārslīdēja viņa sejai.

Ātri pārlasījis vēstuli, viņš ar priekā mirdzētāju seju sāka staigāt pa zāli šurpu turpu, jautri berzēdams rokas un brīžiem nesaprotami iesaukdamies, šī vienmēr nopietnā, bet dažreiz pat drūmā cilvēka jautrība, ļoti pārsteidza viņa meitu.

„Labas ziņas, tēt?“ viņa uzdrošinājās jautāt.

„Jā, ļoti labas, mazā draiskule.“

„Un jūs man tās izstāstīsit?“

„Jā; nē … pagaidām nē. Paldies dievam,“ kustoss iesaucās, „beidzot taču viņš brauc!“

„Jūs kādu gaidāt, tēt?“

„Jā, Ket, un uzmini, ko?“

„Kā gan jūs gribat, lai es uzminētu! Es nemaz nepazīstu jūsu angļu draugus. Vai tik tas nav Srnidža kungs, par ko jūs tik bieži runājat? Hm! Smidžs! Kāds neglīts vārds. Ne par ko pasaulē nebūtu ar mieru saukties Smi-dža vārdā.“

„Tā — tā — tā, Ket! Smidžs skan jauki, sevišķi ar pielikumu Montagu-Smidžs. Smidžam pieder tāda paša nosaukuma pils.“

„Tā tad jūs gaidāt viņu, tēt?“

„Jā, mans bērns; viņš man ziņo, ka brauc ar kuģi „Okeana Nimfa“, kam vajadzēja doties jūrā nedēļu pēc šīs vēstules nosūtīšanas; tā tad kuru katru brīdi viņš var ierasties pie mums. Vajaga visu sagatavot. Montagu-Kestlu pārbūvē, un Smidžs pagaidām būs mūsu viesis. Ket, tev jāpapūlās uzņemt viņu iespējami labi. Viņš ir īsts džentlmens un, galvenais, ļoti bagāts. Man ļoti svarīgi būt ar viņu draudzīgam, vēlāk es tev paskaidrošu, kamdēļ,“ Vogana kungs piebilda, pazeminādams balsi.

„Mīļais tēt, es papūlēšos iztapt; bet jūs piemirsāt otru vēstuli.“

„Nu, velns viņu zina, no kurienes šī vēstule; rokraksts man pavisam svešs!“

Cik pirmās vēstules lasīšana plantātoru uzjautrināja, tik otrai bija pavisam pretējs iespaids.

Vogana kunga piere sadrūma.

„Velns viņu būtu rāvis!“ viņš iesaucās, saburzīdams aploksni. „Kā dzīvs būdams, tā nomiris mans brālītis sagādā man vienīgi netīksmes. Dzīvs viņš vienmēr man apnika ar lūgumiem palīdzēt, nomiris viņš uzbāž man savu dēlu, droši vien, tādu pašu nelieti, kāds bija pats.“ “

„Mīļais tēt,“ Kete teica, nesapratusi beidzamos vārdus, ko viņš neizrunāja, bet kaut kā pie sevis norūca, „šī vēstule jums ziņo ko bēdīgu, jā?“

„Izlasi pati.“

Kete pacēla pārplēsto vēstuli un to pārlasīja. Tā bija īsa.

„Londonā, 18 … 6. septembrī.

„Dārgais krusttēv!

Man jums jāpaziņo skumja vēsts: jūsu brāļa un mana karsti mīlētā tēva vairs nav. Es izpildu viņa pēdējo gribu un dodos pie jums. Es braukšu ar „Okeana Nimfu“, kas dodas uz Jamaiku. Man vajadzēja ņemt vietu uz klāja, jo man nav brīvu līdzekļu: mans nabaga tēvs man nav nekā atstājis. Es tomēr braucu pārliecībā, ka jūs mani labvēlīgi saņemsit; es no savas puses pielikšu visas pūles, lai jums pateiktos par laipno uzņemšanu, par ko es ne mirkli nešaubos.

Jūs cienīdams un mīlēdams Jūsu krustdēls

Herberts Vogans.“

„Nabaga jauneklis!“ Kete teica, „viņam nav līdzekļu, bet mēs esam tik bagāti. Cik labi, ka viņš brauc pie mums. Mēs varam viņam palīdzēt, tēt.“

„Tu pati nezini, ko runā!“ Vogana kungs dusmīgā balsī iesaucās. „Kā tu vari nožēlot cilvēku, kas nenosarkdams uzdrīkstas braukt uz kuģa klāja? Ko par viņu lai domā Smidžs, kas arī, kā par nelaimi, brauc ar to pašu kuģi? Viņš taču uzzinās, ka jauneklis — mans krustdēls. Velns lai parauj nekautrus cilvēkus, kas radniecības vārdā sēžas mums uz kakla! 0, jāiekārto tā, lai Smidžs mazākais nesastaptu šeit šo „nabaga jaunekli“, kā tu viņu nosauci. Viņš ir nabags, tas taisnība, bet nevis tādā nozīmē, kā tu to saproti, Ket; nabags viņš ir tādēļ, ka viņš ir slinks, ka ir nespējīgs, tāpat kā viņa tēvs. Ziež sliktas gleznas un grib būt mākslinieks. Mākslinieks! Kāds labums no visa tā sagaidāms?“

Kete, apmulsusi no šī tēva rupjā uzliesmojuma, neko neiebilda; bija redzams, ka tēva lēmums nesatricināja simpātijās, kas viņā bija radušās pret šo nabadzīgo vientuļo brālēnu, ko viņa vēl nekad nebija redzējusi.

II . nodaļa. Vergu tirdzniecība.

Karstā Rietumindijas saule tuvojās jūrai, it kā gribēdama gremdēt savu degošo disku tās zilajos ūdeņos; šai laikā kāds kuģis, apbraucis Pedro ragu, devās rietumvir-zienā uz Montegobajas ostu.

Tas bija trīsmastu kuģis; pēc fokmasta lieluma kuģis šķita trīs līdz četri simt tonnu tilpuma. Slīdot klusajā vējā, kuģim bija uzvilktas visas buras; buru vecums un kuģa apšuves noplukušā krāsa skaidri liecināja par nobrauktā ceļa garumu.

Neskaitot karogu, kas plivinājās galvenajā rājā, kuģa priekšgalā bija vēl otrs; tas atveidoja zvaigznēm nokaisītu laukumu debesu zilumā ar sarkanām un baltām svītrām — brīvas zemes karogs. Bet kuģī atradās vergu-nēģeru krava; tas bija vergu kuģis.

Iebraucis līcī, kuģis krasi mainīja virzienu un devās uz tuksnešaino dienvidkrastu. Kādu jūdzi no krasta kuģim novāca buras, tad atskanēja dzelžu žvadzoņa, kas liecināja, ka tiek nolaists enkurs. Lieta bija tā, ka, pirms pielaist pircējus, vajadzēja apskatīt cilvēkus, sakārtot viņus, lai, tā sakot, parādītu preci no labākās puses.

Tiklīdz enkurs nogūla jūras dibenā, pa kuģa lūku sāka vest ārā dzīvo preci, pa trīs cilvēkiem reizē. Lai šo dzīvo preci nospodrinātu, uz klāja bija jau iekārtota „frizētava“. Tiklīdz nēģeris iznāca klājā, kāds matrozis ar vienu roku satvēra viņu aiz apkakles, otrā rokā viņam bija suka, ko viņš iemērca spainī ar melnu masu — pulvera, citrona sulas un palmu eļļas maisījumu — un, nosmērējis ar šo suku visu melnā cilvēka ķermeni, pagrūda viņu blakām stāvētājam matrozim; tas zieda un ieberzēja uzlieto šķidrumu tik cītīgi, ka nespodrais melnais cilvēks kļuva spīdīgs un mirdzošs kā labi nospodrināts zābaks. Tā preci sagatavoja pārdošanai. Vergu kuģa īpašnieks bija klāt pie šīs ļoti svarīgās operācijas.

Tiklīdz vergu kuģis izmeta enkuru, no ostas uz to izbrauca laiva; divi puskaili nēģeri airēja. Pie stūres sēdēja pusmūža baltais vai, pareizāk, dzeltēnsejains cilvēks un virzīja laivu uz kuģi.

Laivas saimniekam, acīmredzot, bija ap sešdesmit gadu. Viņa sakrunkotā, Indijas saules nobrūninātā seja līdzinājās dzeltenai tabakas lapai. Sejas vaibsti bija tik smalki, ka — vienalga no kuras puses skatījās — bija saskatāmas tikai to asās līnijas. Asais līkais deguns un uz priekšu izvirzītais zods izveidoja divi augstienes, starp kurām atradās aiza, kur bija novietota mute, lūpas un zobi. Tās visas bija neapšaubāmas ēbreju tipa pazīmes. Un tiešām, viņš bija žīds. Kad viņš pavēra muti smaidam — tas gan notika ļoti reti, — tur bija redzami tikai divi zobi, kas bija diezgan atstatu viens no otra kā divi sargkareivji. Divi melnas mirdzošas acis nepārtraukti spulgoja sejā. Stāsta, ka tādu acu īpašnieki reti kad guļot. Biezās iesirmās uzacis saplūda kopā virs līkā deguna; matu viņam, droši vien, nebija: uz galvas bija dzeltēna papīra benīte, virs tās — veca noplukusi filca cepure aprauztām malām.

Nabadzīgs un nekārtīgs uzvalks, bikses nodilušām šuvēm un ceļgaliem, nomītas kurpes — tāds bija šī savādā stāva tērps. Milzīgs zilas kokvilnas lietussargs atradās uz žīda ceļiem, jo viņa rokās bija stūre.

Tas bija neviens cits kā Jēkabs žesirons, vergu tirgotājs, no Vācijas cēlies ēbrejs.

Melnie airēja cītīgi; nevērojot to, saimnieks viņus vēl vienmēr mudināja. Acīmredzot, viņš gribēja nokļūt uz kuģa pirmais. Viņš nemierīgi atskatījās uz pilsētu, baidīdamies konkurentu un pūlēdamies aizbraukt nepamanīts.

Viņa vēlnu piepildījās.

„Hei, nolaid kāpnes!“ viņš pilnā kaklā sāka kliegt, tiklīdz laiva bija piebraukusi pie kuģa.

„Kas tur ir?" atskanēja balss no kuģa pakaļgala, un tūlīt uz tiltiņa parādījās kuģa kapteiņa Aminada žoulera stāvs.

,,Ā, žesirona kungs!“ kapteinis iesaucās, „jūs pasteidzāties, lai ātrāk nekā citi apskatītu manas tumšmates. Nu labi. Pirmais pircējs jāvērtē augstu, tāds ir mans likums. Priecājos jūs redzēt! Kā klājas?“

„Jauki,“ žīds atbildēja pretīgā vācu akcentā. „Vai krava laba, ko?“

„Prece laba, nav pat ko lielīt; pats redzēsit.“

Jēkabs žesirons satvēra no kuģa nomesto virvi un kā veikls mērkaķis sāka rāpties augšup, atspiezdamies ceļgaliem pret kuģa sāniem, un pēc mirkļa jau bija uz klāja. Pēc īsas apsveicināšanās ar draugu (viņi tiešām bija draugi, kādi vien var būt divi nelieši), žīds uzlika uz deguna brilles un sāka apskatīt preci.

Kuģa pakaļgalā blakām kāpnēm stāvēja savāda izskata cilvēks, kas tikpat krasi atšķīrās no kuģa komandas baltajiem vīriem, cik no melnās kravas. Viņa seja bija gaišā Florences bronzas krāsā; biezās uzacis skaustā lokā ietvēra melnās acis; ērgļa deguns, plānas lūpas un melni viļņaini, nevis sprogaini, mati. Tāds bija šis jauneklis, kam nebija vairāk nekā divdesmit gadu. Bagātais tērps vēl vairāk izcēla viņa stāva daiļumu. Dzeltēnie atlasa svārki bez piedurknēm bija viduklī savilkti ar ķīniešu zīda auduma jostu, zeltītiem pušķiem galos, kas nokārās zemāk par ceļgaliem; otra — zila josta nokārās pār labo plecu. Svārku krokās bija redzams zobens greznā makstī ar zi-loņkaula rokturi. Galvā viņam bija balta kašemira turbāns, Kājās — ādas sandales, kakls un rokas — kailas.

Nevērojot savu īsto aziāta tērpu, šis cilvēks bija af-rikānietis, bet nebija nēģeris. Viņš piederēja lielajai fe-lahu-karotāju ciltij, kuras zemes stiepjas no Darfuras (Sa-harā) līdz Atlantijas okeanam.

Trīs vai četri šīs cilts vīri ielenca jaunekli. Mazāk krāšņie tērpi un cienības pilnā stāja norādīja uz viņu padotību. Turpretim jaunā kareivja lepnā stāja liecināja par viņa augsto stāvokli. Un tiešām, tas bija felahu princis no Senegales krastiem.

Kas gan ir šis cilvēks uz kuģa? Tādu jautājumu uzstādīja sev žīds žerisons, tiklīdz viņa skatiens pievērsās felahu grupai.

„Kas tad tie jums, kaptein?“ viņš jautāja Aminadam žouleram. „Vai tiešām vergi? … Nevar būt!“

„Tas, kas ģērbies dzeltēnā atlasā, — ne vairāk, ne mazāk kā viņa karaliskā augstība princis Sengju, sultānā Futa — Tora dēls. Pārējie — viņa pavalstnieki, viņa galminieki, kas atrodas viņa dienestā.“

„Sultāns Futa — Tora!“ iesaucās žīds, pārsteigumā pakratīdams savu lietussargu. „Tas tik ir numurs! Bet kālab tad viņš tos tā izgreznojis? Tas taču ne par grasi nepaceļ viņu cenu.“

„Jā, ja tie būtu domāti pārdošanai. Bet tas tā nav. Princis un viņa pavadoņi ir mani pasažieri. Tomēr, tas ļoti interesants gadījums.“

„Tā, tā, izstāstiet to man ,kaptein.“

„Lūdzu. Gadu atpakaļ mandigosu armija uzbruka Futa — Tora pilsētai un to izlaupīja. Sagūstīto skaitā izrādījās arī prinča Sengju māsa, vecā sultānā mīļākais bērns. Mandigosi to pārdeva kādam Rietumindijas tirgonim, tas viņu aizvedis uz kādu salu, bet uz kuru — to neviens skaidri nezina. Princis, sekodams tēva pavēlei, brauc viņu meklēt. Tagad jūs zināt par viņu tikpat, cik es.“

žīda sejas izteiksme šī stāsta laikā pauda vislielāko interesi, bet viņš pūlējās apslēpt savu uztraukumu.

„Tas tik ir gadījums!“ viņš teica, kad kapteinis bija beidzis. „Bet kā viņš domā māsu uzmeklēt? Bez kādiem norādījumiem tas taču tikpat grūti, kā atrast adatu siena kaudzē.“

„Tas mani neinteresē,“ kapteinis vienaldzīgi atbildēja. „Mans uzdevums bija atvest viņu šurp; es labprāt aizvedīšu viņu atpakaļ uz tiem pašiem noteikumiem.“

„Tā tad viņš jums labi samaksāja?“

„Paskataities uz tiem mandigosiem pie kuģa trīces. Par savām pūlēm es saņēmu divdesmit puišus.“

„Bet tur taču ir četrdesmit,“ teica žīds, kas jau bija paspējis saskaitīt, „kam paliks pārējie divdesmit?“

„Nu, tos viņš atdos apmaiņai pret savu māsu.“

„Ai!“ žīds nesavaldīgi iesaucās. „Atrast māsu nav viegla lieta.“

„Man šķiet, vecais draugs,“ teica kapteinis, kam iešāvās prātā kāda doma, „ka jūs princim varētu palīdzēt viņa pasākumā. Neviens nevarēs viņu vadīt viņa meklējumos tā kā jūs, kas pazīstat visus salas iemītniekus. Viņš jums par to labi samaksātu.“

„Taisnība, kaptein; es nesaku, ka te nevarētu labi nopelnīt, tas tā ir. Nu, bet neskaitot šos mandigosus, vai no viņa var arī naudā kaut ko dabūt?“

„Naudā? Neviena vara graša. Vīrieši, sievietes — lūk, visa viņu zemes nauda. Iesim manā kajītē izdzert glāzi vīna. Parunāsim arī par šo lietu, pēc tam kad būsim vienojušies, ko jūs ņemat no manas melnās kravas.“

Saule jau iegrima viļņos, kad kapteiņa laivas tika nolaistas ūdenī un „preces saiņi“ novietoti krastā klusā vietā, kur bija paslēpta arī žīda laiva. Viņš nopirka visu kuģa „kravu“.

Jēkaba žesirona laiva sekoja trīs simt metru atstatumā aiz laivām, kas pārveda vergus.

Princis Sengju sēdēja iepretim žīdam pie stūres. Nevērojot krēslu, prinča krāšņais tērps atmirdzēja jūras gludajā virsmā.

Otrā dienā pēc tam, kad vergu kuģa kapteinis bija nodevis savu kravu krastā, Vogana kungs, sēdēdams savā zālē pie loga, ieraudzīja kādu jātnieku, kas jāja pa Sama-rindu aleju. Jājējam tuvojoties, tas iezīmējās arvien skaidrāk, līdz beidzot varēja saskatīt mūli un garu kalsnēju kavalieri ar ļoti nepatīkamu seju.

„žesirona pārvaldnieks, vecā žīda pilnvarnieks,“ Vo-gans rūca. „Kas viņam no manis vajadzīgs, un vēl tik agri ? … Bez šaubām, sapircis melno preci un piedāvās man. Vakar taču ostā stāvēja vergu kuģis. Bet žesi-rons nekad nepiemirst paziņot man vienam no pirmajiem par jaunu vergu partiju. Tāds zemiskums! žīds ar mieru pazemoties ļaunākā ienaidnieka priekšā, ja tikai tas sagādā viņam peļņu.“

šīs pārdomas ierazdamies pārtrauca misters Reve-ners, kurš izplūda velnišķā laipnībā pret plantātoru. Nevērojot naidu, kāds bija Voganam ar žesironu, viesmīlības paražas prasīja savu, un saimnieks virspirms pacienāja viesi ar atvēsinātāju dzērienu — ruma, cukura, citrona sulas un ūdens maisījumu. Uz bufetes stāvēja milzīga krūze ar šo dzērienu; turpat bija sidraba lejamā karote un glāzes. Reveners paņēma viņam piedāvāto glāzi. Tādu dzērienu jūs atradīsit katra Jamaikas plantātora mājā. Krūze arvien tiek piepildīta un nekad nav tukša.

Nogaržojis dzērienu, Reveners aplaizīja lūpas un, saskaņā ar paražu, palielīja.

„Ļoti garžīgs,“ viņš teica, apsēzdamies krēslā blakām saimniekam.

Vogans, palikdams mazliet augstprātīgs, klusēja, nogaidīdams, lai viesis paskaidro sava apmeklējuma iemeslu.

„Tā tad, Vogana kungs,“ Reveners teica, „esmu pie jums žesirona kunga uzdevumā „kādā lietiņā“.

„Ja šī lietiņa nozīmē vergu piedāvājumu, tad žesirona kungs jūs velti apgrūtinājis: man strādnieku pilnīgi pietiek.“

„Taisni otrādi: es neesmu nācis pārdot, bet pirkt no jums — protams, ja jūs tam piekritīsit.“

„Tiešām, pirkt? Bet ko īsti, es gribētu zināt?“ “

,,Te ir kāds kungs, kam vajadzīga meitene, lai apkalpotu pie galda, un mums šim amatam nav nevienas piemērotas. Bet jums ir tieši tā, kas mums vajadzīga, ja vien jūs būsit tik laipni piekāpties.“

„Par ko jūs īsti runājat?“

«

„Par to maziņo Iolu, ko žesirona kungs jums pagājušā gadā pārdeva. Vai jums nebūtu iebildumu pārdot viņu par desmit livrām?“

„Ko gan jūs iedomājaties!“ plantātors teica, nevērīgi paraustīdams plecus. „Tas ir pārāk tālu no īstās cenas, ja es iedomātos viņu pārdot.“

„Nu, labi… Divdesmit livru?“

„Ne divdesmit, ne divreiz divdesmit, pat ne divi simti!“

„Divi simt livru!“ Reveners iesaucās, pietrūkdamies no krēsla. „Visā salā nav verdzenes, kas maksātu tādu summu.“

„Kas man daļas, vai viņa to vērts vai nē, ja es viņu nepārdodu?“

„Nu, ja jau tā, lai notiek pēc jūsu prāta: dodu visas divi simt livras. Tikai no žesirona kunga gan es dabūšu rājienu.“

„Vai tad jūs tiešām nedzirdat mani? Es neņemšu ne divi simt livras, ne divreiz divi simti. Iola pieder manai meitai, un viņa tādam pārdevumam nepiekritīs.“

„Vogana kungs, jūs taču negribēsit palaist izdevīgu darījumu. Lai tad arī notiek, es jums dodu četri simt livras; vienīgi, lai izpatiktu mūsu ldientam.“

„Nu, labi,“ teica plantātors, piedāvātās summas iekār7 dināts, „es iešu parunāt ar Keti, bet es tomēr neceru: man šķiet, ka viņas kalpone — felahu karaļa meita. Mana meita viņu ļoti mīl, un es apsolīju bez viņas piekrišanas šo verdzeni nevienam nepārdot. Bet savu vārdu — pasa-kait žesirona kungam — es neesmu spējīgs lauzt.“

Pēc šiem ar sevišķu uzsvaru teiktajiem vārdiem plantātors atstāja istabu.

Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās un teica Revene-ram :

„Es jau to zināju — negrib; tā tad es lolu nevaru pārdot ne par kādu summu.“

„Sveiki, Vogana kungs; šoreiz man citu uzdevumu nav,“ pārvaldnieks laipni teica, kaut gan neapmierinājums bija grūti noslēpjams.

„Jēkabs žesirons šodien nez’ kamdēļ ļoti izšķērdīgs,“ plantātors pie sevis noteica, kad bija viens. „Droši vien, viņam kaut kas padomā, bet es izjaucu … Tomēr es esmu ļoti priecīgs, ka iedzēlu šim vecajam grēkagabalam. Viņš man pietiekami daudz nekrietnību darījis.“

Tiklīdz mūlis iznesa Reveneru no tamarindu alejas uz lielceļa, viņam piejāja pats žesirons, kas nepacietīgi bija gaidījis savu sūtni, lai ātrāk uzzinātu sarunu rezultātus. Kad Reveners pastāstīja savam patronam piedzīvoto neveiksmi, vecais žīds neprātīgās dusmās iekliedzās:

„Jūs man to pieminēsit, Vogana kungs!“ un viņš draudīgi kratīja savu lietussargu. „Pienāks laiks, kad jūs man lūgsit divi simt livras. Un arī šī kaprizā melnīgsnējā jaunkundze ir laba! Pienāks diena, kad viņa pati nonāks vergu tirgū; divi simt livras par viņu nemaksās, jo viņa nav to vērts. Bet es labprāt maksātu divtik, lai to redzētu, un, varbūt, redzēšu — un redzēšu par velti, ja ne šodien, tad rīt.“

Reveners, pateicoties atkarībai, kādā viņš atradās, ļāva izplūst sava ticības brāļa niknumam, bet, kad vecais žīds jau bija mazliet nomierinājies, viņš uzdrošinājās zaglīgā balsī ierunāties:

„Rabij, šis neveiksmīgais darījums, jādomā, solīja labu peļņu?“

„Ak, spriediet pats: princis man apmaiņā pret lolu deva divdesmit dūšīgos mandigosus. Divdesmit — katrs simt livras — tā taču vesela bagātība!“

„Nu, un kas tad par to? šī bagātība jūsu rokām nepaies garām …“

„Kā tā?“

„Kapteinis žoulers … dažādu aplēsumu dēļ… krastā neizkāps. Bet par prinča likteni jūs esat atbildīgs vienīgi viņam.“

„Lieliski, Revener!“ žīds iesaucās, sajūsmināti raudzīdamies savā pilnvarniekā. „Zvēru Dievam, par to es nemaz nebiju padomājis!… Tas taisnība, žoulers nedrīkst pilsētā acis rādīt. Bez tam mums ir līgums. Kas viņam daļas, kas notiks ar princi? Viņa kuģis aizies jūrā pēc divdesmit četrām stundām.“

„Tā tad, rabij, pēc divdesmit četrām stundām mandi-gosi un felahu princis, kam atņemts viņa mirdzošais tērps un ieroči, būs jūsu rokās.“

III. nodaļa. „Okeana Nimfas“ pasažieri.

Trīs dienas pēc tam, kad vergu kuģis bija iebraucis Montegobajas ūdeņos, jūrā parādījās kuģis, kas pilnām burām devās uz krastu. Drīz tas iebrauca ostā; kuģa priekšgalā plīvoja angļu karogs. Kuģa tīrīgais izskats, atklātā un drošā komandas stāja liecināja, ka tas ir godīgs tirdzniecības kuģis un ne no viena neslēpjas. Uz kuģa bija redzams uzraksts: „Okeana Nimfa. Liverpūle.“ Kaut gan kuģis bija līgts preču pārvadāšanai, tomēr uz tā bija arī pasažieri. Vairums pasažieru bija plantātori, kas atgriezās Amerikā pēz dzimtenes apmeklējuma. Pārējie — gan ārsti, gan nākamie komersanti un vispār piedzīvojumu un laimes meklētāji.

Pirmās klases pasažieru starpā bija kāds, kas bija sevišķi ievērojams jau ar to vien, ka visādi pūlējās vērst uz sevi uzmanību, it kā aicinādams visus tīksmināties par viņu. No pirmā acu uzmetiena varēja pazīt Londonas ielas frantu, kas domā vienīgi par savu ārieni, šim jauneklim, nevērojot to, ka viņam nebija vairāk nekā divdesmit viens — divi gadi, bija noguris izskats. Viņš bija vairāk nekā blonds; bālganā vaigu bārda un ūsas bija rūpīgi sasukātas un iecirtotas. Bija redzams, ka īpašnieks par tām ļoti rūpējas. Dzeltēnas uzacis rēgojās virs pelēkām duļķainām acīm, no kurām viena pastāvīgi bija aizvērta, bet otrā atradās monoklis, kam tur, šķita, bija pastāvīga novietne.

Izmeklētais tērps atbilda švīta prasībām; lēna runa, kad viņš caur zobiem pagodināja izspiest dažus vārdus, papildināja šī kunga rakstura īpatnību.

Tomēr, ja neskaita dažus divdomīgus smaidus, visi izturējās pret viņu laipni, jo Smidža kungs uzskatīja par vajadzīgu, visiem, kam viņš veltīja savu uzmanību, paskaidrot, ka viņš ceļo, lai stātos Jamaikas salā lielas muižas īpašnieka tiesībās, kuru viņa mazgadības laikā pārvaldījis L’ofturs Vogana kungs.

Kautrajā „Okeana Nimfas“ klāja publikā atradās otrs jauneklis vienā vecumā ar Smidža kungu, kura āriene pilnīgi no tā atšķīrās. Viņš bija brūnēts, kaut gan bija dzimis anglis; viņa pareizie sejas panti un kautrās manieres vērsa uz sevi vērotāju uzmanību, bet nolietotā tērpa izbalējušās šuves nevarēja aptumšot šī jaunekļa krietnumu un pašapziņu.

Atsēdies pie kuģa kāpnēm, viņš turēja uz ceļiem albūmu un veiklu roku zīmēja ostas ainavas, kurā iebrauca kuģis. Viņš nebija mākslinieks, bet jauneklis bez noteiktas nodarbes, un tālab viņu nomāca rūpes par savu nākotni; viņa seju aptumšoja nemiers.

Kuģis tuvojās krastam; jauneklis aizvēra albūmu un sāka tīksmināties par jauko skatu. Pēkšņi kāda slepena doma lika viņa sejai sadrūmt; varbūt tās bija bailes, kā viņu sagaidīs svešajā zemē.

Nepazīstama balss pārtrauca viņa pārdomas: runātājs bija Montagiu Smidža kungs, šis džentlmens vispār neatļāvās pāriet zināmu klāja robežu, baidīdamies sajaukties ar trešās klases publiku, bet tagad visi steidzās uz priekšu, lai priecātos par pilsētas un līča skatu, un Smidža kungs pakļāvās vispārējai tieksmei. Dabas skaistums, ko viņš pagodināja ar savu uzmanību, izsauca viņa oriģinālu piezīmi.

„Tiešām, tas ir tikpat skaisti kā dekorācijas operā. Vai nav taisnība, mans draugs?“

Jaunais sapņotājs, ko pārsteidza pārākuma tonis, kādā pie viņa griezās pirmās klases pasažieris, neatbildēja šim izaicinājumam.

„Es ar jums runāju, mans jaunais draugs,“ frants turpināja. „Bez jokiem, es bieži vēroju jūs no klāja otra gala. Jūs esat no drūmo pasažieru skaita. Vai es varu jums jautāt kaut ko nekautru: kādā veidā jūs braucat uz Jamaiku?“

„Tāpat kā jūs — ar „Okeana Nimfu“.

„Jā, jā, taisnība, labi teikts!… Ko tad, vai jūs braucat uz Jamaiku nodarboties ar tirdzniecību?“

„Nē.“

„Kāda brīvā profesija?“

„Arī nē,“ jauneklis atbildēja, izklaidīgi vērodams jautātāju. „Es braucu turp, lai uzmeklētu savu krusttēvu, ja viņš dzīvs.“

„Savādi,“ Smidžs teica, „tā tad jūs neesat pārliecināts par šo tik svarīgo apstākli. Jums, laikam, jau sen nav par viņu nekādu ziņu?“

„Daudzus gadus,“ viņš atbildēja, un, savas vientulības jūtu ietekmēts, piebilda: „pat uz savu pēdējo vēstuli, kurā paziņoju, ka dodos ceļā, es netiku saņēmis atbildi.“ „Savādi, ļoti savādi!… Bet kā sauc jūsu krusttēvu? Varbūt es varēšu jums par viņu kaut ko paziņot. Man Jamaikā ir paziņas. — Kas viņš ir? Ar ko nodarbojas?“ „Viņš ir plantātors, un viņa vārds Loftuss Vogans.“ „Vai tiešām jūs gribat teikt, ka tas ir kastoss Loftuss Vogans, Mont-Velkomas īpašnieks?“

„Jā, tas viņš ir. Miesīgs brālis manam nelaiķa tēvam, kuru sauca tāpat kā mani — Herberts Vogans.“

„Tas ir neticami savādi!… Vai varat iedomāties, jaunekli, ka mēs braucam uz vienu un to pašu māju… Loftuss Vogans pārvalda manas muižas Jamaikā, un es braucu tieši pie viņa. Vai jums neliekas savādi, ka mēs abi dzīvosim zem viena jumta, pie viena un tā paša viesmīlīgā saimnieka?“

Šos vārdus pavadīja tāds nievātājs skatiens, ka jaunais Vogans nevarēja nesaprast tā apvainotāju nozīmi un gribēja atbildēt savam sarunu biedram tikpat nicīgi, kad pēdējais, sapratis viņa nolūku, pasteidzās aiziet, kaut ko nomurminājis par jaunas satikšanās iespēju tuvākā nākotnē.

Loftuss Vogans šai laikā katru dienu gaidīja savu viesi. Viņš veselām stundām no savas mājas loga vēroja ar tālskatu jūru un Montegobajas ostu, jo tais gados vēl nebija kuģu, kas ierodas noteiktās dienās ar pasažieru vilcienu precizitāti, un tālab gaidītais viesis varēja ierasties kuru katru brīdi. Mājās norisa rosīga darbība ievērojamā viesa uzņemšanai. Visas istabas tika no jauna izkrāsotas, apkalpotāji saņēma jaunus tērpus. Dažiem kalpotājiem tika pasūtītas livrejas — līdz tam Jamaikā neredzēts greznums.

Bet visas šīs neparastās rīcības iemesls bija saimnieka noslēpums. Loftusam Voganam bija meita precību gados, bet Smidža kungs bija laba partija. Montagu-Kestlas muiža deva ienākumus, kuru apmērus kustoss, kas to pārvaldīja vairākus gadus, zināja kā savus piecus pirkstus, šīs plantācijas pievienošana Monl-Velkomai izveidotu vienu no bagātākajām muižām salā. Un lūk, vēlme panākt to, izprecināt savu meitu, kļuva par plantātora galveno domu.

Bija vēl kāds iemesls, kas lika vēlēties šīs laulības. Jamaikā visi zināja, ka Kete bija kvarterones meita, tā tad nebija tīrasiņu angliete, tālab laulība ar šejienes balto viņai bija gandrīz nesasniedzama. Vogans zināja, ka jaunie angļi ārpus savas dzimtenes sevišķi stingri neievēro šos bargos noteikumus, un cerēja, ka precības ar Smidžu būs godinājums viņa meitai un nomazgās no viņas šo, tā sakot, dabisko traipu.

Tālab Vogans bija neliekuļoti sarūgtināts, saņemot vēstuli, kurā krustdēls viņam paziņoja, ka brauc ar „Okeānā Nimfu“ kā klāja pasažieris. Viņš baidījās, ka viņa radniecība ar šo nabagu, ko Smidžs nejauši varēja atklāt, varētu viņu pazemot pēdējā acīs, un tam varētu rasties šaubas par paša Loftusa Vogana krietnumu.

Tomēr viņš sevi mierināja ar cerību, ka šī nevēlamā sastapsme uz kuģa nenotiks Smidža aristokrātisko paražu dēļ. Tālab tika darīts viss, lai abi jaunekļi, izkāpjot krastā, nesastaptos.

Plāns, ko šai nolūkā Vogana kungs bija izstrādājis, bija sekošs: Smidža kungu sagaidīs nokāpjam no kuģa un nekavējoties aizvedīs uz Mont-Velkomu; turpretim Herbertu sagaidīs cits maršruts. Viņam būs jāapmetas pie pārvaldnieka, veselu jūdzi no galvenās mājas. Jauneklim būs jāpaliek tur līdz tam laikam, kamēr krusttēvs atradīs viņam kādu darbu Montegobojā vai kādā citā attālākā vietā.

Trīs dienas pēc vēstuļu saņemšanas plantātors, stāvēdams savā novērotāja postenī, beidzot ieraudzīja ostā sengaidīto kuģi. Visā mājā sāka skanēt zvani, aicinādami kalpotājus; mednieku rags ziņoja pārvaldniekam. Nepagāja pat pusstunda, kad ģimenes kariete, kurā bija iejūgti bagātīgi izgreznoti zirgi, brauca pa ostas krastmalu. Aiz tās vilkās astoņiem vēršiem aizjūgts furgons; jauns nēģe-rēns, pastnieks Kvaši, jāja blakām uz pinkaina ponija. Viņam bija uzticēts delikātais uzdevums aizvest Herbertu kurp vajadzīgs.

Tamēr mājās steidzināja beidzamos .sagatavošanās darbus viesa uzņemšanai. Kalpones darbojās ar jau tā mirdzošā parketa spodrināšanu, kurš, saskaņā ar vietējo paražu, bija veidots no dažādu koku kvadrātiem: te bija gan sarkanais koks, gan palisandrs, gan melnais un maizes koks. Līdzena un mirdzētāja grīda — Jamaikas plan-tātoriem tāds pats lepnuma priekšmets kā austrumu ļaudīm grīdsega.

Arī virtuvē darbi rita pilnā gaitā; centība un uzmanība, ar kādu vesels vergu bars pildīja saņemtās pavēles, liecināja, ka viņus šai brīdī veicināja notikuma svarīgums.

Saimnieks uz viņiem tomēr sevišķi nepaļāvās — viņš pats bija visur klāt: zirgu stalli — paskatīties, vai zirgi un zirgu puiši kārtībā; virtuvē apspriedās ar virējiem, zālē vēroja mēbeļu novietošanu un galda sakārtojumu; tad pieskrēja pie loga un skatījās, vai gaidītais viesis jau nebrauc.

Pusstundu pēc aprakstītās divi pasažieru sarunas uz „Okeana Nimfas“ klāja, kuģis apstājās Montegobajas ostā. No kuģa tika pārmests tiltiņš noejai uz krastu, un tūlīt sākās nekārtība, grūstīšanās un steiga, kas tādās reizēs vienmēr raksturīga.

Starp daudzajām karietēm, kas stāvēja krastmalā, bija arī četriem zirgiem jūgtā kariete. Vedēja — mulata seja izskatījās kā kastānis starp zaļumiem, jo viņam bija divkrāsaina, dzeltēnzaļa livreja. Pie karietes durvīm stāvēja sulainis tādā pašā livrejā.

šī lieliskā kariete saistīja Herbertu Voganu, kurš stāvēja uz klāja un neuzdrošinājās nokāpt krastā. Viņš ieraudzīja, ka divi kungi dodas pie šīs karietes, un viens no tiem bija Smidža kungs, kas ļoti ērti iesēdās viņam piebrauktajā karietē un aizbrauca.

Kad kariete pazuda, jauneklis skumji nolaida galvu. Neviens viņa nesagaidīja, neviens nebija atnācis pateikt viņam: „Esiet sveicināts.“

„Kungs,“ nēģerēns viņam teica, raustīdams viņu aiz rokas.

„Ko tu gribi?“ Herberts jautāja, šī pieskāriena iztrūcināts. „Ko tev vajaga? Naudas man nav.“

„Nauda? Kvaši nevajaga … viņš klausās. Massa pavēlēja… jauns kungs sekot Kvaši.“

„Kurp tad, es gribētu zināt?“

„Mont-Kom … pie Voga kunga. Mans ir ponijs, kungam, bagāža … furgons … vērši.“

„Labi,“ Herberts teica. „Bet pa kādu ceļu man jābrauc ?“

„Taisni, upes krasts, apstāties krustceļā … pagriezties pa labi, jūs redzēt Mont-Komu.“

„Vai tas tālu?“

„Septiņi — astoņi jūdzes, braukt kā zibens. Pa kreisi nē, pa labi jā.“

Jaunais svešzemnieks, uzklausījies šos norādījumus, nokāpa krastā ar savu mednieka bisi pār pleciem, piegāja pie furgona, atraisīja poniju, uzkāpa tam mugurā un sāka jāt norādītajā un vienīgajā, kā viņš domāja, virzienā uz Mont-Velkomu.

Kņada, nokāpjot no kuģa, jājiens, dzīvā satiksme ielās, pa kurām viņš jāja, uz laiku lika aizmirst viņam rūpes, kas viņu nomāca tagadējā nenoteiktajā stāvoklī. Pilsēta palika aiz muguras, un ceļinieks pilnīgi vientuļš iejāja biezā mežā.

Apkārtne mainījās — sākās purvi; Herberts paātrināja ponija gaitu un iegrima skumjās pārdomās. Ir saprotams, kāds bija šo skumjo domu iemesls. Viņš ļoti labi ievēroja starpību, kā vērtēja viņu un otro pasažieri.

„Jāatzīst, ka šis apvainojums skar vairāk mana tēva piemiņu nekā mani. Ja es neizjustu cienību pret viņa pēdējo gribu, es nespertu ne soli tālāk. Tas jauneklis — bagāts, es — nabags, lūk, vienīgais iemesls tādai starpībai sabaidīšanā. Bet ja arī es esmu nabags, es tomēr nenoliekšu savu galvu bagātā radnieka priekšā.“

Un pašcieņas iejūsmināts, jauneklis piespieda ponijam piešus un sāka dzīt to auļos. Ponijs auļoja kādu stundu. Ceļš visu laiku gāja taisni; beidzot parādījās upe, ko nēģerēns savā maršrutā bija pieminējis. Herberts samazināja ātrumu un vēroja, kur pāreja, jo neviens tilts nebija saskatāms. Upe bija sekla, ponijs bezbailīgi iebrida ūdenī un pārgāja uz otru krastu.

Otrā krastā jauneklis apstājās. Ceļš šķīrās trejos virzienos — pakuru lai jāj? „Tikai ne pa kreisi,“ nēģerēns bija teicis. Vajadzēja izvēlēties vienu no diviem: pa labi vai vidējo. Jātnieks nolēma pameklēt pēdas, ko bija atstājusi nesen aizbraucēja kariete.

Kamēr viņš pārdomāja, viņam gandrīz pie auss atskanēja kāda balss, un viņš bija ārkārtīgi pārsteigts, kad, seglos pagriezies, ieraudzīja pašu Kvaši.

„Kvaši teica: pa kreisi nē… ceļš vecajam žīdam; vidējais … massa Vogans.“

Nēģera ierašanās Herbertu tā pārsteidza tamdēļ, ka viņš bija atstājis to ar bagāžu krastmalā un tad auļos un rikšos nojājis vairākas jūdzes.

„Kvaši ielikt bagāža furgonā, skriet aiz massas … saķert ponija asti… apsēsties, jāt…“

, „Ak tu, melnais mērkaķēns, cik veikls! Nu tevi nepiemānīs ne baltais, ne melnais. Tā tad, jāt pa vidējo ceļu?“ „Jā, jā.“

Nogājuši apmēram pusjūdzi, viņi sasniedza Mont-Velkomas vārtus. Sarga būdas tur nebija; tikai divi stabi akmens žoga galos; starp šiem stabiem — masīvi divviru vārti. Tālumā, tamarindu alejas galā, bija redzama ēka ar savām baltajām sienām un zaļajiem slēģiem.

„Lūdzu saki man, Kvaši,“ Herberts jautāja, raudzīdamies redzamās mītnes krāšņumā, „vai Vogana kungs pats tev pavēlēja pavadīt mani uz Velkomu?“

„Nē, massa, saimnieks neteikt; pārvaldnieks pavēlēt: Kvaši iet uz lielo kuģi, redzēt jaunu kungu, dot viņam poniju Koko un pavadīt uz manu māju.“

„Uz pārvaldnieka māju? Droši vien, uz Velkomu, Kvaši ?“

„Nē, nē!“ nēģerēns kliedza, norādīdams uz blakus aleju, kas, nogriezdamās no galvenās, aizvijās kalnos.

Dzirdēdams savu bažu apstiprinājumu, Herberts iegrima rūgtās pārdomās; viņa krūtis strauji cilājās, ,seja krampjaini raustījās … Viņš sāka saprast. Šai laikā Kvaši satvēra zirga pavadu un pagrieza sānu alejā.

„Nost, zeņķi, nost!“ iesaucās saniknotais jātnieks. „Nost, jeb es tevi piekaušu ar šo pletni! — Lūk, mans ceļš!“

Un, izrāvis pavadas no pārsteigtā pavadoņa rokām, viņš sāka auļot uz Velkomas lielo māju.

IV. nodaļa. Skarba sagaidīšana.

Kariete, kurā brauca Smidža kungs, ieradās Velkomā tieši stundu pirms tam, kad mājai piejāja Herberts.

Laiks tuvojās pulksten četriem, un sulainis, kas bija nodots Smidža kunga rīcībā, tikko paspēja izkravāt somas un pārģērbt savu kungu pusdienām, kas Velkomā vienmēr tika pasniegtas noteikti četros.

Šo brīdi Vogana kungs izvēlējās, lai iepazīstinātu viesi ar savu meitu; bet maza nepatiksme izjauca brīža svinīgumu.

Pārāk gludā parketa virsma izsauca katastrofu; veikdams sarežģīto augstākās sabiedrības paklanīšanās sveicienu, Londonas švīts paslīdēja un visā savā neveiklā ķermeņa garumā izstiepās pie jaunās meitenes kājām; tā atlēca sānis un tad sāka nevaldāmi smieties.

Par laimi Smidža kungam bija tik daudz pašpārliecības, ka viņš nekādā stāvoklī, pat izstiepies uz grīdas, nepielaida domas, ka viņš varētu būt smieklīgs.

„Tomēr,“ viņš teica, ar pūlēm pieceldamies un apsēzdamies pie galda, „šis parkets velnišķi slidens.“

Vienīgi Indijas plantātori prot rīkot tādas dzīres, kādas Vogans sarīkoja savam dārgajam viesim Smidžam. Pie galda apkalpoja vesels bars frakotu sulaiņu: vieni nesa ēdienus un pasniedza tos galdā; otri no sidraba krūzēm pildīja glāzes un kausus ar vīnu; meitenes-verdzenes, lieliem pāvu spalvu vēdekļiem rokās, vēdināja tos ap sēdētājiem un radīja atsvaidzinātāju vējiņu.

Montagiu Smidžs, pieradis angļu dzīves greznībai, tomēr nespēja apslēpt savu pārsteigumu, redzot tādu krāšņumu. Loftuss Vogans jutās kā septītajās debesīs, kad pēkšņi viņa gaišo apvārsni aptumšoja kāds draudīgs mākonis.

Šis mākonis 'bija jātnieks, kas pa aleju tuvojās mājai. Te saimnieks savā krēslā kļuva tik nemierīgs, ka Smidžs pasteidzās apjautāties par tāda satraukuma iemeslu.

„Kas jums, ser? Kāda nepatīksme?“

„Nē, nekas ..Loftuss Vogans murmināja. „Bet es esmu ļoti pārsteigts!“

„Kas tas, tēt?" jaunā meitene teica. „Es redzu kādu jaunekli; viņš jāj šurp uz mūsu ponija. Kvaši skrien aiz viņa. Kas tas varētu būt?“

„Ket, sēdi mierīgi… nav pieklājīgi traucēt mūsu mielastu,“ Vogana kungs teica tādā tonī, ko nepaklausīt — viņa to zināja — bija bīstami. „Smidža kungs, glāzi madeiras?“

Vogans gribēja izlikties, ka viņš nepiegriež nekādas vērības ievērotajam jātniekam, bet viņam bija grūti palikt aukstasinīgam un turpināt sarunu. Iestājās klusums, kā klusums pirms vētras, ko pārtrauca troksnis un balsis, kas atskanēja uz kāpnēm. Durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās plantācijas pārvaldnieks.

,,Ā,“ Loftuss Vogans teica šķietami mierīgā balsī, „Trusti kungs grib man kaut ko ziņot. Atvainojiet mani, Smidža kungs, es uz brītiņu …“

Plantātors steidzīgi devās uz durvīm, lai neļautu pārvaldniekam iekļūt zālē. Bet par nelaimi Trusti kungs nebija smalks diplomāts, un viņam nebija pietiekami klusa balss, tā kā zālē viņu varēja dzirdēt, kad viņš sāka Vogana kungam stāstīt savu jauno ziņu.

Satrauktās Ketes smalkā dzirde uztvēra daļu sarunas un starp citu vārdus: „jūsu krustdēls“. Vairāk ar nojautu nekā dzirdi viņa saprata, ka tēva atbilde bija: „Sakait, lai viņš mani pagaida dārza paviljonā.“

Vogana kungs atgriezās pie galda gandrīz nomierinājies; viņš domāja, ka briesmas garām. Bet tiklīdz viņš bija apsēdies, Kete sāka runāt:

„Vai Trusti kungs nerunāja par jūsu krustdēlu, tēt? Vai tik nav ieradies mans brālēns?“

„Ket!“ tēvs rupji atbildēja, „tu vari doties uz savu istabu, bet mēs ar Smidža kungu izpīpēsim cigārus.“

Jaunava piecēlās un lēni devās uz savu istabu, sirds dziļumos protestēdama pret lielo viesmīlību, kas tika izrādīta svešniekam, un cietsirdīgo rīcību pret savu rad-nieku. Bet vai cilvēks, par ko runāja Trusti kungs, tiešām bija tas pats Herberts Vogans, pret kuru viņa savā sirdī jau juta māsas maigumu, jo viņš bija vientuļš, bez atbalsta un mīlas?

Dārzs ar retiem augiem un puķēm ieņēma daļu no laukuma, kur atradās Mont-Velkomas lielā māja. Uz kādas pļaviņas, solus divdesmit no mājas, atradās no vietējās koku šķirnes savīts viegls paviljons. Tā iekšpusē bija viena istaba; logos nebija stiklu, vienīgi restes, kas bija aizsegtas Venecijas aizkariem. Ķīniešu salmu pinums sedza parketu; bambukkoka galds un daži krēsli bija visa istabas iekārta.

Tai brīdī, kad Kete atstāja zāli, pakalpīgais Trusti ieveda Herbertu šai paviljonā.

Viss bija norisis tā: kad Herberts piejāja mājai, pie lejas kāpnēm viņu sagaidīja Trusti kungs, kas stāvēja sardzē. Pieklājīgā, bet noteiktā tonī Herberts pieprasīja satikšanos ar Vogana kungu, pamatodamies uz savu radniecību ar viņu, un Trusti kungam bija jāuzdrošinās traucēt Vogana kungs pie galda, lai novērstu skandālu, kas, acīmredzot, draudēja izcelties, Herbertam ierodoties zālē (viņš jau gribēja doties turp).

„Pacietību, godātais kungs,“ pārvaldnieks jauneklim teica, „Vogana kungs tūlīt jūs pieņems; pagaidait, viņš pašlaik ar viesiem pie galda.“

„Kas tie par viesiem!“ Herberts iesaucās. „Kaut kāds pirmās klases kajītes pasažieris. To viņš uzņem un pacienā, bet mani, savu krustdēlu, atgrūž …“

Herberts bija lepns un negribēja ar varu ielauzties tur, kur viņa negribēja laist. Līdzīgs solis bija pretīgs viņa principiem. Viņš, protams, labprāt būtu no šīs mājas aizgājis, krusttēvu nemaz nesastapis, un, ja viņš tomēr nolēma gaidīt, kad bezsirdīgajam radniekam labpatiks viņu pieņemt, tad viņš to darīja vienīgi aiz cienības pret sava tēva piemiņu.

Atrazdamies viens paviljonā, viņš lielā satraukumā staigāja uz priekšu un atpakaļ; beidzot, lai mazliet nomierinātos, viņš paņēma kādu grāmatu, kas atradās uz galda. Tas bija Jamaikas likumu un rīkojumu krājums par vergiem — slavenais vai, pareizāk sakot, drausmīgais „melnais kodeks“.

Jaunais anglis, audzināts kristīgā garā, šai grāmatā nevarēja smelties nekāda mierinājuma. Vergu īpašnieku nelikumības un barbarisms katrā rindā izpaudās pārstei-dzējā nekaunībā. Herberts izjuta vēl lielāku rūgtumu un tālu aizmeta no sevis šo briesmīgo grāmatu.

Šķita, ka viņam vairs nav tālu satraukuma lēkme, kad pēkšņi atvērās durvis. Jaunais anglis bija gaidījis ieraudzīt drūmu veci, bet — kāds gan bija viņa pārsteigums! — viņam tuvojās brīnišķa jaunava, kuras acīs mirdzēja līdzjūtība.

Kete nenāca uz paviljonu vienkāršas ziņkāres dēļ, bet paklausīdama savam krietnuma instinktam, kas saista sievietes pie visiem nelaimīgajiem. Bet, paklausījusi šai augstsirdīgai tieksmei, viņa pēkšņi padevās meitenes kaut-rumam, apstājās Herberta priekšā un saviļņotā balsī tikko spēja pateikt:

„Vai jūs neesat mans brālēns?“

„Bet vai jūs neesat Vogana kunga meita?“ jautāja jauneklis, ko bija pārsteigusi šī jaukā grācijā, kas bija tik pretēja tam, ko viņš bija sagaidījis ieraudzīt.

„Mans vārds Kete; es esmu viņa meita.“

„Tādā gadījumā es ļoti priecājos paziņot par savu radniecību. Esmu Herberts Vogans un atbraucu no Anglijas.“

šais nedaudzajos vārdos izskanēja piespiestība un vēsums, kas jaunavu sarūgtināja. Tāda izturēšanās slikti atbilda tam labajam nodomam, kas viņu bija šurp atvedis. Tomēr, lai pārvarētu šo vēsumu, viņa teica:

„Tētis saņēma jūsu vēstuli un, kā liekas, gaidīja jūs tikai rīt. Tālab atļaujiet man, dārgais brālēn, viņa vietā pateikt: „Esiet sveicināts!“

Viņas laipno vārdu ietekmēts, Herberts sāka kaunēties sava vēsuma.

„Pateicos jums par laipno sveicienu,“ viņš maigi teica, „Man loti patīkami, ka jūsu vārds Kete. Tas bija arī mana tēva mātes vārds. Jūsu mātei, bet manai krustmātei, arī laikam bija šis pats vārds?“

„Nē, viņu sauca Kešibu.“

„Kāds savāds vārds, pavisam neparasts.“

„Londonā, protams … Mūsu plantācijas veči paraduši mani saukt Lili Kašebu; bet manam tēvam tas ļoti nepatīk, un viņš aizliedza mani tā saukt.“

„Jūsu māte bija angliete?“

„Nē, viņa bija no Jamaikas, viņa nomira jauna, es viņu nekad nepazinu. Nekad man nav bijis ne brāļu, ne māsu; arī es dažreiz jūtos ļoti vientuļa.“

„Bet drīz jums būs biedrs,“ viņš rūgti piebilda, „Smi-dža kungs man šķiet jocīgs.“

„Jūs viņu pazīstat?“ jaunā meitene jautāja. „Ak, jā! Jūs taču atbraucāt ar vienu kuģi. Kā gan jums ienāca prātā neatbraukt ar viņu vienā reizē karietē? … Bet man ienāca prātā — atvainojiet manu izklaidību, — brālēn, jūs, varbūt, neesat ēdis pusdienas?“

„Nē … bet kāds tam sakars? Kaut es nomirtu badā, es nesēdīšos pie galda tur, kur esmu nevēlams viesis.“

„0, brālēn, jūs mani sarūgtināt. Kamdēļ jūs tā runājat?“

šai brīdī durvis trokšņaini atvērās, un uz sliekšņa parādījās Loftuss Vogans.

„Ket!“ viņš dusmu pilnā balsī iesaucās, „ko tu te dari? Es tevi meklēju pa visu māju. Smidža kungs lūdz, lai tu viņam kaut ko spēlētu uz arfas.“

Asais tonis liecināja, ka runātājs ir nevien dusmās, bet arī satraukts, un to liecināja nule pie galda dzertie smalkie vīni.

„Tēt, vai tad jūs neredzat sava krustdēla?“

„Ej, ej, es tev saku.“

Un, neatbildēdams uz meitas piezīmi, Vogana kungs aizvēra aiz sevis paviljona durvis un aizveda Keti uz māju.

Kad jaunā kreoliete aizgāja, Herberts palika neziņā, ko viņam uzsākt.

Tas, kas norisa viņa acu priekšā, nostiprināja viņā pārliecību, ka te viņu uzskata kā bezkauņu, kas ielauzies sava bagātā krusttēva mājā. Nākamās viņa un krusttēva sarunas rezultāts bija neapšaubāms.

Ievērojot šo apvainotāju uzņemšanu, viņš gribēja tūlīt doties projām no šīs neviesmīlīgās vietas, nenogaidot jaunus apvainojumus; tomēr lepnums lika viņam izdzert šo kausu līdz dibenam, lai personīgi pārliecinātos, cik trauslas radnieciskās saites tur, kur pirmā vietā ir aprēķins un intereses.

Arfas skaņas viņam šķita kā ļauns izsmiekls par likteni un palielināja smago gaidu rūgtumu. Bet ieklausījies, Herberts pazina kluso un skumjo „Izstumtais“ āriju, un viņa dzirdi sasniedza melodiskā balsī nodziedātie vārdi, kas pilnīgi saskanēja ar viņa pašreizējo stāvokli:

„Skumjš liktenis mans, teic svešinieks ar lauztu sirdi. Ir mītne mežā mežonīgam briedim, asinskāram vilkam, bet man no bada un no briesmām patvēruma nav. Man nav mājas, nav pat dzimtenes.“

Viņš pazina: tā bija Ketes balss. Vai šī poētiskā dziesma bija domāta viņam?

Viņš atkal juta sevi nomierinājušos un spējīgu visu piedot; bet šis noskaņojums drīz izzuda. Pēdējās dziesmas un arfas skaņas vēl sanēja gaisā, kad paviljona durvis atvērās, un Herberts stāvēja seju pret seju ar savu krusttēvu.

Sarauktās uzacis aptumšoja jau tā nelaipno Vogana kunga seju. Nesveicinādams, pat nepasniegdams roku, viņš rupji sāka runāt:

„Tā tad jūs esat mana brāļa dēls … Kālab jūs ieradāties Jamaikā?“

„Manai vēstulei vajadzēja jums to paskaidrot.“

„Vai varu jums jautāt: vai jums ir kāda noteikta nodarbošanās, profesija?“

„Par nelaimi, nekādas: es mācījos ģimnāzijā… bet…“

„Saprotu; jūs tur iemācījāties dažādus niekus, kas nedod maizes rieciena. Mantas jums, man šķiet, nav nekādas?“

„Jūsu spriedums ir tikpat pareizs, cik priekš manis ļauns.“

„Tā—a, ko tad jūs domājat darīt? Kā dzīvot?“ „Gribētos pēc iespējas godīgāk un labāk.“

„Lūdzot dāvanas, dzīvojot uz sava krusttēva — pļautā tora rēķina, bez šaubām?“

„Godātais kungs!“ Herberts teica, sasliedamies visā savā augumā, „tagad, kad man ir tā nelaime jūs pazīt — zinait, ka jūs būsit beidzamais, pie kā es griezīšos ar kādu lūgumu.“

„Jūs, rupjais bezkauņa!“ Loftuss Vogans iesaucās. „Ārā no manas mājas!“

„Es tikai tamdēļ paliku šeit, lai jums būtu iespēja padzīt no mājas sava vienīgā brāļa dēlu.“

,,A! Jūs vēl gribat mani mācīt?“

Jauneklim bija uz mēles apvainotāja atbilde, bet, pacēlis galvu, viņš aiz aizkariem ieraudzīja Ketes mīļo se-jiņu.

„Tas ir viņas tēvs,“ Herberts nodomāja. „Aiz mīlas pret šo mīļo bērnu es klusēšu.“

Un, neatbildēdams krusttēva beidzamajam apvainojumam, viņš izgāja no paviljona.

„Apstājieties!“ plantātors iesaucās, pārsteigts par tik ātru sarunas rezultātu. „Vienu vārdu, pirms jūs aizejat, ja jūs tiešām aizejat.“

Herberts apstājās un pagrieza galvu, laii uzklausītu krusttēvu.

„Lai nevarētu teikt,“ plantātors turpināja, „ka es esmu aizlaidis radnieku no savas mājas, nepalīdzēdams vi-

«

ņam — lūk, šai makā jūs atradīsit divdesmit mārciņas; ņemiet tās, kamēr atradīsit darbu. Bet es jums to dodu ar noteikumu, ka jūs nesāksit pļāpāt, ka esat mans krustdēls.“

Ne vārda neteikdams, Herberts paņēma maku; bet pēc mirkļa izkaisītā nauda noskanēja alejā, bet tukšais maks nokrita pie pārsteigtā krsttēva kājām. Uzmetis pēc tam pēdējo nicinājuma pilno skatienu plantātoram, Herberts pagriezās un ātri aizgāja.

Viņš gāja jau ārā no dārza, kad pēkšņi klusā balsī saukts viņa vārds lika viņam apstāties.

„Brālēn Herbert!“ kāds runāja.

Piegājis ēkas stūrim, no kurienes, šķita, atskanēja balss, viņš logā ieraudzīja Keti.

„Nedusmojieties, brālēn Herbert,“ viņa teica, „mans tēvs nav gluži vesels. — Bez tam viņš … rupjš, mazliet rupjš. Mīļais brālēn, piedodiet viņam.“

Jauneklis vēra muti, lai atbildētu, bet Kete viņu pār-truaca:

„Jūs atsacījāties pieņemt naudu no mana tēva, bet jūs taču pieņemsit no manis? Te nav daudz, bet tomēr ņemiet — noderēs; citādi jūs mani ļoti sarūgtināsit.“

Kaut kas pazibēja gaisā un nokrita; atskanēja metāla skaņa. Pie Herberta kājām gulēja mazs zīda maciņš ar zilu lentu.

Viņš to pacēla un šaubījās — pieņemt vai nē. Bet pēc īsām pārdomām viņš teica:

„Pateicos, Ket. Jūs bijāt laba pret mani… Varbūt, mēs nekad vairs netiksimies, bet es neaizmirsīšu, ka jūs nebijāt tā, kas neļāva mums būt brālim un māsai un draugiem. Jums, jādomā, nebūs vajadzīga tāda nabaga padevība, kāds esmu es… Bet tomēr neaizmirstiet, ka šais krūtīs jums pukst brāļa sirds.“

Tad viņš atraisīja no maka zilo lentu, iebāza to pogcaurumā, bet maku ar naudu iemeta logā.

„Ja skumjais liktenis liks man domāt, ka pasaulē daudz ļaunu un cietu siržu, tad šī lentīte man atgādinās, ka ir arī labas un augstsirdīgas sirdis. Ardievu, mīļā mā-sīc, lai Dievs jūs sarga!“

Un pirms jaunā kreoliete paspēja atkārtot savu lūgumu un piebilst mierinājuma vāixlus, Herberts izgāja no dārza un ātri sāka attālināties no Velkomas.

V. nodaļa. žīda ferma.

Kamēr Velkomā norisa aprakstītie notikumi, ne mazāk svarīgi notika arī Jēkaba žesirona plantācijā, kurš ar vergu tirgotāja profesiju apvienoja arī fermas apsaimniekošanu.

Neskaitot celtni līča krastā, kur tika novietoti pārdošanai nozīmētie vergi, žīdam bija vēl viena plaša ēka — viņa personīgais miteklis, kurā, protams, nebija tādu ērtību kā Velkomā.

No tā laika, kopš žesirons bija nopircis šo muižu, lauki bija nolaisti un viss kļuvis mežonīgs. Bet daba visur darīja savu darbu — kokvilnas un ķirbju augi pārklāja visu saviem varenajiem nozarojumiem. Pussagruvušais akmeņu žogs bija apaudzis ar zaļo dzelzzāli un citiem staipekņaugiem.

Pašā centrā pacēlās „lielā māja“, kas tomēr neattaisnoja šī skaļā nosaukuma. Tur bija dažādu celtņu un piebūvju sajaukums; cukurdzirnavas, nēģeru šķūņi un staļļi. Visu to ietvēra mūris, tālab muiža līdzinājās drīzāk cietumam nekā lauku mājām.

Kādreiz senākos laikos šo fermu sauca „laimīgā ieleja“; bet ar žesirona ierašanos to nesauca citādi kā par žīda fermu.

žesironu vecumdienās iekārdināja godinājumi, un viņš ieguva goda miertiesneša titulu — gods, kas tika parādīts viņa bagātībai, bet nekādā ziņā viņa morālām īpašībām.

Neskaitot vergu tirdzniecību, viņš audzēja arī garšvielas. Spāņu piparu meži klāja muižas kalnaino daļu, neprasot nekādas kopšanas, un cukuru viņš pats ražoja no savas plantācijas cukurniedrām, tā attaisnojot viņa ticības brāļu starpā nodibināto veikla un saprātīga cilvēka reputāciju. ' :

Dienā, kas sekoja Revenera neveiksmīgajam braucienam uz Velkomu, fermā norisa neparasts skats. Darbība norisa žoga iekšpusē. Visu nokrāsu cilvēcisko būtņu grupa, no kuras daži sēdēja, citi stāvēja vai gulēja, pa lielākai daļai savienoti pāros ar roku važām, pildīja šķūni. Tas bija vecā žīda šķūnis.

šī prece bija mums pazīstamā vergu kuģa krava. Tukšas ķirbju pudeles un zemē izsvaidītas koka bļodiņas, kurās nebija palicis neviens aizmirsts rīsa grauds, liecināja, ka vergi tiek baroti ļoti skopi.

Turpat sētā atradās arī vecie vergi, tā sakot — vergi veterāni; viņi stāstīja jaunatbraucējiem, kas tos sagaida šeit zem viņiem svešajām debesīm. Laiku pa laikam viņu skatieni pievērsās lielās mājas verandai, it kā gaidot nez’ kādu notikumu.

Divi eiropieši nodegušām sejām pastaigājās gar verandu; viņiem pie sāniem karājās gari zobeni, pie jostām piestiprinātā pineklī bija piesieti divi drausmīga izskata suņi. Šie cilvēki ar noskūtajām galvām un smalki sa-griestajām ūsām pēc tērpa un ieročiem atgādināja .spāņus. Un tiešām, tie bija nēģeru mednieki — Kūbas salas spāņi.

Pa sētu pastaigājos arī Reveners, bet savrup, lai nepa-zeminātu savu pārvaldnieka godu. Kā sava amata simbolu viņš padusē turēja pātagu, no kuras viņš nekad nešķīrās, jo nelaida garām neviena gadījuma likt nēģeru armijai izjust savas varas spēku.

Bija apmēram pusdienas laiks, kad žesirons parādījās uz verandas un piegāja pie margām, kas veda uz sētu. Vispirms viņš paskatījās uz pavardu, kas dega netālu no kāpnēm. Trīs vai četri mulati skumjām sejām raudzījās savā biedrā, kas karstajās oglēs grozīja sakarsētu dzelzs gabalu. Visi nēģeri, izņemot ļaunatbraucējus afrikāņus, pazina šo ieroci, bija izbaudījuši uz savas miesas tā pieskāriena dedzinātājas sāpes.

„Sāciet, Revener,“ vecais žīds teica, ērti iesēzdamies bambukkoka krēslā, „un sāciet, lūk, ar šiem.“

Viņš norādīja ar roku uz ibosu pulciņu, kas stāvēja sētas kaktā. Sekojot pārvaldnieka zīmei, vecie vergi saķēra un vilka pie pavarda nabaga vīrus, kas, redzēdami nodedzināto dzelzi, bailēs drebēja. Jaunākie no viņiem kliegdami un raudādami lūdza žēlastību.

Apdedzinātas miesas smaka izplatījās sētā; atskanēja mežonīgi saucieni, fizisku ciešanu izsaukti. Bet operācija turpinājās bez žēlastības. Ibosiem tika iededzināti burti ,,J. ž.“ — viņu īpašnieka iniciāļi, šīs zīmes viņiem vajadzēja aiznest līdzi kapā.

Viņiem sekoja paupavu artelis. Tie uzvedās citādi: bezbailīgi, bet mierīgi, ar neparastu aukstasinību un pazemību viņi pacieta šīs mokas.

Tad sekoja koromantu grupa, šie lepnie Āfrikas kareivji klusēdami pagrieza savas krūtis. Kāds viņu jauneklis izrāva dzelzi no mulata rokām, un pats iededzināja asiņainās zīmes savās jaunajās krūtīs. Asinis iešņācās tik stipri, ka par zīmju izturīgumu nevarēja būt šaubu. To izdarījis, jaunais kareivis atdeva dzelzi un lepni atgāja sānis.

„Kas tagad jāapzīmogo?“ Reveners jautāja.

„Mandigosi… jeb, labāk, princis,“ ļauni smaidīdams atbildēja žesirons.

Pārvaldnieks šķērsoja sētu un piegāja šķūnim, kur uzturējās vergi, un atslēdza blakustelpas durvis. No turienes viņš iznāca ar cilvēku, kurā pēc tērpa tūlīt varēja pazīt princi Sengju. Jaunais felahs bija lepns kā vienmēr, bet ārkārtīgi drūms.

Reveners pieveda viņu pie pavarda. Jaunais felalis neattapīgā neizpratnē raudzījās visapkārt, juzdams, ka viņam tiek gatavots kāds nezināms apvainojums; pagāja acumirklis; cilvēks, kas izveda operāciju, pacēla roku ar nodedzināto dzelzi… Princis Sengju kļuva Žesirona vergs.

Tikai tagad nelaimīgajam pirmoreiz atklājās patiesība. Felahs drausmīgi iekliedzās, un, pirms kāds paspēja apvaldīt viņu, viņš uzlēca verandā un satvēra veco žīdu aiz kakla. Abi novēlās zemē nežēlīgā cīņā. Reveners un divi spāņi steidzās saimniekam palīgā; viņi pārvarēja Sengju un ar lielām pūlēm beidzot izrāva žīdu no viņa žņaudzējiem apkampieniem.

..Simt sitienu šim laupītājam!“ žesirons iekliedzās, lvdz ko bija attapies no nesamaņas, par kuru viņa cietsirdības upuri priecājās.

Princis Sengju tika piesiets pie staba, kas bija ierakts sētvidū. Atlētisks bende sāka viņam sist ar pletni, un pēc simtā sitiena nabaga princis nokrita zemē, kas bija slacīta viņa asinīm.

Bet stāsta, ka kristīgo ļaužu zemēs vēl tagad esot atrodami verdzības aizstāvji.

VI. nodaļa. Piedzīvojums mežā.

Atstājis sava krusttēva neviesmīlīgo māju, Herberts devās uz stādīto koku birzi, izgāja tai cauri un sasniedza kalna pretējo pusi.

Starp drūmajām domām, ka-s rūga viņa galvā, bija kāds aplēsums, kas neļāva viņam iet pa aleju — viņam negribējās, lai plantācijas iemītnieki viņu redzētu. Sasniedzis dārza malu, viņš pārkāpa pār sienu, kas to šķīra no laukiem, un sāka kāpt nokalnē, kas bija apaugusi biezu piparu koku mežu.

Sākumā viņš gāja uz labu laimi: uztraukums neļāva viņam izveidot kaut kādu plānu. Beidzot viņš pievērsās domai atgriezties uz Montegobaju, ja vien tas iespējams. Bet lapojums, zem kura viņš tagad gāja, neļāva viņam aplēst virzienu un atrast dabisko ceļvedi — upi, kuras krastā viņš bija biiis šorīt. Un kad. beidzot, viņam vajadzēja atzīt, ka viņš apmaldījies, viņš sevi mierinot varēja tikai teikt: kāda pilsēta dotu man mājvietu — man, cilvēkam bez santīma kabatā? Vai viņam nebūtu labāk apstāties zem bieziem kokvilnas koka zariem, kurš no laukumiņa vidus sniedza, viņam šos milzeņus pretim. Kokvilnas pumpuri kokos jau vērās vaļā, un zemi klāja bieza kokvilnas piku kārta — lūk, viņam biia jau sagatavota gulta.

Herberts sev jautāja: vai tikpat viegli var atrisināt vakariņ»! jautājumu? No paša rīta viņš bija apēdis tikai mazu gabaliņu sālītas cūkgaļas un niecīgu jūras sausiņu porciju, pirms bija nokāpis no kuģa. un tagad sajuta izsalkumu. No pat ieejas mežā viņš vēl nebija redzējis neviena medījuma un bija jau tuvu izmisumam, kad pēkšņi viņa uzmanību saistīja kāds koks, kas auga apmēram simt nēdas augstu virs zemes. Tā stumbrs bija gluds kā marmora kolona, un tā galotnē bija zaļas mirdzošas galviņas no cirtainām, kā strausu spalvas, lapiņām.

Herberts bija studējis dabzinības un šai mežu milzenī pazina areca oredoscia — milzīgo Jamaikas kā-postkoku un atcerējās, ka ne viens vien ceļotājs apmierinājis savu izsalkumu ar šī koka augļiem.

Protams, šai gludajā kolonā uzrāpties nebija iespējams, bet par laimi milzīga liana ar vijīgu stumbru aptvēra koku līdz pat galotnei. Pateicoties šim atbalstam, Herberts varēja iekarot sev vakariņas. Viņam izdevās sasniegt galotni; tur biezajā lapotnē viņš atrada jaunus dzinumus, nogrieza tos, nosvieda zemē un steidzās nokāpt.

Paēdis šos nevārītos, bet svaigos un sulīgos augļus, viņš savāca starp divi kokvilnas koka saknēm kaudzē kokvilnu, kas mētājās pļaviņā, un tad izstiepās šai mežonīgajā pirmatnējā gultā, ko, ja viņam būtu labāks garastāvoklis, viņš atzītu lielisku.

Nevērojot mīksto gultu, pagājušās dienas notikumi un rūpes par nākotni mocīja Herbertu kā smagi murgi, un viņš pamodās ar pirmo rīta ausmu. Kad viņš pavēra acis, iezilgana gaisma, rīta ausmas vēstnesis, apmirdzēja pļaviņu; koku galotnes bija jau ietvertas sārtā gaismā, bet lejā zem lapu velves vēl krēsloja.

Herberts nolasīja kokvilnas piciņas, kas bija pielipušas pie drēbēm un gribēja iet tālāk, bet viņu atturēja izsalkums, kas šodien lika sevi iust vairāk nekā vakar; bet, lai to apmierinātu, viņam bi ja tikai vakariņu atliekas. Viņš priecājās, ka kaut cik varēja apmierināt šo ikdienišķo prasību, bet drīz radās jauna — radās slāpes.

Velti izmeklējies kāda avota, viņš atcerējās, ka vakar, kad viņš rāpās kokā, viņš tā paša kokvilnas koka lapotnē, zem kura viņš pavadīja nakti, bija ievērojis kādu mirdzētāju virsmu.

Šī koka stumbrs bija apaudzis dažādiem parazītau-giem, kā: kaktusiem, orhidejām, un Herbertam šķita, ka šo augu kausiņos atrodams sidrabainais valgums.

Viņš gribēja pārbaudīt savu nojautu un uzrāpās kokā līdz tuvākajam iedobumam. Viņa cerības attaisnojās: kausiņos viņš atrada ūdeni, kas bija sakrājies no lietus un rasas, un veldzēja viņa mocītājas slāpes. Pateicībā par viņam debesu veltīto ēdienu un dzērienu, viņš apsēdās uz koka zara un jūsmīgi iesaucās:

„Lai Dievs svētī šos kokus, kas bija pret mani žēlsirdīgāki un cilvēcīgāki nekā šīs salas iemītnieki! Labi būtu te dzīvot..

Bet pēkšņi viņa uzmanību saistīja čaboņa koka tuvumā.

„Kas tad tas? Briedis? Nē. Mežacūka? īsas un taisnas ausis, gara galva, asi ilkņi… Vai tik tas nav kuilis?“

Tas tiešām bija meža kuilis, un Herbertu loti skumdināja, ka, rāpjoties kokā, viņš savu bisi bija atstājis zemē, pieslietu pie stumbra.

Lai cik liels bija Herberta neapmierinājums, viņš saprata, ka nokāpt no koka pēc bises būtu neprāts: vismazākā viņa kustība vērīgajam zvēram nepaliktu nepamanīta. Herberts nolēma novērot no sava zara šo mežonīgo mežu iemītnieku.

Meža kuilis apstājās pie Herberta brokastu atliekām un sāka grauzt kāpostpalmas lapas, kustinādams savu asti un tīksmi urkšķēdams.

Pēkšņi zvērs pacēla savu galvu un izmisīgi iekviecās, sari uz viņa muguras sacēlās, un katra spalviņa kļuva kā adata.

Herberts acīm meklēja ienaidnieku, bet, acīmredzot, neviena nebija; tomēr zvēra instinkts bija pareizāks. Meža kuilis metās bēgt, kad pēkšņi atskanēja šāviens, atbalsodamies mežā. Nosvilpa lode, un zvērs, skaļi rēkdams, pakrita uz muguras; asinis sāka plūst straumēm.

Tomēr zvērs piecēlās un atspiedās starp divi saknēm, tieši tai vietā, kur Herberts bija pavadījis nakti. Tādā kārtā, meža kuilis bija aizsargāts no sāniem un muguras un, dobji rūkdams, gaidīja uzbrucēju.

No krūmiem iznāca cilvēks, bruņojies ar īsu zobenu. Viņš pārskrēja pār pļaviņu un metās tieši pie kokvilnas koka, kur iesākās izmisīga cīņa viņa un briesmīgā zvēra starpā. Nevērojot ievainojumu, meža kuilis nebija zaudējis enerģiju, un medniekam vajadzēja laist darbā visu savu veiklību un attapību, lai atvairītu viņa briesmīgo ilkņu cirtienus.

i'retnieki cirta viens otram, tā sakot, pēc kārtas. Uzbruka te meža kuilis, te mednieks. Beidzot mednieks piemuļķoja savu uzmanīgo, bet saniknoto četrkājaino ienaidnieku: viņš izlikās atkāpjamies; meža kuilis, cīņas aizrauts, atstāja savu paslēptuvi. Mednieks to tikai bija gaidījis. Viņš pieskrēja pie koka un nostājās starp divi stumbriem. Tad, neļaudams meža kuilim laikā atgriezties savā zaudētajā pozicijā, viņš iegrūda zvēra sānos savu dunci līdz pat spalam.

Meža kuilis šoreiz nokrita un vairs nepiecēlās. Asiņu strūkla nokrāsoja Herberta mīksto guļvietu. Herberts jau gribēja nolaisties no koka, bet kāda doma aizturēja viņu paslēptuvē: mednieka sejas izteiksme neradīja uzmanīgajā anglī sevišķas uzticības.

Šis cilvēks bija vienos gados ar Herbertu. Viņa tumšā sejas krāsa nebija pietiekami tumša mulatam; bet, jādomā, viņā tomēr bija jauktas afrikāņu un kaukaziešu asinis, spriežot pēc biezajām, darvas melnajām matu sprogām, segtām ar cepurīti, ko Herberts sākumā noturēja par turbānu. Tas bija zīda auduma gabals, skaisti apsiets ap galvu ai’ mezglu sānos.

Mednieka tērps bija zila kokvilnas blūze, smalks saburzīts krekls, kokvilnas apakšveļa un bifeļādas zābaki; uz krūtīm krusteniski bija pārsietas ādas siksnas, pie kurām vienā pusē karājās pulvermaks, medību soma un ķirbja pudele, bet otrā — mednieku rags un tā asiņainā dunča maksts, kuru viņš turēja rokās, šis ierocis — pus-zobens, pusduncis — tiek uzglabāts kā kolonistu-iekaro-tāju mantojums visur, kur vien iespiedušies spāņi.

Nomērījis acīm pie viņa kājām gulētāja meža kuiļa ķermeni, mednieks pēkšņi ievēroja Herberta bisi pie palmas kāpostu atliekām.

„Oho! Oho!“ mednieks teica balsī, kādā paraduši runāt ļaudis, kas dzīvo vientulībā, „bise! Kāds aizbēdzis nēģeris to nozadzis savam saimniekam … Bet kamdēļ viņš to pametis šeit? Varbūt viņš aizbēga, ieraugot meža kuili. Ko tas nozīmē? Bēglis, jādomā, nāks pēc savas bises. Lūk, kāda laimīga diena! Nogalināts zvērs un prēmija par sagūstītu vergu.“

To teikdams, mednieks paslēpās starp koka stumbriem un palika nekustīgs, it kā gaidīdams kādu tuvojamies.

Herberts no savas sēdvietas varēja redzēt tuvojamies cilvēku. Tas bija jauneklis varasarkanā krāsā; viņa seja bija saskrāpēta, mati izspuruši, it kā kāds tos viņam būtu izplūkājis. Viņa gaita bija tikpat neparasta kā izskats. Viņš rāpās uz rokām un ceļiem un tik ātri, it kā bēgtu no vajātājiem.

Tiklīdz bēglis sasniedza pļaviņu, viņš [»iecēlās kājās un skriešus devās pie kokvilnas koka. Herberts domāja, ka viņš grib paslēpties koka biezajos zaros, bet mednieks domāja, ka bēglis atnācis pēc savas bises, jo nevarēja iedomāties, ka bises saimnieks sēž kokā.

„Stāvi!“ mednieks uzsauca bēglim, tiklīdz tas pieskrēja pie koka.

Vergs nokrita ceļos pie viņa kājām, lūgdams vairu, ar mīmiku nekā balsī, ko bailēs viņš bija zaudējis, žēlot viņu.

„Bēgli!“ iesaucās mednieks, apskatīdams uz krūtīm iededzinātos burtus J. ž. „Es nebrīnos, ka tu esi aizbēdzis, ja tev krūtīs tāda zīme.“

Viņš pacēla kreklu, kas sedza nelaimīgā plecus: tur saraustītie gaļas gabali un atklātie muskuļi atgādināja anatomiskā atlanta zīmējumu.

„žēlīgais Dievs!“ šī skata pārsteigtais mednieks iesaucās. „Un tāds zvēriskums tiek ciests zemē, kur Tevi pielūdz!“

Vergs apskāva mednieka kājas; asaras plūda no viņa acīm.

„Saprotu,“ viņš teica, „tevi gūsta. Labi, lai nāk šurp. Prēmija pieder man, nevis viņiem. Nabadziņš, tevi es nekādā gadījumā nenodotu; ja ne likums, kam es esmu spiests padoties, es atteiktos no niecīgā atalgojuma, kas izsolīta par sagūstīšanu. Bet tur jau viņi ir: es dzirdu viņu suņu balsis, šurp, nabaga draugs.“

Mednieks iestūma bēgli starp divi koku stumbriem. „Turies šai stūrī,“ viņš teica, „bet es nostāšos tev priekšā. Lūk, tava bise. Nešauj … vienīgi varbūt tādā gadījumā, ja būsi pārliecināts, ka trāpīsi. Mums dārgs katrs šāviens un sitiens, lai tiktu galā ar šiem spāņu suņiem … Bet lūk, viņi klāt!“

Un tiešām divi pēdu dzinēji izlēca no krūmiem pļaviņā. Viņu purnu gaišā krāsa liecināja, ka tie tiek baroti ar asinīm un jēlu gaļu; briesmīgie ilkņi sevišķi skaidri izcēlās asiņainajos purnos. Neapstādamies viņi metās pie koka.

Pirmais suns uzlēca izstieptajam mednieka duncim, bet otrs ar labi tēmētu šāvienu tika uz vietas nogalināts.

Herbertam no koka galotnes šķita, ka visu to viņš redz tikai sapnī. Bet drāma, acīmredzot, nebija beigusies, un viņš pagaidām nolēma labāk palikt skatītāja lomā. Tiklīdz viņš bija pieņēmis šo lēmumu, kad uz skatuves parādījās trīs jaunas personas.

Viena no tām, acīmredzot, priekšnieks, bija liela auguma, sarkanā samta vestē un milzīgos zābakos ar piešiem. Viņam bija bise un pāris revolveru. Pārējie divi, spāņu sejām, kā likās, bija bruņojušies vienīgi gariem dunčiem.

Visi trīs apstājās pie kokvilnas koka. Vecākais nekaunīgi ierunājās:

„Ko tas nozīmē? Ar kādām tiesībām jūs nogalinājāt manus suņus?“

„Ja es nebūtu tos nogalinājis,“ mednieks atbildēja apbrīnojamā auksatsinībā, kas izsauca Herberta mēmu atzinību, „viņi būtu mani saplosījuši,“

„Viņi pārāk labi dresēti. Jūs viņi nebūtu aiztikuši, bet tikai, lūk, to puisi. Kas jūs lūdza viņu aizstāvēt?“ „Man pienākums viņu aizstāvēt, jo viņš ir mans gūsteknis. Par mirušu man dotu tikai divi mārciņas, bet par dzīvu es dabūšu divreiz tik. Ko jūs uz to teiksit, cienījamais kungs?“

„Nu to, ka mums nenāk ne prātā ilgāk klausīties jūsu muļķībās, šis vergs pieder Jēkabam žesironam, bet es esmu viņa pārvaldnieks; vergs notverts mana saimnieka īpašumos, un jums uz viņu nav nekādu tiesību, vēl jo mazāk uz prēmiju. Tā tad pasteidzieties mums viņu atdot!“ Visi trīs panāca uz priekšu, vicinādami dunčus, ko viņi nekavētos laist darbā.

„Nāciet!“ iesaucās mednieks, „bet zinait, ka pirmo, kas pieskarsies manam gūsteknim, es nolikšu uz vietas. Nelieši! Jūs trijatā uzbrūkat mums diviem, no kuriem viens tikko dzīvs, pateicoties jūsu cietsirdīgajai rīcībai.“ „Kā? Trīs pret diviem? Tas nenotiks!“ iesaucās Herberts, nolaizdamies no koka; viņš nostājās vājāko pusē un, izvilcis revolveri, sāka to pielādēt.

„Kas jūs tāds esat?“ Reveners nekaunīgi iesaucās. „Kas ir šis baltais, kas pārkāpj salas likumus? Jūs zināt kodeku un atbildēsit par nelūgto iejaukšanos.“

„Ja es pārkāpju likumu — es par to arī atbildēšu; tikai jūs par savu tiesnesi es neatzīstu.“

Nevērojot savu nekaunību, pārvaldnieks šī jaunā pret-nieka priekšā norima. Viņš vēlreiz pievērsās medniekam, pieprasīdams izdot bēgli. Saņēmis noraidījumu un piedraudējis jaunajam anglim ar Jamaikas likumu bardzību, viņš beidzot pavēlēja saviem apakšniekiem atkāpties.

„Taisaities, kā tiekat!“ mednieks viņiem uzsauca. „Dodieties uz savu dzimteni gūstīt izbēdzējus vergus; še mēs tiksim galā arī bez jums.“

Pēc žesirona sūtņu aiziešanas mednieks pievērsa Herbertam pateicīgu skatienu:

„Kungs,“ viņš teica, „vārds — pārāk vājš pateicības izteiksmes līdzeklis par mums izdarīto pakalpojumu. Vismaz pasakait man, kas jūs esat, lai es zinātu tā varonīgā baltā vārdu, kas riskēja ar savu dzīvību brīva nēģera-ma-roņa Kubisa dēļ.“

„Mani sauc Herberts Vogans,“ jaunais anglis atbildēja, pārsteigts par mednieka savādo vārdu un pavārdu.

„Man šķiet, ka jums salā ir radnieks, Mont-Velkomas īpašnieks… '

„Mans krusttēvs.“

„Mūsu mežos nav sevišķi viegli atrast ceļu. Piedodiet manu ziņkāri, Vogana kungs, bet jūs, droši vien, esat ieradies šeit nakti, jo saule nule ceļas virs konu galiem, bet līdz Velkomai vairāk nekā trīs jūdzes.“

,,es pavadīju nakti tai vietā, kur tagad guļ meža kuilis, ko jūs tik veikli nogalinājāt.“

„Tā tad šī bise ir jūsu, nevis verga, kā es agrāk domāju r“

,,jā, tā ir manējā, un es ļoti priecājos, ka tā bija pielādēta un izglāba šo nelaimīgo no trakā suņa. Nabadziņš lieliski to izmantoja, liet kas viņš tāds un ko tiem no viņa vajadzēja?“

,,A, Vogana kungs, šie jautājumi pierāda, ka jūs mūsu salā esat svešnieks. Es jums atbildēšu uz abiem jautājumiem, lai gan šo jaunekli redzu pirmoreiz.“

„Jautāsim labāk viņu pašu. Ko viņi jums nodarīja, biedri.“ viņš jautāja vergam, kas klusēdams pateicīgi raudzījās uz jaunekļiem, bet viņā bija manāmas arī zināmas bailes.

Redzēdams, ka pie viņa griežas ar jautājumu, viņš sāka runāt nesaprotamā valouā, iejaukdams savā runā nedaudzos viņam zināmos angļu vārdus.

„Es — brīvs princis, piekrāpa, nodeva, felahs; es neesmu vergs, neesmu pārdots …“ viņš atkārtoja.

„Velti tālāk jautāt, Vogana kungs,“ mednieks teica; „viss angļu vārdu krājums izsīcis, liet viegli saprast, ka viņš Jamaikā ieradies nesen, miesa ap zīmogu vēl sarkana. Paskataities, cik šis žīds ar viņu nežēlīgi apgājies!“ U11 maronis parādīja nelaimīgā savainotos un svītrām klātos plecus. Herberts nodrebēdams novērsās.

„No kurienes šis nelaimīgais?“ viņš jautāja. „Spriežot pēc sejas, nēģeris viņš nav.“

„No Āfrikas, bez šaubām; visas afrikāņu ciltis nav melnas. Viņš pateica kādu vārdu, kas mani pārsteidza. Es varu derēt, ka viņš ir felahs.“

„Jā, jā, felahs!“ bēglis iesaucās, izdzirdis savas cilts nosaukumu.

„Viņš apgalvo, ka viņu piekrāpuši, ka viņš neesot vergs, šo jautājumu man gribētos noskaidrot, un man šķiet, ka jūsu krusttēvam ir kāda verdzene tieši no fe-lahu cilts. Zinādama šī nelaimīgā valodu, viņa viegli varētu dot mums iespēju izzināt viņa bēdīgo likteni. Droši vien, vecais žesirons atkal nekrietni rīkojies. Ak, cik žēl, ka man šis nabags jāizdod viņa saimniekam!“

„Kālab viņš jāizdod ?“ Herberts iesaucās.

„Vajaga, neko darīt! Saskaņā ar līgumu, maroņu pienākums atdot viņu .sagūstītos vergus, un, ja mēs šo līgumu lauzīsim …“ Maronis nokāra galvu un, it kā gribēdams mainīt sarunas temu, piebilda: „Tā tad jūs šonakt medījāt, Vogana kungs un aizmaldījāties? Es apņemos aizvest jūs līdz Mont-Velkomas ceļam.“

„Es nesteidzos atgriezties plantācijā un pat, varbūt, nekad turp neatgriezīšos,“ anglis atbildēja.

Mednieks pārsteigts viņā paskatījās, bet aiz kautrības atturējās no tālākiem jautājumiem; ievērojis zemē palmas kāpostu atliekas, viņš jautri jautāja:

„Vai tās nav jūsu brokastu atliekas, Vogana kungs?“ „Kā brokastu, tā arī vakarējo vakariņu,“ viņš atbildēja tikpat sirsnīgi, cik sirsnīgi bija jautāts.

„Tādā gadījumā, ja jums nebūtu pretīgi dalīties ar mani azaidā, es varētu piedāvāt jums kaut ko krietnāku. Jūs piekrītat? Pateicos. Es pasaukšu savus biedrus.“ Mednieks pielika pie lūpām ragu, kas karājās viņam pie siksnas, un gari pūta. Vairākās vietās viņam atsaucās īsas skaņas. Skaidrs, ka tās bija atbildes priekšnieka aicinājumam.

„Kā redzat, Vogana kungs,“ Kubiss ar lepnumu teica, „pirmītējie kraukļi mums nekā nebūtu padarījuši: mani vanagi nebija tālu. Tomēr es jums esmu ļoti pateicīgs, kaut gan zināju, ka šo varoņu draudi — vienīgi lielība. Bet, lūk, tur jau viņi ir!“

,.Kādi viņi?“

,.Maroņi."

Herberts izdzirda krūmos čaboņu, un tūlīt pēc tam pļaviņā no dažādām pusēm uznāca divpadsmit apbruņoti vīri.

Jaunais anglis ziņkāri vēroja mazo armiju, saprazdams, ka viņa priekšā atrodas pārstāvji no tiem nedaudzajiem varonīgajiem Jamaikas nēģeriem, kas divi simt gadus saglabāja savu neatkarību, nevērojot visas salas balto iemītnieku pūles padarīt viņus par vergiem. Viņš atcerējās varonīgās kaujas, kas norisa Zilajos kalnos. Viņš sev teica, ka šī nelielā cilts lepni var staigāt pa kalnu takām, kas slacītas viņu tēvu asinīm karā, ko viņi izcīnīja ar desmitkārt stiprāku un labāk apbruņotu ienaidnieku.

Tā tad Herberts ļoti ieinteresējies vēroja jaunatnācējus. Tie bija melni, ar maz izņēmumiem, lieliski veidoti vīri, veselīgām sejām. Viņu acīs mirdzēja cēlā neatkarības apziņa. Viņu lepnā stāja norādīja, ka viņi — brīvi mednieki. Viņi bija bruņoti bisēm, gariem dunčiem un, bez tam, tāpat kā Kubis-s, pie siksnas viņi nēsāja mednieku ragu un ķirbja pudeli. Dažiem parasto medībsomu vietā l'ija palmu šķiedru kurvji ar pārtikas krājumiem, kas nepieciešami viņu klejotāju dzīvē.

Viņu kostīmam nevarēja liegt oriģinalitāti: ap galvu apsiets drēbes .gabals bija cepures vietā, dažiem bija krekli bez piedurknēm, citiem apģērba vietā bija vienīgi plata ap gurniem apsieta josta. Bet visiem viņiem bija sevišķi apavi. Mežkuiļa āda, no kuras šie apavi tika gatavoti, tika ņemta vēl silta un pat ar asinīm, aptīta ap kāju, tā izžūdama ieguva tās formu.

„šis baltais džentlmens nav brokastojis,“ Kubiss saviem biedriem teica. „Nu, Kvako, paskatīsimies, kas ir tavā kurvī.“

Cilvēks, pie kā griezās priekšnieks, bija milzīga auguma jauneklis ar labsirdīgu seju. Viņam grupā bija kāds postenis.

„Man šķiet, kaptein,“ viņš komiski svarīgumi teica, „ja vienam pieliks otru, tad kaut kas iznāks… protams, ja kungs ēdienu ziņā nav sevišķi izvēlīgs.“

„Nu tad paskatīsimies,“ Kubiss teica, ieskatīdamies kurvjos, „žāvēts šķiņķis — sākumam lieliski. Bet kas vēl? Pāris omāru, pāris baložu un meža vista. Jauki. Bet kam no jums ir kafeja un cukurs?“

„Man, kaptein!“ atsaucās otrs, lielīgi rādīdams trauku un produktus šī dzēriena pagatavošanai.

„Ātrāk uguni!“ Kubiss komandēja tāda cilvēka tonī, kam labs garastāvoklis.

Nekavējoties savāca veselu kaudzi sausu zaru un lapu, ar degļa palīdzību to aizdedzināja, un ugunskura gaišā liesma brīvi uzliesmoja svaigajā gaisā. Divos spieķos, kas dakšveidīgi tika novietoti ugunskura malās, novietoja uz uguns dzelzs stangu, un uz tās uzkāra divi vara katliņus.

Balodi un vistu noplūca, apsvilināja, sagrieza gabalos un ielika lielākajā katliņā; tur pat ielaida omārus un daļu šķiņķa. Tad katliņā ielēja ūdeni, iemeta sauju sāls, dažus bananus un sarkanos Gvinejas piparus. Leitnants Kvako, kā galvenais virējs, pēc kāda laiciņa nogaršoja savu virumu un paziņoja, ka ēdiens gatavs.

Bļodiņas, kausiņi un šķīvji no bruņurupuča čaulas vai žāvēta ķirbja bija novietoti uz pļavas. Herberts un kapteinis paņēma pa gabaliņam smaržīgās un karstās gaļas; viņu piemēram sekoja arī pārējie, apsēzdamies pulciņos netālu no priekšnieka. Zupa ar gaļu un pipariem nebija vienīgais ēdiens; zupai sekoja nogalinātā meža kuiļa kotletes, bet pelnos izceptie banani un kokosrieksti aizstāja maizi.

Nekad dārgās Sevras tasītēs nav bijusi tik lieliska kafeja, kāda tika pasniegta ķirbju krūzītēs. Un arī bēglis netika aizmirsts šais meža dzīrēs. Kvako rūpējās par to, lai viņam visa būtu diezgan.

Pabeiguši brokastot un novākuši traukus, nēģeri sagatavojās tālākceļam. Meža kuilis tika sagriezts gabalos un novietots kurvjos.

Verga savainoto muguru Kvako iezieda ar balzama ziedi un lika saprast nabaga Sengju, ka viņam tiem jāseko. Sengju pilns uzticības paklausīja un pat izteica savu prieku; ar paklausību viņš gribēja pateikties par labo izturēšanos pret viņu.

Aiz cienības pret savu priekšnieku, kam viņi parādīja lielu godu, maroņi turējās sānis, kamēr Kubiss atvadījās no jaunā angļa.

,.Jūs esat svešnieks šai salā, Vogana kungs,“ kapteinis teica, „tālab es jums piedāvāju kādu no saviem kareivjiem par pavadoni.“

„Pateicos jums,“ Herberts atbildēja, „es papūlēšos atrast ceļu viens.“

„Visur, kur jūs dosities,“ maronis neatlaidās, atcerēdamies Herberta izsaucienu, ka viņš nevēlas atgriezties Mont-Velkomā, „jūs varat apmaldīties.“

„Jūs esat pārāk labs,” mednieka delikātās neatlaidības saviļņots, Herberts teica. „Es gribētu doties uz Montego-baju, un, ja kāds no jūsu vīriem uzvestu mani uz pareizā ceļa, es būtu jums ļoti pateicīgs. Bet man jūs jābrīdina, ka, pateicoties nelabvēlīgiem apstākļiem, es varu pavadonim pateikties vienīgi vārdiem, bet apbalvot viņu, t. i. sa-samaksāt, es nespēju."

„Mister Vogan,“ maronis ar laipnu smaidu teica, „es par jūsu vārdiem būtu apvainojies, ja jums mūsu paražas nebūtu svešas. Bez tam, jūs aizmirstat, ka tikai kādu stundu atpakaļ jūs nostājāties zem bises stobra, lai aizstāvētu maroņa dzīvību, nabaga izstumta nēģera dzīvību…“ „Piedodiet man, kaptein; ticiet man…“

„Nerunāsim par to; es saprotu, ka jūsu cēlā sirds brīva no aizspriedumiem. Un kamēr Kubiss dzīvos, zina it, ka ai/. Zilajiem kalniem dzīvo maronis, kā sirds pilna pateicības pret jums. Ja jums kādreiz ienāks prātā pagodināt mūs ar savu apmeklējumu, vai arī ja vajadzība jūs tur aizvedīs, tad zem viņa nabadzīgā jumta jūs vienmēr atradīsiet draudzīgu uzņemšanu.“

,.Pateicos,“ šo vārdu saviļņots, Herberts teica. „Iespējams, ka es izmantošu jūsu laipno aicinājumu. Uz redzēšanos.“

„Tādā gadījumā, uz redzēšanos,“ kapteinis atkārtoja, paspiezdams roku, ko jaunais anglis viņam pasniedza. „Kvako! pavadi šo kungu līdz Montegobajas ceļam. Lai liktenis sūta jums panākumus, mister Vogan.“

VII. nodaļa. Negaidīts aizstāvis.

Pēc dabas nerunīgais Kvako ne ar ko nepārtrauca Herberta pārdomas, kurš dziļi apcerēja savādo notikumu mežā. Bet kad viņi bija nogājuši krietnu pusjūdzi un sasniedza divu ceļu krustojumu, pavadonis uzskatīja par savu pienākumu likt Herbertam izlemt kādu jautājumu.

„Te ir divi ceļi,“ viņš teica, „pa labi īsāks un labāks, bet bīstamāks.“

„Kamdēļ?“

„Jūs redzat jumtu, lūk, gar šo stigu: tā ir žīda māja, kurš ir izbēdzēja nēģera īpašnieks.“

„Nu, un kas par to?“

..Kungs, ja mēs iesim taisni, iesim gar viņa māju — viņa ļaudis mūs ieraudzīs, šis krauklis ir miertiesnesis … mums būs daudz nepatīksmju …“

„Bēgļa dēļ?“

„Kapteinis varēja pieprasīt atlīdzību par sagūstīto, bet nolādētie spāņi sacels traci nogalināto suņu dēļ, bet mēs. nabaga kalnu ļaudis, mēs baidāmies tiesāšanās. Tā visa ļoti nejauka lieta, un arī jūs devāt bisi, aizkavējāt spāņus sagūstīt vergu …“

„Es nebaidos atbildēt tiesas priekšā,“ teica par savu taisnību pārliecinātais Herberts. „Bet, ja jūs baidāties savu un jūsējo nepatīksmju dēļ, tad iesim pa otru ceļu.“

Taciņa, ko izvēlējās Kvako, iegriezās pa kreisi mežā; klinšainais celiņš gāja te augšup, te lejup, tā ļoti apgrūtinot iešanu. Beidzot viņi sasniedza līdzenu augstieni un gāja caur piparu koku birzīm. No šīs augstienes Herberts ieraudzīja māju, kas grima zaļumos; tā bija Mont-Vel-koma.

Viņi gāja taisni Velkomas alejas virzienā, un, kad Herberts to ievēroja, viņš lūdza turēties vairāk pa labi, lai nebūtu jāiet caur Loftusa Vogana īpašumiem.

Nēģeris paklausīja nelabprāt; rūkdams un pie sevis teikdams vārdus „žīda cietums“, viņš sāka iet apkārt norādītajā virzienā.

Drīz Herbertu iepriecināja tas, ka bija sasniegts Mon-tegobajas ceļš. Viņš jau gribēja atlaist Kvako, kad pēkšņi aiz meža stūra parādījās jātnieku grupa.

Tos ieraudzījis, Kvako metās krūmos un sāka saukt savu biedru, lai tas sekotu viņa piemēram. Bet Herberts negribēja slēpties un palika, mierīgi nogaidīdams tuvojamies sešu-septiņu jātnieku, kuri nezināmā nolūkā viņiem tuvojās. Redzēdams savu drosmīgo biedru, nēģeris ar vienu lēcienu bija tam blakus, pārmezdams viņam tādu neprātību.

„Mēs esam pazuduši, kungs! Tas ir laupītājs Revc-ners,“ viņš nopūzdamies teica.

Kamēr viņi sarunājās, jātnieku grupa tuvojās abiem kājniekiem, un cilvēki nokāpa no zirgiem.

„Lūk, viņi!“ iesaucās Reveners, kuru Herberts pazina pec sarkanās vestes un melnās bārdas. „Lūk, to var saukt par laimi — kā maisā ieskrēja. Verže kungs, izpildait savu pienākumu.“

„Es jūs apcietinu,“ minētais kungs teica. „Es esmu šī rajona policijas priekšnieks un apcietinu jūs likuma vārdā.“

„Par ko es tieku apvainots?“ Herberts sašutis iebilda.

„Te ir klāt Revenera kungs, kas jums to paskaidros. Man uz tādiem jautājumiem nav jāatbild. Jums jāseko man uz tiesu. Tuvākā, laikam, būs tiesneša Vogana kamera ?“

Kaut gan ar beidzamo jautājumu viņš pusbalsī griezās pie Revenera, Herberts nodrebēja jau no tām domām vien, ka viņam būs jāstājās krusttēva-tiesneša priekšā un jāpiedzīvo pazemojumi sava nepatīkamā kuģa ceļa biedra klātbūtnē, kurš izsmejot mēdza raudzīties caur savu stikliņu.

Tālab viņš izjuta nelielu atvieglojumu, kad izdzirda Revenera paziņojumu, ka Vogana kungs atteicies no saviem tiesneša pienākumiem, nododams tos Jēkabam žesi-ronam.

Šis paziņojums tika ievērots, un Herbertu un Kvako aizveda pie žesirona. Pirmais lepni klusēja, otrs — draudēja policijas virsniekam un pārvaldniekam, pareģodams, ka viņi nožēlos apvainojumu, ko viņi sagādā brīvam ma-ronim.

žesirons atklāja tiesas sēdi savas drūmās mītnes verandā. Viņš sēdēja aiz zaļas vadmalas apklāta galda; uz galda starp rakstāmpiederumiem un papīriem atradās grāmata: Jamaikas kodeks. Viss bija ļoti svinīgi. Tiesnesis uzvilka savus labākos zilos svārkus ar zelta pogām; baltā cepure, šoreiz noņemta no galvas, gulēja blakām. Paraža prasīja, lai persona, kas spriež tiesu, būtu ar kailu galvu.

Ar brillēm uz sava putna deguna uzpūtīgi svarīgi žesirons gaidīja apsūdzētos ierodamies, šai gadījumā viņam bija tiesība apsūdzēto vienīgi aizturēt, jo tiesāja viņš viens pats. Tiesājot balto, bija nepieciešama triju tiesnešu klātbūtne.

Herberts ieradās policijas pavadībā. Pa labi novietojās Reveners divi spāņu sabiedrībā. Kas attiecās uz Kvako, tad viņu atstāja sētā bez apsardzības, jo pret viņu, patiesībā, nebija nekāda apvainojuma.

Pārvaldnieks izstāstīja savu sūdzību; tad uzaicināja runāt apcietināto un aizstāvēties.

„Jaunekli,“ tiesnesis viņam sausi teica, „ko jūs varētu iebilst pret apvainojumiem, kas pret jums celti? Vispirms, kā jūs sauc?“

„Herberts Vogans,“ jaunais anglis atbildēja, žesirons pārsteigumā pat palēcās no savas vietas tā, kā brilles uzlēca uz viņa pieres un atkal lēni noslīdēja savā parastajā vietā — kuprainā deguna ieliekumā.

„Herberts Vogans!“ viņš atkārtoja, rokas berzēdams. „Vai jūs neesat Mont-Velkomas īpašnieka radinieks?“ „Krustdēls, viņa brāļadēls.“

žīds gavilēja; noliecies pār galdu, viņš pārdomāja, kādas nepatīksmes varētu sagādāt savam kaimiņam un, vispār, kā izmantot gadījumu, kas novedis kaimiņa rad-nieku pie viņa kā apsūdzēto.

„Labi. Jūs laikām atbraucāt no Anglijas? Vai jūs jau sen esat šeit Jamaikā?“

„Tikai divdesmitčetras stundas.“

„Protams, jūs atbraucāt, lai apmestos Mont-Vel-komā?“

Herberts no atbildes atturējās.

Katrā ziņā, nakti jūs pavadījāt tur? Piedodiet man šos jautājumus, bet kā tiesnesis …“

„Jums tiesība jautāt,“ Herberts atbildēja. „Nakti es nepavadīju Mont-Velkomā, bet mežā.“

„Mežā?.. Jūsu krusttēvam tas zināms?“

„Domāju, ka nē; bet katrā ziņā, viņu nemaz neinteresē ne tas, kur es atrodos, ne tas, kas ar mani notiek.“ šie pēdējie vārdi tika teikti ar zināmu rūgtumu, kas, protams, saistīja viltīgā žesirona uzmanību. Viņš saprata, ka krusttēva un krustdēla attieksmes nemaz nebija draudzīgas, un, pārtraucis nopratināšanu, viņš sāka paklusām apspriesties ar Reveneru un policijas virsnieku.

šīs noslēpumainās apspriedes rezultāts bija tikpat patīkams, cik negaidīts. Bargā tiesneša vietā jaunais anglis ieraudzīja savā priekšā laipnu mājas tēvu, kas, piecēlies no sava tiesneša krēsla un izstiepdams roku, teica:

„Mister Vogati, lūdzu piedodiet manu cilvēku steigu. Lieta tāda, ka mūsu zemē kaut kā palīdzēt izbēdzējam vergam tiek uzskatīts par lielu noziegumu. Bet tā kā jūs šeit esat svešnieks un zemes likumus nezināt, tad tiesa pret jums būs augstsirdīga. Vēl jo vairāk tādēļ, ka šis bēglis ir viens no maniem vergiem, un maroņu kapteinis man to atdos, kad vien es to gribēšu. Sods, ko es jums uzlieku un kas jums katrā ziņā jāizcieš — paēst ar mani pusdienas!“

Nezinādams, kā izskaidrot tādu pēkšņu tiesneša izturēšanās maiņu, Herberts nodomāja, ka žesirons, jādomā, ar šo attaisnotāju spriedumu gribēja izdarīt personīgu pakalpojumu savam kaimiņam, bet varbūt arī draugam — Vogana kungam. Herberta krietnums spieda viņu izskaidrot patiesās radnieciskās attiecības.

Bet šo atzīšanos viņš izdarīja tikai pēc pusdienas, kad kalpotāji, kas bija pie galda, aizgāja un atstāja viesi un saimnieku vienus pašus.

„Ļoti žēl, mister Vogan,“ uzklausījies šo atzīšanos, žesirons teica, „ka jūs tā rīkojāties. Protams, jūsu krusttēvs ir ļoti lepns cilvēks, un viņa rīcība mani nemaz nepārsteidz, bet radniecīgas saites tomēr katram kārtīgam cilvēkam uzliek zināmus pienākumus … un, kaut gan mēs, tā sakot, neesam sevišķi draugi… es varu jūs ar viņu samierināt.“

„Nekad! Pēc visa tā, kas noticis …“

„0, pašpārliecinātā jaunatne! Ko tad jūs darīsit! Es domāju, jums ir nauda?“

„Neviena šiliņa, Žesirona kungs. Es gāju uz ostu meklēt darbu, lai sagādātu sev pārtiku, un, ja jūs nebūtu mani uzaicinājis, es, droši vien, paliktu šodien bez pusdienām. Tas tomēr man liek atcerēties, ka man jau laiks no jums atvadīties un pateikties par viesmīlību. Es no saules redzu, ka man jau laiks doties pa ceļu uz Montego-baju.“

„Pagaidait, pagaidait,“ žīds teica. „Mēs nešķirsimies: cs semu labāks radinieks nekā tiesnesis.“

„Ko jūs gribat ar to teikt?“ Herberts pārsteigts viņam jautāja.

„Spriežot pēc jūsu rīcības šai rītā,“ žesirons teica, „man šķiet, ka jūs esat cilvēks bez aizspriedumiem un tālab nenoraidīsit atmiņas par miss Ilelenu Vogani, l&lt;of-tusa Vogana krustmāti, tikai tamdēļ, ka viņa apprecēja mani — žīdu. Loftuss Vogans viņai nekad to nevarēja piedot; viņam gribējās, lai viņa paliktu vecmeita, gribējās pēc viņas saņemt mantojumu, un, kaut gan mēs saglabājām pieklājīgas kaimiņu attieksmes, viņš nekad negribēja atzīt mani par ģimenes locekli. Viņš pat neieradās uz manas sievas bērēm. Bet es nepielaidīšu, lai kāds no Voganu dzimtas, atrazdamies grūtos apstākļos, varētu teikt, ka viņš nav atradis līdzjūtības un atbalsta pie Jēkaba žesirona. Sakait, ko es jūsu labā varu darīt… Ko jūs esat mācījies, ko jūs protat?“

„Esmu jums ļoti pateicīgs par jūsu laipnību,“ Herberts teica, sākdams domāt, ka žīda sirds labāka par viņa izskatu. „Es protu to, ko man iemācīja mans tēvs: zīmēt ainavas, gleznot labas ģīmetnes. Kas attiecas uz pārējo, tad es mācījos ģimnāzijā… Jūs zināt, ko tur māca…“ „Jā; neko, kas noderētu praktiskai dzīvei. Bet ko jūs teiksit par grāmatveža posteni?“

„žēl! Es nepazīstu pat grāmatvedības pamatlikumus.“

,,Ha-ha-ha!“ žesirons aizgādnieciski iesmējās. „Tā tad jūs esat tas, ko mēs Jamaikā saucam par „zaļajiem“, pavisam nepraša. Grāmatvedim še nemaz nav jāved grāmatas.“

„Ko tad viņi dara?“

„To es jums paskaidrošu. Salas likums prasa no vergu īpašniekiem, lai viņu plantācijā uz katriem piecdesmit melnajiem būtu viens baltais. Tas ir ļoti muļķīgi, bet tam jāpadodas, šie virsskaita ļaudis tiek saukti par grāmatvežiem, kaut gan ar grāmatvedību nemaz nenodarbojas.“

„Bet ko tad viņi dara?“

„0, tas atkarīgs no apstākļiem. Daži no viņiem pār-zin vergus, citi izpilda dažādus uzdevumus. Un lūk, es atcerējos, ka nesen saņēmu melnās preces sūtījumu un negribu pārkāpt likumu. Es maksāju saviem grāmatvežiem piecdesmit mārciņas gadā. Vai gribat palikt pie manis dienestā šai postenī un uz šiem noteikumiem?“

Herberta apstākļi neļāva viņam atteikt; viņš pieņēma žesirona piedāvājumu, sev apsolīdamies ilgi nepalikt šī savādā radnieka mājā, ja darbs, kas saistīts ar viņa amatu, izrādīsies nesavienojams ar kārtīga cilvēka domāšanas veidu.

VIII. nodaļa. Kustoss un maronis.

Nākamā dienā, pēc tam kad Herberts bija atradis patvērumu pie žesirona, Vogana plantācijas pārvaldnieks ļoti pārsteidza savu saimnieku, paziņodams viņam brokastu beigās, ka kāds maronis lūdz atļauju ar viņu runāt.

Kustoss šai laikā deva pēdējos norādījumus Smidža kungam, kas devās medībās. Smidžs lepni grozījās Ketes priekšā savā lieliskajā zaļa, ādām apšūta, zīda auduma mednieka tērpā, kamieļādas biksēs un milzīgos nevainojami mirdzošos zābakos.

Kete nevarēja savaldīt smaidu, raugoties Smidža kunga savādajā stāvā; tomēr viņa ļoti laipni novēlēja veiksmi medībās, kad tas no viņas atvadījās. Mazajām Kvaši vajadzēja iet kā viņa pavadot:«m.

Tad Kete apsēdās zālē pie loga. Iola novietojās pie savas kundzes kājām.

Vogans atļāva maronim ienākt. Zālē ienāca Kubiss — tas bija viņš — un pazemīgi apsveica kustosu.

„Nu, jaunekli,'• Vogana kungs teica ļoti sausi, „jūs, ja nemaldos, esat maronis?

„Jā, jūsu laipnība. Mans vārds Kubiss.“

„Kubiss?.. Jūs — kāda ciemata kapteinis un vecākais?“

„Tikai dažu ģimeņu, mēs esam ļoti maza kolonija. Ar jūsu laipnības atļauju es atnācu lūgt jūsu padoma un palīdzības kādā strīdus lietā ar žesironu.“

Loftusa Vogana sejas panti pauda dzīvu interesi, jo, tāpat kā vecais žīds, arī viņš labprāt gribēja izmantot gadījumu „iegriezt“ kaimiņam. Bez naida aiz materiālām interesēm un neapmierinājumu par žīda iespiešanos rad-nieku skaitā, Vogans atrieba žesironam par dažām indīgām zobgalībām, kas bija izpaustas kādā lietā, kura tika iztiesāta pie viņa.

„Kas par lietu?“ viņš jautāja maronim.

„Savāds notikums,“ Kubiss atbildēja un izstāstīja visus bēgļa sagūstīšanas apstākļus.

Loftuss Vogans ļoti sadrūma, uzzinādams par sava krustdēla līdzdalību šai lietā. Viņš pat nespēja atturēties no dažiem izteiksmīgiem lamu vārdiem un draudiem, kad uzzināja, ka Herberts atradis patvērumu pie žesirona. Kete visa pārvērtās dzirdē, pūlēdamās nepalaist garām neviena vārda. Bet tiklīdz tika pieminēts „felaha“ vārds, lola lūdzot kaut ko iečukstēja savai kundzei, pēc kam viņas abas nemanot piecēlās un aizgāja.

Voganu bija pārāk aizrāvis Kubisa stāsts, lai viņš ievērotu savas meitas un Iolas sarunu un aiziešanu un, kad maronis beidza stāstīt, viņš teica:

,,Tā taču vesela drāma! Trūkst vienīgi atrisinājuma, un man, goda vārds, gribas piedalīties darbotājos personu skaitā. A! Tagad es saprotu,“ viņš iesaucās, kādas jaunas domas pārsteigts, „kālab vecais žīds gribēja nopirkt

no manis Iolu! Jūs sakāt, ka princim bijuši divdesmit četri mandigosi?“

„Jā, un divdesmit citus viņš atdeva kuģa kapteinim par to, ka tas viņu atvedis šurp.“

„Kāda nelaime, ka melnā liecībai pret balto nav nekādas nozīmes! Bet ja tagad būtu iespējams uzmeklēt šī, kuģa kapteini, tad tā būtu pavisam cita lieta. Vai bēglis atceras kapteiņa vārdu?“

„Jā … Tas ir kāds žoulers, kas tirgojas ar Senegali; jauneklis viņu pazīst ļoti labi."

„Nav šaubu, žoulers un žesirons — divi nelieši, viens otram kā radīti, divi galvas zem vienas mices. Kā gan lai mēs iegūstam baltā liecību? Jūs, kā liekas, teicāt, ka že-sirona pārvaldnieks Renevers piedalījies kuģa izkraušanā?“

„Jā, jūsu laipnība; viņš pat nolaupījis princim tā tērpu un dārglietas, kam bijusi ļoti liela vērtība.“

„Tā taču īsta laupīšana! Lūk ko, kaptein Kubis, svinīgā tonī teica tiesnesis, „es jums apsolu, ka es šo lietu tā neatstāšu. Es vēl nevaru pateikt, kā es šo lietu izvedīšu, jo liels kavēklis būs tas, ka žesirons pats ir valsts ierēdnis. Apgabaltiesas sesija Savanā tiek atklāta pēc mēneša, un agrāk mēs nekā nevaram darīt. Turiet felahu princi tur, kur jūs viņu paslēpāt — nekādā gadījumā neiz-dodiet viņa. žīds neuzdrošināsies asi pret jums uzstāties. Viņam pašam šai lietā purniņš spalvās, un viņš baidīsies saukt jūs pie tiesas, lai neiekristu pats. Bet tagad gai-dait, līdz es jūs aicināšu. Rit es satikšu savu advokātu, un, droši vien, jūs mums drīz būsit vajadzīgs.“

Tiesnesis atvadoties pamāja roku, un maronis uz to atbildēja, pazemīgi palocīdamies, bet tomēr saglabādams savu pašcieņu.

Kad Kubiss gāja gar Mont-Velkomas dārza robežu, viņš krūmos ieraudzīja jaunu meiteni, kas māja viņam tuvoties. Kubiss pārsteigts un ieinteresēts paklausīja un iegāja skaistāko Amerikas krūmāju biezokni. Kete sēdēja šai zaļajā, ziedu greznotā teltī. Maronim pienākot, viņa piecēlās.

„Nāciet ātrāk, lai mūs no mājas nevarētu ieraudzīt. Man pie jums lūgums, kaptein.“

„Esmu jūsu rīcībā, miss,“ Kubiss atbildēja, paklausīdams šai laipnajai balsij daudz labprātāk nekā jaunavas tēva augstprātīgajam tonim.

„Ja es nemaldos, jūs pieminējāt, ka jūsu bēglis dzimis felahs?“

„Viņš apgalvo, ka piederot šai ciltij, un es tam ticu, jo viņa sejas krāsa ir gluži tāda pati kā šai meitenei. Man pat liekas, ka viņš tai līdzīgs.“

„Klausaities, kaptein; es zinu, ka jūs esat cilvēks ar labu sirdi un ka es varu jums uzticēties. Sakait, vai mans tēvs ieteica jums bēgli izdot?“

„Taisni otrādi, miss, viņš cer izgādāt tam brīvību tuvākajā tiesas sēdē, un viņš to papūlēsies izdarīt, starp citu, ari tamdēļ, lai sagādātu žesironam nepatīksmes.“ „Lūk, kas: jūs esat maronis, zināt brīvības vērtību. Lūk, šī meitene Iola, ko es ļoti mīlu, nīkst aiz skumjām, nevērojot visu manu rūpību par viņu. Viņa lūdz mani ļaut viņai satikt jūsu gūstekni felahu, lai parunātu ar viņu savas mātes valodā. Vai jūs būtu ar mieru aizvest viņu pie tā un pēc tam atvest viņu atpakaļ uz Mont-Velkomu, kad viņi būs satikušies? Vai jūs uzņemsities apsargāt viņu mežā kā brālis?“

„Es jums to zvēru, miss… Viņai tālu nebūs jāiet. Cerēdams, ka Vogana kungs gribēs redzēt manu felahu, es atvedu viņu sev līdzi un atstāju tikai trīs jūdzes no šejienes. Pats par sevi saprotams labā apsardzībā, jo es baidījos kaut kādu Revenera slazdu.“

„Labi,“ Kete turpināja. „Un ja tiesa felahu atbrīvos, vai jūs uzņemtos izpildīt vēl kādu manu lūgumu? Es negribēju pārdot lolu Žesirona kungam, kas dažas dienas atpakaļ gribēja to nopirkt, jo es biju nolēmusi neatdot viņu nevienam. Bet viņas laime man dārgāka par viņas pakalpojumiem. Ja šis felahs tiks atbrīvots, viņš, protams, atgriezīsies uz dzimteni un varētu būt Iolai labs pavadonis.“

Jaunā verdzene, stāvēdama uz ceļiem, skūpstīja savas kundzes roku un raudāja pateicības asaras.

„bet tēvs man neļaus atbrīvot Iolu. Man ir savi ietaupījumi, mazliet naudas … es to atdošu jums, kaptein, bet jūs piedāvāsit to manam tēvam, un šoreiz es, protams, nepretošos un došu savu piekrišanu tādam darījumam. Un arī tu, Iola, kaut gan tagad raudi, tu taču tad nepretosies?"

0 miss,“ verdzene teica, „man būs ļoti sāpīgi jūs atstāt … bet redzēt tēvu, māsas, sevišķi brāli, kas mani tā mīlēja… Jūs vienmēr man jautājat, par ko es domāju, raudzīdamās stundām ilgi uz jūru, uz ostu. Es vienmēr gaidu, vai neparādīsies kuģis, un vai tas neatvedīs manu dārgo Sengju, kas meklē savu pazudušo māsu. Piedodiet man, miss; es, liekas, esmu nepateicīga, bet atļaujiet man drīzāk doties pie šī felaha un kaut dažas minūtes pabūt pie viņa it kā dzimtenē.“

„Ejiet,“ Kete teica. „Bet vispirms, kaptein, izstāstait man, kā jūs iepazināties ar manu brālēnu Herbertu un vai jūs domājat viņu vēl sastapt?"

Kubiss aizrautīgāk nekā pirmoreiz atstāstīja visus notikuma sīkumus. Kete bija saviļņota, un, kad maronis beidza, viņa tam teica:

„Ja jums gadās sastapt manu brālēnu, kaptein, sakait viņam, ka nav labi pieņemt no sveša cilvēka to, ko viņš atteicis māsai… Nē, tomēr nesakait to viņam … šo pārmetumu man izsauca ļaunas jūtas. Pasakait viņam labāk, kā tālumā, kā arī tuvumā, es lūdzu Dievu par viņa laimi.“

„Bet galvenais, es viņam pateikšu, lūk, ko: ka viņa māsai ir zelta sirds. Jā, miss Vogan, to es viņam-teikšu, un neviens neuzdrīkstēsies apstrīdēt šos Kubisa vārdus.“

IX. Nodaļa. Smidža kunga varoņdarbs.

šai laikā Smidža kungs devās uz medībām Kvaši pavadībā. Zēns pār pieciem nesa milzīgu medībsomu, kas sitās viņam pie kājām.

Kvaši šoreiz bija ļoti sarežģīti pienākumi: viņš bija pavadonis un medībsuns. Viņam vajadzēja vest mednieku pa kalnu takām un tai pašā laikā uzmeklēt viņam izdevīgu medījumu, ko tad viņš, bez šaubām, pats nošautu.

Viņi bija jau nogājuši krietnu jūdzi, neredzēdami neviena putniņa; arī otra jūdze tika noieta ar tādiem pašiem panākumiem. Beidzot tālumā parādījās Amerikas baloži, Smidžs vairākas reizes izšāva. Bet šo baložu dūnas un spalvas bija, droši vien, pārāk biezas, jo svins tām netika cauri, un Kvaši rokās nenonāca neviens balodis.

Trešās stundas gājiens, tr§šā noietā jūdze — un vēl vienmēr nekādu rezultātu. Mednieks, kam neveiksmes nebija atņēmušas ēstgribu, atcerējās, ka nēģerēna somā atrodas brokastis, ko rūpīgi sagatavojis Mont-Velkomas ekonoms, un, apsēdies liela koka ēnā, viņš pavēlēja pasniegt sev ēdienu.

Kvaši atvēra maisu, izņēma ceptu gaili, šķiņķi, maizi un citu brokastīm. Atradās arī vīna pudele un ķirbja pudele ar degvīnu. Visu to Smidžs novietoja zālē ap sevi. Slavenais mednieks paņēma nazi un dakšiņas, ko Kvaši viņam pasniedza, un pierādīja, ka ar šiem ieročiem viņš prot rīkoties daudz veiklāk nekā ar bisi: vienā mirklī gailis bija sagriezts pēc visiem kulinārās mākslas likumiem, un Smidža kungs sāka strādāt ar tādu alkātību, kas Kvaši padarīja ļoti nemierīgu.

„Nolādētais rijējs, viņš visu apēdīs, visu izdzers!.. Nabaga Kvaši, nevienas piles, neviena kauliņa.“

Apmierinājis savu ēstgribu, Smidža kungs atliekas atdeva Kvaši, pavēlēdams pasteigties. Londonas švītam bija kauns atgriezties Velkomā tukšu medībsomu, un viņš, satvēris savu bisi, iegāja mežā, atstādams Kvaši pie ēdiena un vīna atliekām.

Tikko Smidža kungs bija paspējis aiziet ap divi simt soļus no savas brokastvietas, kad viņš sev par lielu prieku ieraudzīja uz kāda nokaltuša zara brīnišķu putnu. Vispirms viņš to noturēja par Gvinejas vistu, bet, apskatījis spalvu tumšo krāsu, pazina mežonīgo Indijas gaili.

Zars, uz kura tupēja putns, bija simt soļu no mednieka. Uzdevums bija tāds, lai pusi šī atstatuma noietu nemanot, bet tad jau bise katrā ziņā iegūs medījumu.

Pirmais viņam izdevās (kaut gan gaišās bikses dabūja ciest): Indijas gailis nepamanīja viltīgā ienaidnieka. Mednieks pielādēja bisi, notēmēja, izšāva — putns pārmeta kūleni un pazuda. Smidžs sajūsmināts steidzās pie koka, lai paceltu savu ieguvumu, bet viņu sagaidīja vilšanās, putna nebija. Lielākā uzmanībā viņš pārmeklēja zāli zem koka — Indijas gailis bija kā zemē ielīdis.

Tad viņš pasvilpa, aicinādams suņa pienākumus izpildītāju Kvaši; bet Kvaši ne uz saucieniem, ne svilpieniem neatsaucās. Vai nu viņš paēdis bija aizmidzis, vai aizgājis no tās vietas, kur viņš bija atstāts.

Smidžs jau gribēja doties zēnu meklēt, kad viņam iešāvās prātā jauna iespējamība, kur varējis palikt nošautais gailis. Koks, uz kā zara putns bija sēdējis, bija nocirsts apmēram divdesmit pēdas no zemes, un kaut gan pats koks bija nokaltis, viņa galotne bija apaugusi zaļojošiem parazītaugiem. Mednieks saprata, ka viņa medījums varējis aizķerties šais zaļumos, un viņš gribēja par to pārliecināties. Nodomāts — izdarīts.

Viņš sāka rāpties augšup pa resniem meža vīnogāja zariem, kas vijās ap koku un, nevērojot visu savu neveiklību un ļoti neērto švīta tērpu, viņš tomēr uzrāpās koka galotnē. Tur viņš priecīgi iekliedzās, ieraudzīdams savu medījumu. Bet nošautais putns nebija vis koka zaros, bet kādā dziļā iedobumā, un velti Smidžs stiepa savas gaiās rokas — viņš nespējā aizsniegt nelaimīgā gaiļa. Tomēr dobums bija tik plats un mednieka vēlme iegūt savu upuri tik liela, ka Smidžs nolēma iekāpt dobumā, šis lēmums bija liktenīgs. Tumšā masa, uz kā mierīgi gulēja gailis, nebija nekas cits kā sapuvušu lapu kārta; šis nedrošais pamats spēja noturēt Indijas gaili, bet neizturēja lorda Montagiu-Kostla smaguma …

Smidžs pazuda šai bezdibenā tikpat viegli, it kā būtu no „Okeana Nimfas“ borta ielēcis Atlantijas ūdeņos.

Lai cik ātrs bija kritiens, un lai cik melns bija bezdi-bens, kurā iegrima Smidžs, viņš tomēr netika ievainots: lapu daudzums izglāba viņu no belzieniem. Bet tomēr viņš zaudēja samaņu, jādomā aiz bailēm, un, kad viņš attapās, viņa pirmās rūpes bija atbrīvot kājas: viņš atradās bez-dibena dibenā, sēdot pēc turku paražas kā skroderis, saspiedis zem sevis savus mednieka stulmju zābakus un reizē ar tiem … protams, arī savas kājas.

Krītot saceltie putekļi nevien traucēja Smidžu redzēt, tie lika viņam ai'ī simtreiz šķaudīt, šie putekļi lēnām nogūla, un tikai tad mednieks varēja aptvert savu stāvokli.

Virs galvas viņš redzēja ļoti mazu zilo debesu laukumiņu; viņam visapkārt pacēlās tumšās koka dobumu iekšpuses sienas; izstiepis rokas uz augšu, viņš tikko aizsniedza dobuma malu.

Vispirms viņš savu stāvokli uzskatīja tikai smieklīgu; bet pie pirmajiem mēģinājumiem izkļūt ārā viņam bija jāatduras gandrīz pret nepārvaramiem šķēršļiem.

Katrreiz, mēģinādams uzcelties, viņš sabruka un, ar savu smagumu samīdams lapas, grima arvien dziļāk. Beidzot noskaidrojās, ka trīs lietas viņu traucē viņa kustībās: šaurās bikses, stulmji un bikšu siksniņas, kas neļāva viņam brīvi saliekt ceļus.

šķita, ka nebūs grūti atbrīvoties sevi no šiem neērtajiem tualetes piederumiem, bet mēģinājumi pierādīja pretējo, šaurajā telpā viņam nebija iespējams noliekties, lai atpogātu vai norautu siksniņas. Nelaimīgajam gūsteknim pazibēja laimīga doma. Viņš kabatā sataustīja nazīti … tika nolemts pārgriezt pie ceļiem šaurās siksniņas. Izdarījis šo operāciju un novilcis zābakus, Smidžs atkal sāka rāpties augšup.

Viņš bija vairs tikai četri pēdas no augšas … bet, pateicoties pēdējam lietum, sienas virsma bija tā izmirkusi, ka viņš atkrita atpakaļ pašā dibenā — un tā tas atkārtojās vairākas reizes no vietas.

šie atkārtotie kritieni viņu tikai apdullināja, jo mīkstais paklājs zem kājām samazināja briesmas, kas viņam draudēja pie šiem sportista vingrojumiem.

Atlika vienīgi cerēt uz Kvaši, kam ejot garām šai vietai, vajadzēja dzirdēt bļāvienus, jo Smidžs nežēloja savas plairas un kliedza pilnā kaklā. Bet gūsteknis velti klaigāja un žēli vaidēja: kā atbilde viņam atskanēja vienīgi dobja atbalss.

Neviens nenāca palīgā, un Smidžs, sadusmojies uz Kvaši, uz Loftusu Voganu, kas bija devis viņam tādu nelietderīgu pavadoni, uz Amerikas baložiem, uz Indijas gaili, uz nelaimīgo koku, vārdu sakot uz visu un visiem, nolādēja Jamaiku un savu likteni, kas bija atvedis viņu šai briesmīgajā salā.

Jauns notikums viņa stāvokli vēl pasliktināja. Debesis pārklājās bieziem melniem mākoņiem, un sākās lietusgāze — īsta tropu lietusgāze. No vēja Smidžs bija pasargāts, bet uz galvas plūda tik stipra ūdens šalts, itkā būtu palaista vaļā ūdensvada caurule.

Augšā, cauruma tuvumā, iedobuma bija platāks — tukšumam bija krātera forma — un, ja daļa ūdens apakšā neizsūktos, nabaga lords būtu aizgājis bojā, pirms viņu pārsteigtu bada nāve: viņš būtu noslīcis šai savdabīgajā akā.

Un tomēr nelaimīgais Smidžs vēl nebija izdzēris savu pārbaudījumu kausu līdz dibenam. Kamēr viņš atpūtās savā cietumā no beidzamā kritiena, viņš pēkšņi sajuta, ka kaut kas glumjš un auksts lien un vijas ap viņa kājām. Viņš paskatījās — tā bija čūska. Viņš šausmās nodrebēja, palēcās un ar šo kustību nosvieda čūsku dobuma dibenā.

Labu laiku nelaimīgais lords Montagu brīžiem palēcās uz augšu, lai neļautu riebeklim rāpties pa sevi. Viņu pārklāja sviedri, acis taisījās izlekt no dobumiem, bailēs viņa seja bija kļuvusi bāla kā krīts. Par laimi viņš beidzot atcerējās, ka Jamaikas čūskas nav indīgas.

Tas bija mierinājums. Bet tomēr, ja arī čūska nevarēja saindēt viņu ar savu indi, tā varēja iekost, un, galvenais, viņai varēja ierasties pastiprinājumi, šīs bailes deva Smidžam spēku, viņš nolēma katrā ziņā uzrāpties tuvāk caurumam un palikt tur karājoties, lai tikai nebūtu jāstāv uz bīstamā dibena, kas viņu tik loti baidīja.

Pēc lielām un neaprakstāmām pūlēm viņam ar roku un elkoņu palīdzību izdevās pakāpties apmēram seši pēdas virs dobuma dibena; tur viņš atrada nelielu izcilni, uz kā viņš kaut kā ierīkojās un, atspiedies ar ceļiem un kāju pirkstiem sienu pretējās pusēs, pūlējās noturēties šai neērtajā pozā. Stāvoklis bija kritisks: ceļi un kāju pirksti notirpa — viņam atkal draudēja kritiens lejup. Jau doma vien pār tādu iespēju lika viņam izmisumā iekliegties.

Tas bija viņa glābiņš. Bridi, kad viņš jau taisījās krist lejup, virs augšējā cauruma parādījās milzīga galva, ogļu melna seja un žilbinātāji baltu zobu rinda starp biezām lūpām. Tad pastiepās milzīga roka. Smidžs nešauboties satvēra šo glābēju roku, kas izvilka viņu no dobuma tikpat viegli kā zivi, kas uzķērusies makšķerei.

Pēc šī lidojuma, viņš atradās koka galotnē blakām savam glābējam, kas bija neviens cits kā Kubisa grupas leitnants Kvako.

švīts nekad savā mūžā nebija redzējis maroņa, tālab viņš vispirms sev jautāja, vai tik tas nav laupītājs; bet, nēģera laipnā smaida nomierināts, sēdēdams tam blakām kā putns uz zara, viņš visos sīkumos izstāstīja savus piedzīvojumus.

Tomēr neticība atkal pārņēma Smīdžu, kad viņš ieraudzīja kādus divdesmit melnos kareivjus, kas iznāca no biezokņa, un arī Iolu, miss Voganes kalponi. Kāds jauneklis, uzlicis roku uz meitenes pleca, kaut ko viņai stāstīja un it, kā atvadījās no viņas.

„Tola!“ Smidžs iesaucās, „vai jūs atvedāt šos cilvēkus? Kam viņi pieder? Loftusam Voganam?“

Kubiss panāca uz priekšu, piegāja pie koka un jautāja savam leitnantam, kā viņš nokļuvis kokā, un ko viņš un šis džentlmens tur darot.

Leitnants apmierināja sava priekšnieka ziņkāri. Ta-mēr Smidžs, satvēris vīnogulāja zaru, gribēja jau laisties lejā, kad pēkšņi Kubiss it kā kaut ko atcerējās un iesaucās:

„Paturi šo kungu tur augšā!“

Leitnants aptvēra Smidžu abām rokām it kā stangām.

„Nebaidaities, kungs!“ Kubiss viņam sauca. „Bet tā kā jūs uzdrošinājāties medīt mūsu mežos, tad nebūs par ļaunu, ja jūs mazliet iepazīsities ar meža cilvēku paražām. Vai gribat izbēgt no turpmākajām nepatiksmēm? Dodiet man džentlmeņa goda vārdu, ka jūs nevienam neviena vārda neteiksit par mūsu sastapšanos. Jums šķita, ka šī meitene — Iola. Paskataities labi viņas sejā un atzīstieties labprātīgi, ka tā nav miss Voganes kalpone. To, kas notiek pie mums mežā, nevajaga ne ievērot, ne atstāstīt. Vai jūs zvērat nekā par visu to nestāstīt? Es paļaušos uz jūsu goda vārdu … Bet ja jūs man šo vārdu nedosit, viegls Kvako grūdiens nogādās jūs atkal tur, no kurienes viņš pats jūs izvilka. Bet ja, es ceru, jūs labprātīgi izpildīsit manu prasību, Kvako jūs pavadīs uz Mont-Velkomu“.

„Jā, zvēru … zvēru!“ nomocītais Smidžs iesaucās tik sirsnīgi, ka nevarēja viņam neticēt. „Bez tam paziņoju, ka nākotnē pa šiem mežiem nekad neskraidīšu … jūsu padevīgs kalps! Kas gan šī ir par zemi, kur, vispirms, nošauts medījums nekrīt zemē, bet koka dobumā, un otrkārt, pats koks, ne no šā, ne no tā, der par mītni rāpuļiem un čūskām!“

„Un, beidzot,“ Kubiss smiedamies piebilda, „zeme, kur nez’ kādi melni vīri jūs izglābj un liek jums zvērēt. Tomēr, ievērojiet, kungs, ka jūsu zvērests, neskar neviena dzīvību, pat jūsu nē, un, ja jums gadīsies nelaime vēl kādreiz aizmaldīties mūsu mežos, tad mēs uzskatīsim par godu un prieku vēlreiz, tāpat kā tagad, pavadīt jūs līdz pareizajam ceļam.“

„Pateicos par laipnību, krietnais vīrs,“ teica Smidžs, kapteiņa labvēlības saviļņots, „es papūlēšos nākotnē pasargāt jūs no tādām rūpēm. Tā tad, sveiki.“

Bet kur tad visu šo laiku bija Kvaši?

Tiklīdz Smidžs pārliecinājāska viņu aizvedīs uz Mont-Velkomu, viņš par savu medību suni vairs nedomāja, kaut gan nule viņš bija dusmojies uz viņu par to, ka viņš pametis savu saimnieku un neatbildējis uz tā kliedzieniem un saucieniem.

Bet Kvaši pa to laiku, palicis pie brokastu atliekām, piegrieza sevišķu vērību konjaka pudelei un cilāja to tik bieži, ka drīz pavisam pagura un aizmirsa Smidža kungu un savus pienākumus, mierīgi izlaidās zālē un aizmiga tik cieši, ka pat lielgabala šāviens nevarētu viņu uzmodināt. Nabags nogulētu līdz vakaram, ja lietus viņu nepamodinā-tu un neatsvaidzinātu. Tikai tagad viņš apzinājās savu vainu. Ko darīt, kur meklēt kungu un kā viņu atrast? Un arī Velkomā bez viņa atgriezties nevar, saimnieks dusmosies.

Izvēle bija grūta. Kvaši nolēma pagaidīt Smidža kunga atgriešanos turpat uz vietas, bet pagaidām sāka izdomāt visticamākos melus, lai izkļūtu no nelaimes.

Debesis pamazām noskaidrojās, un saulīte sāka spīdēt, bet Smidža kunga vēl arvien nebija un nebija.

Nēģerēns kļuva nemierīgs. Atgriezties Velkomā bez kunga — bail, un Kvaši jau berzēja muguru pret koku; viņš iedomājās, ka pa muguru staigā pātaga, ar ko viņš bija apbalvots ne vienreiz vien par dažādām palaidnībām.

No ilgās gaidīšanas noguris, Kvaši nolēma doties mek• lēt mednieku. Viņš atcerējās, ka Smidžs bija aizgājis laukumiņa virzienā; viņš bija redzējis to vēl stigā — atrast ceļu nebija grūti. Kvaši sāka iet, bet, aizgājis līdz biezam mežam, viņš apmulsa un vairs nezināja, ko viņam darīt un kurp iet.

Viņš piegāja pie sausā koka, un viņam šķita, ka no turienes nāk kaut kādas skaņas. Lūk, pie koka kaut kas paspīdēja; viņš piegāja tuvāk un pazina Smidža kunga bisi. Tieši šai brīdī atskanēja attāli vaidi, kas nāca it kā no zemes. Nēģerēns nobijās ne pa jokam. Viņš jau gribēja mukt ko māk, bet pienākuma izjūta viņu atturēja.

„Bet ja nu tur vaid mans kungs? Kvaši sitīs, ja viņš pametīs kungu briesmās.“

Balss, kā likās, nāca no koka puses. Kvaši saņēma visu savu drosmi un drebēdams apgāja ap koku — nebija neviena, šai brīdī atkal atskanēja vaidi un atkal it kā no tās vietas, no kuras viņš nule bija aizgājis; tas viņa bailes divkāršoja. Kvaši nodomāja, ka ievainotais slēpjas no viņa aiz koka un, gribēdams to panākt, ātriem soļiem apgāja ap milzīgo stumbru. Atkal neviena, bet aiz koka atkal bija dzirdami vaidi. Viņš vēlreiz apskrēja ap koku — neviena, bet bise stāvēja savā vietā … Atkal izmisis, žēls vaids …

Kvaši iedomājās, ka kāds ar viņu jokojas, slēpdamies aiz koka, un sāka rikšot arvien ātrāk ap koku, apskriedams vairākus apļus … nevienas dvēseles! Pārliecinājies par to„ viņš apstājās. Pēkšņi viņam negaidot iešāvās prātā kāda briesmīga doma; viņš nobāla, sāka drebēt un viņam zobi sāka klabēt, un, acis izvalbījis, viņš metās no koka projām.

„Tas nav cilvēks,“ viņš iesaucās, „tas ir velns, velns no žumbejas klints!“

Un viņš kā bulta sāka lidot Velkomas virzienā.

Pieminētā žumbejas klints ievērojama ar savu kontūru pareizību un savas virsotnes īpatno formu. Tā bija kā nogriezts koks, kā malas apaugušas ar mežu un kas no tālienes izskatījās ļoti skaisti; turpretim pati virsotne bija kaila kā veča galva. Klinšainā virsotne neļāva attīstīties zaļajai augu valstij, un vienīgi cēlā areka palma varēja laist saknes šai neauglīgajā zemē. Vienīgi šīs palmas lepni pacēlās uz kona augšējā laukumiņa, un tās bija piecdesmit pēdu diametrā. To platlapainās galotnes plivinājās kā karogi iekarotā pilī. Kona sāniem bija vēl kāda cita savādība: to tumšais zaļums saules staros, bet vēl vairāk bālajā mēness gaismā spīdēja līdzīgi mirdzošam tēraudam. Velkomas ielejas ļaudis šo klinti sauc par žumbejas klinti. Ar šo nosaukumu saistās daudz māņticību. Neviens no plantācijas vai apkārtnes nēģeriem neuzdrošināsies uzkāpt klints virsotnē, un tā paliks tikpat maz izpētīta un sveša kā čimborozo virsotne, kaut gan tā vienmēr atrodas acu priekšā, un pietiktu vienas stundas, lai uz tās uzrāptos.

Mūsu stāsta laikmetā šausmas, ko iedvesa žumbejas klints, cēlās nevien no sensenās māņticības; tās vēl pieauga no kādas baigas drāmas, kas bija norisusi Velkomā gadu atpakaļ. Par to mēs pastāstīsim vēlāk.

Un lūk, Kvaši — kā to būtu darījis arī katrs cits nēģeris viņa vietā — pierakstīja dzirdētos vaidus žumbejas klints velnam un, nebūdams bailīgs, bet vienīgi sapratīgs zēns, viņš metās bēgt uz Velkomu.

Tai laikā, kad jaunais pažs steidzīgi atkāpās, arī pats cēlais bruņnieks devās ceļā Kubisa pavadībā.

Uzticamais Kvako precīzi izpildīja viņam uzticēto pienākumu un, saulei svelmējot, nogādāja Smidžu plantācijā.

Smidžs gāja zemu noliektu galvu. Doma par viņa tērpa bēdīgo stāvokli dzina viņu izmisumā.

Un tiešām, saules siltums darīja savu darbu, un briežādā, no kā bija pagatavota apakšveļa, kas pie ceļiem tagad bija pārgriezta, pamazām izžuva, sarāvās un pamazām arvien vairāk un vairāk atklāja nelaimīgā Smidža kailās kājas; bet viņam tik ļoti negribējās rādīties ar savām tievajām garajām kājām skotu zēna izskatā Velkomas saimniekiem. Bet kā nokļūt nepamanītam mājās un savā istabā? Jamaikā tāds muļķīgs paradums, ka visas mājas iekārtotas līdzīgi laternai.

Plantācijas tuvumā Kvako atvadījās no džentlmeņa, kas viņa pūles bagātīgi atlīdzināja. Palicis viens, Smidžs ieskatījās pulkstenī un, pārliecinājies, ka dienas gaisma būs ne ilgāk kā divi stundas, nolēma nogaidīt šo laiku, paslēpies kaut kur krūmos, lai apslēptu no cilvēkiem savu bēdīgo stāvokli.

Savā paslēptuvē Smidžs skaitīja minūtes; dzirdēja nēģeru balsis, kuri staigāja pa plantāciju šurpu turpu. Raudzījās putnos un to mirdzētājos spārnos, ar kā palīdzību viņi, cilvēkiem nemanot, pārlidoja no vienas vietas uz otru.

,.Ak, kamdēļ gan man nav spārnu, lai aizlidotu uz māju!“

Beidzot pienāca laiks rīkoties. Izmantodams krēslu, Smidžs cerēja ieslīdēt mājā, pirms iedegs lampas. Viņš sāka iet, zagdamies kā vilks, turēdamies tuvāk krūmiem, un tā sasniedza laukumiņu, uz kā atradās māja.

Bet briesmas vēl nebija garām; vajadzēja vēl pāriet bīstamāko ceļa gabalu — pļaviņu mājas priekšā.

Viņš jau bija pagājis garām pirmajām puķu dobēm, kad pēkšņi no mājas iznāca pulciņš cilvēku aizdedzinātām lāpām. Pa priekšu nāca Kvaši; tā klātbūtne skaidri liecināja par šīs ekspedīcijas mērķi. Dārzā kļuva gaišs kā dienā. To ieraugot, Smidžs sastinga; viņa pirmā kustība bija bēgt, bet apcerējis, ka tas jau nokavēts, viņš palika uz vietas, kā pie zemes pieaudzis.

šai laikā Vogana kungs un Kete parādījās uz apgaismotajām priekškāpnem. Iola, kas jau bija no meža atgriezusies, sekoja savai kundzei.

Visi trīs piegāja kalpotāju grupai un kopā ar tiem devās tieši uz to vietu, kur tik nožēlojamā izskatā stāvēja nelaimīgais lords Montagiu-Kastls.

Plantātors jau atvēra muti, lai dotu kādu rīkojumu kā meklēt, kad pēkšņs Iolas sauciens, kam sekoja arī miss Ketes sauciens, lika visiem apgriezties. Un tur, lāpu gaismā viņi ieraudzīja nabaga Smidžu tā neiespējamā tērpā.

Nelaimīgais labprāt būtu ielīdis zemē. Jaunās meitenes pēc pirmās līdzjūtības izpausmes nespēja valdīt smieklus, raugoties šai skumjā izskata bruņniekā. Viņu nevainīgie smiekli kā nazis grieza Smidža sirdī.

Tā beidzās viņa piedzīvojumi šai dienā.

*

Lai ļautu viesim aizmirst nepatīkamo piedzīvojumu un to nomierinātu, mājastēvs divkārt laipni rūpējās par viņu un, beidzot, nolēma sarīkot viņam par godu svētkus ar dažādiem uzjautrinājumiem.

šais svētkos, pretēji mājastēva vēlmei, bija lemts sastapties abiem ,.Okeana Nimfas“ pasažieriem.

No tā laika, kad Herberts bija pieņēmis grāmatveža vietu pie žesirona, viņa laiks vairāk pagāja izpriecās nekā darbā. Lai arī kādas bija vecā žīda slepenās domas, bet viņš pret jaunekli izturējās kā labs tēvs nevis kā stingrs saimnieks. Jaunekļa rīcībā bija zirgi, kariete, laiks medībām. Viņš iepazīstināja Herbertu ar labākām Montego-bojas ģimenēm, un neapnikdams visiem un katram stāstīja, ka izturas tā pret savas neaizmirstamās mirušās sievas krustdēlu.

Kaut gan tāds sirsnīgums ar Jēkaba žesirona raksturu sevišķi nesaskanēja, jaunais anglis tomēr naivi ticēja sava saimnieka labajām jūtām. Ar to viņš pastiprināja veco arabu sakāmvārdu: „Cilvēka dabā nav runāt ļaunu par to, kas viņu pasargājis no briesmām.“

Pateicoties žīda augstsirdībai, Herbertam viņa mājā piekrita gandrīz tikpat svarīga loma kā viņa ceļabiedram

— Mont-Velkomā; bet tā kā žesirona un Vogana sabiedriskais stāvoklis bija gandrīz vienāds, tad nebūtu nekāds

brīnums, ka jaunekļi, ja ne šodien, tad rit sabiedrībā sastaptos. ŠI doma lika Herbertam neviļus pasmaidīt. Viņš bija pārāk jauns, lai piegrieztu sevišķu vērību likteņa pat-vaļlbām.

Viņu daudz variāk vilināja iespēja pateikties mīļajai māsīcai par atcerēšanos un laipnajiem vēlējumiem, ko viņam bija nodevis Kubiss. šī vēlme piepildījās pateicoties tam, ka Loi'tuss Vogans nodomāja sarīkot savam viesim par godu lielu balli.

Nevērojot plantātoru vienkāršo dzīves veidu, vietējie svētki un sanāksmes bija slavenas tālā apkārtnē, liet Loi'tuss Vogans gribēja pārspēt pats sevi un sarīkot Smi-užam tādu balli, kāda apgabalā vēl nebija redzēta. Dārgā viesa vārdā viņš izsūtīja ielūgumus.

Nu kustosam bija izdevība iepazīstināt lordu ar visu Jamaikas sabiedrību, Bez tam viņš cerēja, ka skaistā Kete, kā balles karaliene, saistīs sevišķu Smidža uzmanību, un lorda galvā un sirdī var x-asties domas, kas viņam būtu tik vēlamas.

Pienāca nakts, kad vajadzēja notikt ballei. Lielā Mont-Velkomas zāle bija bagātīgi izgreznota. Karogi, monogrami un devīzes rotāja sienas. Virs galvenās ieejas mirdzēja svētā Jura un nācionāliem karogiem izgreznots liels uzraksts, kur milzīgiem burtiem bija rakstīts:

„Esiet sveicināts, Smidž!“

To redzot, Londonas švīta sirdi pildīja lepnums, un, kad viņu ieveda zālē pie viesiem, lords Montagiu atklāja balli, dejojot ar Keti, kas ļoti iepriecināja namatēvu.

Smidžs bija nepārspējami lielisks; ne velti viņš visu dienu bija ziedojis savai tualetei. Viņa zāles krāsas mati bija mazliet sacirtoti; vaigu bārda simetriski greznoja vaigus, kas bija mazliet nokrāsoti; ūsas bija sagrieztas uz augšu. Pametis pēdējo skatienu spogulī, Smidžs bija ar sevi ļoti apmierināts.

Kaut tas Loftušam Voganam bija ārkārtīgi nepatīkami, bet, aicinot Jēkabu žesironu, bija neiespējami neaicināt arī krustdēlu, kas dzīvoja pie viņa. žīds Herbertu pārāk izcēla, un viņa iztrūkums ballē varētu izsaukt pilsētā tūkstoš pļāpu, kas kustosam neglaimotu. Bet velti viņš

baidījās no padzītā krustdēla nepieklājības. Piegājis viņam, Herberts ļoti vēsi un ļoti pieklājīgi palocījās. Pavisam citādi viņš apsveica savu māsīcu. Viņa to saņēma tik mīļi un laipni un bija tik priecīga, bet tēva dusmīgie skatieni viņu atturēja un lika samulst, kālab gan viņai liedz izrādīt patiku, ko viņa izjuta, satiekoties ar brālēnu.

Nepatlksmes izteiksme Vogana sejā nepalika nepamanīta arī Herberta skatienam, un viņš, nevēlēdamies sagādāt mīļajai māsīcai nepatlksmes, atvadījās no viņas un apstājās pie loga, izklaidīgi vērodams pūli. Divi viņam pazīstami plantātori sarunājās, un Herberts neviļus noklausījās viņu sarunā.

„Skaidrs,“ viens teica, „Vogans grib Keti Smidžam izprecināt. Tikai tāds kungs piekritīs laulībām ar mulati. No mums neviens to nedarītu.“

„Protams, nē; tas taču kaitē sabiedriskajam stāvoklim,“ otrs atbildēja. „Bet mani ļoti pārsteidz tas, ka Vogans, tā mīlēdams savu meitu, neparūpējas likumīgi nokārtot viņas mantojuma tiesības. Ja viņš nomirtu, neatstādams testāmentu, tad šis jaunais anglis, viņa krustdēls, un Jēkabs žesirons būs viņa likumīgie mantnieki. Bet Vogans taču veco žīdu ļoti neieredz.“

,,IIā! Ja jau žesirons būtu tik ļauns, kā to stāsta, kas tad kavēja viņu iegāzt Loftusu Voganu gadu atpakaļ, kad Vogans ar vienkāršotas tiesāšanas palīdzību, piedaloties tikai divi tiesnešiem, notiesāja veco šakru, savu vergu, iekalt važās žumbejas galotnē, iūk, tai kalnā, aiz mājas, kur viņš nomira bada nāvē.“

„Jā, es par šo notikumu esmu kaut ko dzirdējis, šiiļ šakra taču bija kaut kas līdzīgs sludinātājam, un viņam uz māņticīgajiem nēģeriem bija liels iespaids. Viņš apgalvoja, tāpat kā visi viņu pravieši, ka spējot uzmodināt miroņus. Vogans, jādomā, bija pret šo vergu ļoti bargs. Bet ir taču taisnība arī tas, ka šakru apvainoja biedru no-indēšanā.“

„Nav šaubu, ka viņš bija nelietis, kas nepelnī līdzjūtības, bet tomēr būtu bijis saprātīgāk šo lietu pamatīgi izmeklēt, tiesāt parastā tiesā un nekaitināt nēģerus ar lā-diem cietsirdīgiem spriedumiem. Stāsta, ka Voganu mo-eot sirdsapziņas pārmetumi, un ka pēc soda izpildījuma viņš vairs neejot uz žubejas klinti.“

Tad runātāji ievēroja Herberta klātbūtni un mainīja sarunu. Herberts neizrādīja, ka visu dzirdējis, bet savā sirdī izjuta skumjas, kas jaucās ar ziņkāri, žumbe-jas klints notikums, kuras kailo galotni ar tās vientulīgo palmu varēja redzēt pa logu, attēlojās Herberta fantazijā visos savos drausmos sīkumos. Tai pašā laikā viņu saniknoja nicinājums, ko plantātori izteica pret Keti par dažām pilēm melno asiņu viņas dzīslās. Bez tam, izdzirdis, ka, saskaņā ar bargajiem vietējiem likumiem, viņš skaitās Vo-gana zemes mantnieks, viņš dvēselē savam krusttēvam piedeva tā cietsirdīgo rīcību pret viņu.

Ja viņš krustdēlā redzēja briesmas, kas draudēja viņa meitai, kļuva saprotams, ka viņam nevarēja patikt krustdēla ideja atstāt Angliju. Bet no otras puses Herberts domāja:

„Bet par ko gan īsti viņš mani uzskata; varbūt domā, ka viņa miesīgā brāļa dēls gribēs izmantot rakstītos likumus, lai apzagtu savu māsīcu?“

X nodaļa. „Spoku aiza“.

Plantātori savā sarunā bija pieminējuši šakra nāvi; šis gadījums bija noticis gadu atpakaļ un savā laikā bija milzīgi iespaidojis ne tikdaudz Montegobajas iedzīvotājus kā melnos Jamaikas iemītniekus.

Dažus gadus pirms Rietumindijas vergu atbrīvošanas izcēlās liels uztraukums sakarā ar noslēpumaino Obi pielūgšanu. Katrā lielākā Jamaikas ciematā bija kāds nēģeris, kas piederēja šīs dievības kultam. Gados vecākajiem un riebīgākajiem no tiem bija vara par šīs mācības vienkāršo sekotāju prātiem. Zem reliģijas maskas viņi apspiestajos modināja instinktīvas atriebības alkas pret apspiedējiem, gatavoja baigu un cietsirdīgu atmaksu par verdzību un gara tumsu, kādā tie tika turēti.

Lai panāktu spēcīgāku iedarbību uz pūļa psihi, dažiem vadoņiem tika pierakstīta spēja uzmodināt miroņus. Vienkāršajiem mirstīgajiem par to nebija ne mazāko šaubu. Viņi nenojauta, ka šie uzmodinātie patiesībā tikai šķita miruši, bet patiesībā paši pravieši tos ar dažādu ārstniecības un zāļu palīdzību bija iemidzinājuši. Mont-Velko-mas plantācijai, tāpat kā visām citām, bija savs mialmens, t. i. savs burvis, un tas bija vecais nēģeris šakra. Riebīgais izskats un iedzimtā viltība izvērta viņu par vienu no populārākajiem nēģeru vadoņiem.

Viņu turēja aizdomās par pēdējā plantācijas īpašnieka noindēšanu, kurš bija bijis viens no cietsirdīgākajiem vergu īpašniekiem šai apgabalā, šī cilvēka ātrā nāve toreiz nesacēla sevišķas ievērības, jo jaunais mantkārīgais īpašnieks bija tālu no vēlmes izmeklēt šo notikumu, kā sekas bija viņa bagātais mantojums.

No šī laika daudzi kautrākie un strādīgākie vergi sāka mirt pēkšņā nāvē un tādos apstākļos, ka to neprata izskaidrot citādi kā ar Obi varenību un gribu. Uz mial-meni šakru krita aizdomas, ka viņš ir šīs gribas pildītājs, viņu apvainoja un apcietināja.

Saaicināja trīs tiesnešus — pietiekošu skaitu, lai tiesātu nēģeri, šīs vienkāršotās tiesas priekšsēdētājs izrādījās apsūdzētā īpašnieks, goda miertiesnesis un apgabala kustoss Loftuss Vogans.

Izmeklēšana neskāra iepriekšējā Mont-Velkomas īpašnieka nāvi un aprobežojās vienīgi ar aizliegtās Obi mācības sludināšanas noskaidrošanu. Apvainotā vainīguma pierādījumi nebija sevišķi smagi; pats apsūdzētais noliedza savu vainu. Tomēr tiesa atzina apvainojumu par pierādītu un viņu notiesāja. Priekšsēdētājs pielietoja visu savu ietekmi uz biedriem, un visi ievēroja, ka tiesnesis, kas izteicās apsūdzētā labā, pēc apspriedes ar priekšsēdētāju, ņēma savus vārdus atpakaļ un apsūdzēto vairs neaizstāvēja. Tādā kārtā šakra tika notiesāts vienbalsīgi.

Publikā izcēlās nemiers. Runāja, ka Loftusa Vogana rīcība šai lietā nebijusi sevišķi teicama un objektīva. Viens otram čukstēja ausī aizdomas, ka šakra zinājis kādu ģimenes noslēpumu un kādu Loftusa Vogana divkosīgu rī-cību, tālab pēdējais gribējis uz visiem laikiem izvairīties no tik bīstama liecinieka. Runāja, ka tā arī bijusi mial-mena galvenā vaina.

Cik šīs baumas bija pamatotas — nav zināms. Bet lai nu tas būtu kā būdams, šakra tika notiesāts uz nāvi. šī sprieduma izpildījuma veids bija tikpat neparasts kā pats spriedums. Notiesāto vajadzēja aizvest uz žumbejas klints virsotni, piekalt tur pie koka kā seno Prometeju un atstāt bada nāvei. Agrāk tādus noziedzniekus pakāra vai sadedzināja.

šādas mocītājas nāves izvēles nolūks bija ietekmēt nēģerus un nobaidīt māņticīgos elku dieva Obi pielūdzējus, sagraut viņu dievības burvību, žumbejas klints bija pilnīgi piemērota šim nolūkam. Jau senāk par šo klinti paustajām drausmām un šim nedzirdēti briesmīgajam sodam vajadzēja dziļi ietekmēt visu Obi kulta aizrauto dvēseles.

Novietot sardzi ap notiesāto uz nolādētās klints tika uzskatīts par nevajadzīgu, jo visi bija pārliecināti, ka šai gadījumā neviens nemēģinās atbrīvot notiesāto. Dažās dienās bads, slāpes un ērgļi veiks savu darbu tikpat neizbēgami un nepielūdzami, kā to darītu virve vai sārts.

Pagāja ilgs laiks, pirms Loftuss Vogans uzdrošinājās apmeklēt žumbejas klinti, lai pārliecinātos par sava nelaimīgā verga nāvi. Un kad, beidzot, viņš devās turp, vienkāršas ziņkāres, bet varbūt arī kāda cita nopietnāka iemesla vilināts, viņs redzēja, ka viņa gaidas attaisnojušās.

Skelets bija pie koka stumbra tādā pašā stāvoklī, kādā nelaimīgais gūsteknis bija piesiets. Sarūsējušās važas apskāva skeletu, noturēdamas to tādā stāvoklī.

Tikko uzmetis skatienu šim drausmīgajam skatam, Loftuss Vogans ātriem soļiem sāka nokāpt no klints. Bet tai mirklī, kad viņš sasniedza meža taku, kas vijās ap kalnu, viņu sagrāba šausmas.

Kas tas. liedzes māņi vai spoks, ko izsauca nemierīgā sirdsapziņa? Viņam šķita, ka zem lapotnes pazib mialmena ēna… varbūt tā nemaz nebija ēna, bet viņš pats…

*

Kalna nogāzē, netālu no Žumbejas klints, plūda plats strauts; vīdamies gar nogāzi, tas apmēros arvien pieauga un beigās izvērtās lielā straumē. Puzceļā starp kalna virsotni un pakāji kalna strauts šķērsoja dziļu aizu. Strauta plūdums apstājās, un straume trokšņaini gāzās šai tukšumā.

Bezdibens atgādināja izdzisuša vulkāna krāteru; tā dziļums bija apmēram divi simt pēdas, bet forma līdzinājās kuģim. Ūdens plūda it kā no klāja pretējās puses caurumā. Bezdibeņa pamats bija nelīdzens: ūdens plūda pa vienu pusi, bet otrā auga milzīgi, biezi vietējie koki.

No šī aizas dziļuma straume otra ūdenskrituma veidā ieplūda citā tādā pašā bezdibenā un tad jau mierīgāk virzījās uz Montego upi. Pirmajā bezdibenā straume strauji drāzās pa kailiem akmeņiem, krāca, putoja un, beidzot, izzuda otras aizas krācē.

Virs šī ūdenskrituma parasti pacēlās ūdens garaiņu migla, un, kad še iespīdēja saules stari, migla un ūdens putekļi atmirdzēja visās varavīksnes krāsās. Tomēr tādu nebija daudz, kam izdevās priecāties par šo brīnišķo ainavu. „Spoku aizai“ bija tikpat ļauna slava kā žumbejas klintij. Neviens melnādainais neuzdrošinājās tai tuvoties, vēl mazāk — doties tai iekšā.

Neskaitot māņticīgās bailes, tur nebija iespējams iekļūt ari pilnīgi dabīgu iemeslu dēļ. Nogāzēs, kas ietvēra šo aizu, nebija ceļu, pat ne taciņas lejup, izņemot šauru bezdibeņa maliņu, pa ko varēja virzīties, vienīgi pieturoties un aizķeroties aiz tievo koku un krūmu zariem, kas auga ap bezdibeņu. Ja kāds uzdrošinātos nokāpt pa šo bezdibeņa milņu, tad lejā tā ceļu šķērsotu ūdens. Vienīgi nopeldot kādu gabalu varēja sasniegt sausu vietu, bet tas bija saistīts ar lielām briesmām, jo ūdens ļoti strauji drāzās uz izeju.

Tomēr kāds, acīmredzot, bija veicis šīs grūtības un briesmas, gar bezdibeņa malu bija izcirstas it kā kāpnes, un uz koku sakņu izciļņiem bija redzamas kāju pēdas.

Dažreiz no „Spoku aizas“ pacēlās it kā dūmu strūkla; pirmoreiz to varētu noturēt par miglu vai aizslīdošu mākoni, bet, ieskatoties ciešāk šai zilganajā strūklā, kas, acīmredzot, kāpa no aizas, vajadzēja domāt citādi.

Vai tiešām kāds nicināja māņticīgās drausmas, ko iedvesa šī nolādētā vieta, un bija apmeties tur uz dzīvi?

Izpētījot aizu no augšpuses, varēja atrast arī citus pierādījumus, ka tā apdzīvota. Pie straumes krastā auga milzīgs koks. Tā sidrabainie zari nolaidās līdz pat ūdens virsmai; un zem šiem zariem vērīga acs varēja ievērot ļoti primitīvi veidotu laivu, kas bija piesieta pie koka ar sagrieztiem kārkliem. Zem pašas klints, tai vietā, kur gāzās zemē ūdenskritums, auga milzīgs koks. Tā stumbram bija apmēram piecdesmit pēdu diametrā. Koka galotne sniedzās gandrīz līdz klints augšai; zem tā lapotnes varētu brīvi kustēties pieci simt cilvēku. Starp divi milzīgām šī koka saknēm nevarēja neievērot cilvēka darba pēdas. Tur bija kaut kas līdzīgs tvertnei. Bambuka niedru siena savienoja abus stumbrus, kas noderēja kā sānsienas. Ieejai bija atstāts mazs caurumiņš; tas bija aizverams ar bambuka durvīm, kas bija piestiprinātas ar kārklu rīkstēm.

Dīvānam līdzīgā guļvieta liecināja, ka tā ir vientuļa cilvēka mītne. Šis dīvāns izpildīja vienā laikā gultas, galda un sola vietu. Vecs katliņš, dažas krūzītes un šķīvji bija visa būdas iekārta.

Pie sienām bija piekārti ļoti savādi priekšmeti: briesmīgas indīgas čūskas āda, izžāvēta škirgata, milzīgi sikspārņi un citi pretīgi radījumi. Mazā pie griestiem pakārtā maisiņā bija vēl brīnišķīgākas lietas: dzeltena māla bumbiņas, pūces nagi, papagaiļa spalvas un knābji, kaķu, aligātoru un trusīšu zobi, stikla drumslas un tā jo projām.

Kaktā uz grīdas bija kārklu kurvis, pilns zālēm un indīgu augu saknēm; tur bija līķu puķu ziedi un citi līdzīgi ļaundabīgi augi.

Cilvēks, kas nepazīst Jamaikas paražas, ienākdams šeit, ar grūtībām varētu noteikt, kur un pie kā viņš ienācis, bet vietējie iedzīvotāji tūlīt šai iekārtā pazītu Āfrikas fetišu simbolus. Patiesībā tas bija Obi templis un kāda viņa priestera mītne.

Saule pie zilajām debesīm jau liecās uz vakarpusi un meta iesārtu mirdzumu uz mirdzošo žumbejas klinti, šai laikā uz kalna iezīmējās kāda cilvēka stāvs, kas tuvojās .slavenajai virsotnei.

Kaut gan koku zaļajā lapotnē, krēslai sabiezējot, valdīja pustumsa, tomēr varēja atšķirt, ka nācēja bija sieviete mulate. Viņa bija ģērbusies Indijas auduma drēbēs ar zīmējumiem un atsegtām krūtīm. Ap galvu bija spilgti krāsains lakatiņš. Viņas gaita un skatiens liecināja par lielu drosmi, bez kā, protams, viņa nevarētu doties ceļā uz žumbejas klinti, sevišķi vēl šai laikā.

Mulates daiļie sejas panti, nevērojot to drosmīgo izteiksmi, tomēr pauda satrauktu nemieru, nepacietību ātrāk sasniegt sava ceļojuma mērķi. Virs galvas viņai bija kurvis. No vaļīgi uzliktā vāka apakšas varēja redzēt pārtikas produktus: tomātus un Gvinejas vistas kājas.

Uzkāpusi kalnā, sieviete pēkšņi apstājās, apskatījās visapkārt un, pagriezusies pa kreisi, sāka iet pilnīgi bez ceļa. Viņas izvēlētais virziens veda tieši uz „Spoku aizu“, bet noteiktība, ar kādu viņa gāja, liecināja, ka šis ceļš viņai pazīstams.

Atvairīdama rokām zarus un lapas, viņa devās uz klints izcilni un apstājās tieši tai vietā, kur klintī bija kāpes, kas kā pa kāpnēm veda lejā pie strauta.

Izvilkusi aiz ņiebura noglabāto mazo balto lakatiņu, viņa uzkāra to uz tuvākā zara, tad, turēdamās pie stumbra, paliecās uz priekšu un sāka uzmanīgi skatīties. Viņa gaidīja pilnīgi pārliecināta, ka, nevērojot krēslu, viņas signālu ievēros tas, kas viņu gaida, un viņa .saņems atbildi.

Viņa nekļūdījās. Pēc minūtēm piecām laiva tika atraisīta un sāka braukt uz to vietu, kur stāvēja sieviete.

Laivā sēdēja tikai viens cilvēks. Spriežot no plecu platuma un lielās galvas, tas bija milzīga auguma nēģeris; viņa mugura bija salīkusi un kupraina: pirmais liecināja par ilgiem nodzīvotiem gadiem, otrs — par fizisku kroplumu. Saliecies uz priekšu, viņš savām garajām mērkaķa rokām, nekustinot ķermeni, varēja irties ar vienu airi te no laivas vienas, te no otras puses. Pie tam viņa stāvs palika pilnīgi nekustīgs.

Šis nesimpātiskais cilvēks bija ģēr bies īsās biksēs, kādas valkā nēģeri, strādājot cukurniedru plantācijās. īsais zvērādu apmetnis nokārās pār pleciem, piestiprināts pie nēģera vērša kakla ar ādas siksnu. Apavu viņam nebija nemaz — jādomā, viņa paša kāju āda bija pietiekami bieza.

Ne mazāk savāda bija arī viņa galvas sega. Tā bija savāda zvērādas benīte, tik labi izveidota, ka labi varēja saskatīt visus nēģera milzīgā galvas kausa nelīdzenumus. Benītes priekšējā malā vijās izžāvēta dzeltenās čūskas āda ar galvu — tās acu dobumos mirdzēja divi akmentiņi, un rāpulis izskatījās kā dzīvs.

Tomēr nēģerim nemaz nevajadzēja ķerties pie tādiem līdzekļiem, lai iedvestu bailes. Viņa acu drūmais mirdzums, plaši izplestās nāsis, asie zobi, kas mirdzēja starp biezajām sarkanajām lūpām, vaigu un krūšu sarkanais tetovējums padarīja viņu jau tā pretīgu.

Pat šī apvidus meža iemītniekus, šķita, baidīja šī cilvēka izskats. Dzērve, kas dzīvoja purvā, bēga no viņa, cik ātri ļāva tās garās kājas; viņam tuvojoties, putni, pat plēsīgie, izpleta savus platos spārnus un, griezīgi kliegdami, lidoja no viņa projām, paslēpdamies koku galotnēs.

Arī sieviete, kas viņu gaidīja, viņam tuvojoties, nodrebēja, it kā baidīdamās viņam uzticēties. Tomēr, kad laiva piestājās, viņa saņēmās un sekoja nēģera aicinājumam. Piestiprinājusi kurvi uz galvas un slīdēdama pa nogāzi, viņa drīz atradās lejā.

Laiva sāka braukt atpakaļ. Mulate sēdēja laivas pakaļgalā. Nēģerim tagad bija vairāk jāpūlas, lai šauro laiviņu neaiznestu tur, kur dusmīgi krāca straume.

Sasniedzis koku, pie kura pirms tam bija bijusi piesieta laiva, nēģeris izrāpās krastā un sievietes pavadībā gāja uz Obi templi, kā sargs un iedvesmotais priesteris viņš bija.

Sasniedzis būdu, mialmens iekļuva tai tikai ar pūlēm: platie pleci un lielais kupris ar grūtībām izlīda pa šaurajām durvīm. Priekšnieka balsī viņš pavēlēja sievietei sev sekot.

Mulate šaubījās. Būdas iekšienē bija tumšs; tumsa valdīja arī visapkārt, jo bieza lapotne aizturēja mēness gaismu, kas sidrabojās koku galotnēs.

Nēģeris ievēroja savas pavadones šaubas.

„Nāc iekšā, Cintij!“ viņš rupjā balsi iesaucās. ,.Kā tu baidies?“

„Es nebaidos, šakra,“ sieviete atbildēja drebētājā balsī, kas runāja pretim viņas apgalvojumam, „bet tur ir tik tumšs.“

„Nu pagaidi, es iedegšu uguni.“

Kļuva dzirdams krama un šķiltavu troksnis, sāka lekt dzirkstis. Uguni iededza kādā lampai līdzīgā traukā: tā bija bruņurupuča čaula, pildīta ar mežcūku taukiem un iespraustu kokvilnas degli.

„Tagad, Cintij, nāc iekšā,“ nolikdams lampu uz zemes, nēģeris teica. „Kā, tu vēl vienmēr baidies? Tu, Juna-Vana meita? Tava māte nebaidījās no vecā šakras. Viņa nebūtu baidījusies pat paša velna.“

Protams, Cintija varētu vēl šaubīties, kas briesmīgāks

— šis nēģeris vai viņa pieminētais velns — viens bija otra vērts. Tik drausmīgs bija šis nēģeris briesmonis.

„Ak šakra,“ viņa teica, norādot ar pirkstu uz sienu savādajiem izgreznojumiem, „šī vieta kuram katram var iedvest šausmas!“

„Bet tomēr ne tādas kā žumbejas klints,“ viņš nozīmīgi teica.

„Jā, tev tas, protams, tā ir. Bet tomēr, lūdzu, pasaki man, kā tev izdevās no turienes izglābties? Ļaudis taču stāsta, ka tas esot tavs skelets, kas tur guļot, piekalts ar važu pie palmas.“

„Nu jā, ļaudis runā taisnību,“ mialmens teica.

„Kā, vai tad tas tiešām tavs skelets?!“ meitene šausmās iesaucās.

„Tie paši vecie kauli, vecā āda, vecās ribas. A Cintij, tas, kā redzu, tevi pārsteidz. Bet kāds tur brīnums? Vai tad šakra nav mialmens? Kam gan citādi derētu viņa varenība ? Vari būt pārliecināta, ka, kamēr šakra atdzīvina miroņus, viņš pats nav miris. Vecais šakra to zina, un ne baltie, ne melnie nevar viņu nogalināt. Viņi var, cik vien tīk, šaut mani ar bisēm, pakārt mani, nogriezt galvu — šakra atdzīvosies kā zilā šķirgata vai sarkanā čūska. Viņi mēģināja šakru nomērdēt badā un slāpēs; kraukļi izknāba tam acis un līdz kauliem saplosīja vecā nēģera miesu. Un lnotika? Šakra atdzima — tu viņu redzi savā priekšā. Vai tad viņš nav tikpat stiprs un vesels, kāds bija agrāk?“

To teikdams, nēģeris briesmonis pacēla roku un sajūsmā apskatīja savu milzīgo stāvu. Sieviete stāvēja, māņticīgu baiļu pārņemta.

Mialmenu apmierināja viņa vārdu iespaids uz klausītāju. Redzēdams, ka, vēl vairāk to nobaidot, mulate, varbūt, neizturēs un aizbēgs, viņš mainīja sarunu.

„Tu atnesi man veselu kurvi ar pārtiku, Cintij ?“ viņš laipnāk teica.

„Jā, šakra, lūk ņem.“

„Labi, lieliski: Gvinejas vistiņa un dārzāji cepetim. Bet vai tad tu neatnesi nekā, ko iedzert? Tas man par visu vajadzīgāks un dārgāks.“

„Tur kurvja dibenā guļ ruma pudele. Tas maksāja man daudz pūļu, lai to iegūtu.“

„Kas tad tevi traucēja?“

„Massa Vogans, protams. Kopš kāda laika viņš kļuvis ļoti neuzticīgs: nēsā atslēgas pie sevis un pie bufetes nelaiž neviena melnā, it kā tie būtu kaķi.“

„Lai jau, Cintij, tas nekas. Ari viņu pašu taču uzrauga. Šakra no viņa nenovērš acis… Nu tā, lūk, arī pudelīte… Paruna saka, ka viss, kas iegūts no ienaidnieka — sevišķi salds. Paskatīsimies.“

Nēģeris izvilka aizbāsni un iebāza pudeles kaklu savā platajā rīklē. Atskanēja burbuļošana, un šķidrums no pudeles ieplūda šai milzīgajā tilpnē. Iztukšojis līdz pusei pudeli, šakra pārtrauca dzert.

„Uf!“ viņš noteica, atvilkdams elpu un patikā braucīdams vēderu. „Tas tik ir rums! Gods un slava Voganam. Paldies, labā meitene, par atnestajiem krājumiem. Nu, bet tagad pasaki man, Cintij, kas tev no manis vajadzīgs. Es redzu no acīm, ka tavā galvā kaut kas rūgst.“ šķita, ka mulate baidās atbildēt.

„Vai tiešām tu vecajam šakram neuzticies? Pieraugi, neiedomājies tik no viņa kaut ko slēpt! Es visu zinu: tu esi uz Iolu greizsirdīga, tālab ka viņa ieņēmusi tavu istabenes vietu pie Lili Kašebas, kuru viņi nokristījuši par

Keti Vogan, un dusmojies uz kustosu par to, ka viņš tevi lika nopērt, kad maroņi tevi atveda Velkomā pēc tava mēģinājuma bēgt.“

„Taisnība, šakra. No tā laika, kamēr šī nolādētā lola mājās, miss Ketc ar mani pat nerunā. Vienmēr ar lolu un lolu, kas viņai nemaz nav kalpone, bet mīļš draugs. Niknums grauž manu sirdi, bet es taču miss Vogani tik ļoti mīlu.“

„Uzticīga suņa sirds, kurš pieķēries savam kungam,“ mialmens norūca. „Jā, bet ja jau tu tik ļoti mīli meitu, tad taču tu nevari sajust naidu pret viņas tēvu?“

„0, nē!“ Cintija iesaucās, „es protu tikpat ļoti nīst, cik mīlēt. Es ļautu nocirst sev pirkstu, ja vien miss Vo-gane pārdotu Tolu un atdotu man viņas vietu pie sevis. Bet šī lola pa naktīm kaut kur skraida. Es viņu vēroju, uzraugu viņu. Nedēļas laikā viņa trīsreiz devusies nakts-gājienos mežā. Es par to brīdināju miss Vogani, bet viņa man stingri pavēlēja klusēt. Par šo meiteni neviens nedrīkst teikt patiesību, bet mani vienmēr bar.“

„Ko tad es tur varu darīt? Vai tad man jāatriebj Iolai par to, ka viņa ieņēmusi tavu vietu? Vai lai es uzsūtu viņai kādu kaiti?“

,,Nē, šakra,“ mulate iebilda, it kā viņā būtu ierunājusies taisnības izjūta. „Viņa, pēc manām domām, nav ļauna; viņa kādreiz mani pat aizstāvēja, kad es biju sadusmojusi saimnieku. Bet ja tu man iedotu kādu talismanu, lai es varētu atgūt miss Ketes mīlu un sanaidot viņu ar lolu tā, lai viņa nolemtu to no sevis aizsūtīt… Ak, ja tu varētu to izdarīt!“

„Nu, tas jau ļoti viegli,“ mialmens atbildēja, „tev tikai jāpalīdz man, lai mana burvība izdotos.“

„Pavēli tikai, kas man jādara, bet es tevi klausīšu un nesīšu tev rumu un vīnu. Katru dienu es tev nesīšu labu pārtiku.“

„Tādā gadījumā apsēsties un klausies. Tas jāpaskaidro.“

Meitene atspiedās elkoņiem pret bambusa galdu un uzmanīgi sekoja katrai sava baigā līdzzinātāja kustībai, bailēs gaidīdama, kas no visa tā iznāks.

Mialmens nostājās ļoti svinīgā pozā, kas solīja kaut ko nopietnu un izšķīrēju. Mulate nojauta, ka par šo pakalpojumu viņš pieprasīs arī atlīdzību.

Šakra klaiņoja pa būdu, apstājās pie tās drausmīgajiem izgreznojumiem, taustīja ar pirkstiem kaut ko pakārtajos maisiņos un kastītēs, it kā meklēdams kaut ko ļoti svarīgu. Visu to viņš darīja klusēdams. Būdā bija kluss, tālumā bija dzirdama ūdenskrituma dunoņa. Cintija juta, ka viņu pārņem šausmas.

Obi priesteris, apspriedies ar visiem svētajiem priekšmetiem, beidzot ķērās pie ruma pudeles, kā pie šī tempļa visvarenākā dieva. Viņš ilgi sūca rumu un reizē ar to guva iejūsmu un nobeidza ar parasto ,,uf!“ kad pudelei parādījās dibens. Tad viņš apsēdās uz liela gliemja, kas izpildīja krēsla vietu, un sāka savai māņticīgajai klausītājai dot rīkojumus.

„Vispirms,“ viņš teica, „lai burvība iedarbotos uz kādu cilvēku, katrā ziņā jāpiebur nāvīga kaite citam viņam tuvam cilvēkam.“

„Tikai ne Iolai!“ mulate iesaucās, „tam es nepiekrītu.“

„Kas runā par Iolu? Vajaga, es saku, pieburt šo kaiti savam ļaunākajam ienaidniekam. Kas ir šis ienaidnieks, Cintij ?“

„Tā kā tu zini, tad saki pats,“ mulate, mazliet šaubīdamās, teica.

„Obi man visu atklāja. Kas pavēlēja sodīt tevi ar pletni par niecīgu pārkāpumu? Kas ir lielākais verga ienaidnieks? Viņa saimnieks. Loftusam Voganam mums jāuzlaiž šī kaite, un tu man šai ziņā palīdzēsi. Vai nav taisnība, Cintij ?“

„Kādā veidā?“ viņa drebētājā balsī jautāja.

„Tu uzzināsi… kad pienāks laiks. Obi vēl neļauj lūkoties. Tu atnāksi, kad ieraudzīsi signālu kokā. Līdz tam laikam glabā manu noslēpumu. Nav daudz to, kas zina, ka Šakra dzīvs.. . Citi pazīst vienīgi mialmeni maskā.“

„Es protu klusēt, šakra.“

„Ticu tev; bet ja tu nodosi noslēpumu — būs jānožēlo … Tagad ej, mana meita. Es kādu gaidu, un tev nebūs labi, ja viņš tevi še ieraudzīs.

*

Pirms kāda laika vienā no nakts pastaigām, ko nabaga nēģeri sev dažreiz atļauj pēc garās darba dienas, Cintija uzdūrās sjpokam un bailēs pamira. Spoks bija šakra. Viņš izstiepa savas garās rokas, apturēja to, un viņu samulsināja Obi priestera stāsts par to, ka viņa rokās atrodas dzīvība un nāve.

Tas nebija vienkāršs gadījums; šakra jau sen meklēja šo satikšanos: viņam bija vajadzīga palīdze viņa atriebības nodomos.

Nēģera naids pret Loftusu Voganu bija akls un nepielūdzams, kā visas jūtas, ko neizglītotā sirdī neapvalda nekādi tikumības noteikumi, un tālab šakra pārdomāja savus atriebības plānus bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem.

Kas attiecās uz viņa brīnišķo augšāmcelšanos, tad šī brīnuma iemesls nebija neviens cits kā žesirons. Protams, cilvēkmīlestība šai noziedznieka atbrīvošanā nespēlēja nekādu lomu. Lai tas būtu kā būdams, žesirona šķūņos atradās cilvēka skelets, kas tika piestiprināts žumbejas klintī pie koka, lai aizstātu mialmena skeletu.

Pēc tam šakra nekavējās savākt jaunus savas mācības piekritējus, kam viņš rādījās ar masku uz sejas. Kaut gan no viņa atdzimšanas bija pagājis vesels gads, vēl ļoti maz zināja par viņa esību. Mežā viņš parādījās, ievērodams vislielāko uzmanību. Viņa darbības rajons bija „žumbeja“ un „Spoku Aiza“ ,kam māņticīgie tuvojās tikai lielās bailēs.

XI. nodaļa. Obi burvība.

Pavadījis Cintiju, mialmens atgriezās būdā. Mulates apmeklējums bija viņam sagādājis lielu patiku. Viņš priecīgi berzēja rokas, ļauni smiedamies; atbalss atkārtojās apkārtējās klintīs, un plēsīgie putni pievienojās tai.

šīs skaņas tālē jau bija noklusušas, kad no kalna tieši virs būdas atskanēja ass svilpiens. Ne mirkli nekavēdamies, mūsu laivinieks, ne mazāk baigs kā pats Ilarons, metās pie laivas un pārbrauca vēlreiz ezeru. Kad viņš tuvojās klints pakājei, no mākoņiem izslīdēja mēness un apgaismoja žīdu žesironu, kas krastā gaidīja viņu. Neteikdams ne vārda, viņš iekāpa laivā.

„Lūdzu lēnāk!“ nēģeris iesaucās, „es jau tā ar grūtībām varu savaldīt laivu ātrajā straumē, un, ja es to nespēšu, tad mums klāsies slikti…“

„Tā tad — draud briesmas,“ žīds teica. „Labi, es mēģināšu būt pēc iespējas rāmāks.“

To teikdams, vergu tirgotājs nolika laivas dibenā savu lietussargu un apsēdās laivas pakaļgalā tik uzmanīgi, it kā sēstos uz olas čaulas.

Brauciens norisa pilnīgā klusumā, žesirons iegāja Obi templī, it kā tas būtu viņa šķūnis. Viņš neizrādīja nekādas cienības pret tur novietotajiem svētumiem un izlaidīgi apsēdās uz bambusa gultas, tad izvilka no sava tērpa platās kabatas pudeli konjaka.

„Lūk, pamēģini,“ viņš teica, pasniegdams mialmenam pudeli, „tas iztīra balsi, kad jārunā par svarīgām lietām.“ Dobja rūkoņa apliecināja, ka nēģeris labprāt pieņem kā dāvanu, tā priekšlikumu. Kad puse no pudeles šķidruma bija pārgājusi viņa neaptverami lielajā vēderā, atskanēja parastais ar baudu teiktais ,,uf“.

„Man tev jaunas ziņas,“ žīds teica. „Tiesnesis Beilejs, tas pats, kas notiesāja tevi uz nāvi pie žumbejas klints, nomiris un apbedīts.“

Mialmens pasmaidīja, neizrādīdams ne mazākā pārsteiguma.

„Savādi,“ žesirons teica, „nav nemaz sen, kad arī tiesnesis Ridžels beidza dzīvot. Lūk, jau divi no tiem, kas piesprieda tev nāves sodu, nav vairs starp dzīvajiem. Vai tev palīdz Dievs vai velns, šakra ? Kas attiecas uz trešo…“ „0, arī viņam ilgi nebūs jāgaida,“ nēģeris iesaucās. „Vai tad meitene bija šeit?“

„Viņa nule kā izgāja. Viņa darīs visu, ko viņai pavēlēs dievs Obi, un laidīs darbā manu burvību.“

Sarunu biedri klusu saskatījās: viņi saprata viens otru.

„Bet cik ilgs laiks vajadzīgs, lai tavs maisījums iedarbotos?“

„Tas atkarīgs no apstākļiem: tas var iedarboties trīs dienās, bet var nogāzt arī trīs stundās. Tomēr, trīs dienas ir pārāk īss laiks — jārīkojas saprātīgi — šai gadījumā labāk izmantot trīs nedēļas. Inde iedarbojas lēni un nemanāmi kā drudzis, un neviens nesapratīs, kas par lietu. Bet jūs zināt, žesirona kungs, ka Obi nestrādā par velti…“

„Jā, tas pareizi. Nu tad pasaki man maksu, šakra. Cik maksā šāds pakalpojums?“

„Ja Obi pats nebūtu ieinteresēts šai lietā, tad viņam būtu jāmaksā simt mārciņas; bet šai gadījumā viņš apmierināsies ar piecdesmit.“

„Tas ir ārkārtīgi daudz, šakra; man šķiet, ka Obi šai lietā ieinteresēts vairāk nekā kurš katrs cits.“

„Ak, nē, žesirona kungs,“ ar zināmu ironiju teica nēģeris, „nē, Obi taču te nav mantinieks …“

„Tas tik būtu jauki, ka mēs vēl sastrīdētos, ko?“ šķietami labsirdīgi teica žesirons. ,,Te lūk, būs puse maksas. Vienīgais, ko es vēlos, ir tas, lai tev būtu tiesība ātrāk atnākt un prasīt otru pusi.“

Nākamo nakti mialmens savā būdā bija viens un veica svarīgus sagatavošanās darbus.

Rupji veidotā pavardā dega liela uguns; uz plīts stāvēja čuguna pods. Laiku pa laikam šakra pamaisīja tur ielieto šķidrumu. Uz grīdas stāvēja kurvis, pilns dažādu augu un sakņu. Botāniķis tur viegli pazītu upasu vai nāves koku ar vijīgiem zeltainiem stiebriem, īsto nāves nesēju, visindīgāko no visiem indes augiem.

Blakām šiem indīgajiem ziediem stāvēja arī pretinde

— pazīstamie ugandibora rieksti, tā ka mialmens katrā laikā varēja tikpat labi izārstēt, kā nogalināt, skatoties pēc vajadzības, kā viņam bija nepieciešamāk un izdevīgāk. Tagad gatavojamā inde bija Obi dzēriens.

,,Tu vari uzskatīt sevi par ļoti spēcīgu, mister Vogan,“ runāja nēģeris, vērodams savu vārījumu, „bet pret Obi varenību tu tomēr drīz nodrebēsi no galvas līdz kājām … Obi… Ak jūs, muļķi! Bet, kā liekas, būs gatavs. Krāsa, biezums — viss, kā nākas. Tagad pudelē!“

To teikdams, viņš ielēja verdošo šķidrumu ķirbja pudelē, pēc tam, ļāvis tam atdzist, pārlēja tukšā ruma pudelē.

Kad viņš bija beidzis pārliešanu, augšā atskanēja griezīga sievietes balss, kas pārspēja pat ūdenskrituma troksni.

„Tā ir viņa!“ viņš čukstēja, un devās uz laivu nervoziem soļiem, kā iet sagaidīt cilvēku sen gaidītā un sen iedomātā plāna izpildīšanai.

Tiklīdz Cintija ienāca Obi templī, mialmens pasniedza viņai nule piepildīto pudeli.

„Lūk, Obi burvība. To tu dosi dzert kustosam.“ Meitene paslēpa pudeli kurvī. Kad viņa paņēma pudeli ar briesmīgo šķidrumu, viņas rokas drebēja.

„0 šakra!“ viņa ievaidējās, „vai tik tā nav inde?“ „Nē, vai tu esi prātu zaudējusi? Misters Vogans vēl ilgi pēc tam dzīvos; tikai panākumu darījumos viņam vairs nebūs. Neiedomājies atteikties pasniegt viņam šo šķidrumu. Ja tu viņam šo dzērienu nepasniegsi, es tev pašai uzsūtīšu visādas nelaimes. Bet tagad paklausi, kā tev šis dzēriens jāpasniedz. Vai misters Vogans vakaros pirms gulēt iešanas dzer ruma punšu?“

„Vienmēr dzer, un dzērienu vienmēr sagatavoju es.“ „Lieliski. Katrreiz tu ieliesi glāzē no šīs pudeles tik daudz šī šķidruma, cik atzīmēts ar svītriņu. Saproti?“ Mulate atbildēja „jā“ tik sagurušā balsī, ka šakra uzskatīja par nepieciešamu ķerties pie ārkārtējiem līdzekļiem.

„Ja tu mani nodosi, tad sargies; visa nelaime uzbruks tev. Tagad es izsaukšu Akompongu. Viņš vienmēr ierodas uz manu aicinājumu. Tu paliec šeit. Viņš nedrīkst redzēt sievieti; viņš prasa, lai viņam upurē to, ko viņš ieraudzījis. Klausies šeit, un tu dzirdēsi viņa balsi.“

Noslēpumaini piecēlies, mialmens izgāja no būdas, rūpīgi aizvērdams aiz sevis durvis.

Cintija ar io neapmierinājās, viņa vēl nodzēsa lampu

— viņa ļoti baidījās rādīties Akomponga acīs — un drebēdama notupās uz papēžiem. Tad viņa sāka klausīties un izdzirda, ja arī ne pašu balsi, tad skaņas, kas bija cienīgas Rtiopijas dievības rīkles.

Akomponga un Šakraš saruna notika it kā aiz durvīm. Daži viņu sarunas teikumi tika runāti Cintijai nepazīstamā valodā; toties citi, kas tika runāti nēģeru mātes valodā, nebija tādi, kas varētu viņu kaut mazliet nomierināt.

Šakra dziedāja:

„Burvībai darboties, burvībai šķirt,

Pudeli ņemi un atveri to —

Vecajam kungam vajaga mirt…“

„Vajaga mirt!“ atkārtoja dobja Akomponga balss, nākdama it kā no pazemes.

„Aizies viņš bojā…

Dzeltenā meitene pasniegs tam dzert.

Aizies viņš kapā …“

„…Aizies kapā!“ atkārtoja Akomponga balss kā droša atbalss.

„Ja dzeltēnā meitene atteiksies,

Tad sava kunga vietā tā ies …

Tā pati kapā ies.“

„…Kapā ies!“ afrikāņu dieva balss atkārtoja, un Cintijai kļuva skaidrs, ka citādi tas nemaz nevar būt.

Iestājās klusums. Tad Cintija izdzirda griezīgu kliedzienu un noslēpumainus burvības čukstus. Tās bija beigas. Drīz pēc tam būdā ienāca šakra un aizdedzināja lampu.

„Cintij,“ viņš draudīgi teica, „tu dzirdēji?“

„Jā, išakra.“

„Tad paklausi; ņem vērā, citādi es arī tavu dzīvību vērtēšu zemāk nekā cukurniedras stiebriņu. Katru vakaru pilnā punša glāzē ielej norādīto daudzumu. Bet tagad, mana meita, iesim!“

XII. nodaļa. Nakts klaidoņi.

Bija jau pāri pusnaktij. Mēness .stāvēja augstu un pildīja visu pļaviņu ar sidrabainu gaismu. Milzīgais koks, kas bija kādreiz maroņa un Revenera cīņas liecinieks, tagad saviem zariem sedza pavisam citādu skatu.

lola, sēdēdama blakām princim Sengju, savam atrastajam brālim, uzticēja viņam savus sapņus par tuvo brīvību, ko viņai bija apsolījusi viņas labā kundze Kete Vo-gane. Augstsirdīgais Kubiss apsargāja šīs divi mīlētājas būtnes viņu dvēseļu jūsmā, no kurām viena, vēlēdamās izraut otru no verdzības, pati bija kļuvusi vergs. Kubiss kopā ar leitnantu Kvako kautri pagāja mazliet sānis no abiem felahiem. Bet princis Sengju, pateicības jūtu pārpilns pret savu glābēju, tik ļoti bija viņu iemīļojis, ka ar zīmēm aicināja viņu nākt tuvāk un, neprazdams izskaidroties maroņu valodā, palūdza māsu būt par tulku. Iola labprāt izpildīja brāļa vēlmi.

„Kubis,“ viņa teica, „Sengju saka, ka pēc briesmīgās nodevības, ko viņš izcietis, viņš neuzdrošinās uzticēties nevienam kuģa kapteinim, un viņš gribētu tevi lūgt… bet, man šķiet, tas būtu pārāk daudz prasīts no tevis … Klausies, protams, še mēs esam tikai nabaga vergi, bet mūsu tēvs taču ir karalis, viņš pārvalda lielu tautu un bagātu zemi. Ja tu mūs aizvestu pie viņa, viņš tev par to dotu veselu bagātību.“

„Nevis atlīdzības dēļ,“ labsirdīgais Kubiss teica, „bet, vēlēdamies izpildīt jūsu lūgumu un paklaiņot pa pasauli, es pieņemtu jūsu priekšlikumu… un, labi padomājis, es tiešām to pieņemu. Te mani saista vienīgi mīla pret dzimto zemi; es esmu jauns, ģimenes man nav, bet galvenais — man žēl ļaut jums doties jaunās nejaušībās un briesmās. Ja lieta par tavu brāli, kuru uzsācis kustoss, izšķirsies labvēlīgi — dodu vārdu, ka pavadīšu jūs jūsu ceļojumā.“ Tiklīdz Iola paziņoja brālim Kubisa augstsirdīgo lēmumu, Sengju saņēma maroņa roku un ilgi dziļi saviļņots kaut ko stāstīja māsai felahu valodā, un to viņa kautrējās

pārtulkot. Tad Sengju, izmisīgās pūlēs izsmeldams visu savu angļu vārdu krājumu un tos kropļodams, teica: „Kad es, viņa, tu — Āfrikā, mans tēvs dot tev daudz naudas, un Iola tev sieva.“

„Nu, nerunāsim tagad par atlīdzību, kad es vēl nekā neesmu izdarījis,“ saviļņotā balsi teica Kubiss un tai pašā laikā pamāja jauniešiem paslēpties koku ēnā, jo viņš bija izdzirdis soļus un balsis.

Zem koka bija pilnīgi tumšs, un arī mēness šai laikā bija paslēpies aiz mākonīša, tā kā nācēji nevarēja neviena ievērot. Tie nebija neviens cits kā žesirons un Cintija. Parādījās atkal mēness un tos apgaismoja. Maronis .sāka ieklausīties viņu skaļajā sarunā. Viņi bija pārliecināti, ka šai vēlā jā nakts stundā pļaviņā neviena nav.

„Tu, Cintij, vēl neesi man teikusi, kālab viņš tevi sūtīja pie manis,“ žesirons teica.

„Tamdēļ, lai jūs zinātu, ka misters Vogans rīt dodas ceļā; es sakrāvāju viņa somas. Viņš brauc uz spāņu pilsētu salas otrā krastā.“

„Tieši no tā es baidījos!“ kāju piesizdams, žīds teica. „Lūk ko, balodīt, ja šī ziņa pareiza, mēs nedrīkstam kavēt nevienu mirkli.“

Tā runādami, viņi abi steidzīgi aizgāja. Tiklīdz viņi nozuda, Kubiss Iolai teica:

„šis nekrietnais krauklis gatavo kaut ko ļaunu pret misteru Voganu. Kurp gan viņi iet ? Kālab viņi attālinās no žesirona fermas ? Es iešu un izsekošu viņus, lai atklātu šo noslēpumu. Pasaki savam brālim, mīļā Iola, lai viņš manis te uzgaida.“

Un maronis devās pakaļ abiem sazvērniekiem. Milzīgās koku ēnas ļāva viņam iet netālu no tiem, neradot aizdomu. Viņš gāja gandrīz pa to pēdām. Bez tam žesirons bija pārāk norūpējies un tālab nebija sevišķi aizdomīgs un pietiekami uzmanīgs.

„Oho!“ kapteinis pie sevis teica, „viņi dodas pa ceļu, kas ved gar „žumbejas klinti“ un iet uz „Spoku aizu“. Nu, es nezinu, ko viņi meklē šai alā, kam nav izejas. Lai būtu kas būdams, es viņiem sekošu. Jāizjauc viņu nodomi, ja viņi izgudrojuši kaut ko ļaunu.“

Maroņa aizdomas attaisnojās, žīds un mulate aizgāja līdz aizai un apstājās. Kubiss paslēpās biezoknī. Tiklīdz viņš paslēpās, atskanēja svilpiens; acīmredzot, tas bija sazvērnieku norunātais signāls.

Kapteinis nenolaida acu no abiem stāviem. Katra viņu kustība saredzami iezīmējās skaidrajās debesīs, bet pēkšņi viņi it kā nozuda zemē, it kā zem viņiem būtu atvērusies kāda lūka.

Maronis nevarēja izprast, kur viņi pazuduši. Viņš iznāca no paslēptuves un piegāja bezdibenam. Tur viņš ieraudzīja taciņu, kas kā čūska vijās līdz pat strautam, bet uz gludās ūdens virsmas viņš pēkšņi ieraudzīja klusi peldam laiviņu. Laiviņā sēdēja saliecies cilvēks un vadīja to ar airi uz priekšu. Kubiss savos nakts klaiņojumos ne vienreiz vien bija sastapis šo pretīgo cilvēku. Māņticīgs, tāpat kā visi krāsainie, viņš noturēja to par šakras rēgu un bēga no šī spoka. Tagad, sapratis, ka spoki ar airiem rīkoties nevar, viņš šausmās atlēca atpakaļ. Tas nebija spoks, bet dzīvs šakra, varbūt, pateicoties Obi spēkam un varenībai, augšāmcēlies.

XIII. nodaļa. Savādi atklājumi.

Lai gan Kubisam pēc dabas māņticība nebija sveša, tomēr ar vesela saprāta palīdzību viņam dažkārt izdevās uzvarēt sevī šo vājību. Pēc dažām minūtēm, vēl vienmēr neatrisinājis mīklu, kā Šakra varēja augšāmcelties, viņš jau saprata, ka mialmens dzīvs, un viņa draudzība ar že-sironu viņam pa daļai izskaidroja arī to, kam šakram jāpateicas par atbrīvošanu no žumblejas klints.

Drīz atskanēja arī balsis, šakra, Žesirons un mulate

— visi runāja pēc kārtas, bet ūdenskrituma troksnis neļāva pat Kubisa ļoti smalkajai dzirdei izšķirt vārdus.

Iestājās klusums. Ezeriņa vidū atkal parādījās laiva, bet tai sēdēja tikai divi — šakra un žesirons, mulate bija atstāta krastā.

Kubiss ievēroja šo apstākli. Tas izjauca viņa izdomāto plānu — nokāpt pie ūdens, pārpeldēt ezeru un izsekot mialmenam līdz viņa mājoklim. Tagad šis vienīgais ceļš bija slēgts. Viņam neatlika nekas cits, kā gaidīt sazvērnieku atgriešanos, šakra un žesirons ar nolūku bija palikuši vieni. Viņi gudroja kaut ko ļaunu, bet Kubiss nezaudēja cerības nevien atrisināt viņu nodomus, bet arī tos izjaukt.

Viņš pārdomāja savas rīcības plānu, kad pēkšņi zem savām kājām izdzirda troksni, šķita, ka kāds rāpjas no aizas gar krūmiem uz augšu.

Atspiedies pret stipru zaru, maronis noliecās lejup un ieraudzīja Cintijas galvaslakatiņu. Mulate kāpa pa kāpī-tēm un koku saknēm, ko maronis jau agrāk bija ievērojis.

Tai pašā brīdī viņš nogūlās zemē, lai apslēptu savu klātbūti un uzzinātu, kurp mulate dosies.

Sasniegusi aizas malu, mulate apstājās atvilkt elpu, nostiprināja uz galvas kurvi, zem tā vāka bija redzams pudeles kakliņš, tad apskatījās un iegāja mežā.

Kubiss neuzskatīja par vajadzīgu viņai sekot. Acīmredzot, viņa bija tikai sazvērnieku šakras un žesirona akls ierocis, tamdēļ daudz svarīgāk bija sekot viņiem nevis Cin-tijai. Tālab viņš, ilgi nedomādams, nokāpa lejā pa taciņu, ko Cintija viņam bija atklājuši, un sasniedza strauta krastu. Katram citam pārpeldēt pār strautu ar tik ātru straumi būtu bīstami, bet Kubiss, kā dzimis mednieks, bija veikls un nesamērīgi stiprs. Viņš bez trokšņa un turēdamies ēnā, ko meta klints, pārpeldēja ūdens klajumu un, neviena nepamanīts, izkāpa krastā. Visa apkārtne bija kokiem apaugusi. Vietvietām mēness apspīdēja meža laukumiņus. Kubiss ieraudzīja pie koka piesieto laivu, un pēc uzmanīgas apskates atklāja taciņu, kas veda no krasta meža dziļumā.

Maronis tūlīt vislielākā uzmanībā devās pa šo taciņu. Viņš līda kā tīģerkaķis, apstājās un ieklausījās, bet, neskaitot ūdenskrituma troksni, nekā nevarēja sadzirdēt. Tieši pie ūdenskrituma bija laukumiņš; tur viņš apstājās, gribēdams pārliecināties, vai viņš nav apmaldījies.

Bet pēc brīža visas šaubas izzuda. Kubiss ieraudzīja gaismas staru, kas spiedās caur kādu šķērssienu. Tās bija Šakras būdas durvis, un no turienes nāca balsu skaņas — tās pašas, ko viņš meklēja.

Kubiss paslēpās aiz kokvilnas koka divi soļi no durvīm.

Runātāji runāja skaļi, nemaz nenojauzdami, ka viņus te kāds varētu noklausīties. Kubiss abus varēja ļoti labi redzēt: durvīm bija šķirbas, kas ļāva apskatīt būdas iekšpusi.

žīds, garā ceļa nogurdināts, sēdēja uz sola, kas šak-ram aizstāja gultu, bet nēģeris stāvēja, atspiedies pret koku, kas izpildīja būdas balsta vietu.

Abu draugu saruna, acīmredzot, bija sākusies nesen. Nule sakārtotā naktslampa dega gaiši, un maronis cerēja redzēt un dzirdēt tikdaudz, cik viņam bija vajadzīgs, lai noskaidrotu viņu nodomus.

Acīmredzot, žīds ļoti dusmojās: viņa acis bija izvalbītas un meta zibeņus. Brilles bija noslīdējušas uz paša līkā degungala; rokās viņš krampjaini žņaudza savu neizbēgamo lietussargu.

šakra bija divreiz lielāks un stiprāks par savu sarunu biedru, bet, nevērojot visu savu drausmīgo izskatu, drebēja vārgā žīda priekšā un, šķita, atvainojās.

„Kā tad es varēju zināt, ka kustoss iedomāsies tik drīz aizbraukt? Jūs taču pats to nenojautāt. Jūs pats negribējāt, lai Obi burvība iedarbojas tik ātri; jūs teicāt, ka tas radīs aizdomas … Ja jau es šo ceļojumu būtu varējis paredzēt, es visu lietu būtu nokārtojis citādi.“

„Ak!“ žīds iesaucās izmisuma pilnā balsi, „viņš izslīd, viņš ir jau izslīdējis no mūsu rokām … un tas notiek tai laikā, kad es visvairāk gribētu no viņa atbrīvoties! Cin-tija taču teica, ka viņš pret mani gribot celt kādu sūdzību. Viņa dzirdējusi..

„Bet ko tad viņš jums var izdarīt? Un kas tad viņam šai lietā palīdzēs?“

„Viņam ir palīgs, kāds klaidonis Zilajos kalnos, maronis Kubiss, likuma pārkāpējs, kas paslēpis pie sevis aizbēgušu nēģeri. Vajadzētu uzlaist burvību arī šim Kubi-sani… dzirdi, šakra? Citādi, ja arī mēs no Vogana atbrīvosimies, šis nelietis maronis apsūdzēs mani kādam citam tiesnesim. Bet tu zini, ka viņi visi mani apskauž tamdēļ, ka es savas lietas vedu labāk nekā viņi. Man ļoti gribētos zināt, vai tiešām nelietīgais klaidonis maronis varētu izrādīties patiess, bet es, bagātais zemesīpašnieks, vainīgs?“ „Es papūlēšos darīt, ko varu. Bet jūs zināt, žesirona kungs, ka maroņus nemaz tik viegli nevar apburt. Tas nav vēl viss, ka šie puiši tik ļoti viens otru aizstāv — viņi ir ļoti neuzticīgi. Bet es tomēr palīdzēšu jums, visiem spēkiem palīdzēšu Kubisu iegāzt. Es biju naidā ar viņa tēvu un nemīlu arī viņa dēlu. Viņam vienmēr uz mēles dažādas rāmas domas, bet izturas viņš kā nez’ kāds meža valdnieks. Esiet mierīgs! Lai tikai viņš nonāk manā ap-redzē, un es, vai nu ar Obi dzēriena palīdzību vai arī bez tā, tikšu ar viņu galā.“

..Nu, to mēs vēl redzēsim!“ Kubiss pie sevis teica, lepnumā apskatīdams savas muskuļainās rokas un dūres, kas bija krietnas galvas lielumā.

„Jā; bet vispirms dari galveno!“ jaunā niknuma lēkmē iesaucās žīds. „Kustoss grib izslīdēt no manām rokām … Ko tas nozīmē, šakra, vai tik tu nesmejies par mani! Vai tu mani nekrāp?“

Tā teikdams, žīds pietrūkās no gultas, satvēra savu lietussargu un draudīgā pozā nostājās sava sarunu biedra priekšā.

,,Nē, mister Jēkab,“ mialmens atbildēja vēl vienmēr tādā pašā apakšnieka tonī, „jūs taču zināt, ka man tikpat daudz iemeslu gribēt, lai mana burvība iedarbotos kā jums. Man vajadzīga kustosa dzīvība tās vietā, ko viņš gribēja man atņemt, kad piesēja mani pie koka. Bez tam, es, agrākais vergs, alkstu iegūt par savu verdzeni mana apspiedēja meitu. Lili Kašeba, ko viņi nosaukuši par Keti, kalpos mialmenam, slaucīs viņa būdu, un tā mana atriebība turpināsies arī vЈl pēc viņa nāves … Es ilgi baudīšu šo atriebību.“

„Bot, šakra …“ teica žesirons, dziļā naida nobaidīts, kas sarauca nēģera sejas pantus, pie kam viņa asiņainās smaganās sakostie zobi piešķīra viņam sevišķi zvērīgu izskatu. „Bet, šakra, ja tu cietīsi neveiksmi, tad sargi pats savu ādu. Pietiek man pateikt vienu vārdu — un žandarmi ieņems spoka alu. Es negribu ķerties pie ārkārtējiem līdzekļiem pret tevi, bet es to darīšu, ja tu man nepalīdzēsi.“

Pēc šiem noteiktajiem vārdiem žesirons devās uz izeju.

Pamanījis šo kustību, maronis ieslīdēja koka biezajā ēnā.

Runātāji turpināja ļoti dzīvu vārdu apmaiņu, varbūt draudēdams viens otram — Kubiss viņus nevarēja dzirdēt, jo rūpējās par to, lai labāk noslēptos un paliktu nepamanīts. Pēc tam sāka runāt mialmens un runāja sevišķi svinīgi.

„Zvēru, mister Jēkab, ka es rīkojos, kā pratu. Zvēru to pie lielā Akomponga. Un, ja vecais kustoss izslīdēs no mūsu rokām, darait ar šakru, ko jūs gribat. Bet nē! šoreiz vecais plantātors ir mūsu rokās! Cintija aiznesa kurvī pudeli ar tik stipru maisījumu, kas veiks savu darbu divdesmit četru stundu laikā.“

„Tu esi par to pārliecināts?“

„Tāpat kā par jūsu un savu personīgo dzīvību, mister Jēkab.“

Pēc šiem šakras apgalvojumiem abi devās uz krastu, iekāpa laivā un sāka braukt pa ezeru. Kubiss nogaidīja mialmena atgriešanos, un kad tas iegāja savā būdā un ieslēdzās, viņš pārpeldēja pāri ezeram, izkāpa pretējā krastā, sāka rāpties pa klints izciļņiem un sasniedza tās virsotni.

Iznācis svaigā gaisā, maronis apstājās, lai sakopotu domas un izveidotu slēdzienu no nule noklausītās sarunas. Nav šaubu, Loftusam Voganam draud drīz neizbēgamas briesmas: viņam sagatavota inde, ko tam pasniegs laupītāju sabiedrotā — mulate.

Kubiss prātoja, ko viņam uzsākt, lai aizkavētu šīs ļaunās intrigas.

Viņa pirmā doma bija — steigties uz Mont-Velkomu un visu paziņot kustosam. Bet vai viņu, meža klaidoni, tik vēlā stundā pielaidīs pie bagātā plantātora? Vai viņam nebūs jāatklāj savs noslēpums kalpotājiem? Vai ar to viņš neradīs aizdomas pats pret sevi?

Kamēr viņš pārdomāja visas šīs grūtības, viņam ienāca prātā, ka ar Iolas palīdzību viņam būs viegli iekļūt Velkomā. Un Iola taču pašlaik atradās mežā ar princi Sengju uzticamā Kvako apsardzībā. Un maronis steidzīgi devās pie viņiem.

Bet tur viņu gaidīja vilšanās.

„Kaptein,“ Kvako viņam teica, sēdēdams zem koka, „tu ļoti ilgi neatgriezies, lola baidījās nokavēties un atgriezās plantācijā, bet brālis aizgāja viņu mazliet pavadīt. Nebaidies, viņš apsolījās būt uzmanīgs. Lūk, tur jau viņš ir. Bet kas ar tevi, kaptein? Kā tu šādā laikā no ūdens? No tevis taču pil.“

„Jā, jā,“ Kubiss ļoti norūpējies atbildēja, „un tā kā mums nav laika iet uz mājām, lai pārģērbtos, tad iekur drīzāk ugunskuru — es izžāvēšos tepat pie uguns.“

Veiklais Kvako dažās minūtēs savāca zaru un lapu kaudzi, pie kuplā koka uzliesmoja uguns un kapteinis Kubiss, stāvēdams visā augumā pie ugunskura, sāka grozīties no vieniem sāniem uz otriem, pagriezdams ugunij pēc kārtas te vienus sānus, te otrus. Viņš grozījās kā cepetis uz iesmu. .No samirkušajām drēbēm mutuļiem garoja tvaiks. Kad viņš, beidzot, sajuta, ka pietiekami sasildījies un izžuvis, viņš izvilka tabakas maku un pīpi, koncentrējies sāka plpūt un klusēdams kaut ko apcerēja.

Kvako un Senj-ju nesaprata viņa rūpju iemesla. To-mūr viņi neuzdrošinājās kapteini traucēt ar jautājumiem, un viņš turpināja pie sevis kaut ko murmināt.

„Tagad iet uz Mont-Velkomu nav iespējams. Kas gan uzdrošinātos manā vietā, nevērojot ne rītu, ne vakaru, tur iekļūt?.. Ā! Viņa krustdēls!.. Taisnība, viņi gan naidojas; jauneklim, droši vien, bija iemesls šķirties no krusttēva … tā tas ir. Bet, nevērojot apvainotu patmīļu, pat naidu, viņš tomēr ir ļoti augstsirdīgs, un tieši tālab viņš neatteiksies atmaksāt savam krusttēvam apvainojumu ar labu. Jā… tas ir pareizi. Jauneklis būs man pateicīgs, ka es sagādāju viņam izdevību izlīgt ar viņa īstajiem rad-niekiem, bet nevis ar tādiem kā žesirons … no kura jābēg.

Man jāsatiek Herberts … Bet šī nolādētā žīda ferma ir kā cietoksnis, un man bīstams. Bet, tomēr, es taču izkļuvu no straujiem aizas ūdeņiem dzīvs un vesels, es pratīšu izslīdēt arī no vecā lapsas Revenera rokām. Tā es darīšu Laiks iet: jāatklāj šo divi neliešu intrigas.“

„Sengju,“ viņš teica princim, „tu atgriezies ciematā un atpūties, bet vīriem pasaki, lai viņi sagatavojas ierasties palīgā uz manu pirmo aicinājumu. Signāls — mana taure piecas reizes. Bet tu, Kvako, ej pa ceļu uz spāņu pilsētu Savanu, un steidzies pie manis, kā vienmēr, pēc trim manas taures aicinājumiem. Es dodos cīņā un pagaidām vairāk nekā jums nevaru teikt: es pats vēl nezinu, kas no visa tā iznāks. Uz redzēšanos, brāļi!“

Un maronis sāka ātri iet pa ceļu uz Laimīgo ieleju.

Pirmās grāmatas beigas.

II grāmata »JAMAIKAS MAROŅI«

MAIN-RĪDA KOPOTI RAKSTI Devītais sējums

Romāns divās grāmatās

II

NO KRIEVU VALODAS TULKOJIS E. VALDIS. 1938

APGĀDS »GRĀMATU ZIEDS« RĪGA, TĒRBATAS IELA Nr. f&gt;2

Main-Rid Jamaiskije m arroni

Spiestuve „Progress“, Rīgā, Lielgabalu ielā 2.

XIV. nodaļa. Cilvēku mednieki.

Atstājis „Spoku Aizu“, Jēkabs žesirons devās uz savu mītni. Kaut gan bija jau vēla stunda, vecais žīds nesteidzās gultā: viņa acis bija plaši ieplestas, un sejā bija it kā sastingusi bailīga rūpju pilna izteiksme.

Aprautie vārdi, kas atraisījās no viņa lūpām tai laikā, kad viņš gāja zem kokiem, liecināja, ka viņš vēl dusmojas, šakras apgalvojumi, kas viņa nemieru uz kādu laiku nomierināja, tagad jau bija zaudējuši savu spēku un viņu vairs neietekmēja. Viņš taču pats tik daudzas reizes šakru bija krāpis, ka viņam bija pilnīgi pamatots iemesls baidīties, ka arī tas viņu savukārt piekrāps. Uz šakras naidu pret kustosu, kā likās, varēja pilnīgi paļauties; bet arī tad žīds tomēr baidījās neveiksmes. Mialmens varēja kļūdīties, aplēšot maisījuma iedarbes spēku. Vai daudzums pietiekami liels? Vai liktenīgā brīdī Cintija nenobīsies, apsvērusi pasākuma briesmas? Agrā kustosa izbraukšanas stunda arī varēja visu izjaukt, un ņemt viņai iespēju pasniegt indi. Bet ja kustosam jau radušās kaut kādas aizdomas, un viņš sagraus visu viņu nodomus?

„No bļodas līdz mutei garš ceļš,“ žīds atkārtoja gudro sakāmvārdu. „Un arī es pats esmu labs,“ viņš pie sevis runāja, „vai vajadzēja tā uzticēties šim vecajam pustrakajam nēģerim, kas pats nopietni tic savai burvībai un piespiež sev ticēt visus muļķīgos Obi pielūdzējus. Es taču varēju visu nokārtot pats savām rokām, it kā man trūktu … Ko gan labāku, šie spāņu mednieki… ar tiem man vajadzētu runāt… Tie ir tieši tādi ļaudis, kādi man vajadzīgi: viņi vairāk vērts nekā vesels simts brīnišķīgo Obi dzērienu. Ar viņiem man vajadzēja iesākt, nekas nevar būt drošāks. Nu, kustos, sargies! šoreiz tu man neizspruksi!“

žīds paātrināja soļus, bet neiegāja vis savā mājā, pie kuras viņš atradās. Viņš gāja pa pakaļsētu aiz šķūņiem, atvēra vārtiņus un sasniedza laukus. Tur viņš apstājās un apskatījās, vai kāds nav redzams.

Apmierinājies, jo laukos nebija nevienas dvēseles, viņš devās ceļā. Trīs simt metrus no fermas ārējās sienas atradās vientuļa būda, gandrīz aizsegta kokiem. Žesirons piecās minūtēs sasniedza būdu un piedauzīja ar savu lietussargu.

„Kas tur?“ no iekšpuses kāda balss spāniski jautāja.

„Manuel! Tas esmu es, jūsu saimnieks.“

„Saimnieks!“ spānis teica savam biedram.

Šai būdā dzīvoja divi mums pazīstamie spāņi — vergu ķērēji.

„Karadžo! Ko šim vecājam velnam vajaga no mums vēlā pusnaktī?“ tas atbildēja savā mātes valodā, ko žesirons nesaprata. „Kaut viņš izputētu! Kamdēļ viņš mūs modina? Bet es nule sapņoju par to bālģīmi, kas nogalināja mūsu suņus, un es iegrūdu viņam sānos savu dunci līdz pat spalam. Un tagad pēkšņi izrādās, ka tas bija tikai sapnis … Cik žēl!“

„Nu, pietiek; apklusti, Andrej,“ Manuels teica. „Vecais žīds sāks zaudēt pacietību … Tūlīt eju, kungs!“ viņš sauca pret durvīm.

„Pasteidzieties,“ žīds atbildēja, „man ar jums jārunā ļoti svarīgā lietā.“

Spānis, kura vārds bija Manuels, atvēra durvis. Uz sliekšņa parādījās žesirons, paņēma viņu zem rokas, un abi iegāja būdā.

„Jums, kā liekas, vajadzīga gaisma… es tūlīt aizdegšu naktslampiņu …“ spānis teica.

,,Nē, mums jārunā, un nevis jātīksminās vienam par otru.“

Sekotāja saruna nebija nekas cits, kā sīks Loftusa Vogana slepkavības plāns. Saskaņā ar žesirona norādījumiem, abiem spāņiem vajadzēja uzglūnēt kustosam kādā klusā vietā mežā, pēc viņu izvēles, un tur nogalināt savu upuri. Par šī uzdevuma veiksmīgu izpildīšanu tika apsolīti piecdesmit livras skaidrā naudā.

Nepagāja pat divdesmit minūtes, kad viss jau bija norunāts, un vecais žīds iznācis no būdas, ātriem soļiem devās uz savu māju, kur cerēja atpūsties pēc tik neparasti pavadītās nakts. Iedams gar stikla verandu, viņš ieraudzīja Herbertu, kas gulēja kokos iesietā guļamtīklā. Herberts bija atstājis istabu, glābdamies no spiedīgā karstuma.

„Guli, guli, muļķīt, kas proti tikai runāt par cēlām jūtām,“ žesirons rūca, viņā raudzīdamies. „Protams, būtu ārprāts ar kādu dalīties iegūtā bagātībā; bet es esmu vientuļš, un tu mani uzjautrini. Tev pat sapņos nevar ienākt prātā, kādu labdarību tev gatavo tavs labais krusttēvs Jēkabs žesirons.“

*

Kubiss riskēja ļoti daudz, dodamies uz žīda fermu. Viņš apzinājās, ka viņa liegšanās izdot izbēdzēju nēģeri žesirona acīs līdzinās kara pieteikumam, un ka pēc noklausītās sarunas aizā viņam, Kubisam, neklāsies labi, ja viņš nonāks žesirona rokās.

Bez tam, bija vēl citas ne mazāk bīstamas briesmas, kas viņam draudēja vecā žīda īpašumos. Saimnieks mēdza naktīs palaist sargsuņus, kas apsargāja mājas un arī melnos divkājainos, lai aizkavētu tos naktīs aizbēgt.

Maronis, iedams no lielā koka līdz Laimīgajai ielejai, visu laiku aukstasinīgi pārdomāja gaidāmās briesmas, bet aiz cilvēkmīlestības nolēma tās pārvarēt.

Drosme, protams, neizslēdza arī saprātu. Viņš izstrādāja plānu, kas, kā likās, atvairīja visas iespējamās briesmas un ļāva viņam nokļūt pie Herberta Vogana.

Kubiss, protams, nevarēja cerēt nakti iekļūt Herberta istabā, vēl jo vairāk tālab, ka viņš nezināja, kur īsti jauneklis dzīvo. Viņš gribēja apmesties pagalmā tādā vietā, kur caur verandu varētu pārredzēt visu mājas iekšieni. Viņš cerēja, ka Herberts no rīta iznāks verandā, un tad viņam kaut kā izdosies viņu brīdināt par savu klātbūti. Neliels paaugstinājums, kas bija uzglabājies vecajā pussagruvušajā sienā, noderēja Kubisam kā ērta novērošanas vieta: no turienes viņš varēja pārredzēt stikla galeriju visā tās garumā.

Kaut gan spīdēja mēness, veranda palika tumsā, un tikai, kad mēness taisījās norietēt, tā stari pakāpeniski tur iespiedās.

Pagāja apmēram pusstunda, un Kubiss saskatīja pie margām uzkārto guļamtīklu. Kas gan tas varēja būt, kas gulēja svaigā gaisā. Labi, ja tas būtu Herberts Vogans.

Gaismas stari laidās arvien zemāk, un drīz tiem vajadzēja apgaismot visu guļamtīklu. Bet Kubiss no savas vietas tomēr nespēja saskatīt gulētāja, un tālab nolēma pārvietoties tuvāk pie verandas. Pie mājas auga liels koks, kā zari nokārās virs verandas. Viņam, Zilo kalnu maro-nim, nemaz nebija grūti uzrāpties koka galotnē. Ielīdis zaru biezoknī, viņš atradās desmit pēdas virs guļamtīkla. Viņš varētu uzsviest pīpi uz gulētāja degungala. Mēness apspīdēja gulētāju — tas bija Herberts Vogans.

Kubiss sāka pārdomāt, kā varētu uzmodināt jauno angli, nesaceļot trauksmi visā mājā, kad pēkšņi iečīkstējās durvis. Skaņas nāca no pagalma, un, pagriezies trokšņa virzienā, maronis ieraudzīja cilvēku, kas ienāca pa vārtiņiem un devās uz māju. Kad viņš kāpa pa kāpnēm, mēness apgaismoja vecā žīda pretīgo seju.

„Jādomā, ka es esmu pagājis viņam garām,“ Kubiss pie sevis teica. „Tomēr, nē. Es visu laiku sekoju viņa pēdām. Skaidrs, ka viņš bijis atnācis, atkal kaut kur aizgājis un tagad atgriežas . .. Bet kur un kamdēļ? Vai tiešām taisnība, ka viņš nekad neguļ? Mani biedri sastapuši viņu visās dienas un nakts stundās mežā. Tagad, kad es pazīstu viņa sabiedroto, man saprotamas viņa nakts pastaigas mežā. Drausmīgi atcerēties, ka šakra dzīvs.“

Tā prātodams, kapteinis sekoja gājējam. Tā ēna kā spoks bez trokšņa kustējās pa verandu.

Kamēr žīds atradās verandā, Kubisam nebija ko domāt sazināties ar Herbertu. Bez tam viņam ik brīdi draudēja briesmas tikt atklātam, jo savu lielo stāvu viņam nebija viegli apslēpt.

Bet Kubiss baidījās no sekām, ja žesironam izdotos viņu atklāt. Viņš nevien zaudētu iespēju parunāt ar Iler-bertu un izglābt Voganu, bet — kas visļaunākais — viņš kļūtu par vecā vergu tirgotāja gūstekni. Tas varētu beigties ļoti ļauni.

Visu to apcerējis, Kubiss palika pilnīgi nekustīgs. Raugoties viņā, varētu domāt, ka tas nemaz nav dzīvs cilvēks, bet bronzas statuja.

Gribot negribot vajadzēja palikt šai neērtajā stāvoklī, žīds no verandas negāja projām. Pagājis dažus soļus pa verandu, viņš atkal atgriezās savā vietā un apskatīja pagalmu. Acīmredzot, viņš kādu gaidīja.

Un tiešām, vārtiņi atkal iečīkstējās un divi vīri ienāca sētā. Kubiss pazina izbēdzēju nēģeru ķērējus. Viņus ieraudzījis, žesirons iegāja istabā, bet, tiklīdz viens no spāņiem uzkāpa uz kāpnēm, žesirons atgriezās un sniedza no rokas rokā pudeli, teikdams:

„Tas ir lielisks Jamaikas rums, dzeriet uz veselību; bet tagad, draugi, nevar kavēt nevienu mirkli, citādi viņš jums izslīdēs. Tā tad uz priekšu!“

„Esiet mierīgs, Jēkaba kungs. Viņam nav tik garas kājas, lai no mums aizbēgtu, ja mēs gribam to notvert.“ Pēc tam spānietis nokāpa no kāpnēm, un abi ar biedru nozuda.

„Vajās kādu nelaimīgu aizbēdzēju vergu,“ Kubiss pie sevis noteica. „Cerēsim, ka viņi to nenoķers. Bet, ja na-badziņš kritīs viņu ķetnās — viņam klāsies slikti. Tomēr šie lielībnieki nemaz nav tik veikli, kā par viņiem domā.“ Maronis atkal pievērsa savu skatienu verandai. Viņam bija liels prieks, kad viņš ieraudzīja, ka žesirons iegājis istabā, atstādams durvis neaizslēgtas.

„Jauki,“ Kubiss teica, „nakts pūce ielīdusi savā alā. Jādomā, ka viņas nakts gaitas tagad beigušās!“

šis sauciens pamira viņa lūpās: verandā iznāca žīds, ietinies platos rītasvārkos, kas sniedzās līdz grīdai. Viņš bija bez cepures, pat bez sava slavenā lietussarga; galvā viņam bija tikai benīte.

Kubiss bija ļoti sarūgtināts, jo žesirons nesa atzveltni un, laikam, gribēja pavadīt nakti uz verandas.

Tāds tiešām bija viņa nolūks. Viņš apsēdās krēslā verandas vidū, ietinās apmetnī, un Kubiss drīz varēja saost tabakas dūmus. Starp vecā žīda aso zodu un līko degunu rēgojās aizdedzināts cigārs.

Mūsu vērotāju pārņēma šausmas. Viņa stāvoklis arvien pasliktinājās. Viņam nevien nebija iespējams pamodināt Herbertu, bet viņš nedrīkstēja kokā pat pakustēties, kamēr dažus soļus no viņa atradās tik bīstams kaimiņš.

Maronis aicināja sev talkā visu savu pacietību un vēl stundu nekustīgi nosēdēja uz zara. Viņa kājas un rokas bija notirpušas un neciešami sāpēja, bet žīds turpināja sēdēt kā naglām pienaglots savam krēslam.

Laiks ritēja. Kubiss ieraudzīja zilganu svītru virs koku galotnēm. Viņš pagriezās; austrumos sārtojās ausma, un žumbejas klints galotne sāka skaidrāk ainoties.

„Ko darīt?“ pie sevis domāja nelaimīgais Kubiss. „Ilgāk kavēties nevar, tūlīt ļaudis dosies pie darba un mani atklās.“

Maronis uzskatītu sevi par laimīgu, ja viņam sveikam un veselam izdotos aizkļūt projām. Gan tad viņš izdomātu citu veidu, kā sastapties un pārrunāt ar Herbertu. Pārdomādams un aplēsdams, kā ērtāk nolaisties zemē, viņš vēlreiz paskatījās verandā un diezgan skaidrajā rīta gaismā ieraudzīja, ka vecais žīds, beidzot, aizmidzis. Nogurums bija pārspējis satraukumu, galva bija atslīgusi atpakaļ pret krēsla atzveltni, mute pusatvērta, rokas nolaidušās uz leju. Brilles bija noslīdējušas uz degungala, un bija redzamas acu dobumos iekritušās aizvērtās acis. Nebija šaubu: žesirons gulēja. Beidzot taču!

XV. nodaļa. Noslēpumaina pazušana.

Kubiss prātoja: ievērojot to, ka viņu katru mirkli varētu atklāt un aizturēt, viņš nolēma nokāpt no koka un, sasniedzot laukus, skriet tieši uz Mont-Velkomu. Bet viņam, kā tas ir ar visiem noteiktiem un stipra rakstura cilvēkiem, negribējās atteikties no reiz izdomātā plāna.

Starp citu, un tas jāpasaka, Kubiss domāja ka briesmas, kas kustosam draudēja, nebija tik tuvas. Ja viņš varētu uzminēt, ka spāņu ceļojuma nolūks bija realizēt atriebīgā žīda nodomus pret kustosu — viņš atteiktos no sava nodoma parunāt ar Herbertu, pamestu visu un steigtos glābt kustosu.

šai laikā miegainais Herberts sakustējās un miegā kaut ko norūca.

„Viņš tūlīt pamodīsies,“ maronis nodomāja.

Bet jaunais anglis palika roku zem galvas un nomierinājās.

„Cik nepatīkami!“ Kubiss nodomāja. „Kā gan lai es viņu pamodinu? Pasaukt? Tad vecais krauklis izdzirdēs mani. Pamēģināšu kaut ko iemest viņa guļamtīklā… Varbūt tas viņu uzmodinās.“

Kubiss izvilka no kabatas pīpi, vienīgo viņam nepieciešamo jeb, varbūt, patikas priekšmetu, notēmēja un svieda pa gulētāja krūtīm … bet sitiens bija vājš un viņu neuzmodināja.

„Karrambo!“ maronis izlamājās, „viņš taču guļ kā pūce pusdienas laikā. Ja es sviedīšu savu dunci, tad zaudēšu ieroci, kas man var būt vajadzīgs ātrāk, nekā es to saņemšu atpakaļ. A, lūk, kokā taču rieksti, ko gan vēl labāku? Tie diezgan smagi un var pamodināt jaunekli no viņa dziļā miega.“

Maronis norāva vienu riekstu. Izmēģinājis rokā lādiņa smagumu, viņš to meta. Par laimi guļamtīkla mala neļāva riekstam novelties uz grīdas un sacelt troksni, kas veci, droši vien, uzmodinātu.

Herberts pietrūkās guļamtīklā, kā dzelts, un, vienīgi pateicoties britu aukstajām asinīm, kas plūda viņa dzīslās, nesāka kliegt, bet sāka skatīties apkārt.

„No kurienes šis rieksts?“ viņš čukstēja un mekaniski pacēla galvu augšup.

Rīta ausmas krēslā viņš ieraudzīja vareno palmu virs savas galvas. Viņš pazina visus šī koka zarus, un tamdēļ svešnieka stāvs kokā tūlīt saistīja viņa uzmanību. Bija jau pietiekami gaišs, lai viņš bez sevišķām pūlēm pazītu savu meža paziņu.

Viņš jau, skaļi iesaukdamies, gribēja izteikt savu pārsteigumu, bet maronis vēl laikā paspēja dot viņam zīmi klusēt.

„Uzmanīgāk, mister Vogan!“ viņš čukstot teica. „Piecelieties un sekojat man ātri uz mežu. Man jums jāpasaka svarīga ziņa: lieta grozās ap dzīvību un nāvi. Pasteidzieties un, Dieva dēļ, papūlieties, lai viņš jūs neierauga.“

„Kāds „viņš“?“ Herberts tāpat klusu jautāja.

„Paskataities,“ viņš atbildēja, ar roku norādīdams uz krēslā gulētāju žesironu. „Jūs mani atradīsit pļaviņā zem lielā koka… zināt? Nezaudējiet nevienu mirkli, jums dārgu cilvēku dzīvības briesmās.“

To pateicis, maronis uzmanīgi nolaidās zemē un, ātri pārskrējis pār pagalmu, pazuda cukurplantācijas niedrās.

Herberts Vogans nešaubīdamies sekoja sava drauga Kubisa padomam, kaut gan, protams, no visa dzirdētā nekā neizprata.

Visā Jamaikā viņu interesēja tikai viena būte, jo tā bija izturējusies pret viņu draudzīgi. Tā bija Kele Vo-gane.

Kādas briesmas viņai draud ? .. Briesmas, ko viņš varētu novērst? No Kubisa vārdiem viņš bija izpratis tikai vienu — neuzticību žesironam, un arī to viņš izprata vairāk ar instinktu, nekā saprātu.

Lai gan Herbertam pret savu aizstāvi nebija nekā, ko iebilst, tomēr viņš juta, ka karstās pateicības vietā viņa sirdī bija iezadzies un ar katru dienu pieauga nesaprotams instinktīvs pretīgums pret viesmīlīgo radinieku. Viņu sāka nomākt šī piespiestā pateicība. Viņš jau prātoja, kā varētu ātrāk atrast darbu Montegobojā, lai nebūtu jābūt žesirona atkarā. Lūk, kamdēļ viņš nešaubījās par Kubisa vārdiem un steidzās sekot viņa aicinājumam.

Divi sekundēs Herberts apģērbās un aizgāja uz savu istabu pēc bises. Uzmanīdamies, viņš negāja vis pa kāpnēm, kuru tuvumā sēdēja viņa saimnieks, bet, negribēdams kavēt laiku, viņš pārlēca margām un steidzās pakaļ Ku-bisam.

Desmit minūtes vēlāk Herbertam nebūtu izdevies tik viegli aiziet. Saimnieks uzmodies sāktu viņu izprašņāt un, droši vien, būtu sūtījis kādu viņu novērot.

Tiklīdz Herberts bija nozudis, gaisā atskanēja griezīgas zvana skaņas, kas aicināja nēģerus rīta darbos. Herberts bija sajūsmināts, ka viņam laikā izdevies izkļūt no fermas, un viņš ātriem soļiem devās uz satikšanās vietu.

Kubiss, kas bija aizsteidzies viņam tālu priekšā, arī dzirdēja zvanu un loti uztraucās par Herbertu.

Tiešām, vecais žīds pie pirmajām zvana skaņām pietrūkās kājās.

„Zvēru,“ viņš teica, nomezdams cigārgalu, ko visu laiku bija turējuši viņa stingrie pirksti, „es esmu gulējis vairāk nekā divi stundas. Tas ir par ilgu, sevišķi tagadējos apstākļos. Kustoss jau sen ceļā; un, ja spāņi izpildījuši to, ko viņi man tik cieši solīja, tad Loftuss Vogans nākamo nakti gulēs ļoti cieši un gulēs ilgi, ilgi… tā kā vēl nekad. Jā … bet ja nu viņi nepaspēja? Ko tad? Tā būtu slikta lieta … man klāsies slikti, bet es par to nemaz nepadomāju. Viņus sagūstīs … viņi mani apsūdzēs … nodos mani, tiesnesi! Lai sevi glābtu, viņi taču nežēlos mani. Sevišķi Andreass: viņa mēle garāka nekā tā duncis. Nu, bet es papūlēšos aizvākt viņus no salas, tiklīdz tas būs iespējams.“

žīds pat nedomāja iejaukt savās lietās šakru. Patiesību sakot, viņš tagad vairs sevišķi neticēja viņa indīgajam dzērienam un vairāk paļāvās uz spāņu dunčiem, nekā Obi dzīrās, lai pazudinātu ienīsto kustosu.

Ja pielaistu, ka Cintija paspējusi pasniegt kustosam saindēto nāves dzērienu, mialmens kļuva nozieguma līdzzinātājs. Bet no tāda līdzzinātāja nebija jābaidās. Kas attiecās uz mulati, tad uzmanīgais žīds ar viņu par indi nebija runājis neviena vārda, un tālab viņas sūdzība nevarēja to kompromitēt.

„Tomēr kaut kas jādara,“ žesirons teica, pieceldamies no krēsla. „Jā, es taču varu kādu aizsūtīt uz Mont-Vel-komu it kā darījumus kārtot. Protams, arī tas varētu likties savādi, jo mēs neesam nekādi draudzīgi kaimiņi … nu, bet vienalga: kustoss taču vairs nebūs mājās. Hei,

Ravener, šurp!“ viņš iesaucās, ieraudzījis savu pārvaldnieku, kas šai brīdī gāja pār pagalmu ar pletni rokās.

Raveners klusēdams pienāca pie kāpnēm un apstājās, gaidīdams pavēles.

„Vai mums nav kāds iegansts, lai būtu iemesls aizsūtīt kādu uz Mont-Velkomu?“

„Kā jums teikt? Protams, ir. Piemēram, kustosa zirgi tā nomīdījuši mūsu labību, ka tas var atsaukties pat uz ražu.“

„Tas ir labi. Mēs celsim pret viņu prasību par zaudējumiem. Aizsūtait tūlīt kādu pie mistera Trusti ar sūdzību, bet sūtait tādu, kas sapratīgāks. Viņam jāuzzina, vai kustoss mājās, tieši to nejautājot. Man teica, kā Lof-tuss Vogans gribot kaut kur braukt, un man jāzin, vai viņš aizbraucis vai nē. Jūs mani saprotat?“

„Ļoti labi,“ ar sevišķu uzsvaru atbildēja apķērīgais uzticības vīrs. „Man liekas, Diks vislabāk izpildīs šo uzdevumu.“

„Pavēliet viņam satikt mulati Cintiju un pateikt viņai, ka man ar viņu jārunā. Bet tikai tā, lai neviens nenovēro, ka viņi sarunājas.“

„Klausos. Un kad viņam jāiet?“

„Tūlīt… un jāatgriežas pēc iespējas ātrāk.“

Dažas minūtes vēlāk jaunais Merkurijs, ko parasti sauca Diku, jau soļoja Mont-Velkomas plantācijas virzienā.

žesirons ar savu pārvaldnieku bija sarunājies pusbalsī. Tas notika tālab, lai viņus nedzirdētu jauneklis, kas, pēc viņa domām, vēl gulēja guļamtīklā.

Kad pārvaldnieks bija aizgājis, žesirons devās uz savu istabu sakārtot tualeti. Viņš nebija ilgi projām. Pēc desmit minūtēm viņš atkal ieradās galerijā savos parastajos zilajos svārkos ar lietussargu rokās gatavodamies doties ceļā.

Viņš jau kāpa pa kāpnēm, kad pēkšņi kāda doma lika viņam apstāties. Viņš pagriezās un klusi piezagās vietai, kur bija uzkārts guļamtīkls.

„Jādomā,“ viņš caur zobiem teica, „jaunais kungs vēl guļ. Kungs!.. Hm! Nu, ja arī viņš vēl nav kungs, tad nākamo nakti tāds būs. Es viņu nemodināšu, bagātie nemīl, ka traucē viņu miegu. Ak!..“

Tā izsaucās žīds, kad viņš ieskatījās guļamtīklā.

„Jau piecēlies,“ viņš teica un pagriezies ātri devās uz jaunā angļa istabu un atvēra durvis.

Istaba bija tukša, tāpat kā guļamtīkls.

„Aizgājis…“ žesirons murmināja, „aizgājis ar bisi. Kā gan viņš varēja aiziet, ka es to nedzirdēju. Parasti es dzirdu pat kaķi, kad tas zogas pa parketu. Vai viņš aizgājis pa kāpnēm? Nē… Ā! lūk, pēdas dārzā. Varētu domāt, ka viņš izlēcis pa logu. Kur tas puisis tik agri varēja iet?.. Un kamdēļ viņš aizgāja zagšus, no manis slēpdamies? Vai tik te neslēpjas kaut kas nopietns?“ žīds pūlējās sevi nomierināt: Herberts, jādomā, aizgājis medībās. Jā … bet atstājis medību somu. Viņa nemiers pieauga vēl vairāk, kad, verdzenei novācot guļamtīklu, no tā uz grīdas izkrita pīpe un rieksts. Herberts nokad nepīpēja pīpi, tā tad — pīpe nebija viņa; kas attiecās uz riekstu, tad tas varēja nokrist no koka, kas atradās tieši virs guļamtīkla. P»et uz palmas bija redzamas svaigas pēdas, kāds bija tur rāpies — zari bija aplauzti. Protams, Herberts pats taču nerāpās kokā un nemeta sev guļamtīklā riekstus. Nē … Jādomā, ka Herberts bija pamodies, piecēlies un aizgājis, sekodams kādam aicinājumam. Tā tas ir. Bet no kurienes un kas bija noslēpumainais svešnieks, kas izstrādājis tādu lietu?

žīds tūlīt izsūtīja cilvēkus pārmeklēt visu plantāciju, rūpīgi apskatīt, vai nav kādu pēdu, lai uzzinātu, kādā virzienā Herberts aizgājis.

Kāds nēģeris, kas piedalījās apskatē, sniedza svarīgu ziņojumu: purva pusē, netālu no fermas, viņš bija ievērojis jaunā angļa pēdas; tās gāja kalnu virzienā. Bet tām blakām bija otra cilvēka pēdas divi virzienos — tā tad šis otrs bija atnācis uz fermu viens, bet aizgājis kopā ar Herbertu.

Nēģeris, kas atnesa šo ziņu, bija pazīstams kā labs pēdu atradējs un pazinējs: nevarēja šaubīties par viņa slēdzienu pareizību.

žesirons bija nepatīkami pārsteigts. Viņš kļuva nemierīgs, pats nezinādams, kamdēļ. Acīmredzot, viņā ierunājās sirdsapziņa.

Protams, Herberts nevarēja zināt par viņa nodomiem pret kustosu. Bet kā gan varēja gadīties, ka viņš pazudis no fermas tieši tai laikā, kad spāņiem vajadzēja veikt viņiem uzdoto baismo uzdevumu?

Dika atgriešanās veco žesironu mazliet izklaidēja; sūtnis paziņoja, ka kustoss rīta ausmā aizbraucis no Mont-Velkomas.

„Labi,“ teica žīds, „bet kur gan viņa krustdēls?“

Diks bija sastapis Cintiju un paspējis iečukstēt viņai ausī to, kas viņam bija pavēlēts. Mulate solījusies atnākt fermā, tiklīdz viņai būšot iespējams.

„Labi,“ žīds atkal teica, „bet kur palicis Herberts?“

Un jo ilgāks laiks pagāja, jo drūmāks kļuva žīds: melnas domas migloja vergu tirgotāja galvu.

XVI. nodaļa. Ienaidnieki no vienas puses, draugi — glābēji no otras.

Saule nule sāka apgaismot žumbejas klints piesānes, ieleju un aizas atstādama vēl ēnā, kad Mont-Velkomas fermas atvērtie logi liecināja, ka tās iemītnieki jau uzcēlušies. Vienīgi Smidža istaba palika tumša: dendijs gulēja.

Nevērojot agro rīta stundu, plantātors un viņa meita sastapās ēdamistabā, kur bija sagatavotas brokastis. Bet brokastoja vienīgi Loftuss Vogans; Kete, acīmredzot, bija klāt tikai, lai pakavētu tēvam laiku, pagatavotu viņam kafiju un izvadītu ceļā.

Kustoss bija ceļojuma tērpā: viņam bija biezas vadmalas uzvalks platām kabatām; pie lieliem mednieku zābakiem bija piestiprināti sidraba pieši. Aiz jostas bija aizbāzti pāris revolveri — uzmanība, kas nav lieka tur, kur iespējams sastapties ar kādu izbēdzēju nēģeri.

Sētā iezviedzās divi zirgi, kurus aiz pavadām turēja nēģeris ceļojuma apmetnī.

Vogana kungs devās ceļā nolūkā reālizēt projektu, kas jau sen viņu ļoti rūpināja. Viņš gribēja apstiprināt savas meitas mantošanas tiesības uz īpašumu, ko bija ieguvis ar tik lielām pūlēm, šim īpašumam draudēja briesmas, un proti: ja nebūtu nokārtotas zināmas formalitātes, Vogana radnieki varētu atņemt meitai mantojumu. Viņš devās uz salas galveno pilsētu lūgt saeimu, kam vienīgai bija tiesība atcelt attieksmē uz Keti pazīstamo Jamaikas likuma pantu, saskaņā ar ko bērns ar melnās rāses asinīm nevarēja mantot tēva īpašumus. Ne vairāk kā sešas rindas, kas uzrakstītas saeimā un gubernātora parakstītas, varēja atvairīt visas šīs briesmas.

Ja Vogans būtu vienkāršs ierēdnis vai sīks tirgotājs, par panākumiem būtu iespējams šaubīties; bet bagātam zemes īpašniekam, cienījamam tiesnesim, vesela desmita saeimas locekļu draugam vajadzēja tikai paziņot savu vēlmi, lai tā tiktu izpildīta.

Nevērojot visus šos nomierinātājus prātojumus, kus-toss bija nemierīgs un skumjš. Vispirms viņu baidīja tālais nogurdinātājs ceļš, bez tam viņš bija pieradis mierīgam un pareizam dzīves veidam, un viņa veselība pēdējā laikā nebija īsti teicama: bija zudusi ēstgriba, neizprotamas slāpes, ko viņš nekā nespēja apmierināt, mocīja viņu katru dienu. Mājas ārsts brīnījās par šiem simptomiem, kam nelīdzēja parakstītās zāles. Spēku zaudējums bija tik acīmredzams, ka slimnieks, droši vien, būtu ceļojumu atlicis, ja nevēlētos ātrāk pabeigt nodomāto lietu un apmeklēt pilsētā kādu slavenu ārstu, kas varētu palīdzēt izārstēt viņa slimību.

Bija vēl arī kāds cits iemesls, kas kustosu nomāca: no šakras nāves vai, labāk sakot, no tā brīža, kad kustoss bija redzējis uz meža takas šakras spoku, viņu neatstāja māņticīgas bailes. Viņš bieži un ilgi bija domājis par šo parādību un no tā laika rūpīgi vairījās no žumbejas klints un tās apkaimes.

šis iespaids, varbūt, ar laiku izzustu pats no sevis, ja līdzīgs notikums nebūtu ziņots viņam Smidža nelaimīgo medību piedzīvojumu dienā.

Tai dienā pēc pusdienas Kvaši stāstīja, ka, ejot pa Dupi ieleju, atgriezdamies atpakaļ uz plantāciju, viņš redzējis vecā šakras spoku.

Nēģerēns, kam nebija tādu iemesla baidīties no šakras kā kustosam, tomēr atstāstīja šo atgadījumu šausmās izvalbītām acīm, un viņa zobi klabēja kā drudzī. Viņa biedri to izzoboja; bet kustosa sirdī Kvaši stāsts atmodināja nule aizmirstās drausmas, izsauca nomāktu garastāvokli, no kā Loftuss Vogans nevarēja atbrīvoties līdz pat aizbraukšanas brīdim.

Cik kustoss bija domīgs un bargs, tik viņa meita bija nomākta un skumja.

Pirmoreiz viņai tika atklāti viņas dzimšanas apstākļi un tas zemais stāvoklis, kādā viņa atradās saskaņā ar salas likumiem.

Ceļojuma priekšvakarā tēvs izstāstīja viņai visu patiesību un paskaidroja sava ceļojuma iemeslus.

Ketei bija pateicīga daba; viņa bija saviļņota par tēva rūpību, lai nostiprinātu viņas tiesības uz visu īpašumu. Šai rīcībā viņa redzēja tēva mīlas pierādījumu. Viņa būtu tēvam vēl pateicīgāka, ja viņš šai pašā reizē nebūtu izteicies, ka visvairāk vēlas apprecināt viņu ar Smidža kungu.

Bet jo vairāk meitene iepazinās ar šo švītu, jo vairāk viņa pārliecinājās, ka viņam nav to īpašību, kādām jāvainago ģimenes galva, lai nopietna un godīga sieviete ar lepnumu varētu saukties viņa vārdā.

Bez tam Smidža kungs, kā likās, nepiekrita un pat nenojauta sava viesmīlīgā saimnieka plānus. Viņš visu laiku greznojās, dūdoja un spēlēja operešu motīvus un žāvādamies apgalvoja, ka Jamaikas plantātora dzīve esot ļoti vienmuļa un to nevarot salīdzināt pat ar vienkāršākā Anglijas ciemata dzīvi.

Brokastu laikā tēvs un meita netika teikuši neviena vārda. Plantātors tikko pieskārās pasniegtajiem ēdieniem. Izdzēris dažas tasītes kafijas, viņš piecēlās no galda un uzlika apmetni.

Veicot beidzamos ceļojuma priekšdarbus, mulate Cin-tija staigāja šurpu turpu ļoti satraukta. Ja kāds viņu brokastu laikā būtu vērīgāk apskatījis, tas būtu pārsteigts par viņas apmulsušo izskatu; bet tēvs un meita bija pārāk iegrimuši savās drūmajās domās, un viņiem nenāca ne prātā novērot kalponi.

Tiklīdz pasniedza brokastis, viņa iegāja istabā blakus zālei un sāka sagatavot kustosa iemīļoto svizl dzērienu.

Ja kāds viņai jautātu, kā gan viņa iedomājusies tik agrā rītā gatavot dzērienu, ko lietā tikai karstā pusdienas tveicē, viņa atbildētu: „Bet, varbūt, saimnieks pirms ceļa gribēs vēl iedzert.“

Cintijas paredzējums attaisnojās: kustoss, jau kāpdams pa kāpnēm lejā, pēkšņi apstājās un palūdza nodzerties.

„Massa mīl svizlu,“ Cintija teica, „es to sagatavoju.“ „Tev taisnība,“ kustoss atbildēja, „tas ir dzēriens, kas visvairāk atvēsina.“

Mulate pasniedza svizlu. Kustoss paņēma sidraba kausu, neievērodams, ka nervozi ietrīsas rokas, kas viņam dzērienu pasniedz, un izdzēra kausu līdz pēdējam pilienam.

„Šoreiz tev dzēriens nav izdevies,“ viņš teica, atdodams tukšo kausu, „svizlam bija rūgta piegarža. Tomēr nevajaga būt pārāk stingram pret atvadu pacienājumu.“ Pateicis šo skumjo joku, kustoss apskāva meitu, iekāpa seglos un aizauļoja.

*

Kubiss ļoti ātri sasniedza pļaviņu un, apsēdies zem lielā koka, sāka gaidīt Herbertu. Pagāja kāds laiks, un maronis kļuva nepacietīgs, jo katra minūte tagad bija dārga. Pēkšņi viņam iešāvās prātā doma, ka jaunais anglis varēja apmaldīties. Ceļu nemaz nebija tik viegli atrast: tā bija lopu iemīta taka, ko cilvēki ļoti reti lietāja. Bez tam taciņa sadalījās vairākos virzienos. To apsvēris, kapteinis nožēloja, ka nebija palicis fermas tuvumā pagaidīt savu jauno draugu, un, par nelaimi, viņam bija taisnība.

Pēc pirmās satikšanās ar kapteini Herbertam ne reizi nebija gadījies atnākt pie lielā koka, un tagad, iegājis mežā, viņš tūlīt kļūdījās, izvēlēdamies nepareizo taciņu. Tagad viņš klaiņoja pa mežu, velti meklēdams pļaviņu un milzīgo kokvilnas koku.

Tamēr maronis nolēma atgriezties pie fermas, uzmeklēt Herberta pēdas un, tām sekojot, atrast nozudušo. Sasniedzis žesirona vecās cukurniedru plantācijas, Kubiss apstājās, baidīdamies tikt pamanīts, jo saule jau bija pacēlusies virs apvāršņa un spilgti apspīdēja visu apkārtni.

Par laimi Kubiss aiz dārza žoga ieraudzīja svaigas pēdas, ko, droši vien, bija atstājis Herberts. Viņš gāja pa šīm pēdām, kamēr varēja tās saskatīt, bet tad pēdas iegriezās dubļainā, staignā ceļā un nozuda, šādos necaurejamos dubļos nebūtu uzglabājušies pat zirga pakavoto kāju nospiedumi, ne nu vieglo zābaku pēdas.

Katrā ziņā Kubisam bija iemesls domāt, ka Herberts nevar būt no pļaviņas sevišķi tālu, jo ievērotās pēdas veda pareizajā virzienā.

„Varbūt viņš jau sen sasniedzis lielo koku un gaida mani tur,“ maronis nodomāja.

šīs cerības iejūsmināts un vēlēdamies atgūt neveiksmīgajos meklējumos nokavēto laiku, viņš ātriem soļiem devās uz laukumiņu, bet nekā tur neatrada.

Atvilcis elpu, viņš sāka kliegt, cerēdams, ka Herberts viņu izdzirdēs un atradīs. Bet visas viņa labi attīstīto plaušu pūles palika veltas.

,,Nu,“ viņš sev teica, „izmēģināšu vēl vienu līdzekli, lai pievērstu viņa uzmanību. Es biju aizmirsis savu tauri, bet manas taures skaņas taču var dzirdēt jūdzi tālu.“

Un maronis pūta ar savu tauri skaļu un ilgu signālu.

Viņam atsaucās trīs īsas un spalgas skaņas.

„Tas ir Kvako,“ kapteinis teica, „viņam, jādomā, man kaut kas sakāms, ja viņš tik ātri atstājis savu novērotāja vietu uz Savanas ceļa. Bet vai tad jaunais Vogans tiešām neieradīsies? Jāpūš vēlreiz.“

Un, pielicis tauri pie lūpām, Kubiss iepūta trīs īpatus signālus.

Kvako neatbildēja ne uz vienu no tiem, bet drīz vien ieradās pats.

Kvako sejai nebija tai parastās mierīgās izteiksmes: nemierīgās acis, satrauktie žesti un viss viņa stāvs liecināja par kādu neparastu notikumu, kas bija atgadījies. Viņa miesa bija klāta lielām sviedru lāsēm; likās, ka tās sūcas no katras viņa svelmainajā pusdienas saule nomocītās miesas poras.

„Kādas ziņas?“ Kubiss viņam jautāja tai mierīgajā un cienības pilnājā balsī — priekšnieka balsī, — ko apakšnieki mīl un cienī. „Vai tu redzēji jauno angli no fermas? Es viņu gaidu un baidos, ka viņš būs mežā apmaldījies.“ „Nevis angli, kaptein, bet kustosu Voganu es redzēju.“ „Lūk, kā! Tu sastapi kustosu uz ceļa. Kad tas bija un kurp viņš jāja?“

„Es viņu redzēju šorīt četri jūdzes no Karionas. Pie viņa bija vienīgi vecais Pinto.“

Sevišķi izteiksmīgais tonis, kādā Kvako pateica šos vārdus, lika domāt, ka viņam vēl kaut kas ziņojams.

„Un tas ir viss, ko tu zini?“

„0 , nē, kaptein,“ Kvako atbildēja un, jau domādams vien par to svarīgo, ko viņš gribēja teikt, viņš izvalbīja acis un, aizturējis elpu, beidzot izgrūda: „es redzēju spoku.“

„Spoku? Ko tu runā, kas par niekiem!“

„To pašu, ko es jau reiz sastapu … Zvēru lielajam Akompongam: es redzēju vecā šakras spoku!“

Kapteinis strauji sakustējās. Kvako to izskaidroja ar viņa pārsteigumu.

„Kur?“ Kubiss jautāja.

„Uz ceļa, simt soļus no krustceļa.“

„Vecais blēdis nevar mierīgi gulēt savā kapā. Viņam naktīs jāklaiņo pa mežu … Cik tālu viņš bija no tās vietas, kur tu sastapi Loftusu Voganu?“

„Ceturtdaļ jūdzi; viņš tikai parādījās krūmos un pazuda; tas taču bija rīta ausmā, un gailis bija jau nodziedājis. Varbūt, pateicoties tam, spoks ienira kaut kur upē.“ „Mums nav ko gaidīt mistera Herberta. Mums tūlīt, Kvako jādodas ceļā.“

„Pagaidait, kaptein! Es vēl neesmu jums izstāstījis visu. Nogājis divi jūdzes pēc sastapšanās ar spoku, es uzgrūdos tiem velna radniekiem — nolādētajiem spāņiem.“ ,,Ā, spāņiem!“ Kubiss iesaucās, un viņa galvā pazibēja drausmīga doma. „Un tie visi seko kustosam! Kvako,

man ir bise, tev ari: tās mums izdarīs lielu pakalpojumu, pirms vēl iestāsies vakars.“

„Arī man ir bise,“ atskanēja kāda balss no biezokņa. Un tūlīt no krūmiem iznāca Herberts un nostājās blakām abiem maroņiem.

„Kas noticis?“ viņš jautāja. „Ļoti žēl, ka es jūs aizkavēju — es mežā apmaldījos; bet katrā ziņā, es esmu atnācis laikā, jo jūs vēl neesat aizgājuši.“

„Mēs nevaram zaudēt laika sarunās, mister Vogan, es pa ceļam jums visu izstāstīšu. Mums jāiet pēc iespējas ātrāk, mums jāskrien pēc iespējas ātrāk Savanas ceļa virzienā.“

„Tā,“ jauneklis teica, „bet jūs zināt, ka mans laiks nav pilnīgi manā rīcībā. Lieta, droši vien, ļoti nopietna…“ „Lieta tā,“ Kubiss, pa ceļu soļodams, teica, „ka jāglābj jūsu krusttēvs kustoss no nāves briesmām. Vai viņš pret jums izturējās īabi vai slikti, tomēr katrā ziņā ceru, ka jūs kā kristīgais un džentlmens neatteiksities palīdzēt viņam nelaimē.“

„Pateicos jums, Kubis,“ Herberts teica, sniegdams kapteinim roku, „pateicos par to, ka jūs nešaubījāties par mani. Jā, es būtu laimīgs, pat ja man draudētu briesmas, glābjot savu krusttēvu. Man pret viņu izzudīs katrs rūgtums, ja man izdosies ar pakalpojumu atmaksāt viņam viņa auksto nelaipnību. Bet kā bagātam un cienītam kustosam var draudēt briesmas, no kā mēs viņu varam pasargāt?“ Iedams tālāk, Kubiss izstāstīja viņam sīkumos šakras un žesirona sazvērestību.

Herberts bija sašutis; sevišķi viņš bija sašutis par žesirona līdzdalību sazvērestībā. Uz nāvi notiesāta verga līdzdalību, ja arī nevarēja attaisnot, tad to varēja izskaidrot ar zemo izglītības līmeni un atriebības kāri. Bet vecā žīda zemiskais savtīgums un derdzīgais glaimīgums Herberta acīs neatrada ne attaisnojuma, ne žēlastības.

„Klausaities, kaptein,“ viņš teica, „es nezinu, kā beigsies mūsu pasākums, bet dodu vārdu, ka nākotnē savu kāju vairs nesperšu šī briesmīgā cilvēka mājā. Un, ja man neizdosies atrast godīga darba Montegobajā, vai jūs uzņemsit mani savā pulkā? Es esmu mednieks, esmu jauns un stiprs, un man daudz nav vajadzīgs. Es labāk kļūstu par meža iemītnieku godīga un laba cilvēka vadībā, par kādu jūs uzskatu, nekā baudu dzīves ērtības tāda cilvēka sabiedrībā, kāds ir žesirons.“

„Ja mums izdosies izglābt jūsu krusttēvu, tad taču viņš ..

„Nē, Kubis, no viņa es nekā nepieņemšu. Man tik patīkami domāt, ka es izdaru viņam šo pakalpojumu bez savtīgiem nolūkiem. Pakalpojums aiz aprēķina nav pakalpojums.“

Kamēr maroņi un Herberts steidzās pa ceļu uz Sa-vanu, lai aizsteigtos priekšā un izjauktu žesirona sazvērestību, pēdējais sēdēja mājās, gaidīdams ierodamies Cin-tiju. Viņš varēja to ietekmēt. Kaut gan šis iespaids nebija tik noslēpumains un neizprotams kā mialmena, tas tomēr bija diezgan liels: Cintijas pakalpojumi tika pirkti par naudu.

Mulatei tiešām radās izdevība, un viņa steidzās uz fermu. No vienas puses — fermera prombūte ļāva vairāk brīvības, bet no otras — Jamaikā vispār bija iestājies jauns periods vergu un saimnieku attieksmēs.

Tai laikā vergu tirdzniecība jau bija aizliegta, un visur valdīja brīvāks gars. Cerības vergiem deva drosmi, senākās bailes un aklā padevība pamazām izzuda. Cietsirdīgi sodīto nēģeru dumpji atkārtojās arvien biežāk un biežāk, beigdamies ar slepkavībām un dedzināšanām. Daudzas dumpīgo nēģeru bandas apmetās mežos un kalnos, pretodamās valdībai un briesmīgi atriebdamās saviem bijušajiem apspiedējiem.

Tādos apstākļos mulatei nebija grūti pārkāpt saimnieka pavēli un aiziet kādu laiku no mājas. Atnākusi fermā, viņa paziņoja žīdam par kustosa aizceļošanu un palielījās, ka viņai izdevies tam pasniegt Obi dzērienu tieši aizbraukšanas brīdī no Mont-Velkomas.

žesirons bija sajūsmināts par šo jauno ziņu; tā tomēr bija drošāk: ja ne spāņi — tad inde. Cintija viņam vēl pastāstīja, ka viņa sastapusi mialmenu, un ka viņš pavēlējis tai ierasties norunātajā vietā, lai ziņotu par visu, kas noticis plantācijā.

Mulate neapgalvoja, ka šakra sekojis kustosam, tomēr zināja teikt, ka, šķīries no viņas, viņš devies Savanas virzienā, nevis uz žumbejas klinšu pusi.

Saņēmusi atlīdzību par sniegtajām ziņām, mulate atgriezās Mont-Velkomā.

Vienā ziņā nomierināts, žīds vēl izjuta zināmu nemieru citā lietā — viņu uztrauca Herberta prombūte, un pirms saules rieta viņš pavēlēja atjaunot meklējumus. V'eiklais nēģeris, kas no rīta pirmais bija atklājis viņa pēdas, tagad atrada otras pēdas, ko viņš bieži bija redzējis, klaiņodams ar ganāmpulku pa meža takām.

„Tās ir maroņu kapteiņa Kubisa pēdas,“ viņš savam saimniekam pārliecināti teica.

Atnesa pīpi, kas no rīta bija atrasta Herberta guļamtīklā. Tā bija ievērības cienīga lieta: pati pīpe bija no dzelzs, bet galviņa no ibisa kaula. Nēģeris simtreiz to bija redzējis maroņu vadoņa zobos.

šie apgalvojumi žesironu nemaz nenomierināja; taisni pretēji, tie viņu ārkārtīgi satrauca, sevišķi kad viņš vēl atcerējās, cik neatlaidīgi Herberts bija pūlējies iegūt ziņas par aizbēgušo felahu princi. Sekas varēja būt ļoti nevēlamas. Varēja baidīties, ka jaunais anglis pavisam atstās māju un saimnieku, kā viesmīlība viņam varētu likties aizdomīga. Bet, ja reiz Herberta dvēselē būs iezagušās šaubas par žesirona godīgumu, pašas par sevi radīsies arī citas aizdomas. Viņš pieprasīs formālu Loftusa Vogana nāves iemeslu noskaidrošanu, iesāks kriminālprocesu, un visu kustosa mantojumu saņems Herberts, bet nevis viņš, žesirons.

Tādas bija žesirona bažas. Nebūdams pats spējīgs rīkoties taisnīgi un augstsirdīgi, viņš arī citos saskatīja vienīgi patmīlīgus un savtīgus nolūkus. Veselu dienu un daļu nakts viņš pavadīja šais drūmajās pārdomās. Nevis sirdsapziņas pārmetumi, bet bailes par nākotni dzina miegu no viņa acīm.

Neilgi pirms rīta ausmas viņš nolēma doties jaunā izlūku gājienā, šakra, jādomā, bija atgriezies savā alā, un vecais žīds, izamntodams vēlo nakts stundu, devās turp.

XVII. nodaļa. Divkāršs noziegums.

Loftuss Vogans kādu laiku jāja pa lauku ceļiem, tad izjāja uz lielceļa, kas gāja no Montegobajas uz Savanu. Šai pilsētā viņš bija nodomājis kāpt kuģi un braukt līdz pirmai ostai, kam ērtāka satiksme ar salas galvaspilsētu.

Bez tam Savanā atradās Apgabaltiesa salas rietumu daļai, pie kuras piederēja arī Montegobaja. Te bija koncentrētas visas apgabala svarīgākās tieslietas. Lietā, ko Loftuss Vogans gribēja ierosināt pret žesironu, bija tik nopietni apvainojumi, ka, protams, tās izšķiršana piekrita Apgabaltiesas kompetencei. Tā nebija lieta par vienkāršu ļaunprātību, bet par nelikumīgu divdesmit četru vergu sagūstīšanu.

Loftuss Vogans vēl nebija izšķīries, kā pamatot apvainojumu, bet viņš cerēja, ka viņam palīdzēs apgabala labākie advokāti, kas dzīvoja Savanā.

Karstums bija drausmīgs; saules stari bija sakarsējuši ceļa akmeņus un smiltis. Ceļojums ārkārtīgi noguldināja.

Jau izjājot no mājas, kustoss nejutās labi, bet tagad ar katru stundu viņam kļuva sliktāk; viņš sajuta drebuļus un tai pašā laikā dedzinātājus krampjus, nepārtrauktas slāpes, ko nekas nevarēja dzesēt, un pastāvīgas vēdergraizes.

Ceļotāji, protams, būtu apstājušies, ja būtu kur apmesties. Dienas pirmo pusi viņi jāja pa apdzīvotu apvidu, bet tad kustosa ciešanas vēl nebija tik smagas, un viņi apstājās vienīgi, lai piepildītu ar ūdeni savus dzeramos traukus.

Bet kad pēcpusdienā slimības pazīmes kļuva jau pavisam draudīgas, ceļinieki bija sasnieguši salas neapdzīvoto daļu. Viņiem atlika vēl vairākas jūdzes līdz „Konten“ plantācijai, kuras īpašnieks bija kustosa draugs un viens no viesmīlīgākajiem Jamaikas plantātoriem.

Jau agrāk, pārdomādams savu ceļojumu, kustoss bija atzīmējis „Konten’u“. Tur viņš gribēja apstāties un pat

pārnakšņot; lūk, kālab viņš neatlaidīgi virzījās uz priekšu, nevērojot ātri pieaudzējas mokas un vājumu.

Saule jau taisījās norietēt. Ceļinieki beidzot sasniedza augstu līdzenumu, no kura atvērās plašs skats uz „Kon-ten’u“. šai laikā saule dziestot grima jūrā.

Ielejā, kas atklājās pie viņu kājām, vakara krēslā bija saskatāma plantātora māja un īpatās nēģeru būdas. Bija sadzirdams cilvēku jautru balsu troksnis; vīrieši un »sievietes raibos tērpos klaiņoja ap būdām.

Kustoss noraudzījās šai skatā izdzisēju skatienu. Skaņas tikai neskaidri skāra viņa dzirdi. Kā jūrnieks, kas cietis avāriju, tālumā redz krastu un apzinās, ka nespēs to vairs sasniegt un izglābties, tā ari Loftuss Vogans raudzījās uz „Konten’as“ fermu un vairs necerēja dzīvs to sasniegt. Viņš tikai ar pūlēm vēl turējās seglos — spēki viņu atstāja, samaņa zuda… Pēkšņi viņš sabruka, saguma un nogāzās no zirga piesteigušās kalpa rokās.

Ceļmalā, kokiem pusaizaugusi, stāvēja pamesta būda, droši vien, kāda verga mītne. Vecais Pinto tur ienesa kus-tosu. Būdā bija kaut kas līdzīgs bambusa solam, parastai nēģeru guļvietai. Kalpotājs izklāja zirga segu un noguldīja uz tās savu kungu.

Pasniedzis viņam nodzerties, viņš uzlēca zirgā un aizauļoja uz „Konten’u“ pēc palīdzības.

Loftuss Vogans palika viens.

Tiklīdz apklusa zirga pakavu troksnis, kāda cilvēka stāvs apstājās pie būdas restotajām durvīm.

Nevērojot nepārtrauktās nežēlīgās sāpes, slimnieks ievēroja šo ēnu un gaidīja, ka kāds tūlīt ienāks būdā.

Protams, tādā stāvoklī, kādā atradās slimnieks, dzīvas būtes ierašanās, kas varētu viņam palīdzēt, būtu īstā laime; bet nelaimīgais kustoss, ieraudzījis pazibētāju ēnu, neviļus atcerējās mialmenu, kā spoks jau vienreiz viņam bija rādījies.

Būdas durvis bija pret rietumiem; durvju priekšā nebija koku, un rietētāja saule spīdēja tieši būdā, apmirdzēdama to iesarkanā gaismā.

Durvīs parādījās spoka galva, kas brīnišķīgajā apgaismojumā izskatījās milzīga; starp pavērtajām lūpām spīdēja briesmīgi zobi; aiz pleciem pacēlās kupris, tālab rokas šķita nesamērīgi garas.

šausmās sastindzis, slimnieks neizdvesa nevienas skaņas, kad spoks pārkāpa slieksni un devās pie viņa. Lai kā kustoss bija pārsteigts, lai cik neskaidras bija viņa domas, viņš apzinājās, ka tā nav parādība, nav spoks, bet dzīvs cilvēks — pats mialmens.

No viņa krūtīm izlauzās vaids. Viņš pārdabiskiem spēkiem gribēja pacelties, bet tūlīt atkrita savā guļvietā. Nēģera draudīgais mājiens skaidri viņam liecināja, ka mēģināt bēgt nav nozīmes.

,,A,“ šakra ļaunā priekā teica, „tu velti domā bēgt, velti šķiest savus pēdējos spēkus. Tev atliek spert tikai vienu soli — un tu pakritīsi kā jaunpiedzimis telēns. Vai tu to dzirdi, vecais bezprāti?“

Vaids bija slimnieka vienīgā atbilde.

„Kliedz, kliedz, līdz tavas krūtis pārplīsīs… Tu taču iedzēri indi, un, kad saules pēdējie stari nozudīs aiz šīs būdas durvīm, tu dosies uz satikšanos ar saviem abiem biedriem — tiesnešiem. Tu mani saproti? Drīz tu būsi viņā saulē, kurp dodas gan bagāti kungi, gan melnie vergi… Tavi biedri jau izjuta manu varenību, bet tu … Šakra tevi paglabāja kā pēdējo.“

„Glāb!., žēlo!“ mirējs čukstēja.

„Bet vai tu veco mialmenu žēloji, kad pavēlēji viņu piekalt pie koka uz kalna, ko? Nē, tev jāmirst!“

„Šakra!“ mirējs lūdzās, „glāb mani! Glāb mani, un es tev došu brīvību, naudu … visu, ko tu gribēsi.“

„Brīvību!“ nēģeris gavilējot iesaucās, „tā jau man ir! Mani sodīdams, tu dāvāji man brīvību. Nauda!.. Tās man tikdaudz, cik es gribu, pateicoties manām burvībām un dzērieniem. Vienīgā dāvana, ko tu man varētu pasniegt, piederēs man, kad es to pats gribēšu.“

„Kas tas ir?“ mirējs automatiski jautāja, raudzīdamies savā ienaidniekā.

„Tagad, kad esmu brīvs un bagāts, man trūkst tikai viena, proti — lai mani, savukārt, apkalpo vergi, un, kad tu nomirsi, es paņemšu tavu meitu, Lili Kašebu, un viņai atdarīšu visas tās nežēlības, ko tu sagādāji saviem vergiem. Viņa, baltā un kvarterones meita, būs mialmena verdzene ..

To teikdams, mialmens noliecās pie kustosa; tas izstiepās un gulēja nekustīgs.

„Kā liekas, nomira,“ šakra pie sevis noteica.

Mirējam gribēja izlauzties šausmu kliedziens, bet pamira uz viņa lūpām, kad viņš izdzirda no šī velna lūpām savas meitas vārdu. Pēdējiem spēkiem viņš uzvilka savai sejai apmetņa malu, it kā gribēdams paslēpties no briesmīgā spoka, bet inde tamēr nobeidza savu darbu.

Šakra izstiepa savas garās rokas, atklāja apmetni, mežonīgā priekā paskatījās sava ienaidnieka drūmajos sejas pantos un pēkšņi, it kā nobaidījies nāves klātbūtes, viņš atkal uzmeta apmetni mirušā sejai un, cik kājas spēj, metās ārā no būdas.

Saule bija nodzisusi Karola jūras viļņos, un vakara krēsla, kas sen jau nolaidās pār ieleju, klāja savu iesārto segu pār visu apkārtni. Koku garās ēnas izzuda, un iestājās tumsa; izgaisa arī būdas siluets, kurā valdīja klusums un nāves miers.

Tālumā atskanēja baigs pūces kliedziens, un žēli iegaudojās šakals, kas uzglūnēja savam upurim; šīm skumjām skaņām pievienojās tērauda ķēdes žvadzoņa, ar kuru bija piesiets zirgs, un pakavu sitieni, ar ko nabaga dzīvnieks izteica savu nemieru par moskitu bariem.

Lol'tusa Vogana līķis atdusējās uz bambusa sola tādā stāvoklī, kādā Šakra bija viņu atstājis. Kalpotājs vēl nebija atgriezies. Kaut gan „Konten’a“ bija ne tālāk kā jūdzi no būdas, jājāj bija vairāk nekā stundu, jo kalns bija ļoti stāvs. Lai kā jātnieks steidzās, viņš nevarēja jāt ātrāk, jo ik brīdi riskēja nogāzties lejā ar savu zirgu; un nēģerim Pinto nebija sevišķas pašuzupurēšanās tieksmes.

Ja šakra būtu gājis pa lielceļu, viņš savā atceļā uz Montegobaju būtu sastapis divi pazīstamus kungus, kuru baigais izskats pievērstu katra pretimnācēja uzmanību. Bet mialmens nemīlēja lielceļus, un tālab, atstājis būdu, viņš pa sānu taku ievirzījās mežā.

Tie divi bija vecā žīda vergu ķērēji mednieki Ma-nuels un Andreass.

Kā divi medību suņi, viņi visu dienu sekoja plantātora pēdām, turēdamies no viņa nelielā atstatumā.

Ne vienreiz vien viņi panāca savu upuri un bija no tā tikai dažus soļus; bet spēcīgā kalpotāja klātbūtē un, galvenais, skaidrā dienas laikā viņi neuzdrošinājās uzbrukt un savu nodomu atlika uz labvēlīgāku brīdi, tas ir līdz iestāsies tumsa.

šī stunda beidzot pienāca, un tai laikā, kad mialmens atstāja būdu, mednieki steidzīgi tai tuvojās.

„Ak, velns lai parauj!“ Manuels teica, „tā taču kusto-sam šonakt var laimēties izslīdēt no mūsu rokām. „Kon-ten’a“ tikai pāris soļus no šejienes, un ar tās īpašnieku viņi draugi. Jā, kā liekas, arī žesirons mums teica, ka kustoss nodomājis te apstāties?“

„Jā,“ Andreass atbildēja, „vecais saimnieks pat vairākas reizes to atkārtoja.“

„Nu, ja viņam izdosies sasniegt „Konlen’u“ agrāk nekā mums, tad mums viņu vajadzēs tvarstīt starp „Kon-ten’u“ un Savanu.“

„Jā,“ Andreass iebilda, „ja nebūtu šo nolādēto revolveru, ko kustoss nēsā aiz jostas, un šī milža nēģera līdz ar viņu, nebūtu vajadzīga šāda piesardzība. Nu, bet ja mums neizdosies „papļāpāt“ ar viņu līdz pat Savanai, kā tad mēs rīkosimies?“

„Tiešām nezinu. Savana — liela pilsēta; tur nevar uz ielas nogalināt cilvēku tikpat viegli kā mežā, kur dzīvo vienīgi mēmi liecinieki. Piecdesmit mārciņas ir pavisam maz par cilvēka dzīvību, un nevis vienkārša cilvēka, bet kustosa, kā viņi to sauc. Mums jābūt uzmanīgiem, citādi ieskriesim tieši cilpā. Tiesa te, tāpat kā Spānijā, nejt&gt;ko.“ „Bet ja nu mums arī Savanā neizdosies?“ Andreass atkal jautāja.

„Tādā gadījumā mūsu piecdesmit mārciņas pagalam. Ja kustoss sasniegs Savanu, tad taču viņš kāps kuģī un aizbrauks — mūs viņš negaidīs. Tā, mazākais, apgalvoja saimnieks. Tādā gadījumā — jūsu padevīgs kalps — pat par tūkstoš mārciņām otrreiz neuzņemšos jūras ceļojumu. Es vēl atceros ceļojumu uz Barhodanu; es domāju, ka izraus visas iekšas.“

„Tomēr pasteigsimies: varbūt vēl panāksim mūsu kungus, pirms viņi sasniegs „Konten’u“.“

„Tas taisnība, pasteigsimies. Mūsu darbs — vai nu šonakt vai nekad!“

Un slepkavas paātrināja soļus; bailes izlaist laupījumu no rokām spārnoja viņus.

Krēsla jau ietina zemi, kad mednieki sasniedza kalnu un piegāja būdai, kur gulēja Loftuss Vogans.

,,Ha!“ iesaucās Manuels, ieraudzījis pie koka piesieto zirgu, „tas taču liekas kustosa zirgs.“

„Jā, bet kur tad nēģera zirgs?“

„Jādomā, pie koka būdas otrā pusē; jātniekiem jābūt būdā.“

„Tu domā, Manuel?“

„Protams, kaut gan nēģera zirga es neredzu. Ko tas nozīmē? Kamdēļ viņi te apstājās? šī būda neapdzīvota, pamesta, bet „Konten’as“ plantācija no šejienes tik tuvu.“ „Paklau, draudziņ! Paskaties taču šurp,“ Andreass teica, patikā apskatīdams maisus, kas karājās abās pusēs pie segliem. „Te, jādomā, būs ko iegūt! Tur taču, kā rādās, ir nauda.“

„Pareizi,“ otrs atbildēja, „bet pagaidām par to nav ko domāt. Mēs to nokārtosim, kad būsim veikuši savu darbu. Es vēl vienmēr šaubos, ka viņi abi atrodas būdā: nēģera zirgs nekur nav redzams.“

„Vai tik viņš nav aizjājis uz fermu, lai tur brīdinātu? Varbūt kustoss viņu turp aizsūtīja? Varbūt kaut kas noticis viņa zirgam jeb, varbūt, pašam. Atceries, tas pretimnācējs, kas brīnījās par kustosa revolveriem, teica, ka viņš izskatoties slikti, it kā būtu slims. Varbūt viņš te apstājās slimības dēļ?“

„Tādā gadījumā tagaā mūsu laiks. Kamēr Pinto nav — viņu mums būtu pagrūti pieveikt, — apiesim vēlreiz ap būdu, pameklēsim krūmos. Tikai pēc iespējas uzmanīgāk — jāsoļo kā pa olu čaulām.“

Mednieki apgāja būdai apkārt, apskatīja apkārtējos krūmus, bet nekā neatrada. Ievērotās zirga pakavu pēdas plantācijas virzienā viņus galīgi nomierināja. Atlika tikai pārliecināties, vai būdā kāds bija.

Viņi uzmanīgi piegāja pie nojumes un ieskatījās pa sienas šķirbām. Sākumā būdā valdītāja tumsa neļāva viņiem nekā saskatīt; bet acis pamazām pierada pie tumsas, un viņi ieraudzīja bambusa solu un uz tā it kā gulētāju cilvēka ķermeni. Tumšais apmetnis, kas to apsedza, neļāva saskatīt seju. Ķermenis bija pilnīgi nekustīgs; viņi nolēma, ka kustoss guļ.

Uz grīdas, blakām solam, mētājās cepure un divi revolveri. Ceļinieks, acīmredzot, bija atbrīvojies no ieročiem, pirms licies gulēt.

Slepkavas apmainījās daudznozīmīgiem skatieniem: liktenis bija viņiem redzami labvēlīgs.

Vienas un tās pašas domas pārņemti, viņi izrāva savus dunčus un metās pie durvīm, kas paklausīgi atvērās viņu priekšā.

„Dur viņam, dur!“ kliedza abi, it kā viens otru uzmundrinādami, un vienā laikā iegrūda savus dunčus nekustīgajā ķermenī, tad vēl un vēlreiz …

Pārliecinājušies, ka asiņainais darbs veikts, slepkavas jau gribēja steigties pie viņus kārdinātājiem maisiem, bet kustosa nekustīgais miers viņus pārsteidza.

Cilvēks pat nemaz nepakustējās, ne reizi neiekliedzās un nenopūtās! Varbūt viņi bija to nogalinājuši uzreizi, trāpot tieši sirdī — Andreass tā bija tēmējis. Bet pat tādā gadījumā nāve nevarēja iestāties acumirklī. Bez tam uz dunčiem nebija pat pēdu no siltām asinīm.

„Nesaprotami, draugs,“ Manuels teica. „Man nāk prātā … noņem taču apmetni, paskatīsimies viņam sejā.“

Andreass piegāja pie sola un atklāja seju.

Sejas panti bija drūmi, sastinguši… acis stiklainas; bija redzams, ka dzīvība tās atstājusi jau pirms laba laika.

Spānietis šausmās iekliedzās, izlaida no rokām apmetni un metās uz durvīm.

„Mēs nogalinājām mironi!“ viņš šausmās iesaucās.

Abi, jādomā, bailēs būtu aizbēguši, aizmirzdami pat maisus. Andreass jau kāpa pār slieksni, kad pēkšņi kaut kas negaidīts viņu apturēja; viņš metās atpakaļ, gandrīz nogāzdams savu biedru no kājām.

Atvērtajās durvīs stāvēja trīs vīri, aizkrustodami izeju: viņiem visiem rokās bija bises, kuru stobri bija pievērsti slepkavām.

Visiem trim bija dažāda sejas krāsa; spāņi viņus pazina: tie bija — Herberts Vogans, maroņu kapteinis Ku-biss un viņa leitnants Kvako.

XVIII. nodaļa. Līdzdalības alga.

Pirmais sāka runāt nēģeris, šī trio jaunākais loceklis.

„Stāvēt!“ viņš iesaucās. „Ne no vietas, pirms mēs nenoskaidrosim, ko jūs te darījāt. Ne soļa, jeb es ielaidīšu jums lodi galvā!“

„Padodieties!“ Kubiss pavēlētāja balsī teica. „Iebāziet savus dunčus makstīs un darait, ko jums pavēlēs. Par veltīgu pretošanos samaksāsit dzīvību.“

„Ja jūs nekā neesat nodarījuši,“ Herberts piebilda, „jums nenotiks nekas ļauns. Bet jūs velti cerat aizbēgt,“ viņš teica, ievērojis, ka nelieši skatās uz visām pusēm, meklēdami izejas. „Neceriet aizmukt! Lai cik veikli jūs būtu, mēs jūs panāksim: man ir divi bises, un ar katru es nošauju putnu lidojot. Pamēģinait tikai pagriezt mums muguras — tai pašā brīdī jūsos ieurbsies mūsu lodes, to es galvoju.“

„Bet ko jums no mums vajaga?“ rupjā balsī iesaucās Manuels.

„Kādu noziegumu mēs esam izdarījuši, ka jūs mums tā piesienaties?“ otrs viņu atbalstīja.

„Lūk, tieši to mēs gribam uzzināt,“ maronis teica.

„Lieta ļoti vienkārša,“ Andreass teica, „mēs gājām uz Savanu … es un mans biedrs …“

„Ciet klusu, pļāpa!“ iesaucās Kvako, nepacietīgā kustībā pielikdams savas bises stobru spāņa degunam. „Kap-tein, pavēliet viņiem nomest dunčus un padoties; acumirklī paklausiet, citādi es jūs …“

Pēc šiem draudiem spāņi nometa dunčus zemē.

„Tagad, balodīši, sagatavojieties, es jūs sasiešu; stāviet mierīgi, kamēr es aiziešu pēc virvēm.“

Laupītāji paklausīja. Kvako pacēla dunčus un aizmeta tos kaktā; tad viņš pasniedza bisi Kubisam, kas ar Herbertu palika sargāt laupītājus, izgāja no būdas un iegāja mežā.

Viņš drīz atgriezās, stiepdams līdzi veselu klēpi vīteņaugu, kas bija satīti kā virve, un divi kokus, katru apmēram trīs pēdas garu.

Herberts un Kubiss turpināja turēt bises tā, ka to stobri atradās tieši pret neliešu pierēm. To nemierīgi ldai-ņotājas acis liecināja, ka viņi bēgšanas domas vēl nav gluži atmetuši. Ārā bija nakts, un šī tumsa viņus ļoti kārdināja.

Bet maroņi nolēma atņemt viņiem katru iespēju bēgt.

Kaut gan viņi vēl nezināja, kāds briesmīgs skats viņus gaida būdā, tomēr viņiem bija pilnīgs pamats aizdomām, ka te slēpjas vai nu nodomāts vai arī jau pastrādāts noziegums.

Pie koka piesietais zirgs, steiga, kādā mednieki gribēja aizbēgt no būdas, bija pietiekams pamats, lai apstiprinātu viņu aizdomas.

Kvako sasēja abus laupītājus, roku pie rokas, kāju pie kājas. Viņš sēja tik rūpīgi, ka tas darītu godu piedzīvojušam cietumsargam. Acīmredzot, viņš bija sava darba meistars; tāpat kā visi maroņi.

Pēc tam visi trīs iegāja būdā, pūlēdamies pierast pie tumsas, kas tur valdīja. Viņiem šķita, ka kaut kas līdzīgs cilvēka ķermenim izstiepies uz zemā sola.

Kvako piegāja pie sola un satraukts, ļoti uzmanīgi pieskārās gulētāja ķermenim.

„Cilvēks …“ viņš čukstēja. „Miris vai dzīvs? Miris!“ viņš iesaucās, kad viņa roka bija sataustījusi gulētāja auksto pieri. „Miris un jau sastindzis!“

Herberts un Kubiss piegāja klāt.

„Kas tas varētu būt? Kustoss vai viņa kalpotājs, jeb kāds cits ceļotājs, ko spāni nogalinājuši un aplaupījuši?“

Vajadzēja tikai aptaustīt matus, lai pārliecinātos, ka tas bija baltais.

„Noķer Jāņtārpiņu,“ kapteinis teica savam leitnantam.

Kvako izgāja no būdas. Mežmalā bija redzami mazie Jāņtārpiņi. Tās ir fosforizētas mušiņas zaļizeltītā krāsā.

Kvako noņēma cepuri un meta to kādam tārpiņam. Atkārtojis šo paņēmienu vairākas reizes, viņš, beidzot, noķēra vienu un atnesa to būdā.

Nēģeri neapmierināja vājā gaisma, ko izstaroja Jāņtārpiņš. Ilgi dzīvodams mežā, viņš no piedzīvojumiem daudz ko bija mācījies un tagad gribēja parādīt savu mākslu.

Viņš paņēma kukaini, izpleta tā spārnus un, piespiedis ar pirkstu tā vēderam, atklāja ovālu disku, kas tagad izstaroja divreiz spēcīgāku gaismu nekā agrāk.

šī fosforiskā gaisma apspīdēja pietiekamu laukumu un skatītāji pazina, ka uz sola gulētājs līķis bija Loftuss Vogans.

Herberts nokrita ceļos pie sava krusttēva nāves gultas; viņš aizmirsa pagātni un raudāja rūgtas asaras par sava tēva brāļa un Ketes tēva traģisko nāvi.

Kubiss un leitnants, nevērojot lielo ietekmi, kāda vienmēr ir nāvei, sevišķi šādos apstākļos, neaizmirsa, ka uz viņiem gulstas pienākums izpētīt visus lietas apstākļus.

Viņi atklāja un apskatīja līķi: ieraugot apmēram duci ievainojumu, kas bija radušies no aukstiem ieročiem, bet, neredzot neviena asins piliena, viņi nevarēja apvaldīt šausmu kliedzienu.

Šis kliedziens atmodināja Herbertu no viņa dziļās lūgsnas.

Viņš piecēlās kājās un, griezdamies pie spāņiem, »

teica:

„Tā, laupītāji, priecājieties par savu darbu! Bet par šo noziegumu jums būs jāatbild tiesas priekšā?“

„Par ko tad?“ Andreass nekaunīgi jautāja. „Mēs viņu nenogalinājām: mēs viņu atradām jau mirušu.“

„Meli!“ Kvako iesaucās. „Jūsu dunči vēl nav nožuvuši, un ievainojumu lielums tieši atbilst jūsu dunču as-

meņu platumam. Un tu vēl uzdrošinies noliegt savu vainu?“

„Es varu zvērēt, ka mēs kustosu nenogalinājām,“ Manuels savukārt teica.

„Kālab tad jums vajadzēja durt un tik daudzas reizes viņu ievainot? To taču tu noliegt nevari!“ Kubiss teica.

„Kapteiņa kungs,“ Andreass atbildēja, uzņemdamies šai delikātajā lietā runātāja lomu, „mēs to nenoliedzam. Taisnība, atzīstos, mēs divreiz iegrūdām dunčus nelaiķa miesā.“

„Saki labāk divdesmit divi, ne divi, laupītāj!“ leitnants iesaucās.

„Kā jums patīk, par sīkumiem es negribu strīdēties; varbūt vairāk, varbūt mazāk — mēs neskaitījām. Mēs noslēdzām savstarpējas derības.“

„Neģēļi! Tā apsmiet līķi!“ Herberts iesaucās.

„Viss notika tā: mēs gājām uz Savanu, ieraudzījām pie nojumes piesietu zirgu un nolēmām paskatīties, kas gan te apmeties. Ieraugot mirušu cilvēku, kas gulēja uz sola, mēs bijām pārsteigti un pavisam zaudējām galvu…“

Sašutuma vārdi atskanēja no visu trīs klausītājos lūpām; bet tas nekavēja spāni turpināt savu stāstu tik pat ciniskā garā.

„Pēc dažām minūtēm mēs pārvarējām šausmas, un Manuels man teica: „Kā tu domā, vai no mirušā ķermeņa parādīsies asinis, ja tam iedurtu?“ — „Nē,“ es atbildēju, „neviens asins piliens neparādīsies.“ — „Deru, ka jā!“ Manuels teica. — „Uz cik?“ es jautāju. — „Uz pieci frankiem!“ — „Lai notiek!“ es iesaucos, un, lai izšķirtu derības, mēs sākām durt… Ar to mēs taču līķim nekā ļauna nenodarījām …“

„Tas ir tikpat nelietīgi kā pats noziegums un, nevērojot jūsu jokus, jūs cilpas neizbēgsit.“ *

„Ak kungs!“ sarūgtināts iesaucās Andreass. „Mēs jau nožēlojām savu vieglprātību un, lai mazinātu savu vainu, lūdzām Dievu par aizgājēja dvēseli un, pirms aiziet, pieklājīgi apsedzām viņu ar apmetni.“

„Atkal melo!“ Kvako iekliedzās. „Paskaties, ari apmetnis viss sadurstīts. Jūs uzbrukāt un dūrāt cilvēkam, kas bija apsegts ar apmetni.“

„Jā, jā,“ murmināja apmulsinātais Andreass, „tagad es atceros, ka .. .“

Viņš nepabeidza savas taisnošanās: pie būdas piejāja zirgi, un uz sliekšņa parādījās divi vīri — vecais Pinto un „Konten’a“ plantācijas pārvaldnieks.

Tai pašā laikā ieradās arī vairāki nēģeri ar nestuvēm, kas bija domātas slimniekam, bet noderēja mirušajam.

*

Tā tad no trīs tiesnešiem, kas reiz notiesāja mialmenu, divi jau atdusējās zemes klēpī apmēram trīs mēnešus; tagad bija kritis arī trešais — pēdējais.

Divi pirmo nāve pārsteidza, bet neizsauca sevišķu aizdomu. Turpretim tagad šakra nevarēja vairs cerēt, ka arī kustosa nāve paies viņam tikpat labvēlīgi, jo šai gadījumā viņi ar žesironu bija mazliet pārsteigušies un atrisinājumu pārāk paātrinājuši.

šai negaidītajai nāvei, ko nevarēja izskaidrot ne ar kādiem dabiskiem cēloņiem, vajadzēja izsaukt aizdomas, un tai, droši vien, sekos līķa sekcija. Bet mialmens zināja, ka tad, neskaitot Savanas puķes un citas nevainīgas lietas, tiks atrastas ari pavisam neparastas vielas un kustosa nāve neizbēgami tiks atzīta par noindēšanu.

Tā tad Šakras gars bija nemierīgs, sevišķi attieksmē pret Cintiju. Viņam gan nebija aizdomu, ka Cintija varētu viņu nodot, bet viņš šaubījās par viņas mākslu atbildēt uz izmeklēšanas tiesneša jautājumiem.

Tiklīdz viņš atstāja būdu, viņš sāka pārdomāt, kā atbrīvoties no šīs līdzzinātājas.

No žesirona viņš tā nebaidījās. Tas pats bija ļoti ieinteresēts klusēt, un vergu tirgotājs bija gudrs un viltīgs un prata glabāt noslēpumus.

Kad sāka aust rīta gaisma, mialmens pa sānceliņu izgāja uz lielceļa. Viņš gāja neticami ātri; viņa tievās un, kā paviānam, garās kājas ļāva viņam soļot mūļa rikšu ātrumā.

Nonācis pie līkuma, Šakra ieraudzīja žumbejas klinti un nogriezās pa taciņu, kas caur mežu veda līdz kalna pakājei; tas bija tas pats ceļš, pa kuru no rīta bija gājis Herberts un Kubiss.

Uzkāpis kalnā, mialmens apskatīja debesis. Drions grima sidrabainā jūrā un apliecināja, ka drīz pie debesu juma nozudīs arī pēdējā zvaigznīte.

„Atlikušas, augstākais, divi stundiņas,“ viņš teica. „Iet uz spoku alu un no turienes atpakaļ uz klinti, lai pārrunātu ar viņiem, es nepaspēšu. Ādamam un viņa ļaudīm, kam būs jāpalīdz man šai lietā, vajaga mazākais veselu stundu, lai tur uzkāptu, bet tad jau būs pilnīgi gaišs. No tā jāatsakās. Tam jānotiek nakti, citādi mūs var novērot un, var gadīties, atklāt manas mītnes noslēpumu. 11 m!“ viņš pēc īsām pārdomām norūca, „žēl, ka man neizdevās atnākt šurp divi stundas agrāk, tad es visu būtu nokārtojis. Tomēr, nav nekāda nelaime! Nākamā nakts būs tāda pati kā šī, un tā visa būs manā rīcībā. Jādomā, ka kustosa līķi neatvedīs šurp agrāk par divi trīs dienām. Un, ja arī te tūlīt uzzinās par viņa nāvi, tas maniem nodomiem nemaz nekaitēs … Mājā izcelsies briesmīga kņada. Bet tagad man atliek tieši tik daudz laika, lai sasniegtu žīda fermu un līdz rīta ausmai atgrieztos alā. Vecais grēka gabals tagad, jādomā, ar lielu nepacietību gaida ziņas, kā viss beidzies, bet man nav nekādu iebildumu iebāzt kabatā nopelnītās piecdesmit mārciņas.“

To teikdams, mialmens atkal iegāja meža biezoknī, kur viņu sagaidīja pavisam negaidīta satikšanās.

Iola satikās ar savu brāli parasti tikai divreiz nedēļā pļaviņā pie slavenā kokvilnas koka; bet viņu tā satrauca Kubisa nozušana iepriekšējā naktī un Kvako izteiktās domas par viņa prombūtes iemesliem, kas, kā Kvako teica, bija sakarā ar nez’ kādu pēkšņi izveidotu plānu, ka, neskaidra nemiera mudināta, viņa riskēja šonakt atkal doties uz mežu.

Viņa necerēja sastapt savu brāli princi Sengju, jo tas, saskaņā ar kapteiņa pavēli, turējās tālumā, meža otrā galā, kopā ar pārējiem maroņiem, kas vienmēr bija gatavi sekot Kubisa aicinājumam. lola bija varonīga meitene un nolēma pagaidīt pļaviņā dažas stundas. Viņai nebija ne jausmas par iepriekšējās nakts drausmajiem notikumiem, bet viņa tomēr nojauta kaut ko ļaunu un atzina par labāku sēdēt mežā, cerot sastapt Kubisu un Sengju, nekā palikt plantācijā ar savām mocītājām bailēm.

Iola pat nenojauta, ka pa viņas pēdām sekoja tā, kas jau sen vēroja katru viņas soli, nolūkā apsūdzēt viņu jaunkundzei. Jau sen Cintija nolēma izsekot lolas nakts gai-tas mežā; bet tā kā beidzamajā laikā viņa gandrīz katru nakti apmeklēja mialmenu, tad nebija varējusi izpildīt sava nodoma.

Turpretim tagad, veikusi mialmena uzdevumu, Cintija bija brīva un sekoja savai sāncensei. Kad tā apsēdās milzeņa ēnā un iegrima atmiņās par savu dārgo dzimteni, mulate paslēpās krūmos un sāka gaidīt.

Tā pagāja vairākas stundas, un jaunās meitenes, gaidot nogurušas, priecājās, kad pēkšņi zari lūstot vēstīja, ka tuvojas kāds. Bet viņas jutās rūgti vīlušās, kad cilvēks, kas parādījās laukumā, nebija tas, ko viņas bija gaidījušas. Gandrīz tai pašā laikā pļaviņas pretējā pusē parādījās otrs cilvēks, un tie abi apstājās koka tuvumā, viens pretim otram.

Viņi stāvēja pļaviņā, un mēness tos apmirdzēja. Iolai abi bija sveši. Vienam bija ārkārtīgi netīkams izskats, bet otrs bija tik drausmīgs, ka nobaidītā Iola paslēpās aiz koka stumbra, tūlīt atkāpās krāmos un nolēma nekavējoties bēgt uz mājām, uz Mont-Velkomu.

Cintija nevarēja sekot šim sapratīgajam piemēram. Atnācēji apstājās divi soļos no viņas paslēptuves; viņai nebija iespējams aiziet no krūma, kurā viņa sēdēja. Mēness gaismā viņu tūlīt ievērotu.

Taisnība, mulate bija šo cilvēku līdzzinātāja, bet nez’ kamdēļ viņa no tiem tagad baidījās; un kad viņi sāka runāt, nobijās vēl vairāk; viņa nojauta, ka tie viņai nepiedos, ja uzzinās, ka viņa dzirdējusi to sarunu.

Būtu labāk tūlīt droši parādīties; bet cerība palikt neievērotai piekala viņu pie vietas.

Viri, kas te satikās, bija žesirons un niialmens. Viņi sāka sarunāties bez kāda ievada kā divi tīģeri, kas sastapušies pie laupījuma.

„Nu, šakra,“ žīds teica, „kas jauns? Es gāju pie tevis, lai uzzinātu, kas un kā. Vai tu devies uz Savanu? Pa ceļam viss beidzās, kā nākas? Jā?“

„Jā,“ niknām gavilēm balsī atbildēja mialmens. „Viņa ķermenis šai brīdī tikpat auksts kā arbūza serde, un tikpat nekustīgs kā vecā šakras skelets! Ha-ha-ha!“

„Un visu to izdarīja Obi? Nebija vajadzīgs ķerties pie…“

žīds nodrebēja un apklusa. Viņš gandrīz bija izrunājies un pateicis to, kas, varbūt, būtu jānožēlo.

„Tev nevajadzēja … iejaukties pašam?“ viņš izlaboja. „Es jums jau teicu, ka ar dzērienu pilnīgi pietiks … Es turp gāju pavisam citā nolūkā … Bet kas jums teica, ka es viņam sekoju?“

„Es par to nebiju pārliecināts… jo redzi… nu, Cin-tija man pačukstēja.“

,,llm! Meitene pārāk daudz runā. Vajaga viņai ātrāk aizbāzt muti, citādi viņa sagādās mums daudz rūpju… Nu, gan jau mēs viņu pieveiksim, tas tagad nav svarīgi. Pats galvenais tagad, Jēkaba kungs, jums šķirties no piecdesmit mārciņām: spēle beigusies, darbs padarīts — laiks maksāt.“

„Es maksu atnesu, šakra, un visu tīrā zeltā. Lūk, šai ādas makā. Pilna suma, vari pārliecināties. Ak! Tur ir daudz naudas, ļoti daudz …“

Neklausīdamies šais žēlabās, mialmens ielaida maku kabatā.

„Jā, tev labi,“ žīds runāja, „atbrīvojies no sava ienaidnieka — un visam beigas. Bet man vēl daudz rūpju. Vispirms, mans grāmatvedis Vogans šorīt aizbēdzis no fermas un man ir iemesls domāt, ka viņš atrodas tā ma-roņu kapteiņa sabiedrībā, par kuru es jau tev tiku stāstījis. Nezinu, ko viņi gudro, bet ļoti baidos, ka viņi strādā pret mani. Ļoti iespējams, šakra, ka tu man atkal būsi vajadzīgs. Es ar mieru maksāt — un pat trīsreiz piecdesmit mārciņas — ja vien starp mani un jauno Voganu neviens nestātos ceļā.“

„Bet, mister Jēkab, jānogaida: varbūt jauneklis atgriezīsies. Jāuzzina, ko viņš domā uzsākt. Nu, bet ja es šai lietā varu būt jums noderīgs, tad … bet kļūst jau gaišs.“

„Jā, šakra, es tevi nevaru ilgāk aizturēt. Drīz sāksies diena, mēģināšu mazliet nosnausties … Bet, kā liekas, man neizdosies labi atpūsties un nomierināties, kamēr jauneklis neatgriezīsies pie manis.“

To teikdams, Jēkabs žesirons pagrieza savam sabiedrotajam muguru un neatvadījies aizgāja uz mājām.

„lira!“ mialmens noņurdēja, tiklīdz žīds bija nozudis, „viņam atkal kaut kas prātā. Varbūt viņam gribētos atbrīvoties arī no jaunā Vogana, lai viens pats varētu sagrābt visu mantojumu sev, jeb viņš baidās, ka jaunais Vogans viņam atriebs kustosa nāvi. Gan jau es uzzināšu … Tomēr jāiet gulēt: nākamo nakti man vajadzīgi visi spēki…“

Viņš apstājās pusvārdā — krūmos kāds it kā nošķaudījās.

Cintija šai nelaimīgajā brīdī atdotu visu pasaulē, lai atrastos Mont-Velkomas virtuvē, bet nevis divi soļi no mi-almena. Jau ilgi pirms sarunas beigām viņa nozvērējās nekad vairs nesatikties ar mialmenu, te pēkšņi nelaimīgais „apči“, un satikšanās izrādījās neizbēgama.

Izdzirdis šo šķaudienu, viņš tikai noteica ,,hm“, bet ar tādu izteiksmi, ka vainīgā nodrebēja. Tad viņš piegāja pie krūmiem.

,,0 bi vārdā!“ viņš skaļā balsī iekliedzās, „koks taču nebūs saaukstējies un nešķaudīs, arī putns nešķauda cilvēka balsī. Es domāju, tā būs kāda melnā sieviete. Nu, šķaudi vēlreiz: es pēc balss pazīšu, vai tas vīrietis, vai sieviete!“

Šakra brīdi nogaidīja un tad turpināja:

„Tu atsakies? Nu, tad, Obi vārdā, es arī negribu zināt, kādam dzimumam tu piederi, bet zvēru lielajam Akompongam, ka, ja tu dzirdi manus vārdu, tad pēc tam tava dzīvība nebūs pat tabakas saujiņas vērts.“

Izteicis šos draudus, šakra iegāja krūmos un sāka ar savām garajām rokām tos pārmeklēt.

,,A!“ viņš iesaucās, sataustījis noslēpušos sievieti. Satvēris tās plecus, viņš izvilka to klajā vietā. „Cintija!“ viņš iesaucās, kad gaisma iespīdēja verdzenes sejā.

„Jā…“ mulate apmulsi čukstēja, „jā, šakra, tā esmu es.“

„Ko tu te dari? Kālab tu noklausījies?“

„0 , Šakra, man pat prātā nenāca noklausīties. Es atnācu …“

„Tu atnāci pirms mums? Tā tad tu mūsu sarunu dzirdēji?“

„0 , šakra, es neesmu vainīga… es jau sen gribēju aiziet.“

„Nu, tad tev nebūs vaii-s izdevības dzirdēt neviena vārda … no šejienes tu vairs neaiziesi. Tu atnāci šurp — te arī paliksi!“

To teikdams, mialmens plēsīga zvēra niknumā uzbruka upurim.

Nepagāja pat minūte, kad nelaimīgā, it kā nopļauta, smagi nogāzās zemē.

„Paliec te,“ šņāca nēģeris. „Tagad es no tevis vairs nebaidos — tu neizpļāpāsi.“

Slepkava ietinās savā apmetnī un aizgāja no sava upura tik aukstasinīgi, it kā viņa sirdsapziņa no šī jaunā nozieguma it nemaz nebūtu cietusi.

XIX. nodaļa. šakra atriebjas.

Bija jau diena, kad šakra sasniedza savu būdu. Savās nakts gaitās izsalcis, viņš izvilka podu ar piparu putras atliekām, nesasildījis paēda, uzdzēra rumu un tad tik spēcīgi metās savā bambusu gultā, ka tā nobrakšķēja un saliecās zem uzvēlējās smaguma. Pagalvja vietā bija koka bluķis, bet daži klēpji kokvilnas aizstāja spilvenu šim vientulim briesmonim.

Viņš izstiepās uz muguras, viņa rokas nokārās pār gultas malām, un drīz būdā atskanēja skaļa krākšana. Varētu domāt, ka tur elpo hipotoms.

Viņš pamodās, tikai naktij sākoties. Būdā bija tumšs, un šakra caur šķirbām vēroja, ka krēsla jau nolaizās par zemi. Ezergaiļa kliedzieni, pūces žēlie pīksti kopā ar ūdenskrituma troksni, svaigais gaiss — visas tās bija tuvās nakts pazīmes; tā tad, bija pienācis laiks rīkoties.

„Jāsagatavo signāls,“ viņš pie sevis teica. „Laime, ka mēness šodien neparādīsies agrāk kā pusnaktī; tad tas var spīdēt kā saule — es tam atļauju. Bet tagad pietiekami tumšs, un Ādams manu signālu ieraudzīs, un tas, ko es esmu nodomājis attieksmē uz Mont-Velkomu, izdosies sevišķi labi… Tā, beidzot atradu arī lampu!“

To teikdams, viņš paņēma iegareno ķirbja kausu arbūza lielumā; tur viņš novietoja iedegto lampu tā, ka uguns bija redzama tikai no vienas puses, bet otru aizsedza kausa mala. Uzmanīgi apskatījis, viņš bija ar lampu apmierināts un uzsāka citus sagatavošanās darbus savai nakts ekspedīcijai; viņš paņēma garu mietu, virvi, lielu dunci un rūpīgi pielādēto revolveri. Dunci un revolveri viņš piekāra pie jostas.

,,Hm!“ viņš noteica, „vai tik visi šie priekšdarbi nav velti. Velkomas iemītnieki nav no drošsirdīgajiem. Stāsta, ka angļu lords, kas nesen tur ieradies, esot gļēvulis, kādu neesot daudz — baidoties pats no savas ēnas; bet kas attiecas uz melnajiem vergiem, tad bises izskats vien jau nobaidīs viņus līdz nāvei. Nu, bet ja tā nepietiks, es nometīšu masku, un šakras izskats vien piespiedīs viņus bēgt, veselu nedēļu neatskatoties.

Tad mialmens izvilka no pagalvja pudeli un, maigi to pret gaismu aplūkodams, noteica:

„Šo pudeli es glabāju sevišķi svarīgam gadījumam. Tas ir viens no labākajiem ieročiem. Tiklīdz puiši būs no-garžojuši šo rumu, nav jābaidās, ka viņi atkāpsies vienalga kādās briesmās. Obi vārdā, ārā ir nakts, laiks signalizēt Ādamam.“

Un, aizvēris durvis, mialmens ātri aizgāja.

*

Iestājās nakts. Biezi mākoņi sedza debesis. Ielejas un kalni izzuda tumsā; pat Žumbejas klints nozuda bezgalīgajā miglā.

Kāds cilvēks pa klints nogāzi kāpa kalna virsotnē. Protams, tas bija šakra. Neviens cits pusnakts stundā un tādā tumsā neriskētu doties turp. Jā, tas bija viņš. Apstājies klints augšējā laukumiņā, viņš nometa savu apmetni, paņēma līdzatnesto mietu, iedūra to zemē; tad vienu apmetņa malu piestiprināja pie mieta, otru piesēja pie koka, tā izplēsdams savu lietusmēteli, šīs sienas viena puse bija vērsta pret Mont-Velkomas plantāciju, otra — pret „Melnajām zemēm“. Tā bija pavisam mežonīga zeme, kur nebija nevienas plantācijas, nevienas fermas, nekādas valdības iestādes. Melno kolonija, kas apdzīvoja šo zemi, piederēja dažādām katēgorijām; tur atrada patvērumu izbēdzēji vergi un ārpus likuma izsludinātie slepkavas un zagļi, kas salasījās bandās un nebaidījās nekādu vajātāju.

šakra pazina daudzus no to vadoņiem, un lūk, lai stātos sakaros ar vienu no tiem, viņš bija veicis visu šo sagatavošanos.

Apmierināts ar priekšdarbiem, nēģeris piestiprināja lākturi tai apmetņa pusē, kas bija vērsta pret tuksnesi, un aizdedzināja uguni.

Liesma, ko pastiprināja atgaismis (šai nolūkā kausa iekšpusē bija pielipināti stikla gabali), dega gaiši un bija redzama vairāk jūdžu tālu, bet pretējā, Mont-Velkomas pusē, lākturis ķirbja un izklātā apmetņa dēļ negaismoja nemaz.

Pēc īsa laika kāda „Melno zemju“ kalna galotnē parādījās uguns, trīsreiz atmirdzēdama, atbildot šakras signālam. Pilnīgi apmierināts, šakra apsēdās uz klints un iegrima pārdomās, no kā viņu iztraucēja nakts putna kliedziens, kuru Jamaikā pazīst kā vientuli.

šis veiklais putna balss atdarinājums bija norunātā zīme, ar kuru Ādams mialmenam ziņoja par savu tuvošanos.

šakra, savukārt, pielika pie lūpām svilpīti un griezīgi iesvilpās. Drīz pēc tam no aizas iznira seši lielu cilvēku stāvi un iznāca laukumiņā.

„Te mēs esam, labi apbruņoti un ar maskām katram gadījumam,“ sveicinādams Šakru, Ādams teica. „Vai tad šodien gaidāms darbs?“

„Tieši šodien,“ šakra atbildēja, „un mēs nevaram zaudēt laiku sarunās. Mēs dosimies uz Mont-Velkomu un apraudzīsim turienes sidraba traukus un citas lietas. Ceru, ka jūs neviens no tā neatteiksities. Bet jūs esat tālu nākuši un noguruši — vajaga stiprināties. Man šķiet, ka jūs labprāt iedzersit šo rumu: tas jūs .sasildīs un uzmundrinās nākamājam darbam.

Piedāvātā pudele apstaigāja bandu, un tad visi sekoja mialmenam, nokāpdami no klints ielejā.

*

Bija apmēram pulksten vienpadsmit vakarā. Velko-mas lielā māja, saskaņā ar kustosa atstāto rīkojumu, bija gaiši apgaismota.

Smidža kungs Vakara tērpā — viņš neatmeta sava galvaspilsētas paraduma ēdienlaikam pārģērbties — krēslā izmisīgi žāvājās, klausīdamies Keti spēlējot uz arfas. Viņi abi sēdēja lielajā zālē Iolas un Trusti klātbūtē… Pēkšņi apakšējā stāvā atskanēja mežonīgi kliedzieni. Gandrīz tai pašā laikā zālē ielauzās vesels ducis apbruņotu vīru — daži maskās, citi bez tām, bet visi draudīgi kliegdami.

Viens no tiem, milzīga auguma, maskā, ar apmetni pār pleciem, kas tomēr slikti apslēpa viņa kupri, metās pie Ketes, sasēja viņas rokas un tad pacēla viņu uz savām varenajām rokām.

Smidžs sakustējās, lai aizstāvētu savu māsīcu, bet stiprs laupītāja grūdiens nogāza viņu uz grīdas. Tā pilnīgi pietika, lai atņemtu Smidža kungam katru vēlmi jauniem varoņdarbiem un jauniem belzieniem. Viņš sapratīgi izrāpās no istabas un aizbēga.

Mājas citās daļās pārsteiguma kliedzienu vietā atskanēja šausmu kliedzieni. Atskrēja kalpotāji; bet pirmais bises šāviens viņus visus izklīdināja: viņi paslēpās, kur katrs varēja — fermā un pat laukos.

Dažās minūtēs viss nams bija laupītāju varā. Izlaupījuši bufeti, visus skapjus un kumodes, viņi sāka kraut kaudzē dažādas mēbeles un istabas vidū sakrauto ugunskuru aizdedzināja no četrām pusēm.

Pēc kāda laika dega visa māja. Plantāciju apmirdzēja baiga blāzma; laupītāji, laupījuma apkrauti, nolēma atkāpties un atgriezties savā midzenī.

Bija nolemts, ka visu laupījumu pievāks Ādams, bet šakra ieradīsies uz sadalīšanu, pēc tam kad būs aiznesis Keti uz savu alu. Biedrus negaidīdams, mialmens satvēra savu upuri un nesa to, pats sev it kā neticēdams, ka, beidzot, viņa rokās atrodas kārotais atriebības ierocis.

Pa pusei nezdams, pa pusei vilkdams sev līdzi nelaimīgo samaņu zaudējušo meiteni, viņš sasniedza savu apakšzemes pekli un nometa nelaimīgo uz bambusa sola, kur, beidzot, viņa atguva samaņu.

Kaut gan nabadzīte tūlīt neaptvēra visu sava stāvokļa drausmīgumu, tomēr viņa saprata, ka tie nav murgi, bet baisma īstība, kad tā ieraudzīja šakras briesmīgo seju, kurš bija pār viņu noliecies.

Viņš gatavojās uzsākt spīdzinājumus, kad pēšņi atskanēja divi svilpieni.

„Ko viņam vajaga, šim vecajam žīdam, tādā laikā no mani?“ šakra rūca. „Trešais svilpiens! Tikai ārkārtējā gadījumā viņš dod līdzīgu signālu. Bet tomēr neder, ka viņš to še ieraudzītu.“

Mialmens iebāza roku maisiņā, kas bija pakārti pie sienas, un izņēma no tā pudelīti ainez’ kādu tumšu šķidrumu.

„Nu Lili Kašeba,“ viņš nabaga Ketei teica draudīgā balsī, „iedzer malku vai divus no šī dzēriena; nebaidies, tas ļoti gards!“

Kete instinktīvi atmetās atpakaļ; bet briesmonis satvēra viņas bizes, aptina tās ap savu kaulaino roku, piespieda viņu atgāzt galvu atpakaļ, bet ar otru roku iebāza mutē pudeles kakliņu un ar varu ielēja viņai mutē nedaudz šķidruma.

Pēc dažām minūtēm meitenes seju pārklāja nāves bālums, viņa viegli nodrebēja, viņas locekļi it kā atslāba un notirpa; viņa palika nekustīgi guļot uz sola.

šakra kā spalviņu pacēla nejūtīgo Keti, iznesa to no būdas un novietoja viņam vienam zināmā klints iedobumā zem ūdenskrituma; tad viņš pieskrēja pie laivas un deva atbildes signālu žesirona nepārtrauktajiem svilpieniem.

„Kamdēļ tu tik ilgi neatbildēji manam aicinājumam?“ viņš neapmierinātā balsī jautāja.

„Atvaino, es gulēju.“

„Gulēji?! Kad Mont-Velkoma deg? Pietiek melot, vecais, nestāsti citiem pasakas. Plantācija deg — tevis aizdedzināta. Bet viens pats tu to nevarēji izdarīt. Droši vien, tev palīdzēja Ādams un „Melno zemju“ nēģeri. Atbildi neslēpdams .. . Man vajadzīgi kā tu, tā arī viņi.“

„Nu jā, viņi bija ar mani. Bet Ādams tagad jau atceļā uz kalniem.“

„Par katru maksu un pēc iespējas ātrāk vajaga viņus atsaukt atpakaļ. Man draud briesmas. Diks, ko es aizsūtīju izlūkot Savanas ceļu, atnesa man ļaunas ziņas: Kubiss un nepateicīgais Herberts Vogans sagūstījuši manus spāņus. Viņi apvaino spāņus kustosa nogalināšanā. Vajaga viņus atbrīvot, ierīkojot pa ceļam lamatas. Kad jūs viņus atbrīvosit, tu atved viņus šurp un noslēp līdz tam laikam, kamēr es atradīšu iespēju uzsēdināt viņus uz kuģa. Es šonakt pat atnākšu pārrunāt ar viņiem. Nu, kas ir, vai esi ar mieru? Iesi? — Saņemsi labu atlīdzību.“

„Es ceru Ādamu panākt un atsaukt,“ šakra atbildēja. „Bet ja jūs vēl šonakt gribat atgriezties šurp, tad neejiet uz mājām, žesirona kungs, bet dodieties uz žumbejas klinti; no turienes jūs ļoti labi varēsit novērot visu, kas notiks ielejā, un, kad pārliecināsities, ka jūsu spāņi atbrīvoti un atvesti šurp, tad atnāciet nodot viņiem savus rīkojumus.“

XX. nodaļa. Skumja atgriešanās.

Tai pašā vakarā skumjais gājiens devās uz Mont Vel-komas plantāciju. Tai piedalījās desmit personas; no tiem četri nesa nestuves, uz kurām gulēja Loftusa Vogana līķis.

šī nelielā grupa ap pusnakti sasniedza žumbejas klinti, un Herberts, kas to vadīja, pavēlēja apstāties un atpūsties, vēlēdamies iepriekš aizsūtīt uz Mont-Velkomu sūtni, lai brīdinātu Trusti kungu, kam savukārt, uzmanīgi vajadzēja brīdināt Keti par notikušo nelaimi.

Smalkjūtības un līdzjūtības dēļ Herberts negribēja pats ziņot nabaga meitenei par viņas tēva nāvi. Savā laikā meitene bija parādījusi viņam tik daudz labsirdības un līdzjūtības. Tālab viņš sūtīja veco Pinto un pavēlēja viņam pasteigties.

Nepagāja pat pustunda, kad sūtnis, pilnīgi negaidot un neizpildījis sava uzdevuma, atgriezās pie viņiem. Vecais Pinto atnesa tik drausmīgu un negaidītu ziņu, kas pilnīgi attaisnoja viņa atgriešanos: zagļu un laupītāju banda bija izlaupījusi un aizdedzinājusi Mont-Velkomu.

Vecais Pinto Trusti kunga nebija sastapis; par notikumu viņš bija uzzinājis no vergiem, kas bija izklīduši pa visu apkārtni, un pilnā sparā atauļojis, lai ziņotu par notikumu. Viņš domāja, ka, varbūt, viņu grupas vīri varētu cietušajiem vērtīgi palīdzēt.

„Kvako!“ Kubiss teica, „kā tu domā, vai mūsu ļaudis mūs no šejienes dzirdētu? Tavs signāls skaļāks par manējo. Dod piecus signālus, tikai ātri.“

„0 !“ Kvako teica, „viņi mani dzirdēs, kaut arī tie atrastos salas otrā galā.“

Un tiešām, pielicis tauri pie lūpām, viņš izvilināja tādas skaņas, kas gandrīz attaisnoja viņa lielīgos vārdus. No dažādām pusēm tūlīt atskanēja kāds pusducis atbildes signālu.

„Vīri nav tālu,“ Kubiss teica. „Pagaidi viņus šeit, bet mēs dosimies uz priekšu; un pieraugi, lai šie divi spāņu blēži tev neaizbēgtu.“

„Vai nebūtu labāk ielaist tiem lodi pierē? Tas mums atbrīvotu rokas. Kā tu par to domā, kaptein?“

„Nē, mums nav tiesību viņus sodīt. Tas — tiesas darbs.“

Pirms Kvako paspēja izdomāt kādu jaunu priekšlikumu, Kubiss un Herberts aizauļoja iespējami ātri.

„Ugunsgrēks!“ iesaucās Kubiss, kad viņi izjāja no meža.

Visa Mont-Velkoma bija milzīgs uguns kūlis.

Jaunekļi piespieda zirgiem piešus un sāka auļot pa tamarindu aleju. Kad viņi piejāja tik tuvu pie uguns, ka zirgi sāka kāpties atpakaļ, sprauslāt un tālāk negāja, jātnieki nolēca zemē un steidzās pie mājas. Augšstāvs bija izdedzis — bija atlikušas vienīgi akmens sienas; virs tām pārliktie baļķi liesmoja, mezdami uz visām pusēm dzirksteles un pagales.

Dārzs un visa apkārtne bija tukša. Herberts un Kubiss metās pie strādnieku būdām, domādami, ka kāds būs palicis — visi taču nevarēja būt aizbēguši.

Un tiešām, viņus ieraugot, no krūmiem izrāpās cilvēcīga būte un devās mūsējiem pretim. Tas bija Kvaši. Viņš savdabīgi izstāstīja laupītāju uzbrukumu, Ketes nozušanu un sāka sīki attēlot Smidža kunga bēgšanu, kad pēkšņi, pats sevi pārtraukdams, iekliedzās:

,.0 master, dedzinātāji taču nav aizgājuši. Skataities tur, pie lielās mājas!“

Kubiss un Herberts paskatījās norādītajā virzienā un tiešām ieraudzīja divpadsmit melnos vīrus, kas kustējās uguns apgaismotajā laukumā. Viņi, neko nedomādami, taisījās uzbrukt šiem nepazīstamajiem, sagatavodamies uz visu, riskēdami dzīvības, lai tikai atriebtu šīs briesmīgās nelaimes upurus.

Kad viņi jau gribēja šiem vīriem uzbrukt, atskanēja signāltaures skaņas, un Kubiss ar Herbertu neizpratnē apstājās.

Cilvēki, kas bija izbaidījuši Kvaši, bija maroņi Kvako vadībā. Leitnants bija atstājis dažus vīrus pie kustosa līķa un sagūstītajiem spāņiem, bet ar pārējiem steidzies uz ugunsgrēku, lai dalītos ar savu kapteini viņam draudētājās briesmās.

Tāds pastiprinājums būtu īstā laikā, ja te būtu kāds ienaidnieks. Bet nebija zināms, kur dedzinātāji bija palikuši, nebija zināms, kas noticis ar miss Vogani un Iolu.

Herberts un Kubiss atturējās izteikt viens otram savas bažas šai jautājumā — jo šis bažas bija ļoti baigas. Vai tiešām abas meitenes bija liesmās gājušas bojā?

Pagaidām viņi klusēdami neizprata, ko darīt, ko uzsākt. Netālu no viņiem, zem trepju velvēm, atskanēja kāda vaidi, šis mājas stūris bija mazāk cietis no ugunsgrēka liesmām.

Kvako satvēra degošu pagali lāpas vietā un, nevērodams ugunsgrēka versmaino svelmi, steidzās uz vaidētāja pusi. Herberts un Kubiss viņam sekoja.

Viņu acīm atklājās tik komisks skats, ka katrā citā laikā viņi sāktu skaļi smieties.

Kaktā stāvēja liela muca ar četrstūrainu caurumu augšgalā; no šī cauruma rēgojās galva, nosmērēta ar mucas saturu — cukura sīrupu, šai galvā ar cieši salipušajiem matiem un vaigu bārdu, piepūloties varēja pazīt augstdzimušo Smidžu.

,,Ba! Tas taču kungs!“ pirmais iesaucās Kvaši.

,.Jā, jā, mani draugi, tas esmu es,“ raudulīgā balsī teica Smidžs. „Es te paslēpos no šiem laupītājiem. Palī-dziet man, lūdzu, izkļūt no šīs briesmīgās vannas. Ak, es domāju, ka es te noslīkšu! Nu, kas gan varēja iedomāties, ka šī muca nav tukša, bet pilna sīrupa?“

Ar pūlēm valdīdams smieklus, Kvako palīdzēja Smi-džam izkļūt no lamatām, kurās viņš bija nosēdējis visu laiku, kamēr māja tika izlaupīta.

Nostādīts uz kājām, Smidžs, no kura visur plūda sīrups, bija tikpat smieklīgs kā tai reizē, kad viņu izvilka no koka dobuma.

„Ser,“ Herberts viņam jautāja, „vai jūs nezināt, kas notika ar manu māsīcu?“

„Ak, tas esat jūs, Vogana kungs!“ Smidžs iesaucās. „Nu, ko jūs teiksit par Jamaikas jaukajām paražām ? Kas attiecas uz mani, tad — pietiek! Man pietiek. Rītdien pat es lieku sludinājumu, ka pārdodu savas muižas un kāpju pirmajā aizbraucējā kuģī. Es uzelpošu vieglāk vienīgi tālumā no šīm briesmīgajām vietām, kur dedzina un laupa. Būšu sajūsmināts, ja jūs būsit mans ceļa biedrs atceļā uz Eiropu.“

„Ak, beidziet taču pļāpāt niekus! Kas notika ar manu māsīcu, es jums prasu? Jūs taču bijāt viņai blakām un, protams, aizstāvējāt viņu?“

Smidža kungs savu paša personu neliekuļoti vērtēja augstāk par visu, un nenosarkdams atzinās, ka viņam vajadzējis atteikties aizstāvēt Keti, kad viņu sagrābis kāds milzis.

„Viņam bija garas rokas,“ Smidžs aprakstīja, „un uz muguras paaugstinājums, it kā kamieļa kupris. Lūk, viņš bija tas, kas saķēra Keti; es dzirdēju viņas kliedzienus, kad viņš to nesa pa kāpnēm.“

„Un jūs viņu neaizstāvējāt?“ niknumā drebēdams, Herberts iesaucās. „Pēc tā jūs neesat cienīgs saukties par angli! Es nesaprotu, kas mani kavē nogalināt šo nelieti.“ Smidža kungs, nenogaidīdams šī viņam glaimotāja teikuma beigu, nozuda gaitenī.

„Apmierinaities, mister Herbert,“ teica Kubiss, kas uzmanīgi bija noklausījies Smidža stāstu par milzi, kas nolaupījis Keti. „Es zinu mežonīgo zvēru, kas sarīkojis šo laupīšanu. Tikai vienas stundas gājiens; mēs sagūstīsim laupītāju un, ar Dieva palīgu, izrausim upuri no vina rokām.“

XXI. nodaļa Atbrīvota.

Herberta sirdi kremta drausmīgas skumjas. Asinis viņa dzīslās gan vārījās, gan sastinga, domājot par briesmām, kas draudēja viņa māsīcai. Spriežot no tā, ko viņš zināja un bija dzirdējis par šakru, viņš varēja iedomāties, ka, ja Kete nav nogalināta Mont-Velkomas ugunsgrēka un izlaupīšanas laikā, tad viņu, varbūt, sagaida vēl lielākas mokas nekā nāve, un tālab viņš .lūdza Kubisu ne mirkli nekavējoties parādīt ceļu uz spoku alu.

„Mēs visi iesim jums līdzi,“ maroņu kapteinis teica. Kubisa vārdus visa komanda piekrītot apsveica. Katram maronim bija bijusi izdevība vienos vai otros apstākļos iepazīt kristīgo miss Voganes labsirdību, un visi gribēja palīdzēt viņu glābt.

Zirgus atstāja Mont-Velkomā: tie tikai kavētu ceļā pa klinšainajām takām un nogāzēm, kas veda uz šakras mītni.

Mazais pulciņš veica ceļojumu bez traucējumiem. Kā likās, nekad vēl kājāmgājēji nebija virzījušies uz priekšu tik viegli un ātri; nemanot viņi sasniedza aizas malu.

Sekojot Kubisa pēdām, viss pulciņš, turēdamies pie krūmiem un atbalstīdamies pret izciļņiem, sasniedza ezeriņu. Bet te vilšanās sauciens atskanēja no kapteiņa lūpām. Laiviņa bija ezera šai pusē, krūmos; tā tad tīģera midzenī nebija.

„šakra vai nu aizgājis vai nav vēl te bijis.“

„Tā tad nabaga Kete gājusi bojā! šis mīļais bērns, kuras laipnību visi izbaudījuši, gājis bojā! Un man tik vien radnieku bija, kā vienīgi viņa. Izmisusi viņa, varbūt, sauca tēvu palīgā, nezinādama, ka viņš vairs nav dzīvs, sauca brāli? Vai tiešām ļaunam jāpatur virsroka?“

„Neļaujieties izmisumam, mister Vogan,“ Kubiss teica. „Ļoti iespējams, ka šakra aizgājis viens pats bez viņas, varbūt viņš gaida savus biedrus. Katrā ziņā mums te viss jāapskata un jāpārmeklē. Tā tad, leciet laiviņā, jūs esat apģērbies un nevarat peldēt, bet mani vīri ir gandrīz kaili un pieraduši peldēt. Kvako, saliec bises un patronas laiviņā, un visi mudīgi ūdenī. Peldiet klusēdami un bez trokšņa. Lai es nedzirdētu neviena ūdens šļaksta! Turieties ēnā pie klints — un tieši uz viņu krastu.“

Pēc brīža Kubisa vadītā laiviņa slīdēja pa ezeru; pusducis melnu galvu, kas bija redzamas virs ūdens, klusēdamas virzījās uz krastu. Vīri peldēja tik vienmērīgi un klusu, it kā tie nebūtu cilvēki, bet bebru bars.

Tai vietā, kur piestāja laiva un vīri izkāpa krastā, nebija ceļa. Kubiss tomēr droši devās krūmu biezoknī; viņš atcerējās, ka mialmena ala atradās netālu no ūdenskrituma, un tālab gāja ūdens trokšņa virzienā.

Biezoknis pamazām kļuva retāks, un pēc kāda laika viņi sasniedza lielu kokvilnas koku. Būda bija viņu priekšā; iekšā spīdēja uguns, un gaisma, spiezdamās pa pusatvērtajām durvīm, apspīdēja koku, kas meta garas ēnas. Kaut gan gaisma bija vāja un drebēja, tā ārkārtīgi iepriecināja atnācējus: varēja iedomāties, ka šakra un viņa upuris atrodas būdā.

Kubiss tuvojās, ļaunu nojautu mākts; Herberts bija ne dzīvs, ne miris. Kā viens, tā otrs, grūti sevi valdīdami, ļoti uzmanīgi zagās pie kokvilnas koka. Pamājuši vīriem palikt pie koka, viņi uzmanīgi pielīda pie pašām durvīm. Te viņi pietrūkās kājās un acumirklī atradās uz sliekšņa.

Viņi vienā laikā izmisuši iekliedzās: būda bija tukša.

Jaunekļi iegāja, lai apskatītu būdu un pameklētu tur kādus norādījumus par Ketes likteni. Aizdegtajā lampā bija izdedzis ļoti maz eļļas, tā tad aiziets bija nesen un steidzīgi. Tomēr nekas neliecināja, ka Kete šai būdā bijusi kaut īsu laiciņu.

„Droši vien, šakra atrodas kaut kur tepat tuvumā. Es domāju tā: laiviņu paņēma viņa sabiedrotie, kam drīz jāatgriežas; kas attiecas uz viņu pašu, tad, ieraudzījis mūs, viņš būs paslēpies kādā alā tepat tuvumā, tādēļ viņš labi jāpameklē.“

šī varbūtība bija diezgan ticama. Kapteinis saaicināja ļaudis, pavēlēja viņiem paņemt lāpas un pārmeklēt mežu.

Kvako tika uzdots pārmeklēt mežu, lai kāds no ļaundariem neiedomātos pa šo ceļu aizbēgt.

Kamēr maroņi izpildīja viņiem uzdoto rīkojumu, Herberts un Kubiss pūlējās saskatīt pēdas, ko šakra bija atstājis zemē. Pie ūdenskrituma Herberts atrada kādu lietu, kas lika viņam satraukumā iekliegties: uz akmens gulēja kaut kas balts. Tā bija saburzīta un saplosīta sieviešu lentīte. Draugi nevienu mirkli nešaubījās par to, ka šī lentīte piederēja Ketei.

Kubiss lielāku vērību pievērsa vietai, kur atradās lentīte, nekā pašai lentītei; tas bija uz pašas klints malas, gar kuru gāzās ūdenskritums. Starp kritēju ūdens straumi un klinti varēja iziet. Kubiss atcerējās, ka savā pirmajā apmeklējumā viņš šai vietā bija ievērojis iedobumu, tieši iepretim šaurajai ejai zem ūdenskrituma, dažas pēdas virs ezera līmeņa. Tā kā lentīte gulēja uz pēdējā klints izciļņa, tieši iepretim ieejai šai alā vai apakšzemē, tad varēja domāt, ka šakra kopā ar savu upuri paslēpies tieši šeit. Bet tā kā te varēja būt ari ļaundara sabiedrotie, tad Kubiss pasauca dažus vīrus, paņēma rokās lāpu, un, pamājis Herbertam, devās zem ūdenskrituma. Viņš iegāja alā ar dunci vienā rokā un uguni — otrā, Herberta pavadībā, kuļ’š turēja bisi gatavībā.

Mirdzošie stalaktīti uz klints sienām miljon ugunīm atmirdzēja viņiem pretim un pirmajā mirklī ienācējus apžilbināja.

Bet drīz viņu acis pierada pie šī dimantu mirdzuma, un tur viņi ieraudzīja drausmīgu skatu: starp divi mirdzošām stalaktītu masām gulēja sieviete baltā tērpā, nekustīga kā nāves miegā.

Nebija vajadzības pielikt lāpu bālajai sejai… gulētāja bija Kete Vogane.

Redzot, kā viņam šķita, dārgās māsas līķi, Herberta sirds draudēja pārplīst aiz bēdām un raudām. Viņš nometa bisi, nokrita ceļos pie jaunās meitenes un bija tik izmisis, ka visi viņa biedri bija saviļņoti līdz sirds dziļumiem. Ar viņu kopā raudāja šie rupjie, norūdītie vīri; viņu nopūtas un Herberta raudas saplūda ar ūdenskrituma troksni.

Jaunais anglis ilgi nespēja attapties no satricinājuma. Lāpa, Kubisa rokās dzisdama, vāji apgaismoja šo skumjo ainu.

Herberts beidzot piecēlās un, pieiedams pie alas izejas, norādīja maroņiem ar roku uz Ketes līķi. Viņi saprata šo mēmo pavēli, uzmanīgi pacēla līķi un, sekodami kapteinim, aiznesa to no alas uz būdu, kur novietoja to bambusa gultā. Pēc tam visi, izņemot Herbertu un Kubisu, smalkjūtīgi atstāja būdu.

Kubiss sāka runāt pirmais.

„Dievmāti“ viņš iesaucās saviļņotā balsī. „Kamdēļ gan viņa mirusi? Varbūt Šakras izskats vien viņu nogalināja.“

Herberts tikai ievaidējās.

„Ja šis briesmonis būtu izdarījis pie viņas varas darbus, būtu redzamas cīniņa pēdas. To nav, nav arī ne asiņu, ne skrambu, ne saplēstu drēbju. Nabaga, nožēlojams radījums.“

„Ak Kungs!“ Herberts iesaucās, „tas ir briesmīgi: divi miroņi vienā ģimenē — tēvs un meita, vienā un tai pašā dienā, varbūt, pat vienā un tai |&gt;ašā stundā.“

Pirms Kubiss paspēja kaut ko atbildēt, mierinot Herbertu, uz sliekšņa parādījās Kvako. Uzzinājis no biedriem par atradumu alā, viņš bija atnācis pārliecināties par bēdīgo patiesību.

Viņš piegāja pie bambusa sola un sāka raudzīties bā-lājā un mierīgājā jaunās meitenes sejā. Bet jo ilgāk viņš skatījās, jo vērīgāks kļuva viņa skatiens. Viņa sejas panti zaudēja līdzjūtības izteiksmi, vaigs noskaidrojās, un viņa platā mute pavērās smaidā.

„Kvako!“ pārmetot pie viņa griezās Kubiss, „ko tas nozīmē? Tu, kā liekas, smejies nāvei sejā?“

„Nāvei, jūs teicāt, kaptein?“ Kvako mierīgi atbildēja un smaidīdams vēlreiz paskatījās uz Keti. „Ja jūs runājat par šo jaunkundzi, tad arī man nebūtu iebildumu būt par tādu pašu mironi kā viņa.“

Herberts un Kubiss tikai nopūtās. Sekojot leitnanta mājienam, kāds no maroņiem noņēma no sienas spoguļa gabaliņu.

„Tieši tas man vajadzīgs!“ Kvako iesaucās. „Jūs redziet, ka stikls tīrs un gluds. Tagad skataities …“

Viņš pielika spoguli pie Ketes lūpām un, paturējis to tā dažas minūtes, atņēma un parādīja apkārtējiem. Stikls no elpas bija nosvīdis.

„Viņai dots iedzert kāds maisījums, kas viņu aizmidzinājis … Lūk, te jau ir pudelīte, kurā bijis dzēriens,“ viņš piebilda, paceldams no grīdas nelielu pudelīti. „Bet es zinu citu dzērienu, kas viņu uzmodinās. Vajaga tikai atrast to, tam te jābūt. Pameklēsim. Ja man izdosies atrast šo dzēi-ienu, tad jaunkundze pēc desmit minūtēm piecelsies un runās ar jums.“

Milzis sāka meklēt un rakņāties pa būdu, nepalaizdams neviena iedobuma, nevienas šķirbas.

Kubiss un Herberts, saspīlētā uzmanībā klusēdami, sekoja viņa rīcībai, gaidīdami apsolīto brīnumu.

Maroņu leitnanta zināšanas nebija mazākas par mial-mena zināšanām. Kvako starp savējiem skaitījās par ārstu.

Praktizēdams pie melnajiem, viņš bija iepazinies ar Obi reliģiju un uzzinājis dažus noslēpumus, kas pēc mialmenu domām bija zināmi vienīgi viņam.

,,A, lūk kur ir!“ viņš iesaucās, turēdams rokās mazu pudelīti un pielikdams to pie deguna. „Mister Vogan, paceliet jūsu māsīcas galvu un paturiet to, kamēr man izdosies ieliet viņai mutē dažus malkus šī šķidruma.“

Herberts pasteidzās izpildīt šo pavēli. Kvako ar viņa milzīgajam stāvam iespējamo smalkjūtību atplēta Ketes lūpas un ielēja viņai mutē nedaudz šķidruma no pudeles. Tad viņš saņēma tās rociņas savās varenajās ķepās un sāka tās berzēt.

Herberta sirds sita tik stipri, ka, likās, tā varētu izlekt ārā. Nevērojot visas pūles, viņš nespēja sevi savaldīt; par leitnanta apgalvojumiem viņš vairs nešaubījās.

Pagāja piecas minūtes … piecas mūžības no mirkļa, kad bija iedots dzēriens. Un pēkšņi jaunās meitenes krūtis pacēlās, bija dzirdama viegla nopūta; tad viņas elpa kļuva arvien kārtnāka, seja atdzīvojās, un, atvērusi acis, Kete apskatījās apkārt, pazina brāli un vājā, tikko dzirdamā balsī nosauca vina vārdu:

„Herbert!“

Jauneklis nometās ceļos blakām bambusa solam, satraukumā nespēdams pateikt neviena vārda, atbildot viņas aicinājumam. Kubiss uzņēmās viņu nomierināt, kad, pavisam atžilbusi, Kete atcerējās visu, kas ar viņu bija noticis.

„Mēs jūs aizstāvēsim, miss,“ viņš teica, „jūsu brālis bija gatavs ziedot savu dzīvību, lai izglābtu jūs, un mēs zvērējām viņam visur palīdzēt. Paļaujieties uz mums.“

„0 , pateicos jums, Herbert,“ teica Kete, sniegdama viņam abas rokas. „Kad tēvs uzzinās visu, ko jūs esat darījis manā labā, viņš iemīļos jūs kā dēlu un lūgs jūs aizmirst un piedot viņam to … kas man toreiz sagādāja tikdaudz bēdu. Vai nav taisnība, jūs taču piedosit manam tēvam ?“

„Es viņam visu jau esmu piedevis,“ jauneklis atbildēja, neiedrošinādamies tagad meitenei paziņot par viņas tēva nāvi.

šī savstarpējā draudzības izteiksme ilga dažas minūtes. Tamēr Kubiss apspriedās ar Kvako, kā iekārtot viņu aizbraukšanu no alas. Beidzot kapteinis pasauca Herbertu sānis un ieteica viņam, atstājot alu, pavadīt Keti uz Mont-Velkomas pārvaldnieka Trusti kunga māju, kur viņai būtu jāpaliek — tā viņai jāsaka — līdz tēva pārbraukšanai. Viņa taču zina, ka Mont-Velkomas māja nodedzināta, ka jumts, zem kura ritējusi viņas dzīve, sagruvis, un tālab viņai vajadzētu likties pilnīgi dabiski, ka viņi dosies uz plantācijas pārvaldnieka māju.

Ne Herberts, ne Kubiss skaidri nezināja, vai kustosa līķis sasniedzis Mont-Velkomu jeb nē, jo Kvako bija atstājis nesējus uz ceļa bez skaidriem norādījumiem. Skumjais gājiens varēja būt vēl ceļā pie Karion-Kru, un tādā gadījumā viņi varēja sasniegt pārvaldnieka māju, to ne-sastapdami, tādā veidā meitenei zināmu laiku noslēpdami tēva nāvi.

Tā vienojušies, Herberts, Kubiss un Kete iekāpa laiviņā, bet Kvako ar biedriem palika alā nogaidīt šakras atgriešanos.

Jaunā kreoliete pamazām pilnīgi atžilba. Herberta atbalstīta, viņa ar grūtībām rāpās pa klints izciļņiem un virzījās pa meža takām. Kubiss gāja pa priekšu, atvairīdams katru nejaušību. Neko nepatīkamu nesastapuši, viņi pēc stundas sasniedza laukumiņu un apstājās tuvumā tai vietai, ko agrāk sauca Mont-Velkomu.

Iesarkana blāzma, beidzamie uguns uzliesmojumi ugunsgrēka vietā, atmirdzēja caur krūmiem; bija dzirdams, kā krita apdegušie baļķi un iegāzās griesti. Pēkšņi no nodegušās ēkas puses atskanēja briesmīgi kliedzieni.

„Kas tur notiek?“ Herberts nemierīgi jautāja.

„Lūk, kas par lietu: atgriezušies laupītāji!“ Kubiss iesaucās. „Bet es nesaprotu, kādā nolūkā, kamdēļ? Bet neapšaubāmi, ka tie viņi. Es pazīstu šī laupītāja Ādama balsi. A! lūk, vēl asāka un baigāka balss — nolādētā Šakras balss. Mister Vogan, vai nedzirdat manu vīru balsis? Varbūt viņi sasnieguši Mont-Velkomu un laupītāji viņiem uzbrūk. Palieciet te, es skriešu pie savējiem.“

„Apstājieties, Kubiss! Viena es jūs nevaru laist. Jūs riskējāt ar savu cilvēku dzīvībām mūsu dēļ — mans pienākums atmaksāt jums ar to pašu. Dārgā Ket, paslēpies šais krūmos, es būšu pie tevis pēc ceturtdaļ stundas.“

„o Herbert, neatstāj mani!“ Kete iesaucās, piekļaudamās pie brāļa rokas.

„Ket,“ ar pārmetuma noskaņu balsī, viņš teica, „vai tiešām tu gribi, lai es izrādītos gļēvulis un nepateicīgs?“

„Nē,“ atjaunotā enerģijā viņa teica, „nē, Herbert; ej, kur tevi sauc tavs pienākums.“

Viņa aizsteidzās norādītājā virzienā un paslēpās krūmos.

Dažās minūtēs jaunekļi aizskrēja gar žogu līdz vārtiem, kas bija līdz galam vaļā, un caur dārzu pieskrēja pie mājas.

Bet savāda lieta! Cilvēku kliedzieni, vaidi, viss tas apklusa tikpat ātri, kā bija sācies. Viss apklusa; šķita, it kā zeme būtu atvērusies un aprijusi tos, kas vēl nesen bija klieguši un bļāvuši.

Herberts un Kubiss gar kūpētājām drupām aizskrēja līdz mājas pagalmam. Te viņus gaidīja atrisinājums.

Pagalma vidū bija nestuves, uz kurām gulēja nelaiķis kustoss. Viņam blakām mētājās trīs nēģeru līķi. Tie bija nelaimīgie maroņi, ko Kvako bija atstājis apsargāt līķi un uzmanīt spāņu laupītājus.

Pēdējie bija atbrīvoti; pa zemi bija izkaisītas virves un mieti, ar kuriem Kvako bija laupītājus piesējis vienu pie otra. Bija skaidrs: laupītāji bija atgriezušies, lai atbrīvotu sava nozieguma līdzdalībniekus, sagūstītos medniekus.

Uzzinājuši, kas par lietu, Herberts un Kubiss jau pagriezās atpakaļ, lai drīzāk nomierinātu jauno meiteni, kad pēkšņi no krūmiem, visa balta, it kā spoks, parādījās viņa pati. Kad pēkšņi bija apklusušas balsis un kliedzieni, viņa nobijusies bija steigusies pie brāļa, lai būtu tuvāk viņam un dalītos briesmās. Ieraudzījusi, ka viņi abi dzīvi, viņa, priecīgi iesaukdamās, steidzās pie tiem.

Bet šim priecīgajam saucienam sekoja briesmīgs, dvēseli plosītājs kliedziens: Kete bija ieraudzījusi mirušo tēvu.

Kā nopļauta, jaunava nokrita pār tēva līķi, izplūzdama asarās un apklādama skūpstiem mirušā pieri.

Mierinājumi te bija nevietā. Herberts klusēdams stāvēja pie šī dziļo jūtu izplūduma, un tikai, kad Kete, raudu nogurdināta, piekļāvās tēva līķim, viņš gandrīz ar varu viņu no tā atrāva un aizveda dārza lapenē, paklausīdams Trusti kunga padomam, kurš beidzot bija ieradies.

Tur Keti apkalpoja lola, kas atskrēja no būdas, tiklīdz bija izdzirdusi savas kundzes kliedzienus. Kamēr viņa palīdzēja Ketei atgūt samaņu, Trusti kungs griezās pie Herberta kā pie saimnieka un kunga, un sāka savu stāstu par baigo nakts notikumu, pierādīdams, ka viņam, pārvaldniekam, nav bijis nekādas iespējas aizkavēt ļaundarus …

„Vogana kungs,“ viņš,“ beidza savu stāstu nevisai pārliecinātā balsī, „visi mani strādnieki nēģeri, ieraugot laupītājus, aizbēga kā aunu bars. Es nespēju viņus aizturēt, nevarēju piespiest viņus palīdzēt ne lūdzot, ne pavēlot, pat ne draudot. Ko es varēju iesākt viens pret veselu bandu. Angļu džentlmens, Smidža kungs, aizbēga pirmais ar pirmo zirgu, kas viņam gadījās, aizbēga uz Montegobaju. Uzdrošinos cerēt, Vogana kungs, ka jūs neapvainosit un nesodīsit viena cilvēka par visu pārējo gļēvumu un nekrietnību … ka es arī uz priekšu palikšu par jūsu plantāciju pārvaldnieku ?“

„Bet kas ar jums noticis, Trusti kungs?“ pārsteigtais Herberts viņam atbildēja. „Varētu domāt, ka jūs mani uzskatāt par Mont-Velkomas īpašnieku. Vai jūs nebūtu tik laipns un ar savu lūgumu negrieztos pie manas māsīcas.“ Trusti kungs papurināja galvu.

„Nē, Vogana kungs,“ viņš pazemīgā balsī teica, „likumīgais kustosa mantinieks un viņa muižu īpašnieks nav neviens cits kā jūs, bet miss Ketei, saskaņā ar Jamaikas likumiem, no visa viņas nelaiķa tēva īpašuma tiks izmaksāta tikai tūkstoš pieci simt livru liela suma.“

„Kāda nelietīga netaisnība!“ Herberts iesaucās. „Ja tas taisnība, ka likums dod man tiesību aplaupīt nelaimīgo bāreni — es atsakos no savām mantojuma tiesībām. Lai līdzīgu mantojumu ņem, kas grib.“

,,o, gribētāji atradīsies,“ Trusti kungs iebilda, „jums atsakoties, Jēkabs žesirona kungs kļūst mantinieks: viņš ir tuvākais kustosa radnieks.“

Trusti kungs nepaspēja nobeigt savu teikumu, kad sāka runāt Kete, griezdamās pie Herberta.

„Pateicos jums par līdzdalību, kādu jūs ņēmāt manā liktenī; bet lai tas būtu kāds būdams, es esmu nolēmusi tam padoties, un jūs, mans brāli, nedrīkstiet atteikties no sava..

„Dārgā Ket,“ Herberts viņai atbildēja, „nezinu, cik taisnības tai, ko saka Trusti kungs, bet Dieva priekšā, kas lasa manā sirdī un liecinieku — Kubisa un Iolas — klāt-būtē es tevi lūdzu mani uzklausīt. Mēs abi, tu un es, tagad esam vientuļi, mēs — dzisējas dzimtas pēdējās atvases. Mans pienākums aizstāt tev visus, ko tu esi zaudējusi. Es nezinu, vai tu, pēc jūsu zemes likumiem, būsi bagāta vai nabaga, vai mēs iegūsim Mont-Velkomas bagātību jeb mums būs jādodas meklēt savs maizes rieciens mežos kopā ar maroņiem — katrā gadījumā esmu tavā rīcībā. Lai nākotnē nekas mūs nešķir! Bagātība vai nabadzība, laime vai nelaime — lai viss ir kopējs!“

„Herbert,“ Kete teica, „pēc visa tā, ko tu esi darījis, lai glābtu manu tēvu, lai glābtu mani, mans nelaiķa tēvs nedomādams atdotu tev manu roku. Bet Trusti teica patiesību: tu esi bagāts, bet es nabaga.“

„Tu teici lielu patiesību, Ket,“ Herberts ātri atbildēja, piekļaudams pie savām krūtīm satraukto meiteni, „jā, es esmu bezgalīgi bagāts, jo vērtīgākais un lielākais dārgums — tava sirds, ja es tevi sapratu — pieder man.“

*

Pirms aiziet no spoku alas, Kubiss deva attiecīgus rīkojumus, lai šakra nevarētu izslīdēt no viņu rokām. Tā kā burvis nekā nezināja par notikumiem viņa mājoklī, tad, agri vai vēlu, viņam vajadzēja atgriezties.

Kvako ar biedriem, starp kuriem atradās arī princis Sengju, paslēpās zem tā koka, kur mialmens parasti piesēja savu laiviņu. Lai novērstu katras aizdomas, viņi novietoja laiviņu otrā krastā tādā pašā stāvoklī, kādā bija to atraduši.

Rīta ausmas gaismā klints mugurā, tieši virs kāpnēm, iezīmējās četru cilvēku stāvi un sāka uzmanīgi kāpt lejup.

Migla neļāva pazīt šos četrus siluetus, kas rāpās gar kalnu lejup, un tikai, kad laiviņa ar divi braucējiem sāka attālināties no krasta, Kvako pazina žesironu un šakru, kas īrās pret straumi uz pretējo krastu.

„Vai tu pazīsti savu saimnieku, vergu tirgotāju,“ Kvako jautāja Sengju.

Princis atbildēja ar sašutuma pilnu žestu. Pirms Kvako paspēja dot rīkojumu, Sengju pacēla bisi, notēmēja un izšāva; leitnants tikko paspēja pagrūst viņa roku, lai mainītu lodes virzienu: viņam gribējās sanami gūstekņus dzīvus.

šāviens, tomēr, nebija velts: žesirona vietā lode sašķaidīja airi laivinieka rokās.

šakra šausmās iekliedzās, Viņš saprata briesmas, kas draudēja viņam un viņa biedram, zaudējot airi. Airēs nevadīta, laiviņa nespēja cīnīties ar straumes ātrumu un tai vajadzēja iet bojā atvara virpulī.

Šakra nometās ceļos un visiem spēkiem sāka irties rokām, pūlēdamies uzveikt viņus nesēju straumi. Nēģera spēki izsīka, bet straume, laiviņai tuvojoties bezdibenam, kļuva arvien ātrāka.

Cīņā pagāja vēl dažas minūtes, šakra, redzēdams savu pūļu veltīgumu, šausmās raudzījās apkārt kā plēsīgs zvērs, kas iekritis lamatās.

Šai brīdī divi cilvēki, kas palika uz krasta, sāka viņam kaut ko kliegt.

,,Ā, spāņu mednieki!“ kvako iesaucās. „Puiši, šaujiet viņiem! Nejausim viņiem vēlreiz izmukt no mūsu rokām.“

Atskanēja šāvieni, un sekotāji, šie cilvēku mednieki, nogāzās zālē uz ezera krasta.

šie šāvieni, kā nozīmi šakra ļoti labi pazina, viņu nemaz ncnobaidīia; taisni otrādi, pamodināja viņā drausmīgu drosmi. Viņš pārstāja airēt, pievirzījās bailēs pamirušajam žesironam, aptvēra viņu kā milzu zirneklis savām garajām rokām un iemeta ūdenī, domādams tā atvieglot laiviņas svaru un izglābties. Atskanēja griezīgs, dvēseli plosītājs kliedziens, un iešļakstējās ūdens, kas tūlīt aprija savu upuri; virs līmeņa noviļņojās vienīgi pāris riņķi. Velta cietsirdība un velta slepkavība! Laiviņa bija jau iekļuvusi pašā straumē. Ja arī šai brīdī braucēja rokās atrastos airi, pat tie nevarētu viņam vairs palīdzēt. Pēc desmit sekundēm laiviņa lidoja ūdenskritumā ar bultas ātrumu, ko izšāvis labi uzvilkts loks. Izmisīgām pūlēm šakra pieķērās kociņam, kas savus zarus bija līmeniski noliecis virs ūdens; bet kociņš neizrādījās pietiekami stiprs, lai izturētu smagumu, kuru aizrauj ūdensvirpulis. Tas ie-brakšķējās … cilvēku, laiviņu un koku aprija straume, žesirons aizsteidzās priekšā savam biedram bendem tikai par dažām minūtēm, un abi ļaundaru līķi, padoti straumes iegribai, beidzot, izpeldēja lejup ūdenskritumam virs nomierinātās ūdens varas virsmas.

XXII. nodaļa. Laimīgā ieleja.

Nule bija pagājis gads kopš aprakstītajiem baigajiem notikumiem un Mont-Velkoma kā fēniks atdzima no pelniem lielākā krāšņumā kā pirms ugunsgrēka, šī atdzimšana norisa it kā burvībā — tik ļoti jaunā Velkoma bija līdzīga vecajai, tikai svaigāka un daiļāka nekā tā.

Cukurniedru plantācijās bija redzams liels skaits nēģeru strādnieku; viņu atklātās, jautrās sejās bija pārtī-cība, bet cītība un darba apzinība liecināja, ka viņi pieder labam un cilvēkmīļotājam saimniekam. Pārvaldnieks — nevis Trusti kungs, bet cits — vēroja darbu, un vienīgi viņa stāvs un eiropieša tērps liecināja par viņa amatu. Agrākās varas simbola — pletnes — viņa rokās nebija.

Tāds pats pārticības un mājīguma gars valdīja visā Mont-Velkomā. Meitenes apteksnes klāja brokastgaldu un dūdoja savas dzimtenes dziesmas, šais dziesmās bija tik daudz naivas un daiļas melodisma, ka pie galda nācēji saimnieki — Herberts Vogans un viņa jaunā sieva — apstājās durvis, lai ieklausītos šais vienkāršās, bet poētiskās dziesmiņas glāstītājās skaņās.

Tāpat kā agrāk, brokastis tika pasniegtas tai stundā, kad tika atnests pasts. Bet jaunie laulātie draugi nepiegrieza sevišķas vērības pastnieka atnākšanai. Kāda viņiem daļa gar visu to, kas norisa ārpus viņu apvāršņa!

Viņu apvārsnis pagaidām aprobežojās ar „Laimīgo ieleju“, kur apkārtējo svētība palielināja viņu laimi.

Bet pasts neievēro ne nemierīgu gaidu, ne bezrūpīga miera: tas ierodas negaidot pie laimīgiem un nelaimīgiem. Un lūk, Kvaši, ceļa zābakos, ienāca zālē un nolika saimnieka priekšā uz galda aploksni. Un, varbūt, šī aploksne ilgi būtu stāvējusi neatvērta, ja Herberta skatiens nejauši neapstātos pie ārzemju spiedoga.

„Ket, mana sirds!“ viņš teica, pārlaidis skatienu vēstules pirmajām rindām, „šī vēstule no mūsu drauga Ku-bisa.“

„Kā!“ iesaucās jaunā sieviete, „vai tiešām viņš jau tik ātri atgriežas šurp?“

,,Jā. Es, starp citu, zināju, ka viņš nevarēs ilgi sadzīvot ar mežoņiem, kaut arī tie iecēluši viņu par savu princi. Viņš apprecējis Iolu un ved to šurp un tagad jautā, vai es negribētu viņam pārdot to zemes gabaliņu, kas atrodas otrpus žumbejas klints. Vecais felahu karalis, pateikdamies par izglābtajiem bērniem, iedevis viņam ievērojamu sumu naudas, un lūk, Kubiss grib kļūt plantātors.“

„Kāda laime!“ Kete iesaucās. „Mūsu draugi būs mūsu tuvumā.“

„Tā tad tu man piekrīti, dārgā Ket? Mēs Kubisam nepārdosim šo zemi, bet piespiedīsim viņu pieņemt to kā pateicības un draudzības zīmi. Tu man piekrīti, vai nav taisnība? Tas taču viss tavs, ar ko es rīkojos.“

„Ak Herbert, Herbert! Vai tad es nesaņemu no tevis visu, kas man ir?“ Kete teica. „Un es lepojos ar to: es biju vientuļa nabaga bārene — tu man devi savu mīlu un arī laimi.“

,,A, tā tad tu atkal esi iedomājusies lauzt mūsu norunu, ka bagātība nav mana, bet tava! Tad labi, es to tev tūlīt atriebšu. Tu zini, ka Apgabaltiesa atzina mani, saskaņā ar radnieciskām saitēm, kas mūs vienojušas ar nelaiķi žesironu, par viņa vienīgo mantinieku. Labi. Bet tā kā man, ņemot vērā dažādas smagas atmiņas, nepatīkami mantot kaut ko no šī cilvēka, tad, tiklīdz Kubiss atbrauks, es šo muižu atdošu viņam. Ko tu par to teiksi?“ „o dārgais herbert, tu esi labākais cilvēks! Bet vai tad kapteinis savā vēstulē tikai par to vien raksta?“ Herberts paņēma vēstuli, kas gulēja viņa priekšā. „Ak!“ viņš iesaucās, izlasījis vēstuli līdz beigām. „Iedomājies tikai — šim vergu kuģa ļaunajam kapteinim, kas tik nodevīgi pārdeva Sengju žesironam, bijusi nekaunība atkal ierasties Āfrikas krastos, un felahi viņu nežēlīgi sodījuši: viņš nogalināts, nevērojot Kubisa iejaukšanos.“ „Es saprotu,“ Kete teica, „ka Kubiss nespēj iedzīvoties zemē, kur notiek tik asiņaina izrēķināšanās.“

„Tu aizmirsti, Ket, ka arī pie mums Jamaikā dažos gadījumos tāpat soda bez tiesas. Mūsu skumjā vēsture to pietiekami apstiprina. Bet kas attiecas uz šo kapteini, vai tad viņš nesaņēma pienācīgu atmaksu?“

„Mani baida katra varmācība, vienalga kur un kādos apstākļos tā notiek.“

„Tur tev taisnība, mans draugs! Varmācība vienmēr izsauc varmācību, un lai Dievs dod, ka tā uz visiem laikiem izzustu no zemes virsas! Mūsu Kubisam,“ piebilda Herberts, „jāizpilda vēl kāds svēts pienākums. Par laimi viņš nav aizmirsis, ka viņš ir nabadzīgo maroņu kapteinis un vadonis; uz viņa sirds guļ rūpes uzlabot šo viņa nelaimīgo meža brāļu apstākļus. Viņam taču nav svešas visas labākās jūtas. Viņš apzinās, ka cilvēks savā Dieva dāvātājā laimē nedrīkst aizmirst savus tuvākos; taisni otrādi, savai laimei jāļauj izplūst pār visu apkārtni. Lai Kubiss brauc ātrāk šurp. Viņš, droši vien, piekritīs visiem mūsu pasākumiem mūsu nabaga nēģeru dzīves apstākļu uzlabošanā: skolu, ko viņiem atvērām, bērnu dārzu, kurā tu pūlies audzināt Dieva bijību un tuvākā mīlestību, un, beidzot, cilvēcīgā attieksme pret viņiem, ko mēs cenšamies sasniegt. Arī viņš tāpat rīkosies Žesirona plantācijā. Mūsu un viņa piemērs, jādomā, radīs sekotājus: labais taču tikpat lipīgs kā ļaunais. Progress virzās lēni, to es zinu, bet tas iet noteikti, saprātīgi un neatlaidīgi uz priekšu. Jamaika redzēs labākas dienas. Noziegumi mazināsies reizē ar izglītības pieaugumu, un pienāks laiks, kad šī svētītā ieleja iegūs tiesību uz savu agrāko nosaukumu „Laimīgā ieleja“. Un, ja mēs, dārgā Ket, kaut nedaudz to veicināsim, tad mēs nebūsim velti dzīvojuši pasaulē un būsim atmaksājuši kaut daļu no mums dāvātās laimes. Mierīga sirdsapziņa mūs novedīs pie mierīga vecuma.“

„Mīļais Herbert!“ Kete iejūsmināta teica, „ne velti mana paredzētāja sirds, pirmoreiz satiekoties, atdevās tev. Cik jauki dzirdēt tādas runas no mīļotām lūpām, no tā lūpām, ko mēs esam izvēlējušies sev par draugu uz visu mūžu. Ak, kamdēļ pie mums nav tēva! Viņš taču bija labs un taisnīgs. Tas ko viņš darīja manas mātes un manā labā, to pietiekami pierāda. Dzīvodams ļaunā sabiedrībā, valstī, kur valda aizspriedumi un neīsti jēdzieni, viņš tomēr prata tos pārvarēt tiktāl, cik tie skāra mūs. Bet tevis uzvarēts un pārliecināts, viņš, droši vien, atmestu visu ļauno, un kļūtu atkal tāds, kāds viņš bija no dabas — sāktu lepoties ar to, ko viņš, sākumā nepazīdams, atgrūda.“ „Cienīsim viņa piemiņu,“ Herberts teica, „nevar vienu cilvēku darīt atbildīgu par daudzu grēkiem.“

Beigas.

ŽAKS DEPARS

MAIN-RĪDA KOPOTI RAKSTI 9. sējums

No krievu valodas tulkojis E. VALDIS

Main-Rid Žak Depar

I. Notikums kafejnīcā.

Pateicoties savam stāvoklim pie Misisipi upes, Jaun-orleana ir galvenais rūpniecības centrs plašā apgabalā. Tās tirdznieciskā nozīme, straujais pieaugums un kultūrālais uzplaukums izvērš šo pilsētu par vienu no interesantākajām visā pasaulē.

Jaunorleanas apkārtnes krāšņā augu valsts, tropu klimats, tautību, paražu un tērpu dažādība saista daudzu tūristu uzmanību.

Par Jaunorleanu interesējas visa Amerika, un Ken-tuki štata jaunatne ar patiku sapņo par iespēju apmeklēt šo ievērojamo pilsētu — Rietumu Meku.

Sākot ar Ziemeļamerikas republikas neatkarības proklamēšanu, Jaunorleana strauji pieauga. No neliela ciemata ar 10.000 iedzīvotājiem sešdesmitos gados tā izvērtās par lielu tirdzniecības pilsētu, kuras iedzīvotāju skaits sasniedza ļsOO.OOO cilvēku, nevērojot plaši izplatīto dzeltēno drudzi, kas ikgadus aiznes daudz upuru.

Pilsētas iedzīvotāju paražas un tikumi ir ļoti savdabīgi, tāpat viņu tērpi, kaut gan še var sastapt arī pēdējos Parīzes modes jaunumus, kas te nonāk pat agrāk nekā Ņujorkā.

Jaunorleanai ir vēl kāda raksturīga savdabība: nekur nenotiek tik daudz divcīņu kā šai pilsētā. Nepaiet nedēļa, ka kaut kur necīnītos, bet divdesmit gadus atpakaļ divcīņas notika vēl biežāk. Pat uz ielām pastāvīgi varēja redzēt cīnītājus, un arī cienījami ģimenes tēvi tika izaicināti uz divcīņu, no kā nevarēja atteikties.

Kad es pirmoreiz atbraucu Jaunorleanā ar savu draugu, nepagāja pat diennakts, kad es gandrīz tiku izaicināts uz divcīņu, bet manam draugam bija divcīņā jāpiedalās.

Ierodoties Jaunorleanā pēc trīs mēneši ilga jūras brauciena, mēs sajūsmināti atstājām kuģi, laivās piebraucām pie krasta septiņi jūdzes no pilsētas un, paņēmuši savas mantas, devāmies pa plato ceļu uz Jaunorleanu.

Mums vajadzēja braukt gar cukurniedru plantācijām un brīnišķām villām, ko ietvēra apelsīnu, Persijas ceriņu un magnoliju dārzi.

Tālāk gar ceļu sākās kafejnīcas un restorāni, kas tā vilināja, ka mēs nespējām paiet tiem garām neiegriezušies un, pēc vairākiem tādiem apmeklējumiem, kļuvām ievērojami jautrāki.

Pilsētā mēs ieradāmies vakarā, kad uz ielām jau sāka mirdzēt diezgan reti novietotās laternas. Negaidot pa pavērtām durvīm mēs ieraudzījām krāšņa restorāna iekšpusi — tas bija viens no tiem restorāniem, ar ko Jaunor-leana ļoti slavena. Slīpētu kausu, karafu un spoguļu mirdzums mūs apžilbināja, izsaukdams priekšstatu par apburtu pili vai Aladina alu.

Ieejot restorānā, mēs atradāmies visraibākās publikas vidū; te bija kuģu īpašnieki, zemkopji, amatnieki, sīkie plantātori; daudzi no viņiem bija grezni, pēc pēdējās modes ģērbušies.

Mans biedrs, dzīvotpriecīgs jauneklis, kas nule bija beidzis ūniversitāti, ātri ar šiem ļaudīm iepazinās. Viņi bija ļoti priecīgi un izturējās pret mums kā pret veciem paziņām. Manu uzmanību sevišķi saistīja kāds no klātesošiem, varbūt tālab, ka viņš bija laipnāks pret mums nekā visi citi, varbūt arī tamdēļ, ka viņā bija kaut kas pavisam neparasts.

Tas bija gadus divdesmit vecs jauneklis, bet jau ar trīsdesmit gadīga vīra uzstāšanos. Viņš bija vidēja auguma, pareiziem sejas pantiem, melniem cirtainiem matiem. Viņš likās skaists, kamēr jūs nebijāt ieskatījušies viņa acīs, kurās bija kaut kas atbaidītājs, auksts un dzīvniecisks. šis jauneklis, kā vaigā bija saskatāma neliela rēta, bija smalki ģērbies un izskatījās kā švīts.

Kā es vēlāk uzzināju, šis jauneklis bija cēlies no kādas meksikāņu ģimenes, kas revolūcijas laikā bija padzīta no Meksikas vai Dienvidamerikas.

Jaunorleanā līdzīgu ēmigrantu bija ļoti daudz; viņus varēja sastapt visur, viņi iespiedās sabiedrībā, pārtika no kāršu spēles un citādiem ne visai godīgi iegūtiem līdzekļiem, jo darbam viņi bija par slinkiem.

Kungs, par ko es runāju, bija tieši no šī tipa ļaudīm, un manam biedram viņš patika vairāk nekā man. Tomēr nevar neatzīmēt, ka mans ceļa biedrs bija dzēris daudz vairāk nekā es un tālab nebija spējīgs pilnīgi aukstasinīgi spriest. Viņi stāvēja netālu no manis, mierīgi sarunādamies, šampanieša pokāliem rokās.

Es aizgriezos un sāku sarunāties ar citu apmeklētāju, kad pēkšņi izdzirdu sava drauga balsi, kurš runāja asi un satraukti:

„Jā, tas pazuda, un jūs esat tas, kas to paņēma!“

„Atvainojiet, kungs…“

„Jā! Es atkārtoju, jūs paņēmāt manu pulksteni. Jūs to nozagāt!“

„Velns parauj!“ atskanēja no meksikāņa lūpām, un tūlīt pēc šī izsauciena atskanēja metala skaņa, it kā uzvilktu revolvera gaili.

Ātri pagriezies pret viņiem, es meksikāņa rokā ieraudzīju revolveri, ko tas bija jau pagriezis pret manu neapbruņoto draugu. Es metos uz priekšu un, satvēris ar roku revolveri, novērsu šāvienu.

Mūsu starpā izcēlās cīņa, kuras laikā no ieroča izkrita patronas, un revolveris palika manā rokā. Redzēdams, ka revolveris nekaitīgs, es atdevu to īpašniekam, ieteikdams būt uzmanīgākam ar tik bīstamu ieroci.

„Jūs man atbildēsit par šo apvainojumu!“ viņš iesaucās, zīmēdams to uz manu draugu.

„Kas par apvainojumu!“ atbildēja Kezejs (tā sauca manu ceļabiedru). „Es vēlreiz atkārtoju: man pazuda pulkstenis, ko norāva no saites — un to izdarījāt jūs. Viņš ir zaglis!“ teica mans draugs, griezdamies pie kaimiņiem.

Meksikānis bija ārkārtīgi saniknots un pūlējās revolveri atkal pielādēt.

Es vērīgi sekoju viņam, lai atkal viņu aizkavētu, zinādams, ka Kezejs nav spējīgs sevi taupīt.

Tai pašā laikā arī citi pūlējās noskaidrot šo lietu un, ja iespējams, samierināt viņus.

.

II. Vispārēja pārmeklēšana.

Es biju pārliecināts, ka šai gadījumā Kezejs kļūdījies. Jaunais francūzis pēc sīka zaglīša nemaz neizskatījās. Ka pulkstenis tiešām bija pazudis — nebija ne mazāko šaubu, bet ka tas būtu elegantā francūža roku darbs, tam bija grūti piekrist, šai sabiedrībā bija personas, kam varēja daudz mazāk uzticēties nekā viņam. Bet pārāk skaļš un dabisks bija sašutums, kad Kezejs viņu apvainoja zādzībā. Nē, es noteikti nespēju domāt ka viņš varētu būt vainīgs.

„Kezej,“ es, visiem dzirdot, teicu, „tu, acīmredzot, ļoti maldies. Atsakies no sava muļķīgā apvainojuma un atvainojies.“

Bet Kezejs negribēja darīt ne viena, ne otra. Viņš bija pilnīgi pārvērties. No iereibušā, labsirdīgā muļķa zēna, kāds viņš šķita vēl tikai dažas minūtes atpakaļ, viņš pēkšņi izvērtās par skaidru, noteiktu un neatlaidīgu cilvēku. Vai tiešām pulksteņa zaudējums varēja viņu tik pēkšņi pārvērst?

Visiem piekrītot, tika nolemts aizslēgt izejas durvis un pielikt pie tām kā sargus salona apkalpotājus.

„Bet tagad, vai nebūsit tik laipni mūs visus pārmeklēt!“ uzaicināja kāds vecāks solīds un nopietns džentl-mens, acīmredzot, meksikānis.

„Jā, jā!“ atskanēja no dažādām pusēm. „Mēs prasām vispārēju pārmeklēšanu! Mēs gribam zināt, kurš starp mums ir zaglis?“

Kāda balss man likās sevišķi pazīstama. Es apskatījos visapkārt un ieraudzīju tā kuģa stūrmani, ar kuru mēs bijām atbraukuši Jaunorleanā. Tas mani iepriecināja: tomēr it kā savs cilvēks.

Pārmeklēšana tika uzticēta diviem: vecajam meksikānim un tieši šim stūrmanim.

Bija ārkārtīgi nepatīkami redzēt, kā viņi pēc kārtas piegāja pie katra sabiedrības locekļa, pārmeklēja viņu no augšas līdz apakšai, lika noģērbt apavus, atvēra naudas makus un portfeļus un vispār darīja visu to, ko parasti šādos gadījumos dara slepenpolicisti.

Bija vēl labi, ka daudzi ar jautriem jokiem un asprātībām pūlējās mazināt smago iespaidu.

Apvainotais klusēdams, cieši sakniebtām lūpām un nicīgu skatienu gaidīja pārmeklēšanas rezultātus, protams, arī viņš pats tika pārmeklēts.

„Nedomā, ka es meloju!“ Kezejs man iečukstēja, kad visu uzmanība bija pievērsta pārmeklējamiem. „Es savu pulksteni redzēju šī francūža rokās.“

„Nevar būt!“ es pusbalsī iesaucos, gandrīz šaubīdamies par sava paziņas garīgajām spējām.

„Es tev galvoju, ka redzēju!“ viņš pilnīgi mierīgi atkārtoja, nopietni manī raudzīdamies.

„Savādi! Tiešām negribas ticēt, mans draugs. Tu varēji kļūdīties. Atceries, ka tu pirms tam biji dzēris…“ „Tas neko nenozīmē! Es tūlīt atreibu, kad ieraudzīju ka mans pulkstenis pazūd zem viņa gludās aproces. Tādu aproču te nevienam citam nav, ievēro. Es nevarēju kļūdīties, lai gan pie manis sēdēja vēl kādi pieci cilvēki… Nu, bet gan jau pats redzēsi, ja tu man netici.“

„Bet, tici man, viņš nemaz neizskatās pēc zagļa. Nozadzis būs kāds cits.“

Tiešām, pulksteni neatrada, un aizdomās turētais pašapzinīgi ļāva sevi pārmeklēt, neizrādīdams vairs ne niknuma, ne neapmierinājuma, bet bija it kā apmierināts, ka šādā veidā var pierādīt savu nevainu.

Meksikānis griezās pie Kezeja:

„Nu, kas ir, kungs? Tagad atvainosities?“

„Nē,“ mans ceļa biedrs stingri atbildēja. „Es palieku pie sava. Jūs nozagāt manu pulksteni!“

„Melis!“ iesaucās meksikānis, un viņi abi viens otram uzbruka.

Par laimi viņi bija neapbruņoti, un visa lieta aprobežojās ar dūru cīņu, kurā Kezejs ņēma virsroku.

Ienaidniekus izdevās drīz izšķirt, viņi abi apmainījās kartiņām un pēc tam mēs devāmies uz Sv. Kārļa viesnīcu.

Acīmredzot, kad sākās strīds, īstais zaglis bija jau paspējis nozust. Tādas bija visu domas. Bet manas domas bija, ka nozudis vienīgi zagļa palīgs.

III. Vizītkartiņu apmaiņa.

žaks Depars.

Dofina ielā 9.

Šis vārds bija uz kartiņas, ko es ieraudzīju, ieiedams nākamā rītā Kezeja guļamistabā.

Mans draugs vēl gulēja. Es ļoti nelabprāt viņu modināju. Man negribējās atgādināt viņam nepatīkamo patiesību — viņa pulksteņa zaudējumu, kas nevisai turīgajam Kezejam bija ļoti jūtams.

šo zaudējumu mans draugs ļoti nožēloja, bet par strīdu runāja jokodamies un smiedamies nometa kartiņu uz grīdas. Tad viņš tomēr to pacēla un, rūpīgi ielikdams kabatas-makā, teica:

„Varbūt tas ir šī cilvēka īstais vārds un adrese. Tad es varu viņu atrast un pieprasīt savu pulksteni atpakaļ un piespiest viņu atbildēt ar savu ādu.“

Un Kezejs sāka ģērbties tik mierīgi, it kā gatavotos iet viesībās, bet nevis uz divcīņu, kas bija neizbēgama.

Kezejam kā izaicinātajam (nevis izaicinātājam) bija tiesība izvēlēties ieročus. Protams, mēs izvēlējāmies pistoles, jo ar rapieriem Kezejs nemaz neprata rīkoties, bet viņa pretnieks, kā mums ziņoja, šai lietā bija īsts meistars. Saskaņā ar divcīņas noteikumiem, mums nebija tiesību atstāt mājas, gaidot izaicinājumu. Domādams, ka sekundanti nekavēsies ierasties, es pasteidzos pasūtīt brokastis, bet mans draugs bija pārliecināts, ka Depars nevien nesteigsies, bet, varbūt, pat nemaz neatnāks.

Kezeja domas attaisnojās. Mēs paspējām paēst brokastis, pusdienas un vakariņas, bet Depars neieradās.

Iedams gulēt, Kezejs apsolījās atnākt pie manis agri no rīta un pārrunāt turpmāko rīcību.

Draugs turēja savu solījumu un atnāca agri no rīta, kad pulkstenis nebija vēl pat seši. Viņš atvainojās, ka atnācis tik agri, rūgtumā piezīmēdams, ka pulksteņa trūkums neļaujot viņam noteikt pareizu laiku.

„Ko tu domā iesākt?“ es viņam jautāju.

„Uzmeklēt šo kungu, protams.“

„Vai vēl kādu stundu nepagaidīsim ? Varbūt viņš savus sekundantus atsūtīs šorīt no rīta. Bez tam, iespējams, ka viņš nozaudējis tavu kartiņu.“

„Nē, tas nevar būt. Bet, ja arī tas tā būtu, tad viņam taču zināms, kur mēs esam apmetušies. Es negribu ne mirkli ilgāk gaidīt. Iesim!“

„Kurp?“

„Pie Depara.“

Kamēr es apģērbos, Kezejs izstāstīja man savu plānu. Par divcīņu viņš vairs nedomāja, bet nolēma vai nu piespiest Deparu atdot pulksteni, jeb viņu „labi piekaut“.

Tāds lietas kārtojums bija pilnīgi pretējs manai gaumei, jo man nemaz nebija patīkami būt lieciniekam jeb dalībniekam mana drauga un francūža ielas kautiņā. Tālab es ieteicu viņa nodomā šādu grozījumu: vispirms es iešu un uzzināšu, vai Depars tiešām dzīvo Dofina ielā. šis mans grozījums tika pieņemts, un atvadoties Kezejs teica:

„Pasaki šim kungam, ka, ja viņš neizaicinās mani, tad es izaicināšu viņu!“

Pēc dažām minūtēm es devos uz Dofina ielu. Dodoties viesnīcas sarga norādītājā virzienā, es pēc dažām minūtēm sasniedzu Karaļa ielu, kas šķērsoja Dofina ielu.

Bija agrs rīts. Veikali vēl bija slēgti, tikai dažas kafejnīcas bija jau atvērtas. Paklaiņojis kādu ceturtdaļ stundu pa Karaļa ielu, es pēkšņi ielas otrā pusē ieraudzīju stāvu, kas man šķita pazīstams, un, kad es ielūkojos tuvāk, es pazinu Deparu. Viņš bija citā ģērbā, bet viņa mati, ūsas un seja — nē, kļūdīties nebija iespējams.

Es strauji pārgāju ielai un šķērsoju viņa ceļu. „Sveiki!“ es teicu.

Viņš apstājās un pārsteigts paskatījās manī.

„Jūs esat ļoti agri kājās," es turpināju. „Atļaujiet jautāt, kas jūs piespieda tik agri celties?“

„Mans darbs, protams,“ Depars atbildēja.

„Lūk, kā,“ es izsmejot piebildu, „kā redzams, jūs ar savu amatu nodarbojaties katrā laikā. Bet es domāju, ka piemērotākais laiks tam nakts stundas. Man šķita, ka agri rītā jums nebūs viegli atrast vientiesīšus, kādi vajadzīgi, lai jūsu darbs sekmētos.“

„Kas jūs tāds esat? Par ko jūs runājat, un ko nozīmē jūsu uzbāzība?“

„Depara kungs, man šķiet, ka jūsu atmiņa ir vāja. Ceru, ka vizītkartiņa, ko jūs pasniedzāt, liks jums atcerēties. Bet iespējams, ka arī no tās jūs, varbūt, atteiksities.“

„Kāda kartiņa?“

Es parādīju viņam vizītkartiņu.

„Tā man pilnīgi sveša. Bet es jums pasniegšu savējo un, par tādu apvainojumu, palūgšu jūsējo vietā.“

Mēs apmainījāmies kartiņām. Un es uz pasniegtās kartiņas pārsteigts lasīju:

Luiss de Hortešs.

Karaļa ielā 16.

Acīmredzot, šim kungam bija daudz viltotu kartiņu, un vienu no tām viņš pasniedza man. Es nolēmu nekādā gadījumā neizlaist viņu no savas apredzos.

„Tā ir jūsu īstā adrese?“ es neuzticīgi jautāju.

„Jūs vēl vienmēr turpināt savus apvainojumus? Pa-skataities pats,“ viņš teica, norādīdams uz durvīm pie kurām bija piestiprināta plāksnīte ar uzrakstu:

Luiss de Hortešs, advokāts.

„Te jūs mani katrā laikā varat atrast,“ viņš turpināja, „bet jums nevajadzēs mani meklēt. Mans draugs nekavēsies ierasties pie jums.“

To teikdams, Depars iegāja mājā un aizsita durvis. Es nekā nesapratu. Protams, tas bija Depars. Viņš bija ģērbies citādi, bet tam taču nebija nekādas nozīmes. Bet savādi, ka šodien es viņa acīs neievēroju nepatīkamās izteiksmes, bez tam viņš tiešām šķita ļoti apvainots. Man radās šaubas, un, lai pārliecinātos, vai neesmu kļūdījies, es nolēmu doties pēc Depara uzdotās adreses un pārliecināties, vai viņš tur dzīvo.

IV. žaks Depars.

Es drīz atradu Dofina ielu un māju, kas bija atzīmēta kartiņā. Tā bija viesnīca vai lētas mēbelētas istabas.

Caur atvērtajām durvīm es ieraudzīju garu tumšu gaiteni.

Es piezvanīju. Durvīs parādījās jauna izpurusi mulate, kas, jādomā, nule bija piecēlusies.

„Ko jūs vēlaties?“ viņa lauzītā franču valodā jautāja.

„Vai te dzīvo žaks Depara kungs?“

„Depars? 0 , jā, jā, šeit.“

„Pasakait, lūdzu, viņam, ka man viņš jāsastop.“

Pirms mulate paspēja man kaut ko atbildēt, aiz viņas pleca parādījās kāda arī samiegojusies un izspurusi galva. Tā bija vīrieša galva, un šis vīrietis bija — žaks Depars. Es viņu tūlīt pazinu. Protams, šoreiz es nekļūdījos!

Bet arī viņš mani, acīmredzot, pazina, jo gribēja paslēpties. Tomēr tas viņam neizdevās. Atbīdījis mulāti, es iegāju šaurajā gaitenī, kas bija apgaismots divi pakaramām lampām, un nostājos tā priekšā, kurš mums ar Kezeju bija sagādājis tik daudz uztraukuma un nepa-tīksmju.

„Ja nemaldos … Depara kungs?“ es vaicāju, jautājot viņā raudzīdamies.

„Tieši tā, mans kungs. Ko jūs vēlaties?“

„Savāds jautājums! Vai tad jūs mani esat aizmirsis?“

„0, nē!“

„Un to, kas notika mūsu pirmā iepazīšanās dienā, arī to jūs atceraties?“

„Jūs apmainījāt vizītkartiņas ar manu draugu, kālab jūs neatsūtījāt sava sekundanta, ko viņš līdz šim laikam gaida ?“

„Parbleu, monsieur! Es taču neesmu traks, ka cīnīšos ar kuru katru pretimnācēju, kas piedzēries iedomāsies man piesieties! Pasakait savam draugam, ka es no sirds piedodu viņam viņa dzērāja pļāpas.“

„Jūs velti uzņematies labsirdīga cilvēka lomu, Depat'a kungs; šī loma jums neder. Jūsu šķietamo augstsirdību mans draugs neizmantos — to es jums varu galvot. Ja jūs negribat izaicināt viņu, tad viņš izaicinās jūs — ievērojiet to.“

„Es taču viņu nemaz nekavēju. Lai izaicina!“

„Un jūs pieņemsit…“

„0 , protams, ar lielāko prieku!“

„Tādā gadījumā, esat tik laipns paziņot man jūsu sekundanta adresi.“

„Es to pateikšu, kad būšu no jūsu drauga saņēmis formālu izaicinājumu.“

„Tas netiks kavēts. Jūs šo izaicinājumu saņemsit ne vēlāk kā pēc divi stundām.“

„Labi, monsieur, es gaidīšu.“

Mēs atvadījāmies, un es aizgāju.

Sasniedzis atceļā Rojai ielu, kas gāja gar tiltu, kas savienoja franču kvartalu ar pārējo pilsētu, es iegāju tu-vākājā restorānā, lai kaut ko izdzertu, izsmēķētu cigāru un pārdomātu, kā tagad rīkoties.

Es ļoti nožēloju, ka biju pateicis Deparam Kezeja nolūku viņu izaicināt, šo mana drauga muļķīgo vēlmi vajadzēja noklusēt un pamēģināt viņu vest pie prāta. Ko Ke-zejs varēja mantot no divcīņas ar Deparu? It nekā! Savu pulksteni viņš neatgūs, viņa gods nekļūs labāks, bet savu dzīvību viņš tomēr riskēs. Savā šīrīta izskatā Depars nemaz neizskatījās pēc džentlmeņa un šķita ļoti netīkams. Bija .skaidri redzama visa viņa vulgārā daba, kas tik rūpīgi tika slēpta zem elegantā tērpa. Viņš bija rupjš, nevērīgs, pat bezkaunīgs. Nevajadzēja mums ar viņu sapīties, tiešām nevajadzēja! Bet, ja nu šī lieta bija iesākta, vajadzēja to vest līdz galam. Es apsolīju, ka Kezejs viņu izaicinās, bet ņemt šo solījumu atpakaļ būtu ļoti neērti. Kezejs nebija kļūdījies, domādams, ka šis Depara kungs — nelietis. Par to es biju pārliecinājies. Un tiešām, kāda patika doties divcīņā ar nelieti un vēl pašam viņu izaicināt? Bet varbūt Uepars apdomāsies un laikā pazudīs, lai izaicinājums nebūtu jāpieņem — tā būtu labākā izeja.

Visu laiku domādams par Depara lietu, es pilnīgi piemirsu, ka man pašam jāsaņem izaicinājums no Luisa Hor-teša. Es atcerējos to tikai tad, kad sāku meklēt naudu, lai samaksātu izdzerto augļūdeni, un sataustīju kabatā advokata kartiņu. Velns lai parauj! Lūk, jaunas rūpes. Divi divcīņas vienā laikā. Vienā man bija jābūt sekundantam, otrā jāstājas pašam pistoles vai zobena priekšā, skatoties pēc ieroču izvēles.

Advokāta sūtnis jau, droši vien, bija ceļā uz manu dzīves vietu.

Kezejs būs ļoti pārsteigts, kad es viņam izstāstīšu savus piedzīvojumus!

Bet, ja nu es Hortešam vaļsirdīgi izstāstu, ka es kļūdījos, noturēdams viņu par kādu citu, un atvainojos? Brīnums, kā tas man jau agrāk nebija ienācis prātā. Tad viss būtu mierīgi nokārtojies. Kļūdas dēļ taču nevar apvainoties!

Es sāku domāt par Ilorteša un Depara pārsteidzēju •īdzību. Tomēr šī līdzība bija tikai tad, kad viņi abi bija vienādos tērpos. Pusapģērbies Depars šķita pavisam cits. Kā es varēju aizmirst rētu viņa sejā, kad Hortešu noturēju par Deparu, kaut viņam sejā nebija nevienas skrambas. Bet steigā jau var aizmirst vēl svarīgākas lietas.

Ilgi domādams par pārpratumu, kā sekas varēja būt ļoti nopietnas, es atzinu, ka izskaidroties un atvainoties vēl nav par vēlu un, katrā ziņā, daudz prātīgāk nekā izcīnīt divcīņu.

Jā, protams, jāiet tūlīt pie Horteša un ar viņu jāizrunājas. Es vēl nebiju aizgājis tālu no viņa kantora. Es izgāju no restorāna un pagriezos atpakaļ. Pēc ceturtdaļ stundas es jau sēdēju pie advokāta un izstāstīju viņam, kā viss bija noticis. Uzzinājis visus lietas apstākļus, viņš jautri iesmējās un teica, ka nevien labprāt piedodot man, bet lūdzot no šī brīža uzskatīt sevi par manu labāko draugu un iepazīstināt viņu ar Kezeju, ko es labprāt apsolīju.

Atvadījies no viņa, es steidzos uz mājām.

Nevērojot manus pārliecinājumus, Kezejs tomēr pieprasīja, lai es nekavējoties dodos pie Depara ar izaicinājumu; un viņš man par lielu pārsteigumu, izaicinājumu tūlīt pieņēma.

Pašu divcīņu neaprakstīšu — pārāk garlaicīgi, — teikšu vienīgi to, ka divcīņa notika ar zobeniem, un Kezejs ar pirmo pretnieka cirtienu tika ievainots rokā, un bija spiests atzīt sevi uzvarētu.

Tā iznāca, ka viņš sevi galīgi apkaunoja, bet Depars palika nevainojams.

Bet no savām aizdomām, ka Depars nozadzis viņa pulksteni, Kezejs tomēr neatteicās.

V. Viesmīlīgie draugi.

Kezejs bija ieradies Jaunorleanā veikalnieciskos nolūkos Un nebija vēl pilnīgi atveseļojies, kad jau dabūja vietu kādā lielā tirdznieciskā uzņēmumā. Bet es ceļoju vienīgi izpriecas dēļ.

Pateicoties Horteša viesmīlībai, mana uzturēšanās Jaunorleanā ieilga veselus trīs mēnešus. Mēs drīz iepati-kāmies viens otram un pēc mēneša bijām jau nešķirami draugi. Mēs satikāmies katru dienu, kopā apmeklējām teātrus, braucām ar laivu, gājām medībās.

No rītiem es iegriezos pie Horteša viņa kantorī, bet vakarus bieži pavadīju viņa mazajā „būdā“, kā viņš izteicās — skaistā mājiņā ar stikla durvīm un vīnogajiem apaugušu verandu. Viņš dzīvoja ar māsu, kas vakaros spēlēja arfu un ģitāru, sagādājot mums lielu baudu.

Viņi abi bija bāreņi, Napoleona armijas virsnieka bērni. Pēc Vaterlo kaujas viņš bija atstājis dienestu un atceļojis uz Jaunorleanu. Būdams karavīrs, Horteša tēvs tirdznieciskās lietās maz ko saprata un bērniem nebija atstājis gandrīz nekādas mantas, izņemot labu izglītību un nevainojamu vārdu.

Pavisam citādi bija izveidojusies viņa labākā drauga dzīve, kurš arī bija virsnieks un apmetās uz dzīvi San-Lui. Viņš bija normandietis, atbrauca uz Ameriku savas jaunās sievas pavadībā, cītīgi nodarbojās ar tirdzniecību, ieguva bagātību un tagad dzīvoja kopā ar savu sievu un meitu ļoti pārtikuši.

Šo atvaļināto virsnieku tuvā draudzība neizbeidzās. Pēc katriem divi vai trīs gadiem viņi viens otru apmeklēja, un abas ģimenes turpināja draudzību. Horteša ģimenē es daudz dzirdēju par Dardonvilu, viņa sievu un meitu — skaistuli Olimpiju.

Iestājās jūlija karstais laiks, kam parasti sekoja briesmīgais dzeltānais drudzis. Jau pie daudzām mājām parādījās sarkanais krusts, kas nozīmēja, ka tur bijusi iznīcinātāja slimība. Būtu neprāts palikt šai slimības pereklī, un es nolēmu aizceļot uz San-Lui. Bija skumji šķirties no maniem jaunajiem draugiem. Viņi varēja palikt tepat, slimība viņus neapdraudēja, jo, ilgi dzīvojot šai purvainajā apgabalā, viņi bija pieraduši pie klimata. Tomēr viskarstākajā gada laikā ari Horteši nepalika Jaunorleanā, bet apmetās Popšartrenas ezera krastos. Es sāku viņus pierunāt braukt man līdzi uz San-Lui, bet man nezināmu iemeslu dēļ Luiss no šī priekšlikuma atteicās. Es apsolījos atgriesties pie saviem draugiem, pirmajam salam iestājoties.

„Nu, nē, tik ātri jūs neatgriezīsities,“ Adele (mana drauga māsa) domīgi teica. „Jums būs žēl atstāt San-Lui. Varbūt, ieraugot Olimpiju…“

„Kāds te sakars ar Olimpiju?“

„Viņa ir skaistule, bagāta.“

„Tas var interesēt jūsu brāli, un, ja es kādreiz atklāšu Olimpijai mīlestību, tad vienīgi kā viņa pilnvarnieks.“ „Nabaga Luisam tas būtu bīstami!“

„0 , nē, Luiss nedrīkst manī redzēt sāncensi. Es ar viņu pat gribētu noslēgt līgumu.“

„Kādu līgumu?“

„San-Lui es aizstāvēšu viņa intereses, ar noteikumu, ka še, mājās, viņš aizstāv manējās…“

Adeles tumšās acis pārsteigti mani paskatījās, un viņa pasmaidot teica:

„Tā tad, līdz pirmajam salam!“

Pēc stundas es jau atstāju Jaunorleanu.

Drīz pēc tam, kad es biju ieradies San-Lui, es devos pie Dardonviliem ar ieteikuma vēstuli kabatā. Tās satura es nezināju, bet, spriežot pēc laipnās uzņemšanas, tā man ļoti glaimoja.

Dardonvili dzīvoja savā brīnišķajā villā uz ezera krasta jūdzes atstatumā no San-Lui. Viņi bija bagāti ļaudis, un atbraucēji pie viņiem baudīja lielas ērtības, tālab mājā vienmēr bija daudz viesu. Galvenais vilinājums bija bagātā mantniece, skaistule Olimpija. Jādomā, ka tālab arī Dardonvila kundze bija pret mani tik atklāta. No viņas es uzzināju, ka Olimpija vēl brīva un sirsnīgi priecājos par savu draugu Luisu, kas pret skaistuli nebija vienaldzīgs. Izrādījās, ka Olimpijas tēvs jau sen nolēmis, ka viņai jāapprec viņa drauga un labdara dēls Luiss.

No San-Lui es devos ceļojumā prērijās, kur pavadīju trīs mēnešus. Manas prombūtes laikā pēkšņi bija nomiris Dardonvils.

Pēc viņa nāves mana draudzība ar šo ģimeni nemainījās, man pat šķita, ka tā kļuva vēl sirsnīgāka. Dardonvila kundze man pilnīgi uzticējās un dienā, kad es devos uz Jaunorleanu, paziņoja man sava vīra testāmenta saturu. Saskaņā ar šo testāmentu puse īpašuma piekrita mātei, otra puse — meitai. Tas nebija nekas sevišķs, bet tālāk testāmentā bija kāds diezgan savāds noteikums. Ja Luiss de-Hortešs bildinās Olimpiju un tā viņu noraidīs, tad daļa mantojuma pāriet Luisa īpašumā. Tādā kārtā iznāca, ka Olimpija bija it kā saistīta zināmiem noteikumiem, bet Luisam de-IIortešam, turpretim, bija atstāta samērā lielāka brīvība savā izvēlē.

Uz manu jautājumu, vai Luisam zināms testāmenta saturs, Dardonvila kundze atbildēja, ka nule viņam rakstiski to paziņojusi, izteikdama savas domas un nosūtīdama testāmenta norakstu.

Iestājoties salam, es atcerējos savu solījumu atgriezties Jaunorleanā. Atvadoties Dardonvila kundze lūdza mūsu sarunu Luisam nestāstīt. Viņai gribējās, lai lieta ietu savu dabīgo gaitu.

VI. Pastā.

Atgriezies Jaunorleanā, es devos uz pastu pēc vēstulēm. Tai laikā vēstules pa mājām netika iznēsātas, un pēc tām vajadzēja sūtīt vai arī ierasties pašam. Es gāju pats. Pastā bija daudz ļaužu, jo bija pienācis Eiropas pasts. Stāvot rindā, es dzirdēju personu vārdus, kas jautāja pēc vēstulēm.

Pienācis pie vēstuļu izsniegšanas vietas, es pēkšņi izdzirdu man labi pazīstamo Luisa de-Horteša vārdu. Zinot, ka manam draugam jāsaņem Dardonvila kundzes vēstule, es ļoti ieinteresējos, kā tā viņu ietekmēs. Man gribējās redzēt viņa sejas izteiksmi, kaut gan, spriežot pēc balss, es sāku domāt, ka tas nebija Luiss pats, bet viņa sūtnis. Man priekšā stāvēja trīs vai četri plecīgi gara auguma kungi, tādēļ es nekā nevarēju saskatīt. „Es ieiešu pie viņa kantorī un tur visu uzzināšu,“ es nodomāju.

Šai laikā cilvēks, kas saņēma Horteša vēstuli, izgāja uz ielas. Man šķita, ka es redzu Luisu, bet nebiju par to pilnīgi pārliecināts, jo viņš gāja ar muguru pret mani; ielas līkumā man pat likās, ka tā drīzāk Depara, nevis Luisa seja.

Tuvāk viņu apskatīt man neizdevās, jo kāds nostājās man priekšā un aizsedza logu.

Saņēmis savas vēstules, es devos uz Luisa kantori; viņš sagaidīja mani ļoti iepriecināts. Es biju pārsteigts, ka viņš tagad ģērbies citādi, nekā pastā, bet bija pagājis tik īss laiciņš, ka viņš nevarēja būt pārģērbies. Es sāku viņu iztaujāt un izrādījās, ka Luiss pastā nemaz nav bijis un ka viņš vispār pats nekad tur neiet, bet vienmēr kādu aizsūta.

Tad es viņam izstāstīju, ka redzēju viņam ļoti līdzīgu cilvēku. „Droši vien, tas bija tas pats kungs, kam man jāpateicas par mūsu pazīšanos,“ es piebildu.

„Ļoti iespējams, bet tas beidzot kļūst neciešami! Daudzi viņu notur par mani un bieži mūs samaina. Man pat zināms, ka viņš to apzinīgi izmanto, un dažreiz nostāda

mani ļoti nepatīkamā stāvoklī. Vajadzēs to izbeigt, un es papūlēšos to izdarīt pirmajā izdevīgajā gadījumā.“

Es pilnīgi pievienojos šim lēmumam, un mēs izšķīrāmies, jo es atcerējos, ka man jānodod vēstule Adelei no Olimpijas.

Luisa rīcība man likās mazliet savāda. Līdz manai atnākšanai viņam vajadzēja būt izlasījušam savu vēstuli, tomēr no viņa sejas tas nebija redzams. Jādomā, sūtītais vēl nebija atnācis, bet varbūt vēstule nemaz nebija no Dardonvila kundzes; citādi Luiss, uzzinādams par testā-mentu, nevarētu būt tik mierīgs. Bet saruna ar viņa māsu tā nodarbināja manas domas, ka es drīz pilnīgi aizmirsu visu šo drauga lietu.

Mani draugi, Luiss un Adele, izturējās pret mani tāpat kā agrāk, un es viņus bieži apmeklēju, vēl jo vairāk tālab, ka man gribējās dalīties ar viņiem savos piedzīvojumos, sevišķi ar tik jauku sarunu biedreni kā Adeli. Dažreiz man izdevās ieinteresēt arī Luisu, sevišķi, kad saruna skāra Olimpiju. Par vēstuli netika runāts; droši vien, Luiss vēl nebija to saņēmis, un mans stāvoklis kļuva neērts. Man gribējās Luisu iepriecināt, bet Dardonvila kundzei dotais solījums mani atturēja.

Pagāja pusotras nedēļas, bet viss palika kā bijis. Es sāku domāt, ka vēstule nozudusi. Vispār šis notikums mani sevišķi uztrauca, kad es atcerējos savu apmeklējumu pastā. Es ļoti labi dzirdēju, kā tika prasīta vēstule uz Luisa vārda.

Aizdomu mocīts, es kādreiz nolēmu apmeklēt Luisu speciāli nolūkā jautāt viņam par vēstuli. Bet es nepaspēju iziet no mājas, kad pie manis ārkārtīgi satraukts atnāca Luiss.

„Ko tas nozīmē?“ viņš ienākdams jautāja. „Es nule saņēmu vēstuli no Dardonvilas kundzes un nekā nevaru saprast. Tur iet runa par testāmentu, par nez’ kādiem noteikumiem, par Olimpiju. Es nekā nesaprotu. Jūs nesen redzējāt Dardonvilas kundzi un, varbūt, paskaidrosit man, ko tas nozīmē?“

To teikdams, Luiss pasniedza man nule saņemto vēstuli. Tai bija šāds saturs:

„Dārgais Lui!

Pēc manas vēstules un mana vīra testāmcnta noraksta nosūtīšanas noskaidrojās, ka man vēl kāda nedēļa būs jāpaliek San-Lui. Ja jūs vēl neesat no Orleanas izbraucis, tad lūdzu jūs mazliet grozīt mūsu plānu. Atbrauciet ar Adeli pie mums. Varbūt jūsu jaunais draugs jums pievienosies. Mēs ļoti priecāsimies viņu redzēt.

Būtu labi, ja jums izdotos izbraukt ar kuģi „Sultānā“, kas izbrauc 25 . datumā. Tas mans iemīļotais kuģis, un mēs varētu kopā atgriezties.

Sirsnīgi jums padevīgā

Emīlija Dardonvila.“

,,P. S. Neaizmirstiet, Lui, ka jūs savā izvēlē esat brīvs, un, kaut gan man būtu patīkami redzēt jūs kā savu znotu, es negribu ietekmēt Olimpiju, kas, zinādama tēva gribu, negribēs to pārkāpt. Viņas sirds ir brīva, un tā kā jūs esat viņas bērnības draugs, tad es varu apsolīt, ka viņa jūsu bildinājumu pieņems. Bet, protams, jums jārīkojas tā, kā jums liek jūsu sirds. Zinot jūsu krietnumu, es esmu pārliecināta, ka jūs rīkosities tā, kā nākas. E. D.“

„Kad jūs no Dardonvila kundzes saņēmāt pēdējo vēstuli?“ es jautāju.

„Apmēram mēnesi atpakaļ.“

„Bet jūsu māsa?“

„Nav nekā saņēmusi, izņemot jūsu atvesto zīmīti.“ „Bet vēstulē, acīmredzot, par šo zīmīti netiek runāts. Vai tad jūs neesat saņēmis testāmenta norakstu?“

„Es pirmoreiz dzirdu, ka Dardonvila kungs atstājis testāmentu, bet vēstules beigas mani vienkārši pārsteidz. Dardonvila kundze runā par kaut kādiem noteikumiem, par to, ka Olimpi ju saista kāds solījums … Es nekā nesaprotu un lūdzu jūs man visu to paskaidrot, ja varat.“

VII. Čeks.

Luiss de-Hortešs stāvēja manā priekšā, nepacietīgi gaidīdams mīklas atrisinājumu.

Es biju priecīgs par iespēju aplaimot savu draugu, izstāstot viņam visu, ko zināju. Tagad es varēju pārkāpt doto vārdu, jo bija skaidrs, ka Dardonvila kundzes vēstule nozudusi.

īsos vārdos es Luisam izstāstīju Dardonvila testamenta saturu. Luisa sejā atmirdzēja prieks, un viņš manu stāstu bieži pārtrauca jūsmīgiem izsaucieniem.

„Tas nav svarīgi, ka vēstule pazudusi,“ es piezīmēju, „jo tur bija vienīgi testāmenta kopija.“

„šis testāments mani maz interesē. Man svarīgākais

— Olimpijas griba.“

„Es esmu pārliecināts, ka tā atbilst jūsu nodomiem.“ „Pateicos jums, dārgais draugs.“

„Paklausaities, de-IIorteša kungs; jūs gaida San-Lui, lai kopā atgrieztos Jaunorleanā. „Sultānā“ taču nobrauks šovakar. Jums tūlīt jābrauc.“

„Vai jūs brauksit man līdzi?“

„Protams. Bet jūsu māsa?“

„Protams, brauks. Viņa beidzamajā laikā tik maz kur bijusi, ka labprāt brauks. Tā tad brauksim, jā?“ „Labprāt.“

Luiss vēl vienmēr cerēja atrast nozaudēto vēstuli, bet, atcerēdamies gadījumu pastā, es biju pārliecināts, ka tā atrodas Depara rokās.

Katrā ziņā šī lieta bija tumša, un mēs nespējām neko aptvert.

Ceļā uz Adeli, mēs iegriezāmies pastā uzzināt, vai tur neatradīsies nozudušā vēstule. Tiešām, mums pasniedza vēstuli uz Luisa de-Horteša vārda, bet tā bija pienākusi ar beidzamo pastu.

Ieraudzījis San-Lui mārku, mans draugs steidzīgi atvēra aploksni.

„Cienījamais kungs!

Jums nodotais čeks par 1000 dolāriem uz Jaunor-leanas banku kāda mūsu kalpotāja kļūdas dēļ nebija jums saviaikā nosūtīts. Banka samaksāja un nosūtīja to jums. Papūlieties paziņot, vai esat to saņēmis.

Gardet un K° Bankas nams San-Lui.“

„Ko tas nozīmē?“ Hortešs pārsteigts iesaucās. „Nekādus 1000 dolārus neesmu saņēmis. arī čeka es neesmu saņēmis un neesmu gaidījis… Te būs kāda kļūda, pārpratums. Droši vien, vēstule nav domāta man.“

Tomēr adrese bija pareiza un sīka: advokātam Lui-sam de-Horteša kungam, Karaļa ielā 16 . jaunorleanā. otra luisa de-IIorteša nebija, tā tad vēstule bija domāta viņam.

Es sapratu, ka naudu sūtījusi Dardonvila kundze un to paņēmis Depars. Pēdējais, jādomā, bija sekojis vēstulēm no San-Lui, kas adresētas llortešam, un tās pievācis. Saņēmis čeku, Depars ieradās pastā pēc naudas, un tā viņa rokās nokļuva arī vēstule ar testāmenta norakstu.

Notvert vainīgo šai blēdībā būtu grūti, jo viņš, droši vien, bija no Jaunorleanas aizbraucis.

Kad es Luisam pateicu savas domas, viņš bija saniknots. No kurienes nauda sūtīta — viņš nezināja, bet zādzības fakts bija acīmredzams. Par notikumu mēs tūlīt ziņojām Jaunorleanas policijai, bet paši nolēmām, ierodoties San-Lui, vispirms doties uz Gardeta un K° Bankas kantori.

Slepenpolicisti, kas uzsāka Deparu meklēt, drīz vien pārliecinājās, ka viņš no Teksasas aizbraucis.

VIII. „Misuri Skaistule“.

Mūsu ceļojuma septītajā dienā augšup pa Misisipi, kad saule jau tuvojās rietumiem, mūsu kuģis „Sultānā“ sasniedza kalnainu apgabalu un nakti iebrauca šaurā ielejā. Pilns mēness stāvēja tik zemu, ka tā gaisma apmirdzēja upi vienīgi tais vietās, kur tā aizlocījās uz rietumiem vai austrumiem. Bet, kad straume plūda uz ziemeļiem vai dienvidiem, krasta augstienes pilnīgi aptumšoja upi, un vienīgi kuģa ugunis skopi gaismoja tumsā.

Šīs pārejas no spilgtās mēnessgaismas tumsā bija tik skaistas, ka es ilgi neatstāju kuģa klāju, tīksminādamies par to.

Pēkšņi es izdzirdu pretimbraucēja kuģa troksni, un tūlīt pēc tam ieraudzīju priekšā spilgtu gaismu.

Mums pretim brauca kuģis. Nevērojot tumsu, stūrmaņi lieliski veica savu darbu, un abi kuģi pabrauca viens otram garām.

Es paspēju izlasīt kuģa nosaukumu. Tas bija „Misuri Skaistule“. Bez nosaukuma es paspēju ieraudzīt vēl kaut ko, kas mani ļoti satrauca. Uz klāja blakām dāmu kajītēm stāvēja Dardonvila kundze un viņas meita Olimpija. Pie viņām bija kāds vīrietis, kā seju es nevarēju saskatīt. Mani pārņēma nojauta par kaut ko ļaunu un nemiers, ka mūsu draugiem draud briesmas.

Bija savādi, ka Dardonvila kundze ar meitu bija nolēmušas doties ceļā, mūs nesagaidot. Kungs, kas stāvēja viņām blakus, varēja būt radnieks vai paziņa, bet kaut kas lika man nojaust, ka tas nav neviens cits kā žaks Depars.

Manas aizdomas, protams, bija pilnīgi nepamatotas, tāpat kā nez’ kādas nelaimes nojautas. Un kas gan ļauns, ja Depars brauca uz viena kuģa ar Dardonviliem, un kādas briesmas gan tas varēja radīt? Lai nu būtu kā būdams, es nolēmu Ilortešam nekā neteikt, pirms mēs sasniegsim San-Lui, kur visam vajadzēja noskaidroties.

Es gribēju pajautāt locmanim par „Misuri Skaistuli“, bet šai brīdī pienāca otrs locis, un viņi sāka savā starpā sarunāties. No viņu sarunas es uzzināju, ka „Misuri Skaistule“ Jaunorleanā vairs nepiestājas, bet brauc uz Cincinati.

šī ziņa mani apmulsināja; es nevarēju izskaidrot, kālab Dordonvila kundze brauc turp tai laikā, kad viņai vajadzēja gaidīt mūs San-Lui? Varbūt viņa bija par to Lui-sam rakstījusi, bet vēstule nebija pienākusi?

Varbūt es pārklausījos? Varbūt šis kuģis'iet uz Jaun-orleanu beidzamoreiz, bet tikai pēc tam sāks braukāt uz Cincinati un atpakaļ?

Lai šo jautājumu noskaidrotu, es griezos pie loča, kas atkārtoja to pašu, ko es jau agrāk biju dzirdējis.

Mans nemiers pieauga, un es tikai ar pūlēm spēju to apslēpt.

Tikai kāda nelaime varēja piespiest Dardonvila kundzi tik pēkšņi grozīt savus nodomus. Šī doma mani nomāca, un es nepacietīgi gaidīju mūsu iebraukšanu San-Lui.

IX. Neviens mūs nesagaida.

Nākamā dienā pulksten desmitos no rīta mēs tuvojāmies San-Lui, un es, stāvēdams uz klāja, pūlējos saskatīt Dardonvilu villu, kas atradās aiz meža.

Drīz tā parādījās aiz kokiem, izsaukdama mana ceļa biedru jūsmīgus saucienus. Viņi domāja par gaidāmo satikšanos ar dārgajiem draugiem, par viņu viesmīlību, par gaidāmiem priekiem. Dardonvilu māja bija jauna, pulkvedis to bija uzcēlis drīz pēc tam, kad bija izbeidzis nodarboties ar tirdzniecību.

Kad mēs atbraucām beidzamoreiz, Dardonvili vēl dzīvoja pilsētā un tikai nesen bija pārgājuši uz šo villu. Mani ceļa biedri redzēja to pirmoreiz, un celtnes architektūra tos sajūsmināja.

Tuvojoties villai, mani draugi arvien vairāk brīnījās. Ieejas durvis bija noslēgtas, tāpat arī verandas durvis. Visapkārt neviens nebija redzams, it kā māja būtu neapdzīvota.

„Savādi, ka tik brīnišķā laikā aizvērti logi,“ Luiss teica.

Es izskaidroju to tā, ka logi atrodas saules pusē, kU]ia šai laikā ļoti svelmē.

„Bet man liekas, ka ir pat auksti,“ Adele drebēdama piebilda. „Tiklīdz mēs ieiesim mājā, es katrā ziņā uzvilkšu visus aizkarus, lai būtu vairāk saules. Bet kamdēļ neviens no viņiem nav redzams? Viņiem taču vajadzēja mūs sagaidīt! Tas tiešām nav labi no Olimpijas, un, katrā ziņā, ir savādi."

„Varbūt viņas nav vēl piecēlušās,“ Luiss piezīmēja. „Vēl agrs.“

„Kā agrs? Pulkstenis jau desmit. Katrā ziņā mūs varēja sagaidīt kalpotāji. Bet arī kalpotāji nav redzami. Kur gan palicis Pluto un visi pārējie? Ak lūk, kā!“ Adele priecīgi piebilda. „Droši vien, Dardonvila kundze un Olim-pija, ieraudzīdamas mūsu kuģi, izbraukušas mums pretim un paņēmušas Pluto līdzi, bet pārējie kalpotāji nodarbināti mājās. Mēs tūlīt sastapsim savus draugus, tas tik būs prieks!“

Kaut gan es visām šīm varbūtībām piekritu, es neticēju, ka tās iespējamas. Atstātā māja apstiprināja manas baigās aizdomas. Tomēr es pūlējos būt mierīgs un neizrādīt savu nemierīgo domu.

Kad mēs piebraucām ostai, es ātri pārlaidu skatienu gaidītāju pūlim, bet ne Dardonvila kundze, ne Olimpija nebija redzamas.

Es paskatījos uz Adeli. Bija skaidrs, ka viņu apvaino tāda Dardonvilu nevērība.

Mums vajadzēja nolīgt karieti, lai brauktu uz villu. Pa cejam mēs sastapām ļaudis, kas mazliet pārsteigti vēroja mūs, sevišķi Luisu.

Kad mēs piebraucām mājai, neviens neiznāca mūs sagaidīt, neviens neatvēra durvis.

„Cik savādi!“ Adele noteica.

Luiss izkāpa no karietes un pieklaudzināja. Atskanēja smagi soļi, kāds pienāca durvīm un klusu, uzmanīgi tās atvēra. Tas bija Pluto.

No nēģera sejas izteiksmes mēs sapratām, ka mēs neesam gaidīti. Viņš stāvēja mūsu priekšā pilnīgi pārsteigts

— atvērtu muti un ieplestām acīm.

„Kamdēļ jūs atgriezāties, mister Luis?“

„Kā atgriezāmies, Pluto? Mēs nule no Jaunorleanas?“

„Nejokojiet ar vecu nēģeri. Jūs nevarējāt tik ātri turp aizbraukt un atgriezties. Jūs pa šo laiku labi ja paspējāt nokļūt līdz Ogio grīvai.“

„Kā līdz Ogio grīvai?“

„Nu, jūsu kuģis „Misuri Skaistule“ taču izbrauca tikai vakar vakarā. Ceru, ka nav noticis nekas ļauns. Bet kur tad jūs atstājāt kundzi un jaunkundzi?“

„Es taču nevienu no viņām neesmu redzējis!“ „Sakait man, kur mana jaunkundze?“ Pluto atkārtoja. „Kauns smieties par vecu nēģeri?“

„Es tev gribēju to jautāt. Kur viņas ir?“

„Kā tad lai es to zinu? Vakar es viņas un jūs pavadīju uz kuģi.“

„Uz kādu kuģi? Ko?“

„Nu, jūs un Dardonvila kundzi ar jaunkundzi.“

„Par kādu kuģi tu runā? Es nekā nesaprotu!“ „Par lielo kuģi „Misuri Skaistule“.“

Luiss pārsteigts paskatījās manī.

„Kā jūs domājat, ko tas viss nozīmē?“ viņš jautāja. „Saki man, Pluto,“ es teicu, griezdamies pie nēģera, „ko tu pavadīji uz kuģi?“

„Kundzi, jaunkundzi un masteru Ilortešu.“

„Kas tev teica, ka tas bija Ilorteša kungs?“

„Visi viņu tā sauca, un arī es pats neesmu akls. Jūs vienkārši smejaties par veco nēģeri!“

„Kurp viņi aizbrauca?“

„Runāja, ka misteram Luisam nomiris bagāts krusttēvs. Misters Luiss brauks pēc naudas, tad visi dosies uz Franciju, tur mūsu jaunkundze salaulāsies ar misteru Luisu, bet pēc kāzām visi brauks šurp. Gardeta kungs, baņķieris, man teica, ka šai dienā kundze ceļojumam izņēmusi lielāku naudas sumu … Bet, mister Luis, kālab tad jūs atgriezāties?“

Pēc šīs sarunas es biju dziļi pārliecināts, ka notikusi nekrietna krāpšana, kam par upuri kritusi Dardonvila kundze un viņas meita. Kāds, uzdodamies par Luisu de Ilortešu, bija pierunājis viņas braukt uz Franciju. Es biju pilnīgi pārliecināts, ka šis krāpnieks bija Depars.

Taupīdams savus ceļa biedrus, es viņiem savas aizdomas nepateicu. Es zināju, ka Gardeta kungs, būdams Dardonvila kundzes draugs, droši vien, varēs mums paskaidrot, kā viss noticis. Viņš izdevis čeku par lielu sumu, un viņam jāzina, kādam nolūkam šī nauda domāta. Bez tam viņš varēs mums izskaidrot noslēpumaino notikumu ar 1000 dolāriem.

Pēc pusstundas mēs piebraucām pie bankas kantora.

Adele un Luiss palika karietē, bet es viens pats iegāju pie Gardeta kunga.

X. Vajāšana.

Gardets bija kantorī, pazina mani, un es tūlīt ķēros pie lietas.

Baņķieris, zinādams manas labās attieksmes ar Dar-donvila kungu, izstāstīja man visu, ko zināja.

Par nodomāto ceļojumu uz Eiropu viņš vispirms uzzinājis no paziņām, bet tad Dardonvila kundze paņēmusi no viņa pārvedumu uz Parīzi 10.000 dolāru apmērā, šis tas viņam kļuvis zināms arī no baumām.

Tāda bagāta ģimene kā Dardonvili interesējusi daudzus, un bija grūti apslēpt to, kas tur notika. Baņķieris dzirdējis arī par gaidāmajām Olimpijas laulībām ar jauno de Ilortešu. Viņam bija arī zināms, ka līgavainis pavadījis nedēļu villā. Tas bija zināms pilnīgi noteikti, jo Gardets nebija saņēmis atbildi uz vēstuli, ko viņš de Horteša kungam bija nosūtījis uz Jaunorleanu.

Jūs varat iedomāties Gardeta pārsteigumu, kad es viņam paziņoju, ka viņam bijusi darīšana ar krāpnieku, bet īstais de Hortešs atbraucis šodien ar mani no Jaunor-leanas.

Viņš pietrūkās no krēsla.

„Jūs taču jokojat?“ viņš iesaucās.

„Diemžēl, nē! Paskataities pa logu, lūk, viņš.“

Gardets piegāja pie loga.

„Jā, tas ir viņš ar māsu. Es viņus abus pazīstu, pazinu arī viņu tēvu. Vai tiešām notikusi krāpšana?“

„Mani draugi jums to apstiprinās.“

„Man nevajag apstiprinājumu. Tagad man viss kļuvis skaidrs: šis čeks, viņa apmeklējumi Dardonvilu villā, viesu nepieņemšana. Mans Dievs, Dardonvila kundze ir pazudusi!“

„Vēl agri nodoties izmisumam. Varbūt mums izdosies izjaukt šī nelieša plānus.“

„Man šķiet, tas nav iespējams. Ko jūs domājat uzsākt!“

„Braukt viņiem pakaļ, protams.“

„Viegli teikt — braukt! Kuģis aizgāja vakar, bet otrs ies ne agrāk kā pēc nedēļas.“

„Skaidri zināt?“

„Lūk, saraksts,“ Gardets noteica, rādīdams tabulu.

Man trūka pacietības to apskatīt, es ticēju baņķierim uz vārda.

Es biju pilnīgi izmisis. Kā! Gaidīt nedēļu! Tas taču nozīmēja atteikties no cerībām viņus laikā panākt!

Par laimi es atcerējos, ka Cincinati var sasniegt jāšus, un tūlīt to pateicu baņķierim, kas manam plānam piekrita.

„Jums stāv priekšā garš ceļš — vairāk nekā trīs simt jūdzes pa sliktu ceļu; bet vilcināties nav iespējams: apstākļi prasa noteiktas rīcības.“

Apsprieduši lietu, mēs ar misteru Gardetu nolēmām rīkoties tā. Atstājot Adeli baņķiera gādībā, man un Lui-sam vajadzēja jāt uz Cincinati. Lai ko tas mums maksātu, mums to vajadzēja izdarīt. Par laimi man bija līdzi pietiekami daudz naudas, un arī baņķieris no savas puses piedāvāja, cik vajadzīgs, no viņa līdzekļiem. Uzaicinājām augšā Luisu ar māsu un viņiem visu izstāstījām. Izdzir-dis, kas par lietu, nabaga Luiss bija ļoti izmisis.

Bet kavēties nebija iespējams, un mēs ātri sagatavojāmies ceļām. Adele nepretojās mūsu lēmumam, apzinādamās, ka nepieciešami šķirties.

Sameklējuši spēcīgus zirgus, mēs devāmies ceļā pār plato upi un sākām jāt pa ceļu, kas veda uz Cincinati.

Mēs jājām klusēdami. Luiss skuma, bet es biju iegrimis dažādos apcerējumos. Mēs jājām tik ātri, cik zirgi spēja izturēt. Man savu ceļa biedru vajadzēja pat apvaldīt, jo viņš sāka dzīt savu zirgu tik ātri, ka, man neiejaucoties, droši vien, drīz to nodzītu līdz nāvei. Bet mūsu zirgus vajadzēja taupīt, jo, ja viņi pakristu tālu no pilsētas vai ciemata, tad jaunus dabūt būtu grūti, un mēs zaudētu arī daudz laika.

Protams, mēs bijām nodomājuši pēc katrām 60 vai 70 jūdzēm mainīt zirgus, jo citādi sasniegt mērķi noteiktajā laikā nebija iespējams.

Es biju izveidojis noteiktu darbības plānu, bet tas balstījās vairāk uz diezgan nedrošām panākumu iespēja-mībām, nekā noteiktiem datiem. Es cieši ticēju, ka mums vēl ir iespēja avantūristu panākt, šis atzinums, pie kā es biju nācis pēc ilgām pārdomām, de Hortešu uzmundrināja.

Steigā un juceklī gatavojoties ceļam, mēs neko neprātojām, nekā nepārdomājām, un tikai ceļā mums radās izdevība pārrunāt mūsu pasākuma izredzes. No savas sarunas ar „Sultānā“ loci es biju uzzinājis, ka „Misuri Skaistule“ sasniegs Cincinati ātrāk nekā četrās dienās pēc izbraukšanas no San-Lui. Kuģis bija aizsteidzies mums priekšā trīsceturtdaļ dienu, bet toties tā ceļš bija daudz garāks. Jājot simt piecdesmit jūdzes dienā, mēs cerējām sasniegt Cincinati ātrāk nekā Dardonvilu ģimene.

Mūsu jājiens, pilns satraukuma un nemiera, mūs smagi nomāca, sevišķi manu ceļabiedru, kas brīžiem iegrima drūmā melancholijā. Mēs neredzējām sava ceļojuma beigu, nevērojot neparasto ātrumu, kādā mēs auļojām lielāko daļu dienas un nakts, bieži seglos aizmigdami.

Tikai ceturtās dienas vakarā mēs sasniedzām sengaidīto pilsētu. Piejājuši pie vienīgās viesnīcas, mēs uzzinājām, ka „Misuri Skaistule“ jau pienākusi, bet mūsu draugu viesnīcā nebija.

Mūsu priekšā stāvēja pats kuģa kapteinis.

„Es pazīstu lēdiju un viņas meitu,“ uz mūsu jautājumiem viņš atbildēja. „Ar viņām bija kāds jauneklis, kā likās, kāds ierēdnis no Jaunorleanas. Viņi nepalika pilsētā, bet tieši no „Misuri Skaistules“ pārkāpa citā kuģī, kas devās uz čilingu.“

Likteņa nežēlīgā sitiena apstulbināti, mēs nokāpām no zirgiem un lēni devāmies uz viesnīcu.

XI. Atrisinājums.

Es tomēr nezaudēju cerības un pūlējos Luisu uzmundrināt. Dardonvili nevarēja atstāt Ņujorku, lai dotos uz Eiropu, agrāk kā pēc sešām dienām, šī laika pilnīgi pietika, lai mēs sasniegtu Ņujorku. Mēs steidzāmies paņemt vietas uz neliela kuģīša, kas nākamā rītā devās uz čilingu. Bet kā gan mēs bijām vīlušies, kad uzzinājām, ka šī kuģa kapteinis parasti ļoti kavējās atstāt ostu un labi, ja mums izdosies doties ceļā pēc trīs dienām. Tas bija briesmīgi, ^et, par laimi, man ienāca prātā lieliska doma, ko Luiss pilnīgi atbalstīja. šī doma bija ļoti vienkārša un viegli izpildāma: mēs devām kapteinim 100 dolārus, un viņš apsolījās doties jūrā noteiktajā laikā.

To nokārtojuši, mēs mierīgi apgūlāmies un nākamā dienā, visai pilsētai par pārsteigumu, devāmies ceļā tieši pulksten divpadsmitos.

Sasniedzot čilingu, mēs devāmies tālāk ar pasta zirgiem, tad līdz Filadelfijai pa dzelzceļu un, beidzot, ar ekspresi, kas bija pieskaņots okeana tvaikoņu satiksmei. Bet te atkal gadījās nelaime: lokomotīves bojājums aizkavēja mūs ceļā pusstundu. Lūk, beidzot, parādījās Ņujorkas pilsēta un ostā stāvētājs okeana tvaikonis. Paldies Dievam, mēs nebijām nokavējuši! Bet, ak šausmas, pēkšņi atskanēja signāla šāviens, un kuģis devās jūrā.

To nevarēja vairs panākt neviens kuģis, jo tas bija pālāk ātrs.

Mēs klusēdami izkāpām krastā un devāmies meklēt viesnīcu. Bet mēs nebijām paspēruši vēl dažus soļus, kad atskanēja saucieni un strīdētajos cilvēku dzīvas sarunas.

Mēs atskatījāmies. Mūsu priekšā stāvēja jūrnieku pulciņš, kas, acīmredzot, strādāja kuģu sabiedrībā. Viņi palīdzēja kuģim nobraukt, un tagad vēroja to no ostas. Vienam no viņiem bija rokās tālskats. Mēs ieklausījāmies viņu sarunās.

„Jā,“ viens no jūrniekiem piezīmēja, „ar kuģi kaut kas nav kārtībā!“

„Padod man tālskatu,“ palūdza otrs matrozis un, saņēmis instrumentu, pievērsa to aizbraucējam kuģim. „Tev taisnība, Bil,“ viņš teica, raudzīdamies tālē. „Kāds no ratiem salūzis, un kuģis nevar braukt tālāk. Viņam jāat-griežas. Hei, zēni, sagatavojiet virves!“

Grūti aprakstīt mūsu sajūsmu, dzirdot šo ziņu. Likās, pats liktenis nāca mums palīgā!

Kamēr kuģis iebrauca ostā, mēs paspējām aizsteigties pēc policijas, izskaidrot lietas apstākļus un atvest sev līdzi uz ostu divi policistus.

Tiklīdz kuģis apstājās, žaks Depars tika arestēts. Laimīgs gadījums, ka viņš uz klāja bija viens, tālab arests notika dāmu prombūtē, un viņas tika pasargātas no šī ļoti nepatīkamā skata.

Var iedomāties, cik pārsteigtas un apmulsušas bija Dardonvila kundze un Olimpija, kad uzzināja no mums visu patiesību. Bet drīz visas liksta« tomēr bija aizmirstas, un mēs priecājāmies, ka viss beidzies tik labi, un neviens nav cietis.

Pilsētā mēs ņeuzkavējāmies ilgi un jau ar nākamo kuģi devāmies uz San-Lui, kur mūs jūsmīgi sagaidīja krietnais Gardeta kungs un Adele.

Lietu tālāk noskaidrojot, izrādījās, ka Depars ne vienreiz vien bija izmantojis savu līdzību ar de Hortešu, lai izdarītu dažādus viltojumus un blēdības. Piekrāpt Dardonvila kundzi un Olimpiju viņam bija viegli, jo viņas trīs gadus de Hortešu nebija redzējušas. Brauciens uz Franciju bija Depara ļoti veikli izdomāts plāns. Cerēdams Parīzē no bankas pats saņemt minētos 10.000 dolārus, viņš piekrāptajām sievietēm stāstījis, ka viņam jāsaņemot bagātā krusttēva mantojums un ka viņa māsa un tās līgavainis sagaidīšot viņus Parīzē. Viņa un Olimpijas laulībām vajadzējis notikt turpat.

Tāda steiga pārsteigusi Dardonvila kundzi un likusies viņai mazliet savāda, bet viņa nevarējusi de Hortešam atteikt, jo uzskatījusi to par tuvāko savai ģimenei.

Tomēr ar katru dienu šķietamā de Horteša rīcībai piemitis arvien vairāk un vairāk savādību. Viņš kļuvis ass un rupjš, un Dardonvila kundze brīnījusies, kā gan tik brīnišķam cilvēkam, kāds bijis vecais de Ilortešs, varēja būt tāds dēls.

*

Pēc ilga laika man gadījās apmeklēt Luizianas cietumu un redzēt Deparu, kam bija piespriests desmit gadu cietumsods. Viņš izskatījās ļoti nožēlojams, un viņā bija grūti pazīt agrāko švītu.

Bet Luiss de Hortešs dzīvoja laimīgi un bagāti ar skaistuli Olimpiju savā lielajā, krāšņi iekārtotajā mājā.

Beigas

III grāmata. NELAIMES SIGNĀLS

MAIN-RIDA KOPOTI RAKSTI Devītais sējums

Romāns divās grāmatās

I

NO KRIEVU VALODAS TULKOJIS e. valdis.

1938

APGADS »GRĀMATU ZIEDS« RlGA, TERBATAS IELĀ Nr. 02

Main-Rid Signal bedstvija

Spiestuve „Progress“, Rīgā, Lielgabalu ielā t.

I. nodaļa. Sekotāji.

Klusais okeāns. Divi kuģi atraisītām burām brauca pa vējam viens otra takā.

Kas tas — vajāšana? Droši vien, ja vēl ņem vērā abu kuģu konstrukciju un lielumu. Viens no tiem, patiesību sakot, nebija pat kuģis, bet liela barka, tā saucamā p o 1 a c c a, ar milzīgiem, asiem atpakaļ atliektiem mastiem un tādām pašām greizām burām — kā jau tas parasti iekārtots pīrātu kuģos. Otrs — īsts, milzīgs kuģis; vesela rinda īstu, nevis izkrāsotu, lielgabalu lūku, no kurām raudzījās draudīgi lielgabalu stobri, un tas vispirms lika domāt, ka tas ir karakuģis; bet vērīgs jūrnieks piebilstu, ka tā — fregate. Mastā plīvotājs karogs ļāva noteikt viņa piederību; šo karogu pazīst visā pasaulē, tas — Anglijas karogs.

Ja tā bija vajāšana, tad bēdzējs nekādā ziņā nebija karakuģis; to skaidri noteica kuģu savstarpējais stāvoklis: polacca brauca pa priekšu, bet fregate nopakaļ.

Uz polaccas arī bija saskatāms karogs, bet tā nācio-nālitāte nebija tik viegli nosakāma. Tas bija, kaut gan nelielas, jūras valsts kara karogs. Balta piecstūraina zvaigzne, kas vientuļi izceļas zilā laukā, tas — Čiles karogs.

Kamdēļ gan Anglijas fregatei vajadzēja vajāt čiles barku? Tagad taču starp Lielbritāniju un šo ziedošāko no Dienvidamerikas republikām nebija izcēlies karš; taisni otrādi, abas valstis atradās vislabākajās attiecībās. Ja polacca būtu uzvilkusi asiņaini sārtu vai melnu karogu ar miroņa galvaskausu un sakrustotiem kauliem — pīrātu karogs, — tad vajāšana būtu saprotama. Bet mazajam

karoga audeklam masta galiņā ar to nebija nekā līdzīga. Taisni otrādi, tas izsauca nožēlu, lūdza palīdzēt, jo karogs bija uzvilkts otrādi — vārdu sakot, tas bija nelaimes signāls.

Bet tomēr kuģis, kas bija uzvilcis tādu signālu, steidzīgi bēga no fregates, uzvilcis visas buras.

Savādi. Uz karakuģa arī visiem tā likās, sākot ar kuģa komandieri un beidzot ar virtuves zēnu.

Tad notika īsta pakaļdzīšanās: fregate pamanīja buras un pagrieza pret tām savu korpusu. Bet to viņa izdarīja, nemainot virzienu, jo čiles kuģis tāpat kā fregate brauca pa vējam. Sekotājs, kaut gan lēni, tomēr pakāpeniski tuvojās bēglim, līdz, beidzot, piebrauca tik tuvu, ka lālskatā saskatīja, ka bēglis ir vienkārša liela barka; tai pašā mirklī ievēroja arī, ka karogs uzvilkts otrādi.

Pats par sevi tas nebija nekas neparasts: līdzīgi atgadījumi uz jūras diezgan bieži. Bet dīvainais bija tas, ka kuģis, uzvilcis nelaimes signālu, pilnās burās bēga no kuģa, kas steidzās tam palīgā, pie tam vēl no kuģa, uz kā plīvoja Anglijas karogs.

Tas bija ne vien dīvaini, bet pat noslēpumaini. Karakuģa komanda bija ļoti satraukta; jo matroži bija māņticīgi. Bez tā, ka viņi redzēja, viņi bija arī šo to dzirdējuši, šonedēļ viņi bija sarunājušies ar divi pretimbraucējiem kuģiem, kas viņiem bija ziņojuši par barku, kuras apraksts līdzinājās nesen ieraudzītajai barkai: „Mastota polacca, visas buras uzvilktas, karogs apgriezts otrādi.“'

Bez tam ļaudis no kādas Britanijas brigas, ko bija apmeklējusi fregates laiva, bija pastāstījuši viņiem, ka polaccai līdzīgs kuģis pabraucis viņiem garām tik tuvu, ka viņi būtu varējuši uzmest tam tauvu; sākumā uz klāja neviens nebijis redzams, tad uz viņu saucieniem iznākuši divi vīri, kas uzkāpuši vantīs.

Uz saucieniem šie vīri atbildējuši nesaprotamā valodā un neparasti aizsmakušā, ķērcīgā balsī, kas līdzinājusies uzpurņotu buldogu rējieniem.

Kad tas noticis, bijis jau diezgan tumšs, gandrīz nakts, bet brigas komanda tomēr saskatījusi šo spalvaino vīru sejas, kad tie ķērušies pie dzeiņiem.

Ieraudzīdams nelaimes signālu, brigas komandieris gribējis sūtīt pie viņiem laivu, bet barka, nesamazinot ātrumu, ātri aizlidojusi tālāk, neizrādīdama vēlmes uzsākt sarunas.

šo brigas komandas stāstu varētu uzskatīt par parasto matrožu tenkojumu, bet tas, ko ziņoja otrs kuģis, kuru fregate sastapa daudz vēlāk, (tas bija vaļu zvejnieku kuģis), stāstīto pilnīgi apstiprināja. Lūk, ko ziņoja vaļu zvejnieku kuģa komandieris:

„Ievērota barka, 10. 22. 1 ). platuma grāds, 95 a. garuma grāds. polaccas takelaža. Visas buras uzvilktas. Karogs apgriests. čilietis. Uz klāja redzēto cilvēku ķermeņi segti sarkaniem matiem; acīmredzot, tas ādas tērps. Mēģinājām piebraukt tuvāk, bet nevarējām. Barkai ātra gaita, aizbrauca pa vējam.“

Tā vien jau pietika, lai polacca ieinteresētu komandu. Viņi tagad bija piebraukuši barkai tik tuvu, ka varēja to labi saskatīt. „Polaccas takelaža … Visas buras uzvilktas … Karogs apgriests … čilietis.“

Tagad sākās īsta pakaļdzīšanās. Līdz šim fregate bija braukusi savā nodomātajā virzienā, bet tālskatā nule ieraudzītais nelaimes signāls bija. saistījis tās uzmanību, un fregata pilnās burās sekoja barkai.

Pēdējai tiešām bija ātra gaita, bet tā tomēr nespēja sacensties ar karakuģi. Nevērojot to, barka strauji devās uz priekšu, un sacensība, acīmredzot, draudēja ieilgt. Fregates matroži jau sāka šaubīties, vai vispār to panāks. Matroži stāvēja pulciņos, sajaukušies ar kareivjiem, pievērzdami skatienus pa priekšu peldošajiem kuģiem un čukstot izteikdami savas piezīmes; daudziem bija sadrūmušas sejas. Kuģa priekšgalā sprieda, ka šī barka nemaz neesot barka, bet spoks!

šī doma pamazām izveidojās pārliecībā, kas pieauga arvien vairāk, bet, kuģim piebraucot tuvāk, viņi bez tālskata visi ievēroja polaccas un tās barkas līdzību, par ko viņiem bija stāstījuši pretimbraucēji kuģi; bet viņi vēl neredzēja ādas tērpos ģērbtos cilvēkus, ja vien tie bija cilvēki, nevis parādi b a s.

Achterklājā nebija māņticīgu ļaužu, bet arī tur visi, redzams, bija ļoti satraukti. Virsnieku ielenkts, kapteinis tālskatā vēroja priekšējā kuģa buras. Fregate, diemžēl, nebija sevišķi ātra, citādi tā jau sen būtu panākusi polaecu; tomēr tā viņai pakāpeniski tuvojās un tagad nebija vairs tālāk par jūdzi no tās.

Vējš sāka stāties tik strauji, ka pēdējā pusstundā atstatums starp barku un kuģi nemaz nebija samazinājies.

Mēģināja uzvilkt nēsi, lai palielinātu ātrumu, bet arī tas nelīdzēja, un karakuģis sāka braukt arvien lēnāk un lēnāk.

„Tagad vairs nav nozīmes,“ teica komandieris, redzēdams, ka tiek uzvilkta beidzamā bura, „vējš rimstas. Ilgākais pēc desmit minūtēm mēs klusi apstāsimies.“

Pieci minūtes vēlāk fregates buras plandījās ap mastiem, bet karogs nokārās, tīdamies krokās.

Pēc minūtēm desmit, kā kapteinis bija pareģojis, milzīgais karakuģis nekustīgi apstājās jūrā, kuras līmenis bija tikpat gluds un mierīgs kā gulbju dīķītī.

Fregate apstājās; bet kas notika ar barku? Vai tā apstājās jeb nē?

Māņticīgās domas drīz nostiprinājās un izvērtās par kaut ko līdzīgu bailēm. Vējš bija apstājies tik pēkšņi — tieši tai brīdi, kad viņiem bija radusies cerība panākt bēgļus! Ko tas varēja nozīmēt?

Leģenda par spoku kuģi un Skrejošo holandieti visiem bija uz mēles, kad viņi skatieniem pūlējās sekot aizbēdzējam kuģim, kas, nevērojot bezvēju, vēl vienmēr turpināja virzīties uz priekšu, viļņiem ap viņu šļakstoties …

„Es taču jums jau teicu, biedri,“ vecs jūras vilks piezīmēja, „ka mēs nekad šo kuģi nepanāktu, pat ja līdz Pastardienai dzītos tam pakaļ.“

„Lūk, paskataities,“ teica otrs matrozis, „tas drīz atstās mūs tālu iepakaļ. Kālab gan mēs dzināmies tam pakaļ? Nu, bet cerēsim, ka to nekad nepanāksim …“

„No tā mums nav jābaidās,“ atkal turpināja pirmais. „Skataities! Barka brauc un brauc un arī bez vēja turpinās braukt tikpat ātri.“

Bet matrozis izrādījās slikts pareģotājs. Arī noslēpumainā barka rāmi apstājās; mirkli pirms tam piepūstās buras nokārās kā lupati, un karogs, nelaimes signāls, vairs neplandījās gaisā, bet it kā sarāvās, satinās …

„Nu, kas ir? Vai jūs to apskatījāt, mister Blek?“ jautāja fregates komandieris vecākajam leitnantam, kas stāvēja viņam blakām un uzmanīgi raudzījās tālskatā.

„Nē, ser,“ leitnants atbildēja, „es redzēju vienīgi čiles karogu. Uz klāja nav nevienas dvēseles. Bet, nē!.. Ska-taities, lūk tur… pie kuģa malas; it kā cilvēka galva! Atkal paslēpās, it kā ūdenī ienira.“

„Savādi,“ turpinādams sarunu, atsāka kapteinis, „kuģis uzvelk nelaimes signālu un tai pašā laikā atsakās no palīdzības. Ļoti savādi, vai nav taisnība, kungi?“ viņš jautāja, griezdamies pie virsnieku grupas, kas bija salasījušies ap viņu.

Visi piekrītot atbildēja viņa jautājumam.

„Tur kaut kas nav kārtībā,“ kapteinis turpināja. „Vai kāds no jums nevar paskaidrot, ko tas nozīmē?“

Visi, protams, atbildēja noraidot, bet bija ļoti ieinteresēti un pārsteigti par noslēpumainās polaccas rīcību.

Tomēr uz fregates bija divi cilvēki, kas bija izveidojuši savas īpatas domas par šo noslēpumaino barku. Tie bija trešais leitnants un kāds mičmanis. Bet viņu domas bija tik drūmas un tik asā pretrunā ar visu to, ko domāja visi pārējie virsnieki, neizslēdzot komandieri, ka viņi baidījās pat likt nojaust, kādas pārdomas viņos izsauc šī nelaimes signālu pacēlušā barka.

„Kā gribat, kungi,“ komandieris sacīja saviem virsniekiem, „bet man tas tomēr šķiet savādi. Visā savā dienesta laikā uz jūras es nekā līdzīga neesmu redzējis. Mani šī čiles barka ļoti interesē, zvēru godam, ja vien tā ir čiles! Pīrāti tie nav. Uz barkas nav lielgabalu; bet ja arī tie būtu, uz tās nav redzami cilvēki, kas ar lielgabaliem varētu šaut. Viss tas ļoti noslēpumaini, un, lai atrisinātu šo mīklu — mums jāsūta turp laiva.“

„Es nedomāju, ser, ka radīsies braukt gribētāji,“ vecākais leitnants jokodamies sacīja. „Visi uz šo barku raugās māņticīgās bailēs, un daudzi no viņiem pat domā, ka tas ir Skrejošais holandietis. Kad bocmanis svilks trauksmi, viņi, sekojot šim svilpienam, bailēs drebēdami, nāks uz klāja.“

Kapteinis klusēdams smaidīja; viņa piemēram sekoja arī pārējie virsnieki, izņemot trešo leitnantu un mičmani, kuru sejas bija kļuvušas redzami drūmākas.

„Apbrīnojama lieta,“ kapteinis domīgi sacīja, „kā gan ļaudis kuģa priekšgalā vēl līdz šim laikam turpina ticēt šīm pasakām! īsts vecs britu jūrnieks, kas nebaidās cīnīties ar ienaidnieka kuģi un, ja vajadzīgs, pat ielīst pielādēta lielgabala stobrā, pēkšņi kļūst kā slapja vista, tiklīdz piemin spokus, ko viņi paši izdomājuši. Es jums ticu, Blek, ka mūsu puiši uz šo kuģi labprāt nebrauks. Bet tas neko nenozīmē; es jums tūlīt parādīšu, ka viņi jāārstē no šīs slimības. Tam man pietiks pateikt viņiem dažus vārdus.“

Visu virsnieku pavadībā kapteinis devās uz dālbortu. Tur viņš apstājās un ar rokas mājienu lika saprast, ka grib runāt. Matroži kļuva uzmanīgi.

„Matroži,“ kapteinis sāka, „vai jūs redzat to barku, kam mēs šodien sekojām? Tās masta galā uzvilkts ap-griests karogs — nelaimes signāls. Tas ir aicinājums, ko angļu kuģis nekad nedrīkst atstāt neievērotu, it sevišķi — karakuģis. Leitnant! Pavēliet nolaist laivu, bet bocmanis lai dod signālu. Kas grib braukt līdzi, lai stājas uz klāja!“

Priekšnieka runai varonīgie jūrnieki atbildēja ar skaļu „lai dzīvo!“, un visa komanda, kā viens vīrs, devās uz priekšu. Gribētāju izrādījās tik daudz, ka tos nevarētu novietot pat visās fregates laivās.

„Lūk, kungi,“ lepnu sejas izteiksmi griezdamies pie virsniekiem, sacīja kapteinis. „Es taču jums teicu, ka viņi nekā nebaidās. Tagad viņi ies, kur vien gribat — viņi nebaidās ne spoku, ne paša velna!“

Otrs „lai dzīvo!“ pārspēja šos kapteiņa vārdus. Viena otra matroža sejā pazibēja smaids, kaut gan šo smaidīgo seju īpašnieki pūlējās izlikties nopietni.

Kapteinis un virsnieki aizgāja. Gandrīz tai pašā mirklī gribētāju rindas kļuva daudz retākas. Bet viņu tomēr vēl vairāk nekā pietiekami, lai piepildītu lielāko fregates laivu un pat cīnītos ar komandu, kas varētu atrasties uz vajātā kuģa, kaut arī tie būtu visdrosmīgākie pirāti.

II. nodaļa. Kuteris.

„Kādu laivu pavēlēsit nolaist, ser?“

To jautāja vecākais leitnants, kas sekoja kapteinim uz stūres telpām.

„Kuteri,“ kapteinis atbildēja, „man šķiet, ka nav nozīmes sūtīt kaut ko lielāku, mazākais līdz tam, kamēr mēs uzzināsim, kas par lietu. Varbūt tur plosās kāda slimība

— skorbuts vai kas cits. Kaut gan maz ticams, jo barkai uzvilktas visas buras. Savādi… ļoti savādi…“

„Vai lai ārsts brauc līdzi?“

„Nē, nevajaga. Vispirms uzzināsim, kas noticis. Viņam tā kā tā būtu jāatgriežas pēc zālēm un instrumentiem. Tikai brīdinait viņu, lai viņš sagatavojas katram gadījumam. Bet kuteris lai brauc projām ar savu parasto komandu — .tās pilnīgi pietiks.“

„Kurus virsniekus pavēlēsit nozīmēt, ser?“

Kapteinis pārdomāja, jautājot uzskatīdams visus apkārtējos. Beidzot viņa acis pievērsās trešajam leitnantam, kas stāvēja tuvumā un, acīmredzot, labprāt brauktu.

Kapteinis zināja, ka trešais leitnants — īsts jūrnieks, kam droši var uzticēt visnopietnākos uzdevumus, un nešaubīdamies uzdeva viņam komandēt kuteri.

Jaunais virsnieks tādā patikā noklausījās pavēli, it kā kapteinis izpildītu kādu viņa slepenu vēlmi, un aizsteidzās pie borta vērot kutera nolaišanu.

Tai laikā, kad leitnants organizēja braucienu, viņam piegāja mičmanis, kam, tāpat kā leitnantam, bija ļoti norūpējies izskats.

„Vai es varu braukt tev līdzi?“ mičmanis jautāja, un pēc viņa balss noskaņas varēja spriest, ka viņi ar leitnantu lieli draugi.

„Protams, mīļo zēn!“ leitnants atbildēja tikpat draudzīgā tonī. „Man būs liels prieks braukt ar tevi. Vajaga tikai, lai kapteinis to atļauj.“

Mičmanis apgriezās, ieraudzīja fregates kapteini uz achterklāja, piegāja pie viņa, pielika roku pie cepures un sacīja:

„Kaptein, vai es drīkstu braukt ar kuteri?“

„Protams, jā,“ kapteinis atbildēja, „man nav nekādu iebildumu. Man tikai gribētos zināt, kāpēc jūs to gribat darīt?“

Jauneklis klusēdams sarka. Bet tagad nebija laika iztaujāt: kuteris jau bija nolaists ūdenī, matroži steidzīgi ieņēma savas vietas.

„Variet braukt, jaunekli,“ kapteinis sacīja. „Pasakait trešajam leitnantam, ka es jums atļāvu. Jūs esat jauns un, kā jau visi jaunekļi, alkstat slavas. Bet šoreiz, man šķiet, jums nebūs izdevības izcelties — jums taču vienīgi jāpiestāj pie cietušā kuģa, kur jums drīz būs jābūt ciešanu lieciniekam. Katrā ziņā, tā jums būs mācība. Variet braukt.“

Saņēmis atļauju, mičmanis steidzīgi atstāja achter-klāju, iekāpa laivā, un apsēdās blakus leitnantam.

„Nobraukt!“ pēdējais komandēja, un kuteris nobrauca no kuģa, ar priekšgalu griezdams ūdeni kā ar nazi.

*

Abi kuģi vēl vienmēr nekustīgi stāvēja tādā pašā atstatumā viens no otra, mainot to ne vairāk par vienas kabeļtauvas garumu.

Abiem kuģiem buras vēl bija uzvilktas, kaut gan vēja nebija.

Abi gulēja nekustīgi; to attēli atmirdzēja ūdenī, it kā tiem otra daļa būtu zem ūdens, andrusi pret andrusu.

Jūra starp tiem bija gluda kā spogulis — tas lielais miers, no kā Klusais okeāns ieguvis savu zīmīgo nosaukumu. Tagad tas viļņoja vienīgi tai vietā, kur to šķērsoja desmit airu dzītais kuteris, kurš kā bulta lidoja uz barku.

Karakuģi visi stāvēja uz klāja un sekoja kutera gai-tai, brīžiem pievērsdami skatienus savādajai barkai. Laiks gan bija ļoti dzidrs, bet līdz barkai bija gandrīz jūdze, tā kā neapbruņotas acis varēja saskatīt vienīgi baltās buras un barkas korpusu zem tām. Pat tālskatā tikko varēja atšķirt tagad gar mastu nokārušos karogu. Tas bija sarkans, ar zilu augšu un baltu apakšu — apgriestas čilcs karoga krāsas. Bet to, ko acis neredz, papildina izdoma. Cilvēki ar spilgtāku fantaziju uz barkas redzēja arī cilvēkus — desmit, simts. Varbūt tie bija pirāti, bet nelaimes signāls — vienkārša viltība. Varbūt tā gaita daudz ātrāka un fregate tikai maldināta. Bet ja tas patiesība? Tad lai Dievs palīdz kutera komandai!..

Bet visi polaccu neuzskatīja par pirātu kuģi; daudzi savā sirds vientiesībā bija pārliecināti, ka tas nav īsts kuģis, bet spoks. Viņi raudzījās te uz kuteri, te barku, pilnīgi pārliecināti, ka pirmais, nevērojot lielo klusumu, katrā ziņā nogrims, bet otrs aizbrauks tālāk vai izzudīs gaisā.

Kuģa pakaļgalā nekas līdzīgs, protams, netika runāts. Tur vēl vienmēr stāvēja kapteinis, virsnieku ielenkts; viņi visi bija pievērsuši tālskatus čiles barkai. Bet viņi nevarēja saskatīt nekā tāda, kas palīdzētu atrisināt mīklu: vēl vienmēr tāpat plandījās buras, tāpat bija uzvilkts nelaimes signāls.

Lūk, kuteris piebrauc jau pavisam tuvu barkas ver-baļķim. Bet arī tagad uz klāja nebija saskatāma neviena cilvēka galva, neviena seja, kas skatītos caur vantīm.

Matrožu māņticība, acīmredzot, sāka pārņemt arī virsniekus. Arī viņi sāka izjust šīs māņticīgās bailes, kaut gan neticēja ne spoku kuģim, ne S k r e j o š a j am hol a n d i e t i m.

Tamēr kuteris ātri tuvojās klusu stāvētājam kuģim. Leitnants sēdēja pie stūres, blakām mičmanim, un vadīja laivu, pievērsis acis barkai. Abu virsnieku acīs bija saskatāms nemiers; bet viņi vēroja barku pavisam citādi nekā pārējie, un skaidri zināja, kurp brauc.

Jādomā, ka matroži to neievēroja, bet ja arī ievēroja, tad neizprata īstā iemesla un sprieda paši. Tā kā viņi sēdēja mugurām pret barku, viņi brīžiem pameta skatie-mis par pleciem, un tais bija daudz mazāk ziņkāres nekā baiļu.

„Stāt!“ leitnants komandēja.

Matroži pārstāja airēt un pacēla airus virs ūdens. Kutera gaita pamazām palēninājās, un, beidzot, tas apstājās mierīgajā ūdenī.

Visu acis pievērsās barkai. Uz klāja neviens nebija redzams, virs borta nepacēlās neviena galva.

„Hei, barka!“ leitnants iekliedzās.

„Hei, barka!“ atskanēja klusākā tonī, bet tā nebija atbilde; tā — atbalss, kas atskanēja no klusā kuģa tukšā korpusa.

Atkal iestājās klusums, dziļāks kā jebkad, jo matroži laivā pārstāja runāt: viņi aiz bailēm klusēja, it kā apburti.

„Hei, barka!“ leitnants atkal iekliedzās, skaļāk kā pirmoreiz; bet panākumi bija tādi paši — viņam tāpat atbildēja vienīgi atbalss. Vai nu uz barkas neviena nebija, jeb negribēja atbildēt.

Raugoties burās, pirmā varbūtība šķita neiespējama; bet, vērojot nelaimes signālu, arī otra bija tikpat neiespējama.

Virsnieks iesaucās trešoreiz, pievienodams saucienam jautājumu:

„Vai uz kuģa kāds ir? Atbildiet!“

Atkal nekādas atbildes.

Klusums turpinājās, dziļš klusums, kas iedvesa šausmas. Matroži kuterī pārsteigti raudzījās viens otrā, it kā jautādami: Vai tik tā ir barka, ko te redz? Vai tas nav spoks? Kā var kuģim būt uzvilktas buras — visas buras, — ja nav matrožu?

„Uz priekšu!“ leitnants pavēlēja, „bocman, piebrauciet laivu pie stirborta.“

Airi tika ielaisti ūdenī, un kuteris sāka virzīties uz priekšu. Bet tiklīdz tas sakustējās, virsnieks atkal komandēja: „Stāt!“

Viņa balss saplūda ar kliedzieniem, kas atskanēja no barkas. Uz tās klāja bija dzirdams troksnis, it kā tur cīnītos, un savādi kliedzieni.

Tūlīt pēc tam virs kuģa malas parādījās divas, acīmredzot, cilvēku galvas, divi retiem matiem apaugušas sejas. Tad parādījās divi ķermeņi, kas arī bija līdzīgi cilvēku stāviem, tikai ar to starpību, ka tie bija apauguši spilgti sarkanām spalvām kā lapsai. Abi ieraudzītie pieskrēja pie vantīm un, sažņauguši rokās mezglojumus, visiem spēkiem tās purināja, nesaprotamā valodā dusmīgās balsīs nez ko runādami. Bet viņi nepalika ilgi savās vietās; drīz tie norāpās zemē un nozuda tikpat pēkšņi, kā bija ieradušies.

Leitnanta komanda ,,stāt“ šoreiz būtu lieka, jo matroži tāpat nespertu nevienu soli uz priekšu. Viņi sēdēja, pacēluši airus, elpu aizturējuši, ieplestām acīm, satrauktu dzirdi un sakniebtām lūpām, it kā viņi visi pēkšņi un vienā laikā būtu kļuvuši mēmi. Matrožu sejas un stāja pauda bailes. Tas arī nebija nekāds brīnums: tā, ko viņi nule redzēja, pietika, lai nobaidītu pat šos baiļu nepazinējus jūrniekus, šo spalvaino vīru vien pietika, lai apmulsinātu visflegmatiskāko jūrnieku un liktu viņam, elpu aizturot, nodrebēt. Beidzot kāds no matrožiem nespēja paciest šī klusuma smagmi un iesaucās:

„Augstais Dievs! Brāļi! Ko tad viss tas īsti nozīmē ?“

Jautājums palika bez atbildes, bet tūlīt sāka runāt leitnants un mičmanis. Māņticīgās bailes, kas nomāca matrožu prātus, viņus nebija skārušas. Arī viņiem bija savas bažas, bet tām bija pavisam cits raksturs un citi iemesli. Līdz šim neviens no viņiem otram nebija teicis to, par ko pats domāja, jo abu domas līdz šim vēl bija neskaidras, lai gan katru mirkli kļuva noteiktākas. Spalvainie vīri, kas parādījās pie borta un nobaidīja matrožus, acīmredzot, viņiem visu noskaidroja.

„Uz priekšu! Ātrāk! Piespiest airus!“ pēkšņi atskanēja komanda.

Leitnants runāja satraukti un rīkojās nervozā nepacietībā. Mičmanis automatiski atkārtoja viņa komandas vārdus. Matroži paklausīja, bet ar redzamu nepatiku. Viņiem šķita, ka virsnieku varonība pārsniedz robežu. Bet tas bija tamdēļ, ka viņi nezināja, kas par lietu. Tomēr disciplīna panāca savu, un kutera priekšgals atsitās pret barku.

„Piestiprinait laivu!“ vecākais virsnieks pavēlēja.

Laivas ķekši ieķērās kuģa sānos, un kuteris slaidā lokā piestāja tieši pie barkas borta.

Leitnants un mičmanis pietrūkās kājās. Pavēlējuši bocmanim viņiem sekot, viņi satvēra kuģa vantis un rāpās augšup.

Paklausīdami pavēlei, matroži palika kuterī, brīnīdamies un tīksminādamies par savu virsnieku drošsirdīgo rīcību.

III. nodaļa. Spoku kuģis.

Pārkāpuši kuģa bortam, virsnieki apskatīja barkas klāju. Tur nebija saskatāms nekas tāds, kas dotu kaut jel kādu atbildi uz viņus mocītājiem jautājumiem. Uz klāja nebija nevienas cilvēcīgas būtes, izņemot tos divi savādos stāvus, kas bija redzēti jau agrāk. Viens no tiem stāvēja pie grotmasta, otrs — atspiedies pret kuģa virtuves durvīm. Viņi kaut ko runāja savā neizprotamajā valodā, draudīgi žestikulēdami.

Leitnants uzlēca uz klāja un devās tieši pie viņiem; Mičmanis un bocmanis sekoja viņa pēdās.

Virsniekiem tuvojoties, spalvainie briesmoņi lēni atkāpās un, beidzot, redzēdami, ka šos vīrus nespēj apturēt nekādi kliedzieni, rūkdami atkāpās pašā kuģa priekšgalā.

Virsnieki likās nemaz nemanām spalvaino briesmoņu dusmas. Un, ja viņi kā baidījās, tad tas bija pavisam kas cits; lūk, kālab viņi bija tik satraukti un tik steidzīgi devās uz priekšu. Vienīgi bocmanis savā sirdī baidījās no šiem briesmoņiem, bet, nevērojot šīs bailes, ne soli neatstājās no virsniekiem.

Virsnieki devās uz achterklāju, virzīdamies gar kajītes durvīm. Pa ceļam viņiem bija jāiet gar kambīzi. Atvelkamā aile bija vaļā, un viņi dzirdēja vāju kliedzienu, kas nāca no virēja telpām.

Ieskatījušies viņi neviļus apstājās. Uz sola, tieši iepretim kambīzes pavardam, kas, acīmredzot, jau sen bija izdzisis, sēdēja cilvēks. Tas nebija cilvēks, bet drīzāk tā līdzinieks, skelets, kas pārvilkts ar tikpat melnu ādu kā ogles aiz kambīzes restēm viņa priekšā.

Tas bija nēģeris … un dzīvs, jo, ieraugot angļus, viņš kļuva nemierīgs un pat gribēja kaut ko teikt.

Bocmanis palika, lai uzklausītu, ko nēģeris grib teikt, bet virsnieki steidzās atpakaļ, dodamies tieši uz kajīti, kurā varēja nokļūt tikai pa kāpēm, jo tā atradās starp-klājā.

Sasnieguši kāpnes, viņi metās lejā un apstājās pie durvīm, kas izrādījās tikai pievērtas, ne aizslēgtas.

Viņi iegāja kajītē un šausmās apstājās. Kambizē redzētais bija nieks, salīdzinot ar to, ko viņi redzēja tagad: tas bija bijis briesmīgi, bet šis bija drausmīgi.

Kajīte nebija sevišķi liela, jo polacca nebija būvēta pasažieriem. Kajītes vidū bija seši pēdas garš un četri plats galds, cieši piestiprināts pie grīdas; ap galdu stāvēja četri krēsli, arī piestiprināti pie grīdas.

Uz galda atradās karafes, glāzes, šķīvji un citi trauki. Rādās, bija pasniegts deserts. Uz šķīvjiem atradās augļi, pīrādziņi un saldumi. Karafēs bija dažādu šķirņu vīni; vīni bija pat dzerti, jo dažās glāzēs vīns bija ieliets. Galds bija klāts četrām personām, un, kā redzams, tieši tāds skaits pie galda arī bija sēdējis. Bet tagad divi krēsli bija tukši, it kā uz tiem nesen sēdētāji būtu iegājuši blakus kajītē. Uz viena krēsla atradās vēdeklis, bet pār otra atzveltni nokārās lakatiņš — acīmredzot, aizgājušās personas bija bijušas dāmas.

Kajītē palikušie vēl arvien sēdēja pie galda, viens pretim otram. Tie bija vīrieši, bet viņu sejaskrāsa bija pavisam citāda nekā nēģeriem kambīzē — tie bija baltie vīri. Viņu stāvoklis, acīmredzot, nemaz nebija labāks kā nēģerim: viņu sejas bija izdēdējušas, žokļi un zods izspiedušies uz āru, acis iekritušas.

Bet arī viņi vēl bija dzīvi — acīs vēl vienmēr bija saskatāma dzīvība. Virsniekiem ierodoties, viņi pat nepakustējās, bet izstiepušies sēdēja krēslos.

Ko tas viss nozīmēja?

Britu virsnieki pagaidām nekā nejautāja: to viņi paspēs arī vēlāk, bet tagad bija pēc iespējas ātrāk jāpalīdz nelaimīgajiem cietējiem. Leitnants izskrēja no kajītes, devās pa kāpnēm uz augšu un no klāja kliedza kuterim: „Brauciet ātrāk atpakaļ uz kuģi pēc ārsta! Airējiet veiklāk, draugi! Uz priekšu!“

Komanda steidzās izpildīt šo pavēli. Tā bija pat priecīga, ka var aizbraukt no aizdomīgās barkas. Kāds matrozis, māņticīgāks par citiem, domīgi pagrozīja galvu un sacīja saviem biedriem:

„Vai zināt ko, brālīši? Iespējams, ka mēs nekad vairs neredzēsim ne leitnanta, ne jaunā mičmaņa, ne mūsu vecā bocmaņa — nekad!“

Karakuģa virsnieki un komanda neatvairāmā uzmanībā vēroja barku un katru laivas kustību. Bet kaut ko saskatīt varēja vienīgi tie, kam bija tālskati, un arī tad nedaudz, jo jūru kā auti sedza migla, kas ļoti kavēja vērojumus pat ar tālskatiem. Sevišķi bieza migla ietina noslēpumaino barku, un no kuģa nevarēja pat labi saredzēt, vai kāds no kutera pārkāpis barkā, kad tā bija piebraukusi tai klāt.

Pēkšņi kāds no pirsniekiem, kam bija sevišķi ass skatiens, iesaucās:

„Skataities! Kuteris atgriežas!“

Vēl īss brīdis, un visi skaidri redzēja kuteri, kas kā bulta devās uz kuģi. Ko tas nozīmēja? Kālab kuteris tā steidzās ?

Tas pats virsnieks atkal atklāja to, kas citiem bija palicis nemanāms: kuterī atgriezās tikai desmit vīri, bet bija aizbraukuši trīspadsmit. Tā tad trīs, acīmredzot, bija palikuši uz barkas.

Fregates virsnieki šo apstākli uzņēma pilnīgi mierīgi. Viņi labi pazina trešo leitnantu — tas bija pilnīgi uzticams virsnieks. Viņš, droši vien, piebraucis avarējušajam kuģim, uzzinājis nelaimes iemeslus un tagad sūta kuteri pēc vajadzīgās palīdzības. Tā sprieda achterklājā.

Bet pavisam kas cits norisa kuģa priekšgalā, kur jau radās bažas, ka ar biedriem notikusi kāda nelaime. Tais-nlba, šāvieni nebija dzirdēti, bet viņi varēja tikt nogalināti ari ar citiem ieročiem.

Atgādinājums par cilvēkiem ādas tērpos vēl spilgtāk izcēla šo varbūtību. „Bet arī matroži taču aizbrauca ļoti labi apbruņoti un prastu sevi aizstāvēt un aizbraukt, nepametot nevienu no savējiem," teica sapratīgākie. „Kas par to? Jo ļaunāk,“ māņticīgie atbildēja, „tā tad tur noticis kaut kas tāds, ko nevarēja atvairīt nekādi ieroči.“

Tamēr kuteris, šķeldams viļņus, strauji devās atpakaļ. Airētāji bija redzami satraukti. Viņi tik spēcīgi cilāja airus, it kā piedalītos sacīkstēs.

Drīz kuteris pienāca tik tuvu, ka varēja saskatīt laivā sēdētāju sejas. Izrādījās, ka uz barkas palikuši vai gājuši bojā abi virsnieki un bocmanis.

Visi stāvēja klusēdami un gaidīja, kad kuteris pienāks tuvāk un, apbraucis kuģa priekšgalam, piestās fregates labā borta galvenajām kāpnēm.

Virsnieki devās uz priekšu gar kuģa malu un apstājās pie reliņiem; viņiem sekoja bars matrožu.

Vispārējā ziņkāre saņēma sitienu — pēkšņu vilšanos. No barkas nebija nekādu jaunu ziņu, izņemot skopo leitnanta pavēli: „Atpakaļ uz kuģi, atvediet ārstu."

Tad kutera ļaudis pastāstīja, ka viņi redzējuši spalvainus vīrus. Divi no tiem ielēkuši vantīs un no turienes skaļi uz matrožiem klieguši.

šis stāsts ātri izplātījās pa visu fregati; katrs to izskaidroja savdabīgi. Achterklājā to atrada diezgan savādu, bet tur, kuģa priekšgalā, tas vēl vairāk pastiprināja ticību kaut kam pārdabiskam.

Vecie jūrnieki sākumā čukstot, bet tad arvien skaļāk un skaļāk runāja:

„Tas ir spoks — droši vien!"

Bet kāds matrozis, izteikdams vispārējās domas, piebilda:

„Ak brālīši! Pagalam mūsu virsnieki un bocmanis! Mēs viņus vairs neredzēsim…"

šie vārdi šķita kā pareģojums, un tas tūlīt piepildījās.

Tiklīdz 1 as bija atskanējis no matroža mutes, visā fregatē atskanēja kliedziens, kas lika nodrebēt pat drošsirdīgām sirdīm.

Kamēr virsnieki un matroži bija sarunājušies un ārsts gatavojies ceļam, noslēpumainā barka bija uz laiku it kā aizmirsta.

Tagad drūmais pareģojums to atgādināja; visi steidzās pie borta un sāka raudzīties barkas virzienā.

Bet tā nebija redzama. Noslēpumainā polacca pēkšņi bija nozudusi.

Pārsteigums, ko izsauca savādā kuģa nozušana, nebija ilgs; to izskaidroja gluži vienkāršs brīnums — migla. Bet tā nebija vienkārša migla; biezs melna tvaika mākulis pēkšņi ietina barku savās viļņotājās krokās, un tas pats draudēja notikt arī ar fregati.

Pārsteigumam vairs nebija vietas, bet nenoteicamā baiļu izjūta vēl vienmēr smadzināja vīru prātus. Pati par sevi migla ir pilnīgi parasta parādība; bet kālab migla radās tieši tai mirklī, kad tika runāts par noslēpumaino barku? Ja arī tā bija parasta dabas parādība, tad tomēr te kaut kas nebija kārtībā. Kālab viss tas bija noticis tieši tagad ?

Migla nevien paslēpa barku no fregates, bet draudēja ar nopietnām briesmām arī fregatei pašai, un to labi zināja kā virsnieki, tā matroži. Migla, acīmredzot, virzījās uz viņu pusi. Tā aizsedza barku, pārklāja to kā mantija, un, droši vien, izdarīs to arī ar fregati. Bet tā nebija parasta migla; tā vēstīja vētru, pēkšņu un nežēlīgu. Viņiem draudēja Klusā okeana melnais viesulis.

Tā vien jau pietika, lai izsauktu bažas par fregates drošību, lai gan jāsaka, ka par to neviens sevišķi nebaidījās: tas bija stiprs kuģis, spējīgs izturēt kuru katru vētru. Daudz vairāk viņi baiļojās par saviem biedriem, kuru bīstamo stāvokli tagad visi atskārta. Viņi ļoti labi zināja, kādas briesmas miglā draud abiem kuģiem. Ja viņus aiznesīs vienu no otra, kas notiks ar tiem, kas bija palikuši uz barkas? Noslēpumainā barka taču bija uzvilkusi nelaimes signālu. Varbūt viņiem trūka pārtikas vai ūdens? Abos gadījumos barkai tagad klāsies ļaunāk kā jebkad. Bet, šķita, ka tā nebija vienīgā nelaime: tur plosījās slimība, jo leitnants bija sūtījis pēc ārsta — un tikai pēc ārsta.

Bija jāizbeidz sarunas un prātojumi. Melnais mākonis tuvojās arvien vairāk un vairāk un drīz ietvers kuģi savos mitrajos, miglainajos skāvienos. Migla klājās pār izplestajām burām, izmērcēdama tās tik pamatīgi, ka lielas ūdens lāses sāka krist uz klāja.

Tagad nevarēja būt vairs pat runa par ārsta sūtīšanu un kutera braucienu, jo tam barku atrast neizdotos. Tādā miglā pat labākais kuģis ir tikpat bezpalīdzīgs, kā cilvēks, kas meklē kuģi necaurredzamā tumsā.

Par barku vairs pat nedomāja; uz laiku bija aizmirsti arī biedri, kas bija uz tās. Tagad uz fregates katram bija daudz darba un domāt par citiem nebija ne laika, ne iespējas. Tikdaudz migla ietina savos tvaikos buras, tā sacēlās stiprs pretēja virziena vējš.

Uz tiltiņa stāvēdams, kapteinis skaļrunī pavēlēja nekavējoties novākt visas buras.

Pavēle tika izpildīta tai pašā acumirklī, un milzīgais kuģis tagad šūpojās vētrainajos viļņos vienīgi ar briesmu burām.

Kuģis ar briesmu burām — jūrniekam vienmēr skumjš skats. Tas viņam stāsta par cīņu ar vētru un viļņiem, par nopietnu sadursmi ar dabas varenību.

Nesen tik mierīgā jūra tagad neprātīgi trakoja, viļņi vēlās pār klāju; tie līdzinājās baltu krēpu zirgiem, kuri neprātīgi auļo. Bet šai ellē milzīgais karakuģis lēkāja no viļņa uz vilni, brīžiem ielekdams starp tiem, it kā niknuma aizrautībā tur iemesls.

Visa fregates komanda atradās uz klāja, un tai nebija laika domāt par kādu citu kuģi, pat ja tas uzvilcis nelaimes signālu. Varbūt viņiem pašiem drīz vajadzēs uzvilkt līdzīgu. Bet kapteinis bija vecs piedzīvojis jūrnieks, matroži — varonīgi, un viņi, droši vien, vētru uzveiks.

Lai glābtos, atlika tikai divi iespējas, un kapteinis pārdomāja, kādu no tām izvēlēties. Viņš varētu vērsties ,,pret vēju“ un izturēt lielu cīņu, vai skriet „pa vējam“. Ja darītu pēdējo, vējš varētu fregati aiznest pārāk tālu no noslēpumainās barkas, un viņi, iespējams, nekad vairs to neredzētu. Tomēr arī tā bija desmit iespēju pret vienu, ka to vairs neredzēs, jo barka varēja uzņemt citu kursu. Bet ja ta arī viņa nedarītu tā, arī tādā gadījumā viņiem bija tikai vāja cerība to panākt — pielaižot, ka vētra neturpināsies ilgi. Tomēr visticamākais bija, ka barka nostāsies pret vēju. Tur bija leitnants, un viņš ieteiks novākt buras. Droši vien, viņš pats nevēlēsies attālināties no fregates.

Tā prātodams, kapteinis nolēma nostāties pret vēju un pēc iespējas turēties uz vietas.

Pirmais vētras brāziens bija atvairīts, un matroži drosmīgi raudzījās acīs trakotājiem dabas spēkiem. Mazinoties bailēm pašiem par sevi, viņos pieauga bažas par biedriem, kas atradās uz barkas. Leitnants, mičmanis un bocmanis uz fregates bija loti ieredzēti, un katrs bija norūpējies par viņu likteni.

Visi par viņiem domāja, kaut gan neviens savus uzskatus neizteica. Nerunājot nemaz par nelaimi, ko nelaimes signālu pacēlēja barka jau agrāk bija izcietusi, tra-kotāja vētra, jādomā, draudēja ar vēl lielākām briesmām. Pat kapteinis, šis pēc izskata bargais cilvēks, arī viņš nespēja apslēpt savas satrauktās domas. Jau no vētras sākuma viņš pavēlēja katru minūti šaut ar lielgabalu. Tas nebija nelaimes signāls, kas lūdz palīdzēt, bet drīzāk padoms un mierinājuma vēsts biedriem uz barkas. Pēc katrām sešdesmit sekundēm, aizsmakušos vētras gaudus pārspēja vēl skaļāks lielgabala rēciens. Iestājās nakts, pieauga tumsa, un līdz ar to arī fregates stāvoklis kļuva grūtāks.

Vētra turpinājās visu nakti. Un visu nakti fregate turpināja katru minūti izšaut savus signālšāvienus, bet, protams, nesaņēma atbildes. Jādomā, ka uz barkas lielgabalu nemaz nebija.

Pirms rīta ausmas vētra sāka apklust; mākoņi izklīda. Migla sāka celties augšup un aizklīda tālāk. Iestājās diena. Visa fregates komanda — virsnieki un matroži — atradās uz klāja. Viņi stāvēja rindās gar fregates bortiem. Zilās debesis bija dzidras kā kristais; arī jūra bija nomierinājusies. Viļņi vairs nekūlās baltās putās, bet, lēni celdamies, slinki un apaļi vēlās tālāk. Matrožu skatieni klīda gar visu apvārsni. Virsnieki darīja to pašu, tikai ar to sarpību, ka viņi skatījās tālskatos, vērodami svītru, kur savienojās divi zilie elementi. Bet visapkārt nebija redzams nekas, it nekas. Vienīgi zilās debesis un tikpat zilā jūra. Visā pārredzamajā Klusā okeana klajā fregate bija viena pati.

Visu sejās, sākot ar kapteini un beidzot ar jaunāko matrozi, bija lasāmas skumjas. Neviens nerunāja neviena vārda, katrs pie sevis domāja savas drūmās domas.

Vienīgi matrozis, kas jau divreiz bija paudis savu pareģojumu, atkal pārtrauca klusumu, izsacīdams it kā vispārējo domu, bet tādā balss noskaņā, it kā viņam būtu labi zināms, kas īsti noticis:

„Ech brālīši! Mēs vairs nekad neredzēsim ne leitnanta, ne jaunā mičmaņa, ne vecā bocmaņa! Nekad neredzēsim …“

IV. nodaļa. Sanfrancisko.

Darbības vieta — Kalifornijas galvaspilsēta Sanfranciska. Laiks — 1849 . gada rudens, dažas nedēļas pēc noslēpumainās polaccas parādīšanās.

1849 . gadā sanfranciska bija savāda pilsēta, kas nelīdzinājās ne tai, kas tā tagad kļuvusi, ne arī tai, kas tā bija pirms divi gadiem, kad nepazīstamā Gerbabuenas sādžiņa mainīja savu nosaukumu un vietu, lai uzsāktu jaunu labāku dzīvi.

Mazā pueblita, Doloresas misijas osta, kas bija celta no saulē žāvētiem ķieģeļiem, rīta ausmā ieraudzīja veselu floti, kas iebrauca pa „Zelta Vārtiem“ un apstājās pie skaidām segtas jūrmalas. Te salasījās kuģi no visām Klusā okeana daļām, no visiem pārējiem okeāniem, no visām pasaules malām, braukdami ar dažādu valstu karogiem.

Kālab visi šie kuģi devās šurp? Kas vilināja tos uz šo mazpazīstamo apvidu — kuģi arvien vēl turpināja pienākt?

Uz to var atbildēt ar vienu vārdu: zelts. Apmēram pirms pusotra gada Šveices ēmigrants Soters, tīrīdams viņa ierīkoto dzirnavu dambi pie ietekas Sakramentas upē, ievērojis smiltīs mirdzētājas daļiņas. Viņš iegrūdis roku dūņās, gribēdams labāk apskatīt, kas tas ir, un ievērojis, ka mirdzētājas dūņas pārāk smagas parastiem dubļiem; viņš mēģinājis dubļus skalot un ieguvis tīru zeltu.

Tā Helvecijas dēls bijis pirmais eiropietis, kas Kali-fornijā atklājis zelta laukus.

No tā laika nav vēl pagājuši pat divi gadi, bet jau visi, agrāk tuksnešainie, Sakramentas krasti bieži apdzīvoti. Jūraslīcis, kur agrāk paretam iegriezās nelielas škunas, tagad mudž no visu nāciju kuģiem — tur ir gan karakuģi, gan milzīgi tirdzniecības kuģi, un pat ķīniešu džonkas un malajiešu prao.

Bet ja Gerbabuenas ostā ņudz dažādu tautu karogi, tad Sanfranciskas ielās tautību un valodu mistrojums tāds, kā varbūt vienīgi neveiksmīgajā mēģinājumā uzcelt Bābeles torni.

Meksikāņu mītnes ātri izzudušas, tās nozūd starp apkārtējām modernajām buru teltīm un dēļu apšūtajām mājām, kas it kā uz burvja mājiena radušās ap tām. Nav vairs mierīgo mājas pavardu — tretulia — ar viesiem, kas bauda anīsa degvīnu, kiraso un kanario un gremo saldos pīrādziņus un confitūras. Tā vietā jaunceltās mājās un teltīs vakaros notiek trokšņainas dzīres, kur atrod sev pajumti no visas pasaules sanākušie zelta meklētāji.

Kā mainījies pūlis ielās! Nez’ no kurienes saradušies ļaudis sarkanos flaneļa kreklos, briežādu kamzoļos, revolveriem un dunčiem aiz jostas. Turpat klaiņo izskatā ne mazāk draudīgie tipi matrožu blūzēs. Sastopami pat gandrīz puskaili ļaudis, kuru kailumu sedz skrandas, kas atlikušas pēc ilgā ceļojuma pa sauszemi vai ilgāka brauciena pa jūru.

Jādomā, ka pasaule no pat savas esības sākuma nav redzējusi tik raibas ļaužu sanāksmes, kādi klejoja pa Gerbabuenas pilsētas ielām, kura 1849 . gada vasarā pēc kristus dzimšanas tika nokristīta par Sanfrancisku.

Bet, starp citu, vērojama vēl kāda savāda lieta. Līci sabraukuši ļoti daudzi visāda veida un formas kuģi, bet visiem tiem bez izņēmuma ļoti niecīgas komandas. Un gandrīz puse no kuģiem te palikusi pavisam bez komandām; uz daudziem kuģiem no visas komandas atlikuši vienīgi kapteinis ar virsnieku, un vēl, varbūt, galdnieks un virējs. Visi pārējie dodas krastā, un no tiem tikai ļoti nedaudzi atgriežas uz saviem kuģiem. Viņi vai nu aiziet uz zelta laukiem vai arī gatavojas turp doties.

Šai ziņā milzīga starpība starp pilsētu un līcī stāvētājiem kuģiem. Pirmajā dzīve mutuļo, cilvēku pūļi aizsprosto ielas; toties uz kuģiem valda klusums un miers, kaut kāds slinkas dzīves sastingums it kā no pienākšanas brīža tie izbeiguši savu darbu un nekad vairs neizbrauks jūrā. Tiešām, daudzi no tiem vairs nekad neaizbrauca, bet to korpusi, līdzīgi krastā izmestu vaļu skeletiem, gulēja piekrastes smiltīs, kur tos bija izmetuši paisuma viļņi.

Bet, nevērojot visu to, uz dažiem kuģiem nebija vēl neviena bēgšanas mēģinājuma. Tie, vispirms, bija karakuģi, kuru stingrā disciplīna ierobežoja dezertēšanu. Bez tam tie stāvēja diezgan tālu no krasta un neļāva laivām tuvoties. Ja kāds no matrožiem iedomātos paklusām aizmukt, viņam klātos slikti, ja vien sarga lode viņu neno-gremdētu jūras dibenā. Tādos apstākļos pat Kalifornijas zelts daudzus nekārdināja uzsākt tik bīstamu ceļojumu.

Starp šādiem kuģiem stāvēja liels karakuģis ar Bri-tanijas karogu, saistīdams visu ievērību ar savu skaisto korpusu un smalkajiem asajiem mastiem. Fregate tika uzturēta ievērības cienīgā tīrībā un kārtībā. Bet uz fregatei „Crusader“ citādi tas arī nemaz nevarēja būt, jo to komandēja kapteinis Bresbridžs, vecās skolas jūrnieks, kam viņa fregate bija viss. Viņam nebija neviena dezertiera — visi matroži, vareni puiši, atrodās savās vietās. Pat ja viņiem ļautu pilnīgu brīvību, iespējams, ka arī tad neatrastos neviena bēgt gribētāja. Pat zelta dēļ viņi neatstātu savu fregati, kur viņiem klājās ļoti labi. Kapteinis Bresbridžs darīja visu, ko varēja, lai matroži un ' virsnieki būtu apmierināti. Matroži vienmēr saņēma pietiekami daudz labas pārtikas un katru dienu pilnīgu groka

porciju. Viņiem tika sarīkotas dažādas izpriecas: dzīvas bildes, zilbju miklas un pat mājas izrādes. Sakarā ar drīzo ceļojumu virsniekiem tika sarīkota liela balle, kurā daudzi iepazinās un negribējās tik ātri šķirties. Sevišķi par to skuma divi virsnieki; viņi bija iemīlējušies divi jaunkundzēs, ar kurām ballē bija dejojuši un flirtējuši.

Trīs dienas pēc balles abi mīlētāji džentlmeņi stāvēja uz kuģa klāja. Viņi tīšām bija nošķīrušies no saviem biedriem, jo viņu saruna bija slepena. Abi bija jaunekļi; vecākajam, Krozjē, bija viens vai divi gadi pāri divdesmit, bet jaunākajam, Kedvaladeram, no divdesmit tikpat daudz trūka. Krozjē jau bija leitnants, kā mēdz teikt — vecs dienētājs, bet otrs vēl tikai jauns mičmanis. Pēc izskata viņš bija vēl īsts bērns — mazākais Marjets mičmaņus tādus attēlo — gaiša seja un pagaiši mati, kas cirtojās kā ķēniņābols gar sārtajiem vaigiem. Viņš — velsietis, un acis viņam tii'kisa nokrāsā, kas bieži gadās kimru pēctečiem.

Pavisam citāds bija Jorkas pilsonis Edvarts Krosjē. Arī viņa mati bija cirtaini, bet kastaņbrūni, viņa seja nebija tik sārta. Bez tam viņam bija diezgan lielas ūsas. No pirmā acu uzmetiena bija redzams, ka viņš drošsirdīgs un enerģisks vīrs. Viņš bija vidēja auguma, lieliski noaudzis un, acīmredzot, ļoti stiprs. Vārdu sakot, abi bija skaisti, jauni, savdabīgi vīrieši.

Cik dažāda bija šo virsnieku āriene, tikpat dažādi bija viņu raksturi. Krozjē šķita nopietns, gandrīz drūms, cilvēks, bet Kedvaladera sejā vienmēr rotājās smaids, bet vaigu bedrītes — runājot tipogrāfijās valodā — likās kā stereotipā iespiestas.

Nevērojot tādu raksturu dažādību, abi virsnieki bija lieli draugi. No dienesta brīvajā laikā viņi parasti turējās kopā un kopā arī devās krastā. Tagad pirmoreiz dzīvē viņi abi tīkoja pēc meitenēm. Liktenim labpatika, lai viņi neiemīlētos vienā meitenē, bet toties viņu sirdīm dārgās būtes dzīvoja zem viena jumta un piederēja vienai ģimenei. Bet viņas nebija māsas, pat ne māsīcas, kaut gan radnie-ces. Viena no viņām iznāca otras krustmāte.

šādai radniecībai vispirms vajadzētu pierādīt gadu starpību, bet viņas bija gandrīz vienos gados. Krustmāte bija tikai par gadu vai diviem vecāka par savu krustmeitu. Krozjē bija iemīlējis krustmāti, Kedvaladers — krustmeitu.

Viņas abas — tīrasiņu spānietes; viena no viņām bija dona Gregorio Montego, kura māju no fregates varēja redzēt, meita, un otra — māsas meita. Montego māja bija celta Meksikas haciendu stilā un atradās uz kalna, netālu no krasta uz dienvidiem no pilsētas.

Sarunas laikā jaunekļi nenovērsa acis no mājas. Kedvaladers bija pat paņēmis tālskatu.

Turēdams tālskatu pie acīm, viņš runāja:

„Man šķiet, ka es viņas redau, Ned. Katrā ziņā uz verandas redzamas divi galvas, kas mazliet paceļas virs margām. Es varu derēt, ka tās ir viņas, mūsu meitenes. Man gribētos zināt, vai viņas mūs redz?“

„Es teiktu, ka nē, ja vien viņām, tāpat kā tev, nav tālskata.“ 3,

„Zvēru godam! Arī viņām ir tālskati; es redzu, ka kaut kas mirdz. Es varu zvērēt, ka mana Inese raugās šurp!“

„Bet es domāju, ka tā drīzāk būs mana Karmena. Dod man savu tālskatu. Lai gan tu lepojies ar savām zilajām acīm, es buru varu saredzēt tālāk nekā tu.“

„Buru jā, bet nevis daiļu sejiņu, Ned. Nē, nē, tu pret skaistumu esi akls; citādi tu nekad nebūtu sajūsminājies par veco krustmāti, atstādams man krustmeitu. Ha-ha-ha!“

„Veca, kas to saka! Viņa tikpat jauna kā tavējā, ja vēl ne jaunāka. Viena viņas dzintargaišo matu sproga vairāk vērts nekā visa tavas melnās skaistules galva. Paskaties šurp!“

Krozjē izņēma sprogu un, atraisījis to, izsmejot purināja sava drauga acu priekšā. Sproga saulē mirdzēja kā iesarkans zelts, jo tai tiešām bija dzintara krāsa, kā to apgalvoja leitnants.

„Labāk apskaties šo te!“ Kedvaladers atbildēja, arī rādīdams matu sprogu. „Tu domā, ka tu viens vari parādīt sprogu. Pieliec pie tavējās — kā dārgs zīds blakām lētam papīram.“

Mirkli abi tīksminājās par savām sprogām, bet tad smiedamies paslēpa tās medaljonos.

Kruzjē paņēma tālskatu, pievērsa to dona Gregori» mājai un tad sacīja:

„Vienā ziņā tev taisnība, Vili, tās ir tās pašas galviņas, no kurām mēs saņēmām matsprogas. rc! Arī viņas raugās tālskatos uz mūsu pusi un, varbūt, gaida mūs. Nu, mēs drīz tur būsim … varbūt pat pēc dažām minūtēm. Tad tu redzēsi, cik gaišais dzintars skaistāks par drūmo melno krāsu, sevišķi Kalifornijas saules gaismā.“

„Labi! Goda uno a su gusto, kā mani mana mīļā iemācīja runāt savā Andalūzijas izloksnē. Klausies, Ned, vai tu tiešām ceri, ka kapteinis atļaus mums doties krastā?“

„Noteikti atļaus.“

„Kamdēļ tu par to esi tā pārliecināts?“

„Ha! ma bohil, kā saka mūsu īrs. Tu esi tikai nabaga Velsas Skvaira dēls, labas asinis, tam es piekrītu; bet es, par laimi, esmu admiralitātes krusttēva divdesmit tūkstoš gada ienākumu mantinieks. Es lūdzu atļauju mums abiem. Kapteinis ir ļoti gudrs cilvēks un manu lūgumu nekādā gadījumā nenoraidīs. Skaties. Lūk, kur viņš nāk uz mūsu pusi. Bet viņa atbilde — atļauja; vari ticēt maniem vārdiem.“

„Džentlmeņi,“ kapteinis pienākdams sacīja, „es jums atļauju šodien doties krastā. Laiva jūs aizvedīs un izsēdinās, kur jūs vēlēsities. Laivu jūs atsūtīsit atpakaļ un dosit locim rīkojumu, kur un kad lai viņš sagaida jūs’ atgriežamies uz fregati. Atcerieties manu padomu un nelietojiet stiprus dzērienus: tas var jums sagādāt lielas nepa-tiksmes. Sanfranciska pilna visādu ļaužu ar tumšu pagātni; papūlieties izvairīties no sadursmes ar tiem. To prasa formas tērpa gods, kuru jūs valkājat, un to jums lūdz jūsu vecais kapteinis.“

Tad kapteinis pagriezās uz papēžiem un aizgāja, ļaudams leitnantam un mičmanim pārdomāt savus norādījumus.

Viņi neprātoja ilgi; lūgtais atvaļinājums bija saņemts, un tai pašā brīdi tika dots rīkojums sagatavot laivu. Laiva pēc brīža bija ūdenī, matroži kāpa lejā un novietojās uz soliem.

Virsnieki steidzās ātri sakārtoties un tad, gandrīz skrejot, ieņēma virsnieku vietas. Kruzjē deva rīkojumu braukt.

Mazā laiviņa ātri slīdēja pa mierīgajiem Sanfranciskas līča ūdeņiem, nevis uz otru pusi; viņi turējās vairāk uz dienvidiem no pilsētas, uz to vietu, kur stāvēja dona Gre-gorio Montego māja.

V. nodaļa. Divi senjoritas.

Dons Gregorio Montego — spānietis. Pirms desmit gadiem viņš pārbrauca no savas dzimtenes uz Meksiku, bet no turienes aizceļoja uz veco Kaliforniju un, apmeties Sanfranciskas līča tuvumā, kļuva par ganadero, vai fermeru tāpat kā vairums eiropiešu, kas tai laikā ieceļoja Kali forni jā.

No paša sākuma donam Gregorio veicās ļoti labi, un desmit gadu laikā viņš Kalifornijā ieguva vairāk kvadrātjūdžu lielu muižu; tūkstoš zirgu un desmitreiz vairāk ragu lopu klaiņoja pa viņa bagātīgajām ganībām.

Viņa māja atradās kalna virsotnē, ne vairāk kā trīs simt jardus no krasta, uz ceļa, kas ved no pilsētas uz dienvidiem — uz San-Hoze. Viņa ēka celta spāņu-mauru stilā, ko Jaunajā Spānijā bija atveduši līdzi konkvistadori. Tā bija vienstāvu celtne, lēzenu jumtu ar teresām un lielu iekšējo pagalmu. Pēdējā varēja nokļūt pa lieliem vārtiem, kas bija ierīkoti mājas priekšējā žogā.

Kalifornijas lauku mājās parasti nav daudz saimniecības ēku, vienīgi vēl corrals lopu novietnei, kas atrodas dzīvojamās mājas otrā pusē.

Dona Gregorio māja šai ziņā bija izņēmums. Viņš bija uzcēlis akmens žogu, kas šķīra māju no lielceļa un kurā bija ierīkota galvenā ieeja. No ieejas līdz mājai bija

ierīkota mazanita krūmu — krāšņu, mūžīgi zaļu iezemes augu — aleja; tālāk bija redzami šur tur iedēstīti Kali-fornijas lauru un firziķu koku puduri.

Ievērojot mājas plašumu un neskaitāmo akru platību, droši varēja teikt, ka donam Gregorio Jaunajā pasaulē bija veicies. Jā, tas taisnība: viņš bija bagāts, kaut gan savā laikā viņš no Eiropas nebija ieradies tukšām kabatām. Viņš nebija nabadzīgs avantūrists, bet dzimis džentlmens, cilvēks ar zilajām Biskajas asinīm — viņš bija hidalgo vēl no Sida laikiem.

Neskaitot naudu, viņš no Eiropas bija atvedis līdzi sievu, arī biskajieti, un meitu, kam toreiz bija astoņi gadi. Savu sievu viņš jau sen bija apbedījis — kapa akmens Doloresas misijā liecināja par viņas daudzajiem labajiem darbiem. Tad, pēc vairākiem gadiem, pie viņa atbrauca viņa māsas meita, kas bija tikai vienu gadu jaunāka nekā viņa meita. Nav nemaz jāsaka, ka jaunās senjoritas bija tās pašas, ko bija iemīlējuši Edvarts Krozjē un Vilis Ked-valaders.

Kamēr leitnants un mičmanis šķērso līci, mums pietiks laika sacīt dažus vārdus par senjoritu izskatu. Viņas, tāpat kā virsnieki, viena no otras ļoti atšķīrās, lai gan bija tuvas radnieces.

Krustmāte, donna Karmena, bija īsta biskajiete kā no tēva, tā mātes puses. Viņai bija brīnišķa gaišmates seja, par ko tā jūsmoja Krozjē, un pelēki zilas acis, kas pazīstamas kā „īru“ acis, jo baski un ķelti ir radniecības rases. Biskajas iedzimtība bija viņu apveltījusi ar brīnišķu stāvu, kas bija pilnīgi attīstīts un sievišķīgi proporcionāls. No mātes viņa bija mantojusi to, kas tai pašai bija augstākā mērā raksturīgs — sejas skaistumu un krietnumu.

Sanfranciskā bija ļaudis, kas viņas dēļ ietu nāvē, ja vien viņi būtu pārliecināti, ka viņa smaidot atzīs tādu varonības izpausmi; sevišķi kāds kabalero — par tādu atalgojumu viņš būtu spējīgs izdarīt slepkavību.

Bet šai pilsētā bija kāds cilvēks, kas to pašu darītu arī priekš Ineses Alvaresas, lai gan viņa nebija gaišmate un viņas acis nebija zilas. Viņa bija morēna, tumšmate ar melnām acīm un tādiem pašiem matiem. Arī viņa bija tā tipa skaistule, ko apdziedājuši dzejnieki, to skaitā arī Bairens, kad viņš rakstījis rapsodiju „Kadiksas meitene“.

Inese bija no Kadiksas, kur bija dzimis viņas tēvs.

Konde Alvaress, spāņu armijas virsnieks, stāvēdams ar savu pulku Biskajā, bija ieraudzījis tur dona Gregorio Montego meitu, iemīlējis to, ieguvis viņas piekrišanu un aizvedis viņu uz savu māju. Abi jau sen bija aizgājuši mūžībā, atstādami meitai mantojumā prāvu muižu. No sava tēva, kā dzīslās ritēja mauru asinis, Inese bija mantojusi ogļumelnas acis gafām skropstām un pirmā ceturkšņa mēnesim līdzīgām uzacīm.

šai dienā senjoritas ap pulksten vienpadsmitiem no rīta izgāja uz terases, kas pēc spāņu parauga bija ierīkota uz jumta un saucās azotea.

Viņas šorīt, pretēji paradumam, bija ļoti agri sakārtojušas savu tualeti un gatavojās izjāt. Viņas bija uzģērbušas jājamos uzvalkus un mīkstas spalvainas cepures; rokās tām bija pātagas, bet zābaciņiem piestiprināti pieši. Apakšā pagalmā stāvēja četri apsegloti zirgi, kas kožļāja laužņus un nepacietīgi priekškājām kārpīja akmens plāksnēm klāto zemi.

Svešnieks, redzēdams, ka nevienam zirgam nav dāmu seglu, nodomātu, ka šie zirgi domāti vīriešiem, bet dāmām atvedīs citus zirgus. Bet Kalifornijas senjoritas nepazīst dāmu seglus un jāj labāk nekā vīrieši; tāpat jāja arī senjoritas, kas bija apbūrušas angļu virsniekus.

Spriežot no abu senjoritu sarunas šai brīdī, viņas ne-izjās vienas, bet ar divi kavalieriem — vesels jātnieku pulciņš. Bet kavalieru vēl nebija, un, izjājienam sagatavojušās, senjoritas redzami nepacietīgi gaidīja aizkavējušos vīriešus. Protams, nav jāsaka, ka daiļās senjoritas gaidīja britu fregates leitnantu un sārto mičmani.

Bet laiva vēl nebija redzama, un senjoritas sarunādamās pūlējās aizpildīt garlaicīgo gaidīšanu.

„Vai tiešām tas taisnība, ka mēs atkal atgriezīsimies uz Spāniju?“ Inese jautāja.

Viņa pēc tēva un mātes nāves Kalifornijā bija nodzīvojusi īsu laiku — jo dons Gregorio bija iecelts par viņas aizbildni — un ļoti priecājās pēc iespējas ātrāk atgriezties savā dārgajā Andalūzijā.

,,Jā, tas taisnība,“ Karmena atbildēja, „un es, atzīstos tev, to ļoti nožēloju.“

„Vai varu zināt, kādēļ?“

„Iemeslu tik daudz …“

„Pasaki kaut vienu.“

„Es varētu tev nosaukt divdesmit!“

„Pietiktu viena, ja vien tas būtu nopietns.“

„Tie visi vienādi.“

„Nu, tad pasaki man tos.“

„Pats svarīgākais: es mīlu Kaliforniju, es dievinu tās brīnišķo klimatu un gaišzilās debesis!“

„Tieši tikpat gaišas un tikpat zilas debesis ir arī Spānijā.“

„šeit desmitreiz gaišākas un desmitreiz zilākas. Vecās Pasaules debesis, salīdzinot ar Kalifornijas debesīm, ir tas pats, kas svins un sidraba dzidrums, šai ziņā ne Spānija, ne Itālijā nevar līdzināties ar Kaliforniju. Un tad, šī brīnišķā jūra! Pat slavenais Neapoles līcis liktos niecīgs dīķis, salīdzinot ar šo neaptveramo ūdens plašumu, kas atveras mūsu acīm. Paskaties uz šo jūru!“

„Uz to jāskatās tavām, nevis manām acīm. Bet es, taisnību sakot, neredzu nekā tāda, kas varētu mani tā sajūsmināt.“

„Tev nepatīk jūra — labi! Nu, bet vai tev patīk tas lielais kuģis? Saki taisnību: Vai tu esi kaut ko labāku redzējusi?“

„Bet šis kuģis taču nepieder jūsu līcim,“ andalūziete iebilda.

„Vienalga, Tagad tas te, bet uz tā — es runāju par %uģi — dzīvo kāds kabalero, kas, ja es nemaldos, ļoti interesē kādu Andalūzijas senjoritu Inesi Alvaresu.“

„Tavi vārdi tikpat labi noder arī Biskajas senjoritai Karmenai Montego.“

„Tev gribas, lai es teiktu jā? Labi, es esmu ar mieru un saku: jā. Uz tā kuģa ir kāds cilvēks, kas mani ļoti interesē. Nē, vēl vairāk… es viņu mīlu! Redzi, es nekaunos to atzīt. Mēs savus noslēpumus neglabājam tik stingri kā jūs, dienvidnieces; jūs taču esat pa pusei mauri. Bez tam, sobrina, arī tu pati iekriti; es taču ļoti labi redzēju, ka tu jūsmoji par to jauno virsnieku, kam mati īstā burkāna krāsā!“

„Nekā tam līdzīga. Viņa matiem nemaz nav tāda krāsa, un tie daudz labāki par tā angļu virsnieka matiem, kurš nodarbina tavas domas, Fial“

„Tos pat salīdzināt nevar. Paskaties šurp: redzi šo sprogu? Kādi brīnišķi mati — tumši un mirdzoši. Brīnišķi! Es varu tos skūpstīt, skūpstīt bez gala!“

un senjorita vairākas reizes noskūpstīja matu sprogu. „Labāk paskaties šurp!“ teica otra, izņemdama matu sprogu un izklādama to saulē. „Skaties, kā tie mirdz — it kā zelta audums! Daudz sakistāki nekā tavi un tiešām vērts, lai tos noskūpstītu.“

Un arī viņa pielika matu sprogu pie lūpām un vairākas reizes to noskūpstīja.

„Brīnišķi, mana drostaliņ!“ Karmena iesaucās. „Arī tu tos ieguvi piemiņai?“

„Gluži tāpat kā tu.“

„Un, protams, iedevi viņam arī savu matu sprogu?“ „Bet tu?“

„Es izdarīju tāpat un no tevis, Inese, to neslēpju. Nu, mīļā, saki man patiesību: vai tu iedevi viņam savu matu sprogu?“

„Es izdarīju tāpat kā tu.“

„Un piedevām atdevi arī savu sirdi? Saki taisnību, sobrina.“

„Labāk pajautā savai sirdij, Fia, un tās atbildi pieņem kā manējo.“

„Nu, tagad pietiek; mēs viena otru saprotam un glabāsim šo savu noslēpumu. Tagad runāsim par ko citu. Tā tad tu priecājies, ka mēs aizbrauksim?“

„Protams, un mani pārsteidz, kālab tu skumsti par to. Kas var būt jaukāks par Spāniju! Bet Kadiksa ir visjaukākā Spānijas pilsēta.“

„Bet man šai jautājumā pavisam citi uzskati. Man patīk Kalifornija, patīk Sanfranciska, kas drīz būs liela pilsēta, un es gribētu vienmēr te palikt. Nesapņosim par neiespējamo. Tēvs nolēmis aizbraukt. Viņš pat visu pārdevis; nauda par muižu saņemta, un mēs tagad šeit esam tikai viesi un drīz aizbrauksim. Vispirms mēs ar kuģi brauksim līdz Panamai, tur mēs šķērsosim zemes šaurumu, bet tad dosimies pa Atlantijas okeānu, lai vēlreiz atjaunotu dzīvi Vecajā pasaulē ar visām tās muļķīgajām paražām. Tava Kadiksa mani nogalinās.“

„Bet paklausies, Karmen, spried pati — kā lai še dzīvo? Mēs gandrīz nedrīkstam iziet no mājas un noteikti baidāmies pastaigāties pa pilsētas ielām, kur klaiņo cilvēki sarkanos kreklos, kas še ieradušies iegūt zeltu — angļu sakši, kā viņi sevi sauc.“

„Ko? Tā tu runā par angļu sakšiem? Un vēl tad, kad tev pieder šī matu sproga, kas paslēpta pie tavām krūtīm?“

„Ak! Viņš ir pavisam kas cits. Viņš nav saksis, viņš ir velsietis, bet tie nav ķelti. Un tad, kas gan viņam kopējs ar šiem skrandaiņiem? Nē, senjors Kedvaladers ir īsts hidalgo.“

„Labi, es nestrīdos ar tevi. Bet es tomēr domāju, ka tu esi netaisna pret šiem sarkankrekliem. Daudzi no tiem ir īsti džentlmeņi un uzvedas lieliski; es, mazākais, esmu to novērojusi. Es noteikti nesaprotu, ko no šiem atnācējiem tā baidās, jo, dzīvojot savās mājās diezgan tālu no pilsētas, mēs varētu izvairīties no šiem 1os harbaros, kā viņus še nicīgi sauc. Bet es tomēr mīlu veco dārgo Kali-forniju, un man būs ļoti smagi to atstāt. Iedomājies tikai; es nekad vairs neredzēšu varonīgā vaquero, kas, sēdēdams savā lieliskajā zirgā, auļo pār laukiem un uzmet laso mežonīgam vērsim, kurš draud viņu uzdurt uz saviem ragiem, ja viņš kļūdīsies. Tas man atgādina lielo Konde, Kam-peadora un Sida varonīgo laiku un darbus. Jā, Inese, vienīgi šai transatlantiskā zemē zināmā mērā vēl saglabājušās paražas un tikumi, kas atgādina bruņnieku un trubadūru laikmetu.“

„Cik daudz tevī sajūsmas! Bet tu nule pieminēji ceļotājus bruņniekus: lūk, ja es nemaldos, divi no tiem jāj uz mūsu pusi. Nu, tagad iedomājies sevi par senās mauru pils donjonu un pieņem cēlos bruņniekus. Ila-ha-ha! īsti jūsu Kalifornija.s Tbruņnieku tipi,“ Inese ironiski piebilda.

„īsti Kalifornijas neliešu tipi!“ Karmena nopietni iebilda. „-Jā,“ Karmena teica, „visā Kalifornijā būs grūti atrast divi tādus subjektus kā šie kabalero. Kā tu domā, Inese, vai tiešām viņi jāj uz mums?“

„Gandrīz tā liekas, un, droši vien, tā būs.“

,,Kas viņus velk šurp?“ Karmena, ļoti neapmierināta, mekaniski jautāja.

„Zirgi, krustmāt,“ smejot atbildēja krustmeita. „Nejoko, nina! Tas ir pārāk nopietni.“

„Kas pārāk nopietni?“

„Nu tas, ka šie kungi jāj šurp. Nesaprotu, kas viņiem vajadzīgs?“

„Tur nav nemaz, ko brīnīties,“ Inese, vēl vienmēr jokodamās, piebilda. „Es tev varu pateikt, ko vienam no viņiem — donam Francisko de Caram — vajaga. Viņam gribas paskatīties uz šīs mājas saimnieci.“

„Bet dons Faustino Kalderons, bez šaubām, grib redzēt viņas krustmeitu,“ uzrunātā tāpat izsmejot atbildēja.

„Laipni lūdzam. Viņš uz to var skatīties tik ilgi, kamēr viņa nekrietnās acis kļūst aklas.“

„Nožēloju, ka to nevaru teikt par donu Francisko. Viņa skatieni man ļoti nepatīk.“

„Bet vienmēr tas taču tā nebija, Fia?“

„Diemžēl, nē. Ak, kā es vēlētos, lai tas nekad nebūtu bijis.“

„Kālab gan?“

„Tālab, ka tad man no viņa tagad nebūtu jābaidās.“ „Viņa baidīties! Vai tiešām tu baidies no viņa?“ „Ne visai, bet tomēr baidos. Vai es varu paļauties uz tevi, Inese?“

„Un tu vēl jautā? Tu taču uzticēji man kādu noslēpumu, teikdama, ka mīli donu Edvardu.“

„Tagad es tev atzīstos, ka bija laiks, kad es mīlēju donu Francisko.“

„Tiešām ?“

„Nē, nē!“ Karmena steidzīgi iebilda, it kā nožēlodama savu atzīšanos. „Nevis mīlēju, tas nav taisnība, es tikai nebiju tālu no tā.“

„Bet tagad?“

„Es viņu neieredzu!“

„Kamdēļ, atļauj tev jautāt? Kālab notikusi tāda pārmaiņa ?“

„To viegli izskaidrot. Kad es viņu pirmoreiz sastapu, es biju daudz jaunāka nekā tagad — pavisam meitene, meitenīgu sapņu pilna. Viņš man patika, un tu, es ceru, atzīsi, ka viņš ir ļoti glīts. Bet viņš ir tāds cilvēks, tāds cilvēks … īsts mefistofels!“

„Tomēr nesaprotu, kālab tu no viņa baidies?“ Karmena klusēja; bija redzams, ka viņa nav pateikusi visu, kas nomāc viņas sirdi.

„Karmen, dārgā Karmen, tā tad tu donam Francisko esi ļāvusi uzskatīt sevi par viņa novia ?“

Nekad! Nekā līdzīga. Visa mana vaina ir tā, ka es labprāt uzklausīju viņa glaimus!“

„Nu, mana mīļā, tie taču tīrie nieki! Dons Faustino arī man teicis desmitiem glaimu, nosaucis mani dažādos mīlināmos vārdos, un to viņš dara vienmēr, kad mēs paliekam vieni. Bet es tikai smejos par viņu.“

„Ak, Faustino Kalderons ir pavisam kas cits kā Francisko de Lars. Tavs pielūdzējs ir vienkārši smieklīgs, bet mans — ļoti bīstams cilvēks. Bet pietiek runāt par viņiem. Man tikai gribētos zināt, vai viņi jāj pie mums vai nē?“ „Es domāju, tur nemaz nav, ko jautāt. Droši vien, viņi «zinājuši, ka mēs drīz aizbrauksim, un tagad ierodas atvadu vizītē.“

„Bet ja nu viņi nosēž pie mums tik ilgi, kamēr ierodas mūsu angļu draugi?“

„Nu, lai sēž! Man tas gluži vienalga.“

„Bet man nav vienalga. Ja tētis būtu mājās, es tā neuztrauktos. Bet tieši tagad, kad mūs apmeklēs Edvarts, es negribu sastapt senjora de Lara. Viņi abi ir demonios, kaut gan katrs īpats.“

„Paskaties turp!“ Inese iesaucās, norādīdama uz angļu fregati, pie kuras ūdenī šūpojās laiviņa. Saule, atmirdzēdama uz slapjām airu lāpstām, liecināja, ka tās kustas.

Kamēr meitenes skatījās, laiva atdalījās no kuģa un devās uz krastu, tieši dona Gregorio mājas virzienā. Visi airētāji bija vienādi ģērbti; vienmērīgie airu sitieni liecināja, ka laiva pieder karakuģim. Tie bija gaidītie viesi, kam patio jau bija sagatavoti zirgi. Dons Gregorio bija ļoti apmierināts par uzmanību, kādu viņa meitai un krustmeitai parādīja šie angļu virsnieki un bija uzaicinājis tos apmeklēt viņu, kopā ar jaunavām izjāt ar zirgiem un pēc tam palikt pusdienās. Viņš zināja, ka šo aicinājumu ielūgtie pienācīgi novērtēs un, pirms atstāt māju, viņš pavēlēja apseglot zirgus.

šai dienā Krozjē un Kedvaladers neapmeklēja spānieša māju pirmoreiz. Bet, jādomā, ka tā bija viņu beidzamā vizīte, mazākais, kamēr viņi uzturējās Kalifornijā. Bet pazīšanos, kas bija sākusies Kalifornijā, bija nolemts atjaunot Kadiksā, kad „Crusaders“ tur ieradīsies, un tas bija sagaidāms drīzā laikā. Ja nebūtu šo cerību, Karmena Montego un Inese Alvaresa nebūtu tik jautras, jo būtu drīz jāšķiras. Diena būtu pagājusi ļoti patīkami, ja nebūtu šīs divi pilsētas kabalero apciemojums.

„Viņi sastapsies, viņi katrā ziņā sastapsies!“ Karmena bažīgi teica.

„Nu, un kas par to!“ Inese bezrūpīgi atbildēja. „Viņi var sastrīdēties. Es esmu pat pārliecināta, ka viņi sastrīdēsies.“

„Maz ticams. Bet ja arī tas notiktu, es tur nekā bīstama neredzu. Tu ar tādu mīlestību vienmēr atceries senos bruņniekus, ka tev vajadzētu pat priecāties. Paskaties tikai! Mīlētāji ierodas no visām pusēm: pielūdzēji uz sauszemes un pielūdzēji uz jūras! Nevienai trubadūru laikmeta dāmai nebija nekā tamlīdzīga — neviena nevarēja lepoties ar tādu pielūdzēju dažādību.“

„Inese, tu joko, neapzinādamās briesmu.“

„To jau arī nav. Ja viņi sastrīdēsies — būs divcīņa. Es par savu pielūdzēju nebaidos. Ja Vilis Kedvaladers piekāpsies pret Faustino Kalderonu, tad viņš man par vīru neder un nekad tāds nebūs.“

„Sobrina! Es tevis dēļ kaunos. Es pat neiedomājos, ka tu esi tāda demonia. Tevī, jādomā, runā mauru asinis. Bet es baidos pavisam kā cita. Es par savu pielūdzēju esmu tikpat pārliecināta, kā tu par savējo; es esmu pārliecināta, ka senjors Krozjē nevairīsies no Francisko de Lara. Ja viņš tā rīkotos — es ņemšu savu vārdu atpakaļ un aizvedīšu atpakaļ uz Kadiksu savu sirdi brīvu.

VI. nodaļa. Kalifornijas kabalero.

Jātnieki, par kuriem senjoritas runāja, nule izjāja no Sanfranciskas priekšpilsētas un nogriezās uz ceļa, kas gāja gar piekrasti.

Viņi abi bija ģērbušies krāšņos nācionālos tērpos, īsas platas bikses (calzoneras), no ārpuses ar platām zelta apšuvēm un filigrānā pogām, zābaki ar piešiem, kuru gredzentiņi, vairākus centimetrus diametrā, mirdzēja kā lielas zvaigznes aiz viņu papēžiem. Kokvilnas svārki no priekšas bija aizpogāti un rūpīgi izšūti. Galvās viņiem bija sombrero platām malām un zelta lentu — toquillu. Katram pār pleciem bija manga, ar ko Kalifornijas švīti gleznojas kā kādreiz romieši ar savu togu. Vienam bija spilgti sarkans, otram gaiši zils apmetnis. Arī zirgi viņiem bija lieliski izgreznoti. Ādas segli bija rotāti ar īstu sidrabu, iemaukti bija pītu zirga astru ar daudz dažādām bārkstīm un barkstiņām, laužņi bija ar tik drausmīgu iemuti, kas varētu salauzt zirga žokļus.

Arī zirgi viņiem bija labi. Neliela auguma, slaidi, stipri — Arābijas un Andalūzijas sugu maisījums, tieši to zirgu pēcteči, ko konvistadori aizveda sev līdz uz Jauno pasauli.

Jātnieks ar zilo apmetni, pēc visām pazīmēm spriežot, bija meksikānis. Tas bija vidēja auguma plecīgs cilvēks, kas sēdēja uz sava zirga it kā būtu tā sastāvdaļa. Ja viņu redzētu ejot kājām, tad viņa kājas liktos gandrīz līkas — pierādījums, ka viņš savas dzīves lielāko daļu pavadījis seglos. Seja viņam bija tumša, ieplakana, deguns saspiests, nāsis ieplestas, lūpas biezas, garie mati melni kā Colobus mērkaķa āda.

šī apraksta pilnīgi pietiek, lai teiktu, ka šī baltā dzīslās rit dažādu rasu asinis. Viņš dzimis Kalifornijā, San-franciskas apkārtnē, kur viņam savs ganoderio vai gro-zing’s. Viņam nav vairāk kā divdesmit seši vai .divdesmit septiņi gadi, viņa vārds ir dons Faustino Kalderons. Atliek tikai piebilst, ka dona Faustino draugs viņa garīgās spējas nevērtēja sevišķi augstu.

Otrs jātnieks, spilgti sarkanā mangā, mazliet vecāks par pirmo, ļoti atšķīrās no tā kā ar savu ārieni, tā arī ar savu sabiedrisko stāvokli. Viņš bija daudz skaistāks un arī gudrāks par pirmo. Viņā bija daudz tīru spāņu asiņu. Seja bija ovāla, zods ass, deguns diezgan liels ar kuprīti, klasiska piere, mati mazliet cirtaini, melni kā deguts; lielās ūsas piešķīra jātniekam sarkanā apmetnī vīrišķīgu izskatu un viņa vārds bija Francisko de Lars.

Kalderons bija dzimis džentlmens, un viņam piederēja liels ganadero, ko viņš bija mantojis no sava tēva, kas bija nomiris pirms kāda laika. Viņš bija vienīgais dēls, un tagad viņam piederēja visi mantotie īpašumi, lai gan, kā liekas, tas neturpināsies ilgi, spriežot pēc dzīves, kādu dzīvoja jaunais muižnieks. Vīns, sievietes un kārtis draudēja šim nevisai gudrajam cilvēkam ar bankrotu un pie tam visdrīzākajā laikā.

Tāpat dzīvoja arī dons Francisko de Lars jeb „Frank Lars“, kā viņu draudzīgi sauca ielās un salonos. Pēc izskata viņš šķita spānietis un veikli runāja spāniski, kaut gan ļoti labi mācēja arī angļu un franču valodas un bez tam mazliet runāja arī portugāliski. Franks Lars patiesībā nebija spānietis, bet kosmopolītiskās Jaunorleanas kreols, un tas arī izskaidro viņa valodnieciskās zināšanas.

Franks Lars bija viens no tiem klaidoņiem, kas ierodas pasaulē Dievs zina kad un no kurienes; viņu tālāko dzīvi izveido arī gadījums, pa lielākai daļai uz tuvāko rēķina.

Viņam bija trīsdesmit gadu, no kuriem beidzamos desmit viņš bija pavadījis Sanfraneiskas līča krastos. Viņš te bija izkāpis no amerikāņu vaļu kuģa matroža tērpā, nosviedis savu darvoto kamzoli un sācis Kalifornijā nodarboties ar zemkopību.

Vienādas tieksmes viņu drīz bija tuvinājušas Kalde-ronam, un viņi īsā laikā nodibināja nevien draudzīgas, bet arī veikalnieciskas attiecības.

īsi sakot, viņi nodibināja paju sabiedrību un atvēra spēļu namu, tā saucamo „montē bank“.

No zelta lauku atklāšanas mirkļa Sanfraneiskas ielās ņudzēja tūkstošiem ļaužu, ko vilināja zelta alkas. Bet starp tiem bija arī daudz tādu, kas nemaz nevēlējās paši izstrādāt zeltu saturētājas smiltis, dodami priekšroku zelta savākšanai pie zaļā spēļu galda.

Francisko de Lars un Faustino Kalderons kopā ar šādiem cilvēkiem atvēra spēļu namu.

Kalderona līdzdalība tomēr tika turēta slepenībā, un par spēļu nama nominālo īpašnieku skaitījās vienīgi Franks Lars.

Pateicoties šim apstāklim, Faustins Kalderons saglabāja savu džentlmeņa ārējo dekorējumu, tikai reizēm apmeklēdams šos izdzīves perēkļus. Kā dzimušam aristo-

* kratam viņam vēl pagaidām bija pieejamas visas Kalifor-nijas aristokrātiskās sabiedrības mājas.

šai sabiedrībā grozījās arī Francisko de Lars, bet pavisam citu iemeslu dēļ. Viņu skaitīja par ļoti bagātu — nauda atver visas durvis, — kaut gan patiesībā viņš nemaz nebija tik bagāts, bet prata laist putekļus acīs; viņš bija vienmēr ģērbies pēc pēdējās modes, smalkā veļā un lielu briljantu podziņām aprocēs. Bez tam devīgiem ziedojumiem viņš prata saistīt savā pusē katoļu garīdzniecību, kuras ietekme uz sabiedrību tais laikos bija gandrīz neaprobežota. Bet ja jau Kalifornijas doni Bazilio savās neglītajās cepurēs un sandālēs Franku Laru sauca ne citādi kā par donu Frincisko de Laru un pazemīgi savu labdari sveicināja, tad viņu piemēram sekoja arī visa Kalifornijas sabiedrība un uzņēma šo viltus donu savā vidū.

Visu to papildinot, Franks Lars bija ļoti glīts un prata uzvesties sabiedrībā — viņš bija nopietns un aukstasinīgs, kaut gan ziņkārīgais viņa acīs vienmēr varēja lasīt — noli me tangere. Dzimis Jaunorleanā, kur gandrīz katru dienu notiek divcīņas, viņš prata lieliski rīkoties ar zobenu un pēc atbraukšanas Kalifornijā viņš jau divreiz bija cīnījies, un cīņa katrreiz bija beigusies ar pretnieka nāvi.

Lūk, tādi bija šie kabalero, ko Inese Alvaresa pa jokam nosauca par Kalifornijas „bruņniecības“ tipiem, šie bruņnieki, spriežot pēc viņu sarunas, arī piederēja daiļo senjoritu pielūdzēju skaitam un tagad devās pie viņām vizītē.

„Nu, mans draugs Faustino,“ de Lars teica, „pamatojoties uz tā, ko es dzirdēju no tevis, pirms izgājām no pilsētas, es atskārtu, ka tu dodies pie dona Gregorio tādā pašā nolūkā kā es … Nu, kas ir, camarado, vai es runāju taisnību vai nē?“

„Vispirms pasaki man, kas tev par lietu pie dona Gregorio?“

„Lūdzu. Es negribu no tevis to slēpt, un nav arī iemesla. Kādi noslēpumi starp mums varētu būt? šodien es jāju bildināt dona Gregorio meitu …“

„Bet es,“ Kalderons teica, „gribu lūgt viņa māsas meitas roku.“

„Tā tad mēs esam divi vienā laivā; bet tā kā mēs neesam sāncenši, tad varam braukt kopā. Man nav iebildumu būt par tavu krusttēvu, pat tad, ja tu iegūsti daļu vecā spānieša muižas, protams, proporcionāli tavām rad-nieka tiesībām.“

„Man nevajaga neviena dolara viņa naudas — es gribu vienīgi viņa krustmeitu. Es esmu viņu kaisli iemīlējis.“

„Bet es tāpat mīlu viņa meitu, varbūt pat vēl vairāk.“

„Tas nevar būt… Ineses Alvaresas dēļ es esmu kā bez prāta. Es varētu viņu pat nogalināt, ja viņa mani noraidītu.“

„Bet es noteikti nogalināšu Karmenu Montego, ja viņa mani noraidīs … Bet paklausies, Faustino, vai tev ir cerības gūt panākumus?“

„Protams, un pat ļoti nopietnas. Bet par to vēlāk. Vispirms izstāsti tu.“

„Redzi, kas par lietu: beidzamā ballē es divreiz dejoju ar Inesi, pateicu viņai veselu kaudzi koplimentu un vienreiz pat paspiedu viņas daiļo rociņu. Viņa nesadusmojās jeb, mazākais, nelika man to saprast. Ceru, ka tas dod man tiesību lūgt viņas roku, ticībā, ka es netikšu noraidīts. Ko tu par to domā?“

„Man šķiet, tev lielas izredzes gūt panākumus. Bet tu, acīmredzot, aizmirsti spānieti; arī viņam šai lietā kaut kas sakāms.“

„Viņa vārdam, varbūt, vislielākā nozīme, un, lūk, tieši viņa es baidos. Kamēr viņa grazing-land gabaliņš maksāja tikai kādus trīsdesmit tūkstoš dolārus, viņš pret mani bija pat ļoti laipns. Bet tagad, kad, pateicoties zelta lauku atklājumam, viņa muižas vērtība pieaugusi astoņ, bet varbūt pat desmitkārt, viņš kļuvis pavisam cits cilvēks un, jādomā, būs pret mani.“

„Jā, iespējams. Tomēr pasaulē vienmēr tā notiek, un tev par to nav sevišķi jādusmo senioram Montego. Bet vai tu esi pārliecināts, ka neviens cits nestāv starp tevi un tavu iemīļoto?“

„Protams, veseli desmit, tāpat kā tev, de Lar. No tā laika, kopš viņas pieaugušas, viņas no pielūdzējiem nevar atkauties. Pats pēdējais pielūdzējs ir jauns jūras virsnieks, mičmanis no britu karakuģa, kas stāv ostā. Tomēr uz tā ir divi pielūdzēji: par vienu no tiem stāsta, ka viņš esot tavs sāncensis, bet otrs — mans. Vai lai tev pastāstu, ko pēdējā laikā pilsētā runā? Tev tas jāzina, ja tu vēl neko nezini.“

„Kas tad?“ kreols satraukti jautāja.

„Ka viens no viņiem, tieši tavs sāncensis, uzvarējis visus Karmenas pielūdzējus, to skaitā arī tevi.“

„Nu, kas par to? Tad es rīkošos, kā teicu.“

„Kā?“

„EsKarmenuMontego nogalināšu. Zvēru godam, es to saku pilnīgi nopietni, Kalderon. Ja tas taisnība, es viņu katrā ziņā nogalināšu. Man ir tiesības uz viņas dzīvību, jo viņa pati man deva tiesības uz viņas mīlu.“

„Vai tiešām viņa kaut reizi teica, ka mīl tevi?“

„Vai tad tas katrā ziņā jāsaka? Vai tad nepietiek rokas paspiediena, par ko tu man stāstīji? Karmena Mon-tego ir viltīga. Daži viņu uzskata koķeti, bet mani tas neinteresē. Viņa lika man saprast, ka mīl mani, bet ja viņa ar mani viltīgi spēlējas, viņa to rūgti nožēlos, šodien es izbeigšu šo neskaidrību un lūgšu viņas roku. Ja viņa mani noraidīs, es rīkošos un ātri izbeigšu mūsu attiecības. Franks Lars nav tāds cilvēks, kas ļauj sievietei par viņu smieties, vienalga, kas viņa būtu.“

„Es priecājos par tevi, amigo. Es mācos no tevis drošsirdību un visās lietās sekošu tavam piemēram. Ja izrādīsies, ka ari Inese smējusies par mani, es … bet vispirms tomēr jāsaņem atbildi uz manu bildinājumu; un to mēs saņemsim drīz, tiklīdz uzkāpsim kalnā. Varbūt vienu no mums pieņems, otru nē; viens būs laimīgs, otrs tiks nogalināts. Bet, varbūt, pieņems arī abus, un tad mēs abi līksmosim. Bet ja mūs abus noraidīs… ko tad? Izmisums un pēc tam nāve … vai nav taisnība?“

„Nāve jā, ja gribi, bet ne izmisums. Ja Franks Lars būs izmisis, tad izmisumam, protams, sekos nāve. Bet mēs velti pļāpājam un šķiežam laiku. Jāsim ātrāk un uzzināsim savu likteni.“

Pēc šiem vārdiem jātnieki piespieda zirgiem piešus un aizauļoja pa putekļaino ceļu.

VII. nodaļa. Vētraina satikšanās.

Senjoritas nolēma palikt uz asotea un tur sagaidīt viesus.

Tamēr karakuģa laiva virzījās arvien vairāk uz priekšu, dodamās uz līcīti, ko izveidoja līkumainais krasts.

Jātnieki, kas jāja no pilsētas, neredzēja laivu, tāpat kā jūrnieki neredzēja viņus. Starp abām grupām pacēlās kalmi paugurs, un tā virsotne slēpa vienus no otriem.

Viņi virzījās uz priekšu gandrīz vienādā ātrumā, jo jātnieki auļojot tomēr pievilka pavadas, apvaldīdami zirgu ātro gaitu. Tas tika darīts nolūkā palepoties dāmām ar savu jāšanas mākslu, jo viņas, tos gaidīdamas, sēdēja uz asotea.

Bet tad laiva un jātnieki nozuda aiz kalna izciļņa, kas aizsedza kā ceļu, tā arī smilšaino jūrmalu.

Karakuģa laiva piestāja pie krasta, un virsnieki izkāpa. Viens no tiem pagriezies kaut ko sacīja bocmanim. Tā bija pavēle, kad un kur viņam jāgaida viņi atgriežamies uz kuģa.

„Ostā pie jaunās piestātnes,“ bija dzirdama Krozjē balss.

Laiva aizbrauca, dodamās atpakaļ uz kuģi, bet virsnieki sāka kāpt kalnā.

Šai laikā no pretējās puses piejāja abi jātnieki.

Tagad no asotea atkal bija redzamas abas grupas, lai gan ne virsnieki, ne meksikāņi vēl nenojauta sāncenšu klātbūti. Viņus vēl vienmēr šķīra paugurs, bet pēc dažām sekundēm šis šķērslis izzudis.

Jūrnieki virzījās uz priekšu tikpat ātri kā jātnieki. Pēdējie vairs nelepojās, jo uzskatīja, ka pietiekami sevi parādījuši, un tagad lēnām piejāja pie mājas, kā matodori, kas, turēdami rokās asiņainu zobenu, laipni noliecas pie iās skaistules ložas, kuras smaids viņus uzmundrina.

Jūrnieki, turpretim, nedomāja izlikties un, jautri jokodamies un nepiegriezdami vērības savas gaitas daiļumam, steidzīgi kāpa kalnā.

Beidzot viņi sasniedza vietu, no kuras bija redzama māja, bet uz tās asotea dāmas, kas, viegli noliekušās, raudzījās uz viņu pusi.

Bet tieši šaī brīdi arī jātnieki ieraudzīja dāmas un ievēroja, ka dāmas neskatās uz viņu pusi, bet kaut kur sānis.

Tas viņiem, protams, nepatika. Ja ne paši jātnieki, tad viņu jāšanas māka pelnīja daudz lielāku uzmanību, un to skaistajām saktītājām vajadzēja ievērot.

Bet kas viņas varēja tā ieinteresēt? Varbūt garām brauca kāds kuģis, vai līcī bija atgadījies kāds neparasts notikums? Bet tas nebija attaisnojums: kabalero tomēr jutās dziļi apvainoti, sāka vērot un acīm meklēt senjoritu neuzmanības vaininieku, un ieraudzīja tieši savā priekšā divi angļu virsniekus.

Pēdējie bija sasnieguši nogāzes virsotni un devās uz dona Gregorio māju. Viņi nāca no pretējās puses, un sāncenšiem bija jāsatiekas tieši pie vārtu ieejas.

Līdz šim brīdim viņi viens otru nebija ievērojuši. Bet, nevērojot to, no viņu sejas izteiksmēm bija redzams, ka viņi zina, ka ir sāncenši, bet nedomā piekāpties.

Kalderons čukstēja de Laram:

„Angļu virsnieki!“

Tādā pašā tonī Kedvaladers sacīja Krozjē:

„Kabalero, par kuriem mēs jau dzirdējām … mūsu sāncenši, Ned. Arī viņi, droši vien, jāj vizītē pie meitenēm.“

De Lars Kalderonam nekā neatbildēja, tāpat kā Krozjē Kedvaladeram. Bet nebija arī laika: viņi piegāja vārtiem vienā un lai pašā laikā un apstājās viens pret otru; abas puses klusēja, pat nesasveicinājušās ar Kalifornijā parasto sveicienu.

Tagad bija svarīgi, kurš ieies pirmais atvērtajās durvīs. Jātnieki nicīgi un ļauni raudzījās uz kājniekiem. Acīmredzot, viņi bija spējīgi jāt sāncenšiem pāri un samīt tos savu zirgu pakaviem. Iespējams, ka viņi tā būtu rīkojušies, ja virsnieki nebūtu apbruņoti. Krozjē aiz jostas bija revolveris, bet Kedvaladeram īsais zobens.

Dažas sekundes sāncenši stāvēja viens pret otru, nekustēdamies no vietas un skatieniem vērodami pretniekus. Pietiktu viena neuzmanīgi teikta vārda, lai naids iedegtos nevaldāmā spēkā, un tad divi no šiem četriem vīriem nekad neieietu pa vārtiem, mazākais dzīvi nē.

Beidzot angļi pirmie pārtrauca šo smago klusumu. Krozjē griezās pie Kedvaladera un skaļi, likdamies pilnīgi mierīgs, teica viņam:

„Iesim uz priekšu, Vili! Kālab mēs še stāvam? Nāc man līdzi, draugs!“

Krozjē vārdi pārcirta Gordija mezglu; virsnieki ieslīdēja vārtos un devās pa aleju uz priekšu.

Paceldami acis augšup, viņi ieraudzīja dāmas asoteā. Krozjē izņēma no kabatas dārgo matu sprogu un piestiprināja to pie zelta izšuvumiem rotātās cepures.

Kedvaladers sekoja viņa piemēram, un pie viņa cepures gluži tāpat rotājās melno matu sproga.

Jaunavām azoteā, acīmredzot, ļoti patika virsnieku rīcība, un viņas sekoja to piemēram. Viņas pielika rokas cepurēm un kad tās atņēma, bija redzamas matu sprogas

— vienai akstāņbrūnas, otrai gandrīz sarkanas.

Kājnieki vēl nebija paspējuši apmainīt ar senjoritām šos mīlas telegrāfā signālus, kad Kalifornijas kabalero pilnos auļos aizdrāzās pa aleju. De Lars ļoti labi redzēja sprogu valodu un, nespēdams valdīt savu niknumu, nolēma ļauni atriebt saviem sāncenšiem.

Viņa piemēram sekojot, arī Kalderons piešoja savu zirgu, un viņi abi neprātīgos auļos devās uz priekšu. Viņu nodoms bija acīmredzams: viņi gribēja apmulsināt gājējus, un tā pazemojot viņus mīļoto acīs.

Bet Krozjē negribēja uzsākt strīda un tādēļ nomierināja straujo Kedvaladeru.

„Dod ceļu, Vili,“ ieteica Krozjē, „un laid viņus garām. Mēs varam ar šiem džentlmeņiem parunāt vēlāk.“

Viņi atkāpās manzanitas krūmos, un ginetes aizauļoja viņiem garām. De Lars paskatījās uz Krozjē, it kā gribēdams ar vienu skatienu iznīcināt angļu virsniekus. Krozjē atbildēja ar tādu pašu izaicinātāju skatienu, bet nesacīja neviena vārda.

Pārējiem diviem sāncenšiem stāvoklis bija citāds. Mičmanis mīlēja jokot un nolēma jājējiem „iegriezt cīruli“. Viņš redzēja izdevību un nespēja noturēties. Tai brīdī, kad Kalderons auļoja viņam garām, viņš izvilka savu īso zobenu un iedūra kalifornieša zirgam sānos. Dzīvnieks, sāpēs satrakots, vispirms sacēlās pakaļkājās, tad sāka neprātīgi auļot. Jātnieks skaļi iekliedzās, bet nedarbis mičmanis jautri smējās.

Pie mājas abi jātnieki apstājās. Viņi zināja, ka sen-joritu acīs ar savu rupjo bravūru nav nekā ieguvuši un ka viņiem vēl būs jāizrēķinās ar apvainotajiem, mazākais de Lars bija par to pārliecināts.

Krozjē sejā viņš bija lasījis noteiktu apņēmību prasīt gandarījumu. Bet de Lars tā nebaidījās, viņš drīzāk jutās apmierināts, jo viņš vienlīdz veikli prot rīkoties kā ar zobenu, tā ar pistolēm. Viņš pacēla acis uz azoteā, ieraudzīja senjoritas, kas skatījās lejup.

De Lars sveicināja sacīdams:

„Donna Karmen, atļaujat man lūgt ar jums personīgu sarunu.“

Senjorita kavējās atbildēt. Pieņemt abus sāncenšus reizē nozīmēja izsaukt asiņainu naidīgo grupu sadursmi. Bez tam, viņa bija mājas saimniece, kas aizstāja tēvu viņa prombūtes iaikā. Angļu virsnieki ieradās aicināti. Tas vien jau nosacīja, kā viņai jārīkojas un kam no viesiem jāizrāda priekšroka.

„Ne tagad, don Francisko de Lar,“ viņa atbildēja jātniekam, „ne šodien. Lūdzu jūs mani atvainot.“

„Tiešām,“ izsmejot atbildēja kabalero. „Varbūt jūs uzskatīsit par nepieklājību, ja es uzdrošināšos jautāt, kālab jūs nevarat mani pieņemt?“

Tas ir tiešām nepieklājīgi, domā donna Karmena, un, lai gan viņa to nepasaka, tas jūtams viņas atbildē.

„Iemesls tik saprotams — mums ir zināmi pienākumi.“

„Ak! Pat pienākumi?“

„Jā, senjor, pienākumi,“ viņa sakaitināta atbildēja, „šie džentlmeņi, ko jūs redzat, ir mūsu viesi. Mans tēvs uzaicinājis viņus šodienu pavadīt pie mums.“

,,Ā! Jūsu tēvs viņus aicinājis! Cik tomēr dons Gre-gorio Montego labsirdīgs, ļaudams savu viesmīlību pat gringos! Un donna Karmena, jādomā, arī pievienoja savu sirsnīgu lūgumu viņiem atbraukt?“

„Kabalero!“ sacīja Karmena, un no viņas balss bija dzirdams, ka spānieša vārdi viņu apvainojuši, „jūsu runa ir nekaunīga… tā apvaino. Es negribu to dzirdēt.“

Tā runādama, viņa atkāpās, nozuzdama aiz margām, kur bija paslēpusies Inese pēc tikpat īsas, bet vētrainas sarunas ar Kalderonu.

Dc Lars kā sastindzis sēdēja seglos. Tikai kāda balss lika viņam attapties; tā bija Krozjē balss:

„Acīmredzot, jūs ļoti vēlaties atvainoties pret šo dāmu? Jūs to varat izdarīt ar manu palīdzību.“

„Karaiii?“ uzrunātais noteica, nodrebēdams un nikni raudzīdamies virsniekā. ,,I&lt;as jūs tāds esat?“

„Es esmu tas, kas prasa, lai jūs atvainotos par jūsu ārkārtīgi neglīto uzvedību.“

„Jūs to nepiedzīvosit.“

„Tādā gadījumā es prasu gandarījumu.“

„Cik tik patīk.“

„Lieliski. Jūsu kartiņu, ser!“

„Lūdzu. Bet papūlieties man iedot savējo."

Viņi apmainījās kartiņām, un de Lars pēc tam pameta skatienu augšup uz azoteu, kur tomēr, izņemot kailu sienu, viņš nekā neredzēja. Tad viņš pagrieza žirgu un, piespiedis piešus, devās auļos pa aleju uz vārtiem. Viņa biedrs darīja to pašu.

Kalderons Kedvaladeram neprasīja kartiņu. Viņam pat prātā neienāca, ka tā jārīkojas ar savu pretnieku.

Virsnieki iegāja mājā jautri un droši, šī satikšanās nebija viņus noniecinājusi, drīzāk otrādi, viņi bija pat ieguvuši to personu acīs, kas smaidīdamas nāca viņiem pretim.

VIII. nodaļa. Kuģis bez matrožiem.

Kādam kuģim, kurš stāvēja Sanfranciskas ostā, priekšgalā bija uzraksts „El-Kolidors“.

šis burukuģis nebija sevišķi liels, tikai pieci vai seši simt tonnas, un, spriežot pēc konstrukcijas un takelažas, nodarbojās ar preču pārvadāšanu Amerikas piekrastē.

Kuģa nosaukums atgādināja Dienvidamerikas valstis: Ekvadoru, Peru, Bolīviju un Čili, jo putns, kā vārdā kuģis bija nokristīts, dzīvo visās šais valstīs. Arī Kolumbija un Arģentina var pieteikt savas tiesības.

Bet. uz šo jautājumu pilnīgi nemaldīgu atbildi deva karogs, kas bija uzvilkts kādā no ,,El-Kondora“ mastiem. Karogs bija trīskrāsains — sarkans, balts un zils, apakšējā svītra spilgti sarkana, augšējā — pa pusei balta, pa pusei zila, bez tam audekla vidū novietota piecstūraina zvaigzne — vārdu sakot, tas bija čiles karogs.

Neskaitot ,,El-Kondoru“, ostā stāvēja vēl vairākas brigas, barkas, škunas un arī kuģi ar tādiem pašiem karogiem. Mazā varonīgā Dienvidafrikas republika rosīgi tirgojās, un tās karogu varēja redzēt visās Klusā okeana osiās. čile bija gandrīz pirmā, kas atsūtīja savus rūd-račus uz Kalifornijas zelta laukiem, un tās guasos un gam-businos veseliem bariem klaiņoja pa pilsētas ielām.

,,El-Koņdors“ patiesībā nebiia tipiski čilisks. Vienīgi pats kuģis un tā kapteinis bija čilieši, jo matrožu uz kuģa vispār nebija. Matroži, ar kuriem ,,El-Kondors“ bija ieradies Sanfrānciskas ostā, bija to pametuši un aizbēguši uz zelta laukiem. Ierazdamies pašā zelta drudža laikā, viņi labāk gribēja meklēt laimi, strādājot ar kapli un lāpstu, nekā uzvilkt un nolaist buras par desmit dolāriem mēnesī. Gandrīz tai pašā brīdī, kad kuģis apstājās, viņi visi aizbēga; pamezdami kapteini vienu. Pie viņa palika vienīgi melnais virējs.

Pēdējais nebija čilietis, bet afrikānis no Zanzibaras, no kurienes bija atvesti arī divi lieli mērkaķi, kas skraidīja pa kuģa klāju, jo čiles klimats šiem četrročiem bija par aukstu.

,,El-Kondors“ nule bija ieradies no brauciena pa Dien-vidjūras un Indijas okeana salām un atvedis līdzi bruņ-rupuču čaulas, garšvielas, perlamutru, Manilas cigārus un citu kravu. No turienes bija atvesti arī mērkaķi myas, kas vairāk pazīstama ar orangūtanu nosaukumu. Kapteinis tos bija ieguvis Borneo salā.

No visas kravas Sanfranciskai bija domāta tikai mazākā daļa, un tā jau bija izkrauta, bet visas pārējās preces gulēja vēl kuģī un bija domātas Valparaisai.

Kad kuģis to sasniegs un kad tas vispār varēs doties ceļā — tas bija jautājums, uz kuru nevarēja atbildēt pat

pats kuģa īpašnieks. ,,Quien sabe?“ Matrožu nav, bet bez viņiem tālu neaizbrauksi, sevišķi ar burukuģi.

Kapteinis Antonio Lantanass bija spāņu amerikānis un kā tāds aukstasinīgi izturējās pret visām bēdām un vilšanos. Viņu, acīmredzot, neuztrauca pat komandas bēgšana; viņš visu to pacieta padevīgā pacietībā, kas būtu pilnīgi nesaprotama katram citam kuģa īpašniekam — amerikānim vai jeņķim. Savā platmalainā jipijapā, kas aizsargāja viņa tumšo seju no saules, viņš visu laiku pavadīja uz achterklāja, kur parasti stāvēja, atspiedies pret kāpņu stabu. Viņa vienīgā izklaidēšanās bija papirosu tīšana, jo viņš pīpēja no rīta līdz vakaram. Brīžiem viņš, tāpat ar papirosu zobos, piegāja mērkaķiem un sāka ar tiem spēlēties.

Reiz dienā viņš kāpa savā laiviņā un nobrauca krastā, gan ne tādēļ, lai meklētu matrožus, jo viņš zināja, ka tās būtu veltas pūles. Taisnība, Sanfranciskā bija daudz to, bet tagad viņi visi uzdzīvoja un, ja vēl nebija bagāti, tad cerēja drīz tādi kļūt. Neviens no viņiem pat nedomāja līgt uz kāda kuģa, kas devās jūrā; varbūt vienīgi tādā gadījumā, ja atrastos cilvēks, kas viņiem maksātu ne mazāk, kā var nopelnīt zelta laukos.

Čilietis bija ,,El-Kondora“ īpašnieks, un tagad viņš te sēdēja, negribēdams un arī nespēdams maksāt neprātīgo algu matrožiem, un gaidīja, kad apstākļi mainīsies, un vecie matroži atkal vēlēsies doties jūrā. Kad tas notiks un kad ,,El-Kondors“ varēs izplest savus bu^u spārnus lidojumam uz Valparaisu, to kapteinis, protams, nezināja. Viņš brauca uz krastu, lai satiktos tur ar citiem kuģu kapteiņiem, kam arī nebija komandas, tāpat kā viņam, un lai ar tiem apspriestos par kopējo likteni.

Kādā jaukā dienā kapteinis nebrauca uz krastu, bet palika uz sava kuģa, gaidīdams kādu vīru, ar ko viņam bija nolikta veikalnieciska saruna.

Sanfranciska bija strauji izveidojusies par amerikānisku pilsētu, un tai jau bija pusducis īstu laikrakstu, to skaitā arī spāņu valodā iespiestā sludinājumu lapa ,,El Diariro“. Kapteinis Lantanass ievietoja tai sludinājumu par savu kuģi, piedāvādams to izīrēt braucienam uz Valparaisu, iegriežoties pa ceļam dažādās ostās, to starpā arī Panamā. Sludinājumā bija teikts, ka pēc izziņām jāgriežas pie kuģu aģenta Tomasa Silvestra.

Atbildot uz sludinājumu, čilietis bija saņēmis vēstuli no kāda kunga, kas jau bija apjautājies pie aģenta un solījies šodien pusdienlaikā ierasties uz „Kondora“.

Kapteinis Lantanass bija paspējis ievākt dažas ziņas par šo cilvēku. Dons Tomass iepriekšējā dienā viņam bija paziņojis, ka džentlmenim, kas viņu rīt apmeklēšot, piederot milzīgi zemes īpašumi, kas robežojoties ar augošo Sanfranciskas pilsētu. Ko šai ievērojamai personai vajadzēja no kapteiņa, Lantanass nezināja, jo arī pašam Silvestram tas nebija teikts, jo džentlmens bija atteicies runāt par savu lietu ar kādu citu, izņemot kuģa kapteini.

No rīta, gaidot bagātā zemes īpašnieka apmeklējumu, kapteinis, kā parasts, stāvēja uz klāja un, sūkdams savu cigareti, pūlējās uzminēt, kas īsti šim noslēpumainajam rakstītājam vajadzīgs.

Tomēr par šo kungu viņš jau šo to bija dzirdējis no spāņiem krastā. Viņam teica, ka šis zemes īpašnieks nesen pārdevis savu muižu un saņēmis diezgan apaļu suminu, tā ap pusmiljon dolāru. Bez tam viņš bija spānietis, nevis meksikānietis vai kalifornietis, un tagad gatavojās atgriezties dzimtenē, vezdams sev līdzi visu savu kustamo mantu, ko, protams, visērtāk bija nosūtīt ar kuģi. Jādomā, ka tas bija šī apmeklējuma īstais iemesls.

Turpinādams prātot, kapteinis visu laiku stāvēja pie kāpņu staba. Nejauši paskatījies uz krastu, viņš redzēja, ka no tā nobrauc laiva ar divi airētājiem, kurā sēž kāds ievērojams senjors, acīmredzot, tas kungs, ko viņš gaidīja. Laiva devās uz „Kondoru“.

Kapteinis Lantanass piegāja pie kuģa borta un sagaidīja savu apmeklētāju.

Laivai tuvojoties, viņš arvien skaidrāk saskatīja cilvēku, ģērbtu kaliforniešu tērpā, kādus valkāja augstākā haciendados sabiedrība. Kapteinim tagad bija skaidrs, kas tas tāds. Ja viņam vēl bija kādas šaubas, tad drīz arī tās izzuda, jo laiva piebrauca un apstājās pie škunas sāniem.

Haciendados uzkāpa pa kāpnēm un, uznācis klājā, pasniedza kapteinim Lantanasam savu kartiņu.

Senjors bija lielāks kā vidēja auguma, apmēram sešdesmit gadus vecs. Patiesībā viņš bija pat garāks nekā šķita, jo gāja mazliet salīcis. Viņa sejā bija saskatāmas nesenas slimības pēdas, pēc kuras viņa spēki vēl nebija atjaunojušies.

Paskatījies uz kartiņu, kapteinis izlasīja „sava kunga“ vārdu — dons Gregorio Montego.

Kapteinis pieklājīgi sveicināja un, turēdams rokās savu jipijapu, klusēdams gaidīja, ko bagātais haciendados viņam teiks.

Pēdējais, rausdamies klājā, bija noguris un kādu brīdi stāvēja klusēdams, tad, saņēmis kapteiņa sveicienu, jautājot teica:

„Ja nemaldos, kapteinis Lantanass?“

,,Si senor,“ „Kondora“ īpašnieks, zemi palocīdamies, atbildēja un tad piebilda: ,,A disposicion de V.“

„Labi, kaptein,“ dons Gregorio teica, „es priecājos, ka jūs zināt, kas es esmu. Dons Tomass jums paziņoja, vai tā nav?“

„Jā, senjor.“

„Vai jūs manu vēstuli saņēmāt?“

„Jā, senjor.“

„Tad viss ļoti jauki. Bet tagad ķersimies tieši pie lietas, kuras dēļ es uznācu uz jūsu klāja. Es izlasīju „Diariro“ jūsu sludinājumu un ievācu ziņas pie dona Tomasa, gan vienīgi tālab, lai uzzinātu jūsu īsto adresi. Pārējo es domāju vislabāk pārrunāt tieši ar jums, jo jautājums ir pārāk svarīgs, lai to uzticētu aģentam. Tas ir gandrīz noslēpums. Bet no tā, ko es par jums esmu dzir-

* dējis, senjor lantanas, es domāju, ka varu uz jums paļauties.“

„Es nezinu, kā lai jums pateicos par tik glaimotājām domām par mani, senjor Montego.“

,,Nē, nē, lūdzu, nevajaga. Es runāju, balstoties uz Silvestra atsauksmi par jūsu raksturu. Bet tagad pie lietas. Jūs piedāpājat savu kuģi kravas un pasažieru pārvešanai ?“

,,,Jā. Sliktākā gadījumā abus kopā."

„Jūs braucat uz Valparaisu un iegriežaties pa ceļam ostās?"

„Kur vēlaties, gar visu krastu."

„Bet vai jums jau ir pasažieri?“

„Pagaidām vēl nē.“

„Cik cilvēku jūs varat uzņemt?“

„Patiesību sakot, senjor, „Kondors“ nemaz nav domāts pasažieru pārvadāšanai. Tas ir tirdzniecības kuģis, kā jūs pats redzat. Bet ja jūs vēlētos nokāpt kajītē, jūs pats redzētu. Tur ir salons, taisnība, tas nav sevišķi liels, un kajīte sešiem cilvēkiem; tad divi ērtas pieņemamās istabas, kas vajadzības gadījumā var noderēt dāmām.“ „Lieliski. Tagad par kravu. Dons Tomass man teica, ka jums krava jau esot.“

„Jā, daļa mana kuģa aizņemta ar kravu.“

„Tas man vienaldzīgi. Es domāju, ka jums atradīsies vieta kādai lietai, kas sver ne vairāk par tonnu un nav sevišķi liela. Tā aizņems ne vairāk kā apmēram četrdesmit kubikpēdas. Vai jums būs tikdaudz vietas?“

„Jā, pat vairāk.“

„Lieliski. Bet vai jūs bez tam varētu novietot trīs pasažierus: vīrieti un divi dāmas … mani pašu, manu meitu un krustmeitu?"

„Vai senjors Montego kungs nebūtu tik laipns nokāpt „Kondora“ kajītē un apskatīt telpas?“

„Protams.“

Kapteinis Lantanass kāpa lejā pa kāpnēm, apmeklētājs viņam sekoja.

Viņi apskatīja salonu un kajītes pa labi un pa kreisi. „Tieši tas, kas man vajadzīgs," redzami apmierināts dons Gregorio it kā pie sevis sacīja. „Tas viss jauki," viņš piebilda, griezdamies pie kapteiņa. „Bet tagad par maksu. Cik jūs no manis ņemsit?"

„Tas, senjor, atkarās no tā, kas īsti jums būs vajadzīgs. Vispirms: kur jūs gribat, lai es jūs aizvedu?“

„Uz Panamu. Tā taču ir viena no ostām, kas atzīmēta jūsu sludinājumā?“

„Jā, senjor.“

„Nu, tā tad, cik jūs ņemsit par trīs pasažieru un vienas kravas aizvešanu uz Panamu?“

„Par kravu maksa parastā, pēc tarifa. Jūs vedīsit zeltu, senjor? No jūsu vārdiem es spriežu, ka tas būs zelts.“

Kapteinis bija pareizi uzminējis. Tas bija zelts, gandrīz vesela tonna zelta, ko dons Gregorio bija ieguvis, pārdodot savu zemi, par ko viņam bija samaksāts zelta smiltīm un lējumiem — tais laikos vienīgā nauda Kalifornijā, vēl vairāk, vienīgā nauda, kas bija apgrozībā, jo papīrs nekur nebija dabūjams.

„Pielaidīsim, ka tas zelts,“ viņš uzmanīgi atbildēja, „cik tādā gadījumā?“

Ex-grandero nebija skops cilvēks, bet viņš tomēr negribēja maksāt pārāk daudz par viņa bagātību pārvedumu. Bez tam viņš ļoti baidījās par kravas drošību un tālab nolēma to slepeni novietot uz tirdzniecības kuģa, lai nebūtu jāizmanto lielie tvaikoņi, kas bija atklājuši kārtējo satiksmi starp Sanfrancisku un Panamu. Viņš bija dzirdējis, ka tie vienmēr pārpildīti zeltračiem, kas atgriežoties mājup; tie visi bija rupji, un daudzi no viņiem nebija labāki par banditiem. Ar tādu kuģi taču nevarēja vest sev līdzi tik daudz zelta un braukt pašam ar sen jori tām. Viņš pilnīgi ticēja kapteiņa Lantanasa godīgumam, zināja, ka viņš ir krietns cilvēks, īsts kabalero, tā, mazākais, viņam bija teicis dons Tomass.

Ar tādu cilvēku nevajadzēja sevišķi tirgoties, un dons Gregorio lūdza kapteini pateikt viņam pieņemamu cenu, ievērojot to, ka viņš tiešām vedīs zeltu.

Lantanass brīdi padomāja un tad teica:

„Tūkstoš dolāru par kravu un pa simt dolāru par katru no trīs pasažieriem. Ko jūs par to teiksit, senjor?“ „Man šķiet, ka tā ir ļoti liela suma,“ dons Gregorio iebilda. „Bet tagad veduma cenas ir augstas, un tālab es piekrītu jūsu noteikumiem. Kad jūs varētu izbraukt?“ „Es varētu kaut tūlīt, senjor. Tas ir, ja…“

„Kas, ja?“

Lantanass, zinādams, ka viņam nav matrožu, klusēja.

„Ja ..sāka spānis, ievērodams kapteiņa šaubas un kļūdīdamies par to iemeslu, „ja jūs baidāties, ka kavēšanās varētu celties no manas puses, tad velti. Es divi trīs dienās visu varu nokārtot, visilgākais — nedēļas laikā.“ Kapteinis vēl vienmēr klusēja. Viņam negribējās atteikties no tik izdevīgas kravas, bet viņš zināja, ka nevar skaidri noteikt izbraukšanas dienu; jo trūka matrožu.

„Senjor,“ viņš beidzot sacīja, „mans kuģis ir jūsu rīcībā, un es būtu laimīgs un lepns uzņemt jūs un jūsu dāmas kā savus pasažierus, bet ir vēl dažas grūtības, kas man jānovērš, pirms es paceļu enkuru.“

„Muitas zīmes … Vēl nenomaksātas tirdzniecības nodevas … Varbūt jums nauda par braucienu vajadzīga uz priekšu? Labi, man nav nekas pretim izmaksāt jums daļu naudas uz priekšu. Cik jums vajaga?“

„Mil gracias, senjor Montego, nekā tam līdzīga. Lai gan es neesmu sevišķi bagāts, bet, paldies Dievam, ne es pats, ne mans kuģis nav apķīlāts. Es varētu aizbraukt no Sanlranciskas kaut pēc pusstundas, ja man netrūktu …“ „Kā tad jums trūkst?“ mazliet pārsteigts jautāja dons Gregorio.

„Matrožu…“

„Kā! Jums nav matrožu?“

„Ļoti žēl, neviena.“

„Lūk, kāda lieta, kaptein Lantanas! Man tiešām likās savādi, ka jums uz klāja neviena nav, izņemot to melno vīru. Bet es domāju, ka jūsu matroži aizbraukuši uz krastu.“

„Tā viņi arī darīja, un domā tur palikt. Tā jau ir tā grūtība. Viņi aizgāja uz zelta laukiem — visi līdz beidzamajam, izņemot manu virēju nēģeri. Viņš, varbūt, arī būtu aizgājis, bet zina, ka Kalifornija tagad ir Savienoto Valstu sastāvdaļa, un baidās, ka kāds spekulants jeņķis varētu viņu padarīt par vergu, bet varbūt baidās nejauši sastapt savu veco saimnieku, jo viņam reiz bijis saimnieks.“

„Cik tas viss nepatīkami!“ dons Gregorio teica. „Man, laikam, būs jāuzmeklē cits kuģis.“

„Baidos, ka jūs neatradīsit neviena, kam būtu matroži. šai ziņā, runājot profesionālā valodā, mēs visi sēžam vienā laivā.“

„Jūs par to galvojat?“

„Galvoju, senjor.“

„Es jums ticu, kaptein Lantanas. Kā es jums jau teicu, es paspēju ievākt par jums drošas ziņas. Jūs esat labos draugos ar donu Tomasu Silvestru.“

„Man šķiet, ka man ir gods būt dona Tomasa draugam.“

„liedziet, viņš man jūs ieteica tik siltiem vārdiem, ka es uzskatu par iespējamu pilnīgi uz jums paļauties. Tālab es jums tagad pateikšu sīkāk, kālab es gribu ceļot tieši ar jūsu kuģi.“

čiles kapteinis palocīdamies pateicās par komplimentu un klusēdams gaidīja apsolīto ziņojumu.

„Es nule pārdevu še savus īpašumus un saņēmu par tiem trīs simt tūkstoš dolāru zelta smiltīs, ko es saucu par savu kravu. Zelts glabājas pie manis mājās, trīs jūdzes no pilsētas. Kā jums droši vien zināms, kaptein, tagad te apmetušies ļoti daudzi nelieši, kas salasās no visas zemes lodes, galvenā kārtā no Savienotām Valstīm un Australijas. Viņi dzīvo un rīkojas, nevērodami likumu; viņu tiesneši gandrīz tikpat noziedzīgi kā noziedznieki, ko viņi tiesā. Man ļoti gribas pēc iespējas ātrāk tikt projām no šīs vietas un tas jūs, protams, nepārsteidz. Dabīgi, ka es baidos par savu zeltu. Tādai neliešu bandai katrā laikā var ienākt prātā mani aplaupīt, mazākais mēģināt to izdarīt un, lūk, tālab man gribētos pārvest zeltu uz tāda kuģa, kur tas būtu drošībā, un uz kura kapteiņa es varētu pilnīgi paļauties. Tagad jūs mani saprotat?“

„Saprotu,“ čilietis vienkārši atbildēja.

„Man vēl jāpasaka tikai viens,“ dons Gregorio teica, „ka es gribu atgriezties uz Spāniju, kur es esmu dzimis, un kur man Kadiksā ir sava māja. Es jau sen gribēju to darīt, bet tagad gribu aizbraukt pēc iespējas ātrāk. Ļoti žēl, ka jūsu kuģim nav komandas. Vai nevarētu matrožus kaut kā sameklēt?“

„Vienīgais, ko iespējams darīt — piedāvāt augstu maksu. Sanfranciskā ir daudz matrožu, jo visi uz zelta laukiem nav aizgājuši. Daudzi nodarbināti ar zelta šķiešanu. Diemžēl, vairums to ir nekur nederīgi dzērāji. Tomēr būtu iespējams atrast dažus krietnus cilvēkus, ja piedāvātu viņiem augstu maksu. Sludinājums „Diariro“ ar divkārtējas maksas piedāvājumu varbūt palīdzētu mums savākt vajadzīgo vīru skaitu.“

„Bet cik tas varētu maksāt?“

„Iespējams, liekus tūkstoš dolārus.“

„Ja es tos samaksāšu, vai jūs nodosit manā rīcībā visu jūsu kuģi? Tas ir, jūs neuzņemsit nekādu citu pasažieru un, negaidot citas kravas, dosities ceļā, tiklīdz būs savākts vajadzīgais skaits matrožu? Vai jūs piekrītat šiem maniem noteikumiem?“

„Jā, senjor.“

„Es uzņemos samaksāt matrožiem papildalgu. Visu, ko gribat, lai tikai ātrāk tiktu projām no šī Pandemo-niuma.“

„Tādā gadījumā, senjor, man šķiet, mums nebūs grūti sameklēt vajadzīgās darba rokas. Jūs atļaujat man ievietot sludinājumu?“

„Atļauju,“ dons Gregorio atbildēja.

„Lieliski!“ kapteinis teica. „Un tagad, senjor Mon-tego, jūs varat gatavoties ceļam.“

„Tas neprasīs daudz laika, gandrīz viss jau sagatavots. Galvenais tagad būtu pārvest uz „Kondoru“ mūsu personīgo bagāžu un novietot kravu. Zeltu man gribētos pārvest pēc iespējas āti'āk un tā, lai neviens to nezinātu. Jūs mani saprotat, kaptein?“

„Saprotu.“

„Es atvedīšu to uz jūsu kuģi laivā, kas pieder Silvestram. Jūsu kajītē tas būs lielākā drošībā nekā jeb kur citur.“

„No manis neviens to neuzzinās.“

„Es par to esmu pārliecināts, senjor Lantanas. Dons Tomass man jūs ieteica un, droši vien, uzņemtos galvot, ja tas būtu vajadzīgs; bet tas nav vajadzīgs.“

Kapteinis atkal palocījās, pateikdamies par dāvāto uzticību. Tad, parunājis vēl dažus vārdus, dons Gregorio aizbrauca, bet čīlietis iepīpēja jaunu cigareti un, atkal atspiedies pret kāpņu stabu, iegrima savos parastajos sapņos.

IX. nodaļa. p’aseo de caballo.

Tai laikā, kad dons Gregorio atvadījās no kapteiņa Lantanasa, viņa meitas noraidītie pielūdzēji izjāja pa viņa mājas vārtiem.

Sasniedzis lielceļu, de Lars pagrieza seju pret māju, no kuras viņi nule tik nelaipni bija izraidīti, un redzēja četri zirgus, ko staļļa puiši veda pie pavadām.

Senjoritas izjās — paseo de campo — savu angļu viesu pavadībā/' Kalderons sacīja.

Tagad viņi abi zināja, kādēļ viņi nebija pieņemti; bet šis atklājums tikai palielināja noraidīto cabalero niknumu. Acīm nikni zibot, viņi dažas minūtes raudzījās uz māju, uz zirgiem un zirgu puišiem; tad kreols pirmais iecirta piešus sava zirga sāniem un kā sātans, kas bēg no paradīzes, auļoja projām no mājas pa stāvo nogāzi. Kalderons viņam sekoja.

Kalna pakājē viņi atkal apstājās. De Lars pagriezās pret savu ceļabiedru un sacīja:

„Tagad mums abiem jāgatavojas divcīņai, Faustino!“ „Kamdēļ abiem? Man šķiet, ka man jaunākais virsnieks nemaz nav jāizaicina. Viņš taču vēl zēns.“

„Tomēr, viņš ne sliktāk kā pieaudzis prata tevi apvainot, un, ja es nekļūdos, tu uzskatīsi viņu par pietiekami pieaugušu, lai cīnītos ar tevi.“

„Es nesaprotu, kā viņš mani apvainojis.“

„Un tu vēl prasi! Iedurt tavam zirgam, it kā tā būtu cūka, un piespiest viņu tā saslieties gaisā, ka tevi gandrīz nosviež zemē. Un viss tas tavas sirdsdāmas acu priekšā… tieši viņas acu priekšā! Un to tu neuzskati par apvainojumu!“

„Bet tu aizmirsti, ka es taču pats viņu uz to izaicināji!. Sekojot tavai pavēlei, es viņu gandrīz saminu. Un, ja spriež saprātīgi, viņš nekādā ziņā nav vainojams. Bez tam, viņš gribēja vienkārši pajokot. Vai tad tu neredzēji, kā viņš par to smējās, kad viss bija beidzies?“

„Nevis par to, bet par tevi. Gluži tāpat smējās arī tava iemīļotā, amigo. Kad mēs jājām gar mājas sienu, es redzēju, kā viņas garās skropstas nolaidās, un acis nicīgi raudzījās tevī, bet daiļās lūpiņas izsmejot savilkās. Tu tagad esi pie viņas nežēlastībā, un tev kaut kā jāizceļas, lai ieņemtu agrāko vietu.“

„Tu runā nopietni?“

„Es par to esmu pārliecināts.“

„Kas tad, pēc tavām domām, man jādara?“

„Tev pašam tas būtu jāzina, man nemaz neprasot. Izaicini šo kucēnu un nogalini viņu, ja vari — es mazākais domāju tā rīkoties ar otru džentlmeni.“

„Tev labi runāt: tu šauj nekļūdīdamies. Šie angļu sakši vienmēr cīnās ar pistolēm; bet, ja es viņu izaicinu, ieroču izvēle piekrīt viņam.“

„Jā, tas taisnība. Toties ar mani tas ir citādi. Es paspēju viņu apvainot, un tev vajadzēja darīt to pašu — arī tev vajadzēja viņu apvainot: iesist ar roku vaigā vai, beigu beigās, ar pletni uzvilkt krietnu rētu.“

„Es pats tagad nožēloju, ka to neizdarīju.“

„Nu, varbūt, tev vēl radīsies izdevība. Kas attiecas uz manu divcīņu — man gluži vienalga, vai tā notiks ar zobeniem vai pistolēm. Mēs, Luizianas kreoli, esam pieraduši veikli rīkoties ar katru ieroci. Pateicoties vecajam Gardalem no Karaļu ielas, es visas šīs lietas esmu labi iemācījies un vienlīdz labi pratīšu ievadīt šī brita miesā pus unci svina vai divdesmit centimetrus tērauda. Bet kā tad viņu sauc?“

De Lars izvilka vizītkartiņu, ko angļu virsnieks bija viņam pasniedzis, un, paskatījies uz to, pats atbildēja savam jautājumam: „Edvards Krozjē, fregate Crusader.“ ,,Ā! Misters Neds Krozjē!“ viņš iesaucās, runādams angliski, un šīs kartiņas izskats viņu it kā no jauna ievainoja. „Šodien gavilē tu, rīt gavilēšu es. Un, ja mana laime mani neatstās, tad Crusader’a kajīte pie galda izrādīsies tukša vieta.“

„Tu tiešām domā cīnīties ar viņu?“

„Klausies, don Faustino Kalderon, kāpēc tu man to jautā?“

„Tālab ka, man šķiet, visu to varētu nokārtot arī bez…“

„Bez kā? Iiunā!“

„Nu, bez asinsizliešanas.“

„Savas lietas tu vari kārtot lā, ja gribi. Tavs strīds pavisam citāds, nekā manējais, un man nav jāiejaucas tavās lietās: man pašam darba pilnas rokas. Bet ja arī es būtu brīvs, tad, klausoties tavās runās, es, varbūt, neietu par tavu sekundantu. Bet tas tagad nav galvenais. Atbildot uz tavu pirmo jautājumu, es varu atkārtot vienīgi to, ko jau agrāk teicu. Es nevien gribu cīnīties ar šo Krozjē, bet gribu viņu nogalināt. Taisnība, es savos aplē-sumos varu kļūdīties; tādā gadījumā mūs sagaida vienāds liktenis. Divcīņā es sava pretnieka neatstāšu dzīvu, pat tad, ja viņš rīkotos citādi. Vienu vai abus aiznesīs no turienes — kājām pa priekšu.“

„Caramba! Klausoties tavas runas, kļūst baigi. Nav patīkami domāt par tādām lietām. Lūdzu, labāk nedari tā.“ „Domā, kā gribi; es tomēr nevaru citādi rīkoties, kaut gan sabiedrisko domu es sevišķi augstu nevērtēju. Tas viss nieki! Nauda ceļ cilvēku, bez tās viņš nav nekas, kaut arī viņš būtu svētais. Bet ir cita veida reputacijas, kas man dārga un ko es gribu pasargāt, jo tais aprindās, kur es grozos, tā tiek vērtēta ļoti augstu.“

„Kas tas ir?“

„Drosme. To zaudēdams, es zaudētu visu un šai San-franciskas pilsētā es nebūtu vairāk kā dzinējsuns, bet tagad es esmu mednieks. Mani sāktu riet katrs sētas suns, un mani apvainotu katrs bailīgs ēzelis, kam ienāktu prātā ar mani sastrīdēties.“

„No tā tev nav jābaidās, don Francisko. To neriskēs neviens, kas tevi pazīst.“

„Tas tūlīt būtu citādi, ja es atteiktos cīnīties ar šo puisi. Jā, Faustino Kalderon, es vairs nevarētu sēdēt pie jūsu galda montē un atturēt sarkanos kreklus no laupīšanas, ja viņi nezinātu, ka tad viņiem draud lielas briesmas. Bet tagad es par viņiem nedomāju: man jāsaglabā citas personas cienību.“

„Kā?“

„Tu atkal muļķīgi jautā, tik muļķīgi, ka es pat neticu, vai tu jel mazdrusciņ domā par Inesi Alvaresu. Vai tu zini, kas ir mīla?“

„Kāda viņai gar visu to daļa?“

„Viņai? Nekāda! Tas diezgan pareizi… es arī par to nemaz nerūpējos, ko viņa varētu par mani domāt; bet es domāju par Karmenu Montego un visaugstāk vērtēju viņas labās domas par mani un esmu pārliecināts, ka viņa neuzskatīs mani par neprāti vai gļēvuli. Bet ja baumas tiešām pamatotas, ka viņa savu sirdi atdevusi šim gringo, tad es parūpēšos, lai viņa tam neatdod savu roku, kamēr es esmu dzīvs. Kad es nomiršu, viņa var darīt, ko vien grib.“

„Bet vai tiešām tu vēl runāsi ar viņu pēc visa tā, kas noticis ?“

„Jā, katrā ziņā, un piespiedīšu viņu mani uzklausīt.“ „Vai tiešām tu neesi atmetis nodomu viņu bildināt?“ „Varbūt. Bet ne agrāk, pirms es būšu nokārtojis savas lietas ar cilvēku, kas mani apvainojis. Jā, es viņai došu iespēju pašai sevi izglābt — viņa teiks jā vai nē. Pēc tam es zināšu, kā rīkoties. Bet mēs velti šķiežam laiku; divcīņa taču netiek atlikta uz ilgu laiku. Vai tu domā cīnīties ar savu pretnieku jeb nē?“

„Es domāju… nē,“ gļēvulis stostīdamies atbildēja, „tas ir, ja šo lietu varētu nokārtot. Kā tu domā, de Lar, vai tas iespējams?“

„Protams, iespējams; bet goda dēļ tev vajadzētu cīnīties ar viņu, Faustino.“

„Nu, ja tu saki, ka jācīnās, es tev piekrītu. Es vēl nekad dzīvē neesmu šāvis no revolvera un arī ar zobenu neprotu sevišķi veikli rīkoties. Es protu rīkoties ar ma-chete vai cuchilla, kad rodas izdevība, bet divcīņā starp džentlmeņiem šie ieroči netiek pielaisti. Es domāju, ka šis matrozītis uzskata sevi par džentlmeni?“

„Protams, un pilnīgi pamatoti. Angļu karakuģa virsnieks izaicinātu tevi uz divcīņu jau par jautājumu vien, vai viņam tiesība uz šo apzīmējumu. Bet, man šķiet, tu velti noniecini savu mākslu rīkoties ar zobenu. Es tevi vairākkārt esmu redzējis Roberta rapieru zālē.“

„Jā, es tur ņēmu stundas. Bet vingrināties ar rapieriem ir pavisam kas cits nekā divcīņa.“

„Vienalga. Kad tu ieradīsies divcīņas vietā, iedomājies, ka tu esi Roberta skolā, kur esi ieradies ņemt rapieru cīņas stundu. Galvenais — izvēlies zobenu.“

„Kā tad lai es to izdaru, ja es esmu apvainotais?“ „Pavisam nē. Iespējams visu grozīt. Jādomā, ka angļi brauks uz savu kuģi tikai vēlu vakarā. Atgriezušies no izjādes, viņi pie dona Gregorio ēdīs pusdienas, bet pēc tam, droši vien, dosies „kreisēt“ pa pilsētu, kā viņi mēdz teikt. Tur tu vari sastapt savu virsnieku un apvainot viņu, pagrūžot vai iespļaujot sejā — kaut ko tādu, kas piespiestu viņu tevi izaicināt.“

„Por Dios! Es darīšu, ka tu saki.“

„Lieliski. Tagad padomāsim, kā rīkoties tālāk. Mēs abi cīnīsimies, tā tad — mēs nevaram būt viens otra sekundants. Eš zinu, kas būs mans sekundants. Vai tev ir kāds draugs, kas nāktu par tavu sekundantu?“

„Dons Manuels Diacs.“

„Ijai būtu dons Manuels; tas ir aukstasinīgs cilvēks un labi pārzina visus divcīņas noteikumus. Bet šodien viņa nav mājās: es nejauši uzzināju, ka viņš devies uz funcion de gailos Puntapedrā un tagad, droši vien, sēž Javā parastajā vietā.“

„Kamdēļ mēs nevarētu turp aizjāt? Jeb labāk aizsūtīt kādu?“

„Es domāju, labāk aizsūtīt. Laiks dārgs — mazākais, mans laiks. Kā tev zināms, man jābūt pie montē galda, tiklīdz iedegs spuldzes. Ja manis tur nebūs, banku noraus, un mēs varam zaudēt savus klientus; bez tam man jāuzmeklē mans sekundants, un tas jāizdara vēl šodien, pirms manas rokas pieskarsies kārtīm. Cik tagad pulk-stens? Es savu kronometru nepaņēmu līdzi.“

„Ceturksnis uz vienu,“ Kalderons atbildēja, paskatījies pulkstenī.

„Tikai! Tad mums pietiks laika aizjāt arī uz Puntapedru, lai noskatītos main’u. Dons Manuels licis lielu sumu uz savu pardo. Man pašam gribētos likt vienu vai divi dublonus uz šī putna. Jā, vislabāk būs, ja mēs dosimies pelea de gailos. Tas būs visīstākais līdzeklis saistīt mūsu pusē Diacu. Vamonos!“

Nākamie duelanti atkal palaida zirgus auļos un, nojājuši kādu gabalu gar krastu, nogriezās pa citu ceļu, kas veda uz Puntapedru.

Puntapedras rags nebija pašā Sanfranciskas līcī, bet uz Klusā okeana ārējā krasta. Lai to sasniegtu no Sanfranciskas ostas, vajadzēja šķērsot Coast Eange, ko Kali-fornijas spāņi pazīst kā svētā Bruno kalnus.

Puntapedra atrodas šo kalnu pakājē pie paša okeana. Te ir ļoti krāšņs krasts, bet gandrīz neapdzīvots; šur tur redzamas vienīgi roņu mednieku un zvejnieku būdas. Angļu sakšu zelta meklētāji te neiegriežas, šo vietu apmeklē vienīgi iedzimtie.

No Sanfranciskas uz Puntapedru ceļš ved gar vecu franču mūku misiju Dolores pie nelielās Gerbabumas ostas, kas tagad nosaukta par Sanfrancisku.

Pa šo ceļu nogriezās de Lars un Kalderons pēc kauna pilnā aizraidījuma no daiļo senjoritu acīm.

Bet cienīgie kabalero nebija vienīgie, kas jāja pa šo ceļu. Mazliet tālāk bija saskatāma cita jātnieku grupa, kas jāja lēnākā gaitā. Tas bija jātnieku pulciņš — divi dāmas un divi kavalieri. Zirgi tie paši, kas apsegloti bija stāvējuši dona Gregorio mājas pagalmā, un tālab lieki nosaukt jātnieku vārdus: tos nav grūti uzminēt.

Donna Karmena, sekodama tēva pavēlei, kas gribēja uzņemt angļu jūrniekus saskaņā ar Kalifornijas paražām, organizēja paslo de caballa, kur ietilpa arī ekskursija uz Dolores misiju, bez kuras apskates iepazīšanās ar Sanfranciskas apkārtni nevarētu uzskatīt pilnīgu.

Līdzīgi vairumam spāņu amerikāņu dāmu, dona Gre-gorio meita dievināja seglus un pavadīja tais katru dienu vairākas stundas. Bez tam viņa ļoti mīlēja medības un ne vienreiz vien bija piedalījusies meža zirgu ķeršanā, un arī tagad viņa jāja uz gandrīz neiejāta zirga. Bet jātniece it kā nemaz to neievēroja un smaidīdama tīšām satrauca zirgu.

Tikpat droši seglos sēdēja arī Inese, kas Kalifornijā bija paspējusi piesavināties jāšanas māku.

Angļu virsnieki nenovērsa skatienus no savām burvīgajām pavadonēm. Vispirms viņus mazliet pārsteidza sen-joritu pusvīrietiskie tērpi un viņu paņēmiena sēdēt seglos kā vīriešiem, bet viņu pārsteigums drīz vien izvērtās sajūsmā. Paseo de caballo solījās beigties ar aicinājumu doties vēl tālākā ceļojumā — ceļojumā cauri dzīvei.

Krozjē jāja blakām Karmenai, bet Kodvaladers blakām Inesei. Virsnieki bija savos formas tērpos, kas, taisnību sakot, izjādei nebija īsti piemēroti. To ievērotu Anglijā, bet Kalifornijā tādām lietām neviens nepiegriež vērības. Katrs jāj tādā tērpā, kā viņam tīk. Krozjē bija lielisks jātnieks: viņš pirms dienesta bija piedalījies medībās un tagad uz zirga izskatījās lieliski. Karmena Mon-tego to ievēroja, un viņai patika, ka viņas pavadonis tik labs jātnieks.

Otras dāmas kavalieris nebija tāds. Vilis Kedvaladers bija slikts jātnieks: viņam bija bijis maz prakses, tas bija tūlīt redzams. Arī viņa tērps nederēja jātniekam, sevišķi uz Kalifornijas zirga. Varbūt tālab jaunais velsietis jutās neērti? Nebūt nē. Viņu nesamulsināja pat jāt neprasme, ko viņš pats ļoti labi apzinājās. Viņš tikai smējās, kad viņa zirgs kļuva nemierīgs, un, jo tuvāk bija iespēja nokrist no zirga, jo skaļāk viņš smējās.

Kā gan pret to izturējās Inese Alvaresa? Varbūt viņai tas šķita smieklīgs? Nē. Taisni otrādi, viņa bija redzami sajūsmināta un smējās kopā ar viņu, priecādamās par viņa naivitāti un varonību, jo nebaidījās no savas nemākulīgās jāšanas sekām. Viņa zināja, ka viņš te nav savā elementā

— jūrā — un uzskatīja to par pilnīgi dabīgu, ka jūrnieks slikti jāj.

Jātnieku pulciņš beidzot sasniedza misijas vārtus, bet nedomāja te ilgi uzkavēties. Izjāde bija īsa, jaukie brīži ātri aizskrien, bet augsto kalnu galotnes, kas bija tālumā saskatāmas, mudināja viņus turpināt ekskursiju.

Viņi apstājās tikai uz īsu brīdi, lai uzmestu skatienu vecajam klosterim, kur senos laikos mūki nežēlīgi sodījuši savus sarkanādainos neofitus, un baznīcai, kur senāk lūgsnas kā sīks lietus dauzījušās iedzimto ausīs, kuru grūti visu saprast.

Tad kādai mirkli viņi pavadīja kapsētā, kur Karmena parādīja savas mātes kapu.

Ar kapsētu nobeidzās misijas apskate, un jātnieki jāja uz kalnu, no kurienes bija redzams Klusais okeāns.

Ne ātrāk kā pēc stundas viņi sasniedza kalna virsotni un no turienes sāka tīksmināties par vareno dienvidjūru, kuras mala pie apvāršņa saplūda ar zilajām debesīm. Viņu priekšā viss bija gaišs un krāšņs. Miglainajā tālē iezzī-mējās daži tumši plankumi — vientulīgās Farralones salas.

Izpriecājušies par jūru, jātnieki griezās atpakaļ un atkal, tāpat kā agrāk, sadalījās pāros. Sarunas atkal kļuva intīmas.

Krozjē, raudzīdamies okeānā, sacīja savai dāmai:

,,Es drīz atkal braukšu pa to,“ savu teicienu pavadīdams ar nopūtu.

„Es arī,“ Karmena tik pat bēdīgi atbildēja.

„Kad jūs domājat atstāt Kaliforniju?“ virsnieks jautāja.

„Ak, ļoti drīz! Mans tēvs jau veic visus sagatavošanas darbus un cer uzvilkt buras jau pēc nedēļas, varbūt pat ātrāk. Viņš šodien aizbrauca nolīgt kuģi braucienam uz Panamu. Lūk, kālab viņa nebija mājās, un viņš nevarēja jūs pieņemt; viņš atstāja mani par saimnieci un lūdza viņu atvainot.“

„Tur nav ko atvainoties,“ Krozjē nodomāja un kādu laiku klusēja, nezinādams, ko runāt. Stāsta, ka mīla esot daiļrunīga; bet parasti tas tā nav, sevišķi, ja par mīlu jārunā jūrniekiem. Viņi, pretēji pārējiem, sieviešu klāt-būtē ir ļoti kautrīgi. Kālab — tas cits jautājums, bet parasti tā ir, un, protams, tā tas bija arī ar Edvardu Krozjē.

Beidzot viņš pārvarēja savu mulsumu un sāka Karmenu izjautāt.

„Es domāju, donna Karmen, jūs priecājaties par gaidāmo braucienu uz Spāniju?“

„Nē, taisni otrādi,“ atbildēja dona Gregorio meita. „Es mīlu dārgo Kaliforniju un varētu te nodzīvot visu mūžu. Bet vai jūs varētu?“

' „Zināmos apstākļos arī es to varētu.“

„Bet vai jūs šo zemi mīlat?“

„Tagad jā. Bet pēc desmit dienām es par to pat vairs nedomāšu.“

„Bet atļaujat uzzināt, kālab, don Eduard? Jūsu vārdos slēpjas mīkla. Lūdzu, izskaidrojiet man to.“

To jautājot, viņas pelēkzilās acis raudzījās viņā jautājot, gandrīz bailīgi.

„Jūs gribat zināt, kālab, senjorita?“

: „Es jums jautāju, senjor.“

„Nu, tad es jums pateikšu: es mīlu tagad Kaliforniju tālab, ka tur atrodas visbrīnišķīgākais priekšmets pasaulē, kas man dārgāks par visu pasaulē — sieviete, ko es mīlu. Pēc desmit dienām, vai pat ātrāk, kā viņa pati to saka, viņas te vairs nebūs; kādēļ tad lai es Kaliforniju vēl mīlētu? Tagad, donna Karmena, es jums devu atrisinājumu tam, ko jūs nosaucāt par mīklu.“

„Ne gluži. Ceru, jūs atvainosit sievietes ziņkāri un pateiksit man tās dāmas vārdu, kura tā jūs ietekmējusi?“ Krozjē šaubījās; viņa vaigos iedegās sārtums. Viņš spēja nosaukt vārdu, varbūt, pat pateikt veselu runu, no kā atkarājās visa viņa dzīves laime vai nelaime. Bet ja nu viņa vārdi tiktu uzņemti auksti?

Bet nē, viņš nevarēja kļūdīties. Viņas jautājums bija tik mīļš, tik izteiksmīgs, un viņa, droši vien, gaidīja atbildi, ko Krozjē gribēja tai teikt. Un viņš, tālāk nedomājot, atbildēja — viņš nosauca vienīgi viņas vārdu. „Karmena Montego.“

„Eduard,“ pēc īsa brīža viņa sacīja, izlaizdama „donu“, „vai tas nopietni? Vai tam var ticēt? Nemāni mani, es tevi lūdzu. Tev — es tev saku īstu patiesību — es esmu atdevusi visu savu sirdi. Saki, vai arī man pieder tavējā?“ „Es to jau teicu, Karmen,“ un arī viņš sāka runāt parastajā mīlas valodā. „Vai tad es to nepateicu?“

„Sirsnīgi ?“

„Pameklē atbildi manās acīs.“

Viņa paklausīja, un, piejājuši tuvāk, viņi ielūkojās viens otram acīs.

Viņi netika teikuši vairāk neviena vārda.

Netālu no viņiem bija vēl divi citas tikpat laimīgas sirdis, lai gan viņu saruna svešam vērotājam varēja likties kā joks; bet tā bija pilnīgi nopietna.

„Ines, jūs esat visjaukākā meitene, kādu es savos ceļojumos esmu redzējis,“ velsietis beidzot teica. „Nu, tagad mums nav nozīmes ilgāk meklēt: uzvilksim buras un brauksim kopā. Vai jūs gribat būt mana un kļūt par manu sievu ?“

„Gribu.“

Ilgāk nav ko kavēties, ilgāk nav nozīmes raudzīties okeānā.

Zirgi, acīmredzot, instinktīvi to nojauta un auļiem devās mājup.

X. nodaļa. Golope de enballo.

Spilgtā Kalifornijas saule nolaidās pār Coast-Range kalnu grēdu, kad tās virsotnē parādījās divi jātnieki. Vienam bija sarkans apmetnis, otram — gaiši zils. Tie bija dons Francisko de Lars un dons Kalderons, kas atgriezās no gaiļu cīņām Puntapedrā.

Viņi bija sastapuši Diacu un nokārtojuši ar viņu divcīņas jautājumu. Arī Faustino bija nolēmis cīnīties. De Lars, bet sevišķi Diacs, bija tipiski Kalifornijas bravo pārstāvji, un prata pamodināt viņā drosmi, ko, starp citu, krietni veicināja arī laba porcija Kalifornijas brendija, kas bagātīgi plūda gaiļu cīņu laikā.

Kalderons pat uz ceļa bija paņēmis līdzi pudeli Kata-lonijas vīna un diezgan bieži to nogaržoja. Alkohols viņa varonību ietekmēja, un viņš zvērēja, ka, tiklīdz sastaps šo angļu guordia marina zeņķi, viņš to briesmīgi apvainos un katrā ziņā piespiedīs viņu izaicināt sevi uz divcīņu.

Carrai! Viņš darīs tā, kā to ieteica de Lars: viņš jaunajam virsniekam dos labu belzienu, pagrūdīs viņu ar kāju, iespļaus viņam sejā, darīs visu, lai saniknotu gringo, šo dzeltenmataino kucēnu bez bārdas. Bet ja viņš negribēs cīnīties, lai atvainojas, nometas ceļos, nosauc Faustino Kal-deronu par labāko cilvēku un uz visiem laikiem atsakās no tiesībām uz Ineses Alvaresas smaidu un roku.

De Lars izturējās daudz apvaldītāk, lai gan arī viņš bija tikpat satraukts. Ugunīgais degvīns bija saindējis arī viņu. Bet viņš nedzēra, lai iegūtu drošsirdību — tās viņam tāpat bija pietiekami — bet lai aizmirstos un mazāk domātu par pazemojumu, kas viņam bija bijis jāpiedzīvo. Katalonietis atkal uzmundrināja viņa garastāvokli līdz satraukumam, sevišķi kad viņš sāka domāt, cik drīz un cik nežēlīgi viņš ienaidniekam atriebs.

„Maldita! tā būs divcīņa uz nāvi!“ de Lars sacīja, vispirms izkliedzis veselu lamu vārdu krusu pret savu nākamo pretnieku.

Pa ceļam uz Dolores misiju viņi jāja gar tinacal — krodziņu, kur viņus aizsmakušā balsī sauca kāds vīrs, kas stāvēja krodziņa durvīs.

Tas bija tumšādains puisis jūrnieka drēbēs, lai gan no pirmās reizes bija redzams, ka viņš nav matrozis. Jādomā, ka tas bija laivinieks, varbūt pat piscadors, kaut gan, pēc ārienes spriežot, viņu varētu noturēt pat par pīrātu.

Panācis dažus soļus no tinacala, viņš sveicināja jātniekus, kas apstājās ceļa vidū. Nevērojot rupjo, zvērīgo izskatu un vienkāršo apģērbu, šis cilvēks, acīmredzot, bija abiem cabalero labs draugs, šoreiz aizdomīgais puisis gribēja runāt ar de Laru, un tālab griezās tieši pie viņa. „Man jums jāsaka divi vārdi, don Francisko.“

„Kas noticis, Rokos? Kaut kas attieksmē uz roņādām?“ kreols jautāja, uzsvērdams pēdējo vārdu. „Carramba! Nē. Kaut kas labāks.“

„Tā tad nauda?“

„Nauda.“

,,Tu gribi runāt ar mani vienatnē?“

„Tagad jā. Ar laiku, varbūt, arī dons Faustino …“

„0!“ ganadero pārtrauca, „lūdzu, es negribu stāvēt jums ceļā. Es lēnām jāšu uz priekšu; jūs mani panāksit, don Francisko.“

„Labi,“ sacīja de Lars, un, noliecies no segliem, turpināja sarunāties ar Rokosu tik klusu, lai viņus nevarētu dzirdēt pie krodziņa durvīm sastājušos aizdomīgu vīru pulciņš.

Rokosa vārdi, acīmredzot, ļoti ietekmēja spēlmani. Viņa acis iemirdzējās savādā mirdzumā, kur kopā ar pārsteigumu jaucās iekāre. Nebija šaubu, ka tas, ko viņš izdzirda, bija nevien svarīgi, kā jau viņš bija brīdināts, bet arī ļoti patīkami.

Sačukstēšanās nebija ilga.

„Rīt pusdienlaikā es būšu pie tevis.“

To teica de Lars, un pēc tam vēl piebilda:

„Adios, don Rafael! Hasta mana!“

Tad viņš piespieda zirgam piešus un aizauļoja, cenzdamies panākt savu ceļabiedru. Rokoss atgriezās krodziņā.

Panācis ganadero, de Lars klusēdams turpināja jāt viņam blakām, nemaz nedomādams apmierināt viņa ziņkāri. Viņš tikai to iekairināja, pateikdams, ka Rokoss paziņojis viņam kādu ļoti svarīgu jaunu ziņu, ko viņš Faustino savlaicīgi izstāstīšot, bet pagaidām jādomājot par citām svarīgākām lietām. Viņus sagaidot divcīņa — to nevarot atlikt.

Turpretim Kalderons divcīņu labprāt atliktu, jo drosmes karstums viņā jau pamazām sāka atdzist.

„Iedzer taču vēl!“ ceļabiedrs viņam ieteica, „tas tev nekaitēs. Mēs drīz būsim pilsētā, un, varbūt, pirmais, ko mēs tur sastapsim, būs tavs dzeltēnmatainais sāncensis.“ Tiklīdz šie vārdi bija nolidojuši no de Lara lūpām, kaut kas priekšā saistīja viņu uzmanību. Netālu uz priekšu pār ceļu pacēlās putekļu mākulis; tā vidū bija tumšāks plankums, kurā varēja saskatīt zirgu un jātnieku siluetus. Izrādījās, ka to ir četri, pa divi rindā.

Laižot darbā piešus un pieauļojuši tuvāk, spēlmaņi ievēroja, ka jātnieku grupa jāj tai pašā virzienā kā viņi.

Nevērojot biezos putekļus, viņi tūlīt pazina jātniekus. Ari zirgi bija tie paši, ko viņi bija redzējuši šorīt; divi jātnieki bija Karmena Montego un Inese Alvaresa, bet pārējie divi…

Te turpinājums izbeidzās.

„Carajo!“ de Lars iekliedzās, „tie viņi, atgriežas no izjādes pāros, kā jau es domāju! Lūk, Kalderon, tagad tev izdevīgs gadījums agrāk, nekā tu gaidīji. Laimīga zīme! Lūk, tavs sāncensis jāj blakām tavai iemīļotai un čukst viņas ausīs mīļus vārdus! Tagad pienācis laiks visu izlabot: apvaino viņu, kā vien tava sirds vēlas. Es jūtu, ka mana sirds izjūt it kā jaunu apvainojumu.“

Viņš pievilka pavadas, apturēdams zirgu. Ganadero darīja tāpat, un viņi raudzījās jātnieku pulciņā. Krozjē un Karmena jāja pa priekšu, Kedvaladers un Inese aiz viņiem.

De Lars neskatījās uz pēdējo pāri: viņa acis bija pievērstas pirmajam, un viņš redzēja, kā Karmena Montego pagriežas pret savu kavalieri, noliecas pie viņa, viņš pie tās … un viņu lūpas saplūst skūpstā.

„Carrai! Viņi skūpstās!“ viņš iekliedzās izmisīgā balsī.

Nē, to viņš nevarēja ciest! Pusnikni, pussatraukti iekliedzies, viņš dziļi iecirta piešus un auļoja uz priekšu.

Pakavu dima pirmo brīdināja Kedvaladeru, kas jāja pēdējais. Līdz pat šim brīdim mīlētāji, iegrimuši .sirsnīgās sarunās, nebija domājuši par briesmām.

Jaunais velsietis, atskatījies atpakaļ, redzēja, kāda lieta, un tūlīt izdzirda de Lara mežonīgo kliedzienu. Viņš instinktīvi saprata, ka sagaidāms rīta notikuma atkārtojums, ja vien ne kas ļaunāks, un izrāva savu dunci.

De Lars, ne vārda neteikdams, aizauļoja gafām mič-manim, viņu pat neievērodams. Viņam vajadzēja tā, kas jāja pirmais.

Bet, lūk, piejāja Kalderons, kurš arī gribēja uzbrukt, kā tas bija redzams no viņa acīm.

Bet, ieraugot asmeni, viņa acu izteiksme mainījās. Atkal šis velnišķais zobentiņš! Nevērojot nule izdzerto krietno vīna malku, viņa drosme zuda, un apmulsis, it kā bruņnieks, kam jānolaiž savs spalvu pušķis, viņš klusēdams pajāja Kcdvaladeram garām, panākdams de Laru.

Viņš to panāca laikā, lai būtu liecinieks skatam, kas sākumā mazliet līdzinājās tam, kas nule bija noticis ar viņu pašu, tikai ar pavisam citādām beigām.

Ari Krozjē bija izdzirdis pakavu dimu un, pievilcis pavadas, atskatījās. Viņš redzēja de Laru, kas drāzās uz viņu, un vienā skatienā atminēja viņa nolūku. Galope de caballo, jeb zirgu sadursme, bija diezgan parasts Kalifor-nijas spāņu uzbrukuma veids.

Tā vietā, lai pagrieztos sānis, viņš, šropšīras pilsonis, nolēma rīkoties pavisam citādi. Viņš sēdēja uz stipra zirga un nebaidījās no tā nokrist. Viņš pagriezās pret tuvotājos pretnieku, un, piespiedis zirgam piešus, drāzās viņam pretim.

Zirgi sadūrās krūti pret krūti, jātnieki — plecu pret plecu. Netika runāts neviens vārds, abi bija pārāk saniknoti, lai runātu. Reizē ar sadursmes troksni atskanēja vienīgi Karmenas Montego un Ineses Alvaresas kliedzieni.

Mirklis — un dons Francisko de Lars gulēja uz ceļa; viņa zirgs spārdījās putekļos viņam blakus.

Pietrūcies kājās, spēlmanis metās pēc revolvera, kas rēgojās no seglu maksts.

Bet viņš nokavējās: Kedvaladers aizsteidzās viņam priekšā un, nolēcis no zirga it kā no kuģa vantīm, ieguva ieroci sev.

Atbruņots, viss putekļos, de Lars stāvēja ceļa vidū apmulsis, sadauzīts, uzvarēts. Tagad viņš varēja vienīgi kliegt un draudēt, jaukdams savus draudus ar lāstiem: Garajos!

Dāmas, sekodamas Krozjē lūgumam, aizjāja uz priekšu un nedzirdēja ko de Lars kliedza.

Noklausījies viņa bezspēcīgo dusmu izplūdumā, pie kam Kedvaladers visu laiku skaļi smējās, Krozjē sāka nopietnā balsī:

„Don Francisko de Lar, ievērojiet jūrnieka padomu: dodieties mierīgi uz savu dzīvokli, projām no manām acīm, un palieciet tur, kamēr atvēsināsities. Jūs mūsu pastaigas laikā neesat mums vajadzīgs. Jūs saņemsit savu zirgu, bet ieroci nē. Par to es pats parūpēšos un es jums atdošu, kad mēs atkal satiksimies. Tādu pat padomu es varu dot arī jums, senjor,“ viņš piebilda, griezdamies pie Kalderona, kas stāvēja blakām, ari nobaidījies un apmulsis.

Pateikuši šos pazemotāju-s noteikumus, ko uzvarētie bravo nolensvoleno bija spiesti pieņemt, virsnieki kāpa zirgos un panāca savas dāmas.

XI. nodaļa. Hasta cadiz.

Atvadījies no kapteiņa Lantanasa, ganadero nedevās tieši uz mājām, bet nolēma vispirms iegriezties pilsētā pie dona Tomasa Silvestra un dot rīkojumu ievietot sludinājumu par meklējamiem matrožiem. Bez tam, viņam vajadzēja aprunāties ar donu Silvestru, kas bija nevien spānietis, bet arī dzimis Biskajā, kā labāk un nemanīti pārvest tādu daudzumu zelta smilšu un lējumu, šis jautājums tiešām bija vispusīgi jāapsver, jo, nevērojot visu uzmanību, sabiedrībā jau klīda baumas, ka dons Gregorio pārdevis savu muižu un jau saņēmis naudu. Bet katrs ļoti labi zināja, ka naudu var saņemt vienīgi zeltā, jo banku vēl nebija un visā Sanfranciskā nebija iespējams dabūt papīrnaudu pat par desmito daļu no pārdevuma sumas.

Beidzot viņi nolēma rīkoties, kā dons Gregorio jau bija teicis kapteinim Lantanasam, t. i. pārvest naudu uz „Kondoru“ pēc iespējas ātrāk, vēl šo pašu nakti. Dons Tomass sagatavos laivu un atsūtīs palīgā kādu savu uzticamu cilvēku. Laiva piestās pie krasta netālu no dona Gregorio mājas un no turienes ar zelta kravu, neiegriežoties ostā, dosies tieši uz kuģi. Kapteinis Lantanass pieņems kravu un paslēps to kaut kur kuģa iekšienē, kur zelts, protams, būs daudz lielākā drošībā nekā kaut kurā citā vietā Sanfranciskā.

Tā domāja dons Gregorijs, un kuģu aģents viņam piekrita.

Izlēmis šo visai svarīgo jautājumu, grandero steidzās uz mājām, kaut gan zināja, ka mājās neviena nebūs, izņemot kalpotājus. Izjāde bija sarīkota uz viņa iniciatīvu, liet viņš baidījās par savām vērtībām, ko viņa prombūtes laikā varēja izlaupīt, un tālab pilniem auļiem devās pa ceļu, mudinādams savu zirgu piešiem un pātagu.

Atjājis mājās, viņš iegāja savā guļamistabā, kur ari pavadīja pārējo dienas daļu, stingri pavēlējis viņu netraucēt, pirms jātnieki atgriezīsies.

Bet viņš neapgūlās un vispār par atpūtu pat nedomāja. Taisni otrādi, viņš sagatavoja transportam zeltu, jo tas viņa istabā atradās visu laiku, kopš bija pārgājis viņa īpašumā. Baidīdamies zaudēt zeltu, viņš pat gulēja tam blakām.

Daļa zelta atradās maisiņā, daļa kastēs, un viņš tagad to sakārtoja, lai būtu ērtāk pārvest uz čiles kuģi.

Bet viņš vēl savu darbu nebija beidzis, kad uz smilšainā celiņa bija dzirdama pakavu dima: jātnieki bija atgriezušies.

Atskanēja zvans, smagie vārti iečīkstējās, un nogurušie zirgi, smagi elsodami, apstājās pie patio.

Mājas saimnieks izgāja pretim atjājējiem. Senjori-tas, ieraugot donu Gregorio, vienā mirklī nolēca no segliem un metās viņam ap kaklu — meita un krustmeita abas sauca viņu „papā“.

Viņas šodien bija pret to laipnākas nekā parasti, jo' katrai bija savs lūgums. Un viņš zināja vai arī saprata, kas par lietu: tiks lūgta viņa piekrišana laulībām.

Viņam nebija pret to iebildumu, un viņš pat bija paspējis ievāķt no kapteiņa Bresbridža vajadzīgās izziņas par abiem jaunekļiem. Ziņas izrādījās vairāk nekā apmierinātājas, un pēc sava sabiedriskā stāvokļa katrs pretendents bija laba partija vislepnākai spāņu senjoritai. Dons Gregorio domāja, ka bildinājumi jau notikuši, jo virsniekiem bija jāatstāj Sanfranciska. „Crusadera“ kapteinis bija saņēmis admiralitātes pavēli doties uz Sandviču salām, tiklīdz no turienes Sanfranciskā ieradīsies kāds vieglais karakuģis, kas no turienes izbraucis. Angļu valdība bija uzdevusi kapteinim Bresbridžam nokārtot kādu diplomātisku lietu ar karali Kamebamehu. Nokārtojis šo lietu, viņš dosies uz Panamu un Kaljao, bet no turienes, iegriezies

Anglijā, brauks pievienoties Vidusjūras eskadrai. Bet tā kā „Crusaders“ pa ceļam uz Vidusjūru, droši vien, iegriezīsies Kadiksā, tad solījumi, kas doti Klusā okeana krastos, var tikt atjaunoti Atlantijas okeana otrā pusē.

Pie pusdienām dons Gregorio paziņoja saviem1 viesiem, ka viņš jau nolīdzis kuģi līdz Panamai un varēs atstāt Sanfrancisku gandrīz reizē ar viņiem un kā noslēpumu pastāstīja viņiem, kālab viņš tā steidzas aizbraukt, un reizē ar to sūdzējās par grūtībām atrast vajadzīgo skaitu matrožu.

„Varbūt,“ Krozjē uz to atbildēja, „es varētu palīdzēt jūsu kapteinim pieņemt kaut vienu krietnu matrozi. Kā tu domā, Vili,“ viņš turpināja, griezdamies pie jaunā velsieša. Vai Harijs Blju vēl vienmēr Sanfranciskā, jeb arī viņš aizgājis uz zelta laukiem?“

„Man šķiet, ka viņam vajadzētu vēl būt šeit. Viņš vēl aizvakar bija uz fregates — bija atnācis atvadīties no saviem vecajiem draugiem.“

„Kas ir senjors Biju?“ dons Gregorio jautāja.

„Tas ir vecs jūras vilks, ja jūs zināt, ko tas nozīmē, don Gregorio, viens no mūsu labākajiem matrožiem. Viņš aizgāja no mums tālab, ka izbeidzās viņa dienesta laiks, un, kā vairums citu, viņš noiēma doties uz Sakramentu meklēt zeltu. Ja viņš vēl nebūs aizgājis, es ceru, ka mums izdosies viņu pierunāt braukt ar kuģi, par ko jūs runājāt. Kādreiz, liktenīgas nejaušības dēļ, šis Harijs pārslīdēja pār bortu Gvajānas ostā un iekrita jūrā gandrīz haizivs tintorero rīklē, un man izdevās viņu no šī bīstamā stāvokļa izglābt. Viņš ir pateicīgs, un, ja vien viņš vēl nebūs San-francisku atstājis, e-s domāju, ka viņš iestāsies uz šī čiles kv:ģn. Taisnība, viņš ir tikai viens, bet atsver divus un pat desmit. Viņš ļoti labi prot savu darbu un var ievadīt kuģi katrā Klusā okeana ostā.“

„Vērtīgs cilvēks!“ dons Gregorio teica. „Kapteinis samaksās viņam zelta svarā un pat, droši vien, iecels viņu par savu palīgu. Tikai jautājums: vai jūs viņu atradīsit?“ „Ja viņs Sanfranciskā, tad jā. Mēs šovakar viņu pameklēsim un, ja atradīsim, aizsūtīsim viņu pie čiles kapteiņa vai kuģu aģenta Silvestra, par ko jūs stāstījāt. Pa-sakait mums viņa adresi.“

„Lūk tā,“ dons Gregorio atbildēja un pasniedza pār galdu Krozjē kartiņu. „Tas ir kantoris, kur dons Tomass veic savu darbu. Patiesībā, tas ir nožēlojams šķūnis lejā pie krasta, blakām jaunajai, nesen uzceltajai ostai. Un, man šķiet, ka viņš tur arī guļ, jo maksa par dzīvokļiem Sanfranci-skā sasniegusi pasakainus apmērus.“

„Tā pietiek,“ Krozjē sacīja, ielikdams kartiņu kabatā. „Ja mēs Hariju atradīsim, viņš nebūs tālu no Silvestra kantora, ja ne šonakt, tad rīt, giasmai austot.“

*

Spāņiem vai spāņu amerikāņiem nav paradums ilgi sēdēt pie pusdienu galda. Donna Karmena un viņas krustmeita izgāja azoteā, lai papriecātos par Kalifornijas vasaras maigo krēslu. Viņām sekoja Krozjē un Kedvaladers.

Mājastēvs uz laiku no viņiem šķīrās, atvainodamies ar nevaļu. Patiesībā viņš aizgāja, lai nobeigtu zelta smilšu iesaiņošanu. Bet, pirms atstāt sala de comer, jūrnieki sāka runāt ar viņu par to jautājumu, kas viņu domās bija galvenais un viņu sirdīm dārgākais. Kad viņi jautāja tam, vai viņš būtu ar mieru kļūt par sievastēvu vienam un — Kedvaladers nevarēja atrast attiecīgu vārdu — krusttēvu

— sievastēvu otram, tad uz abiem jautājumiem viņš atbildēja vienu un to pašu: „Jā.“

Virsnieki jautrām sejām steidzās augšā azoteā, kur senjoritas jau gaidīja. Tur viņi jaunajām meitenēm svinīgi paziņoja dona Gregorio lēmumu. Tagad viņām ar tēvu nevajadzēja runāt: viņa piekrišana jau bija saņemta!

Atkal četri, tagad jau formāli saderināti jaunieši, sadalījās pāros, aiziedami katrs uz savu pusi jumta dārzā. Viņi runāja par tālo nākotni — par to, kā viņi dzīvos Ka-diksā.

Laiks skrēja ātri; beidzamās minūtes pagāja klusumā. Tā bija maigā, „vecu vecā visuvarenās un visuapņēmējas mīlas jūsma“.

Tad neizbēgamais Adios! kaut gan tas skanēja mazāk drūmi, pateicoties papildu teikumam: Harta Cadiz!

Pulkstenis Sanfranciskā nosita desmit. Mēness uzlēca virs Montc Diablo un gaismoja saviem bālajiem stariem, piedodams tā mierīgai virsai sidrabainu mirdzumu. Līcī stāvētāju kuģu silueti atmirdzēja ūdenī kā spogulī.

Visur valdīja gandrīz pilnīgs klusums; nebija dzirdama ķēžu žvadzoņa, nedzirdēja jautrā matroža dziesmu, kurš uzjautrina savus biedrus, kas sarāvušies dingst uz kuģa kāpnēm.

Tāds klusums Sanfranciskas līcī izskaidrojams ar to, ka uz kuģiem ļoti maz ļaužu — pa lielākai daļai uz klāja nebija nevienas dvēseles. Visi bija dezertējuši: vieni aizgājuši pavisam, t. i. uz zelta laukiem, bet citi tikai nakti izpriecāties.

Toties pilsēta bija dzīvības pilna. Visas mājas bija apgaismotas, uz ielām bija ļaužu bari, pilnīgs valodu sajukums, kā Bābeles torņa celšanas laikos. Tagad bija tieši tas laiks, kad uzdzīve sasniedza savu augstāko pakāpi. Kantori bija slēgti; un pēdējo vispār bija ļoti maz, salīdzinot ar izpriecas namiem, kā durvis un logi bija atvērti. Spēļu namos gāja cilvēki, kam pilnas kabatas zelta smiltīm, un bieži iznāca no turienes ar daudz vieglākām kabatām, bet daudz smagākām sirdīm. Nostrādājot ilgus mēnešus līdz jostas vietai aukstajos strautu ūdeņos, kas plūst no Sjerra Nevadas mūžīgajiem sniegiem, viņi atgriežas Sanfranciskā, lai vienā naktī, dažreiz pat vienā stundā nolaistu vesela gada darba un trūkuma augļus.

Uz šo pilsētu devās arī divi kājāmgājēji: Edvards Krozjē un Viljams Kedvaladers. Viņi bija nolēmuši atgriezties uz fregati pa citu ceļu — caur pilsētu, tālab arī Krozjē bija pavēlējis laivai piebraukt pie nesen uzceltās rupju koku piestātnes. Viņi gāja kājām pa ceļu gar krastu, atteikušies no saimnieka piedāvātajiem zirgiem.

„Nu, draudziņ Vili, mēs pavadījām jauku dienu!“ pēc ilgāka klusuma Krozjē sacīja.

„Jā, jautra diena. Man šķiet, ka es nekad vēl dzīvē nebiju tā priecājies!“

„Izņemot..

„Tu domā sadursmi ar šiem kungiem? Nu, ta-s bija viens no labākajiem brīžiem — es runāju par savu nedarbu. Bija jautri redzēt, kā viens no viņiem gaišzilā apmetnī pēc tam, kad es iedūru viņa zirgam, aizdrāzās kā kuģis bez stūrmaņa pie laba ceļa vēja. Zvēru Dievam, ka tas bija ļoti līdzīgs vecajam cirka 1 lilijām betonam! un tad tas otrs, ko tu nogāzi zemē. Viņš piecēlās kā suns, kas nule iznācis no putekļainas kastes. Tas bija lieliski! Visjaukākais piedzīvojums no tiem laikiem, kopš esmu atstājis dzimteni. Būs par ko parunāt, kad atgriezīsimies uz fregates!“

„Ē, bet mums taču jāveic vēl cita lieta, izņemot sarunas. Mums vēl kaut kas jāuzra'ksta; es, mazākais, gribu nosūtīt mazu vēstulīti šim lielībniekam Francisko de Lara kungam.“

„Vai tiešām tu gribi izaicināt pēc visa tā, kas noticis?“

„Katrā ziņā. Kaut gan, patiesību sakot, lielas patikas man nav, ievērojot to, kas tie par cilvēkiem. Cīnīties ar viņiem — tas tas pats kā piedalīties kautiņā ar neliešiem kādā nelietīgā ostā.“

„Tev taisnība, un, kā gribi, Ned, es šo puisi neizaicinātu. Viņi abi ir nelieši, un nav vērts, ka mēs izturētos pret viņiem kā džentlmeņi.“

„Taisnība. Bet mēs esam Kalifornijā, Vili, kur divcīņu kodeks pielaiž divcīņas arī ar tādām personām. Te pat zagļi un slepkavas runā par sava goda aizstāvēšanu, kā viņi to sauc. Man stāstīja, ka nesen te notikusi divcīņa starp divi profesionāliem spēlmaņiem, no kuriem viens bijis uz vietas beigts. Tāpat daža« dienas atpakaļ kādu tiesnesi izaicinājis cilvēks, ko viņš bija tiesājis un sodījis par kādu noziegumu. Un tiesnesis nevien piedalījies divcīņā, bet arī nogalinājis nelieti, kas bija stāvējis viņa priekšā kā noziedznieks. Viss tas šķiet muļķīgi, bet patiesība tā tomēr ir. Un ja šis kavai ieris sarkanā apmetnī neatkāpsies un neparādīs man balto spalvu, man atliek vienīgi viņu nogalināt vai sakropļot, lai gan viņš, savukārt, var ar mani izdarīt to pašu.“

„Bet vai tu, Ned, domā, ka neesi ar viņu jau pietiekami izrēķinājies?“

„Kā tā ?“

„Revanša ziņā. Pēc mūsu pirmās satikšanās rītā es domāju citādi, un tad man nebija iebildumu pret divcīņu. Tad apvainojums palika nesodīts. Bet otrreizējā satikšanās groza visu, un, ja nu viņš saņēmis vairāk, nekā devis, tad, man šķiet, tu varētu atstāt šo lietu, kā tā ir, ja viņš ar to apmierināsies. Pēc tā sitiena un kritiena, man šķiet, izaicināt var vienīgi viņš.“

„Tavos vārdos ir daudz patiesības, Vili. Es tagad arī pats domāju, ka nav vērts nodarboties ar šo puisi, ja vien viņš divcīņu nepieprasīs, ko viņš, protams, var arī nedarīt, zinot ka viņš ir neapšaubami zems cilvēks, kā tu to saki. Viņš līdzīgs Kalifornijas bravo, un, ja mēs nebūtu pievākuši viņa revolveri, es domāju, viņš būtu šāvis. Interesanti zināt, vai viņš ieradīsies pieprasīt to atpakaļ vai nē? Ja viņš neatnāks, man revolveris būs jānosūta, citādi viņš iesniegs sūdzību kādam no šiem kauslīgajiem tiesnešiem, ka mēs esam viņu aplaupījuši.“

,,Ha-ha-ha! Tas būtu smalks joks; vispiemērotākais noslēgums mūsu jautrajai dienai.“

„Taisni otrādi. Tas varētu beigties ļoti nopietni, ja tas nonāktu Bresbridža ausīs. Vecais dienētājs nekad neticētu, ka mēs neesam vainīgi. Taisnība, mēs varētu visu notikumu paskaidrot Sanfranciskas tiesnesim un fregates kapteinim, bet' tad būtu jānosauc arī citu personu vārdi, bet tās nemaz nebūtu patīkamas beigas mūsu jautrajai dienai, kā tu saki.“

„Nu, tad es zinu, kas būs patīkami,“ Kedvaladers iebilda, pacietīgi noklausījies drauga runā, „glāzīte kaut kā laba. šie dona Gregorio saldie spāņu vīni man izsauc briesmīgas slāpes. Bez tam, atvadīšanās no manas dārgās Ineses mani ļoti satraukusi, un man vajadzīgs kāds radikāls līdzeklis.“

„Taisnība, mana sirds!“ Krozjē iesaucās, atdarinādams matrožus, „arī man ar tevi pa ceļam, šodien mums bijis pietiekami daudz kara, un … es ceru, tu atļausi teikt,

sieviešu ?“

„Nē, nē!“ Kedvaladers protestēja, „pēc tā, kas noticis, tas nebūtu džentlmeniski.“

„Klausies, Vili, mēs esam kļuvuši ievērojami sentimentāli, un tik īsā laikā! Liksim mierā sievietes un iesim labāk iedzert.“

„Piekrītu!“ jaunais velsietis atbildēja. „Tikai es gribētu nobeigt dienu ar pavisam citu dzērienu, un proti — viskiju. Ja vien mums izdotos šai sēņu pilsētā dabūt glāzi laba skotu vai īru viskija — tas padarītu mani par jaunu cilvēku, un tieši tas man tagad vajadzīgs. E.s taču tev saku, Ned: mana sirds pagurusi, kā mirusi, it kā papēžos būtu ielīdusi. Es nevaru pateikt kādēļ, bet tas tā ir; tur viņa atrodas, un, man šķiet, tur arī paliks, ja vien dāņu drosme man nenāks talkā.“

„Nekas, drīz tev būs izdevība iegūt vēlamo. Kā redzi, mēs atrodamies tās milzīgās pilsētas priekšpilsētā, kura celta pa daļai no buru audekla, kur pārtikas gan pamaz, apģērbu nepietiek, bet dzērienu pārpilnība Parker Hous’ā, kas, man šķiet, ir labākā viesnīca, mēs dabūsim gandrīz visas dzērienu šķirnes un starp tām, protams, arī tavu iemīļoto viskiju un manu Bass,s Bitter.“

„Atkal spāņu sakāmvārds: „Cada uno a su gusto“, kā nule teica mana mīļotā, kad es sešreiz noskūpstīju dārgo meiteni. Bet ejam uz priekšu.“

„Nesteidzies, draudziņ, nesteidzies! Tu aizmirsti, ka mums vispirms vēl kaut kas iāizdara.“

„Kas tad?“

„Jāpameklē Harijs Blju; viņš jāatrod, ja iespējams, un jāpierunā iestāties uz šī čiles kuģa.“

„Nebūs nemaz jāpierunā, pietiks viena tava vārda. Vecā sāls darīs visu ko, bet nepateicīgs viņš nebūs. Tiešām, viņa cienība pret tevi no tā laika, kad tu izglābi viņa dzīvību, līdzinās tādai pateicībai, kādu man nav vēl gadījies redzēt. Viņš tevi dievina, Ned. Aizejot no „Crusa-dera“, viņš man vakar teica, ka visvairāk viņam žēl šķirties no tevis. Es redzēju, ka asaras ritēja pār viņa vaigiem, kad tu atvadoties spiedi viņa roku. Pat toreiz, ja tu būtu teicis viņam palikt, es esmu pārliecināts, ka viņš atgrieztos uz savu veco koju.“

„Es viņam tā neteicu tālab, ka vēlu viņam labu. Tu taču zini, ka viņam tagad šeit Kalifornijas zelta laukos izdevība kļūt bagātam, kā vairumam tādu pašu kautru jūrnieku. Bet tagad viņam ir cita izdevība nopelnīt naudiņu, un, man šķiet, tā ir drošāka. Dons Gregorio teica, ka Harijs varot dabūt no čiles kapteiņa, cik vien prasīšot; bez tam viņš, varbūt, iecels to par savu vecāko palīgu. Tas Harijam būtu ļoti labi, nesalīdzināmi labāk, nekā rakt zeltu. Viņš ir labs jūrnieks, bet krastā rīkojas gluži kā bērns un, droši vien, neprastu aizstāvēt sevi no Sanfranciskas sauszemes haizivīm, tāpat kā no tā jūras briesmoņa Guajānā. Pat tad, ja viņam Sakramentas upes krastos izdotos kļūt bagātam, es varētu galvot, ka viņš pēc nedēļas ierastos šeit ostā tikpat nabags kā agrāk. Mums viņš no tā jāglābj, ja iespējams. Viņa dabīgais elements ir okeāns. Viņš tur pavadījis savas dzīves lielāko daļu, un viņam atkal radies izdevīgs gadījums palikt tur pat visu mūžu, ja viņš to gribēs, ar labākām izredzēm nākotnē nekā uz karakuģa. Jautājums vienīgi tas, kā mēs viņu šai pilsētā lai atrodam. Vai tad, kad tu viņu satiki, viņš neteica, kur viņš dzīvo?“ „Zvēru Dievam, teica! Tagad es atceros mūsu sarunu ; viņš teica man, ka dzīvojot „Sailor’s Home“ viesnīcā, kaut gan ielu man nenosauca. Bet, ja es nemaldos, es zinu šo vietu un varu vadīt turp stūri.“

„Vai nu taisni, jeb ar līkumu, bet dosimies tūlīt pie viņa. Mums gan vēl ļoti daudz laika, jo es liku bocmanim braukt ne agrāk kā vienpadsmitos. Man gribas paskatīt šo savādo Kalifornijas dzīvi, ko es vēl nepazīstu.“

„Arī es to nepazīstu.“

„Un iespējams, ka cita izdevība mums vairs negadīsies. Tiešām, maz ticams, ka mums atļaus vēl kādu nakti pavadīt krastā, pirms „Crusaders“ dosies ceļā. Pļausim sienu, kamēr vēl spīd saule, jeb, vienkārši sakot, priecāsimies mēness gaismā. Visu dienu mēs esam bijuši gan mežoņi, gan sentimentāli džentlmeņi, un tagad mums jāgroza noskaņa.“

„šai ziņā tev taisnība, bet mēness gaismā mēs ilgi nevarēsim mūzicēt. Skaties, kādi lieli mākoņi salasās, lūk, tur! Pēc minūtēm desmit tie pārklās debesis, un tās kļūs melnas kā pods ar darvu.“

„Nav nelaime; mums pilnīgi pietiek gāzes laternu gaismas, bet to Sanfranciskā daudz. Tagad dosimies meklēt Hariju Biju. Tad viskijs un punšs pie Parkera.“ „Bet pēc tam?“

„Uz Hell, ja tev nav nekādu iebildumu.“

„Paklausies, Ned, vai tiešām tu gribi spēlēt?“

„Es tev jau teicu — es gribu redzēt Sanfranciskas dzīvi; bet kā tev zināms, spēle te nozīmē gandrīz visu. Jā, man gribās redzēt ziloni! Allons vai, runājot maigākā Andalūzijas izloksnē, nos vamos!“

Nobeiguši šo jautro sarunu, jaunie virsnieki sāka iet ātrāk un drīz vien jau soļoja pa Sanfranciskas ielām, meklēdami „Sailor’s Home“.

XII. nodala. The Sailor’s Home.

Harijs Blju bija to laiku vecās skolas matrozis, kad tika vēl būvēti koka, nevis dzelzs kuģi. Tagad tādus kuģus gadās redzēt ļoti reti; bet vēl retāk gadās sastapt matrožus, kas dienējuši uz tādiem kuģiem — vecos jūras vilkus, kas savu amatu prata visā pilnībā un, tā sakot, bija saauguši ar sāļo elementu, kas bija kļuvis viņu otra dzimtene. Neviens neprata labāk par Hariju pievākt bram-buru tauvas un izdzert groka dienas devu. Viņam jau no dzimšanas bija tumša āda, kas bija nobrūninājusies vēl tumšāka, un vienīgi svētdienās pēc skūšanās viņa gandrīz vara krāsas āda uz vaigiem un zoda kļuva mazliet gaišāka.

Viņa seja bija drīzāk apaļa, nekā ovāla; pelēkas acis mirdzēja jautri un tai pašā laikā arī gudri; smaidot bija redzamas divi rindas baltu veselu zobu, bet smaidīja viņš diezgan bieži. Vesels kūlis biezu cirtainu matu bija parasti pa pusei cepures ar zilu lentu aizsegti. Platie pieci un labi attīstītie muskuļi liecināja, ka šim cilvēkam piemīt Her-kula spēks. Liela apkakle apsedza muguru, bet atstāja atsegtu kaklu un krūtis, kur tetovējumā bija izveidots enkurs. Blakus tam, bet ne tik skaidri, bija redzams sievietes attēls, izkrāsots tumšzilā krāsā; ja arī tas nebija pilnīgs attēls, tad, jādomā, atmiņas no viņa seno laiku simpātijās Pollijas.

Tomēr bija iemesls domāt, ka Harija sirds nebija palikusi uzticīga šai skaistulei. Ja Harijam gadās krietni atlocīt svārku piedurknes, tad uz viņa labās rokas bija redzams citas meitenes attēls, kas bija pagatavots daudz vēlāk un daudz gaišākā zilā krāsā, un, bez tam, uz kreisās rokas bija izveidots Kupidons, virs kura atradās divi dieviņa bultām caururbtas sirdis.

Visas šīs mīlas emblēmas, acīmredzot, pierādīja, ka vecais jūrnieks ir nepastāvīgs kā vējš, ar ko viņam bieži bija jācīnās. Bet nekā tamlīdzīga nebija. Cilvēki, kas Hariju un viņa piedzīvojumus labi pazīst, varētu apliecināt, ka viņa sirds mīlējusi tikai vienu sievieti — to, kas attēlota gaišzilā krāsā; viņš bija tai uzticīgs kā tērauds līdz pat viņas nāvei, kas gadījās tieši tai laikā, kad viņai vajadzēja kļūt mistriss Biju.

Notikumu skumjais atrisinājums viņu tā ietekmēja, ka viņš visu mūžu palika vecpuisis. Kas attiecās uz meitenes attēlu uz krūtīm, kas tetovets tumšzilā krāsā, tā bija vienīgi iedomu tēls, kaut arī neizdzēšami iezīmēts viņa ādā ar adatas galu un pulveri; to bija izdarījis kāds no viņa biedriem uz karakuģa, kad viņš vēl bija bijis kuģa-puika.

Tagad viņam jau bija četrdesmit gadu, no kuriem gandrīz trīsdesmit viņš bija pavadījis jūrā uz dažādiem karakuģiem, jau trīzrciz apbraucis ap zemeslodi.

Nevērojot lieliskās dienesta zināšanas un labās morāliskas īpašības, Harijs nekad nespēja sasniegt paaugstinājumu dienestā. Viens no iemesliem, un varbūt pats galvenais, bija viņa antipatija pret saldūdeni, ko viņš varēja panest vienīgi ar ruma piemaisījumu. Par nelaimi, šo maisījumu viņš mīlēja vairāk, nekā vajadzīgs. Tas bija viņa vienīgais trūkums, citādi nekad labāks cilvēks kā Harijs Blju, sevišķi, kad viņš skaidrā prātā, nav staigājis pa kuģa klāju.

Harijs bija dienējis uz daudziem kuģiem un pēdējos pieci gadus bija pavadījis uz „Crusadera“. Viņa dienesta laiks izbeidzās gandrīz „Crusadera“ iebraukšanas dienā Sanfranciskā, un Harijam bija tiesība vai nu palikt uz fregates jeb atstāt to un doties dzīves cīņā uz sava riska, kurp pats vēlas.

Bet tā kā tai laikā uz Sanfrancisku plūda cilvēki no visām zemeslodes malām meklēt zeltu un laimi, tad arī Iīarijs nolēma atstāt dienestu un sekot viņu piemēram. Pirms doties uz zelta laukiem, viņš kādu laiku palika Sanfranciskā un apmetās „Sailor’s Home“.

Katrā piejūras ostā ir krodziņš „Sailor’s Home“ (Matroža mājas pavards) vai „Snug Harbur“ (Ērtā osta), kas bieži nemaz nelīdzinās ne mājas pavardam, ne ērtai ostai, kā piemēram 1849 . gadā sanfranciskas „sailor’s home“. tas ir puskrogs, pusviesnīca, diezgan neizskatīga, no neaptēstiem un nekrāsotiem dēļiem uzcelta divstāvu celtne. Bet, nevērojot to, cenas te diezgan augstas, kā Harijs Blju par to bija jau pārliecinājies.

Vispirms Harijs bija nodomājis apstāties „Sailor’s Home“ tikai īsu laiciņu, lai mazliet uzdzīvotu, kā to parasti matroži, kas dodas krastā, bet Harijs bez tam no fregates komisāra bija saņēmis gada algu. Tad viņš gribēja doties uz Feather-River vai citu kādu Sakramentas pieteku, kur tika skalots zelts.

Savas programmas pirmo daļu viņš bija jau izpildījis, bet ar mazu papildinājumu; šis papildinājums bija tāds, ka viņš bija notērējis visu savu naudu līdz pēdējam šiliņam un pie tam neticami īsā laikā sprīdī. Viņš nebija nodzīvojis krastā vēl pat sešas dienas, kad atklāja, ka viņa krājumi pilnīgi izsīkuši.

Nokāpis krastā, viņš savus grašus sevišķi rūpīgi neskaitīja un sākumā bija pat pārsteigts, ka nonācis jau tik tālu. Viņš iegremdēja savas rokas kabatās, bet neatrada tur no graša. Kur varēja palikt viņa gada alga? Vai tiešām tā visa pagalam? Nebija nekāds brīnums, jo no pat pirmās dienas viņš sāka uzdzīvot tā, kā vēl nekad savā dzīvē nebija uzdzīvojis, šīs sešas dienas viņš nepārtraukti dzēra un attapās tikai tad, kad vairs nebija par ko dzert.

Naudas trūkums ir vispār slikta lieta katrā zemē un katrā laikā, bet 1849 . gadā Sanfranciskā tas bija pat no

teikti bīstami, jo par vienkāršu ēdienu bija jāmaksā ne mazāk kā seši dolāri; tas pats bija jāmaksā par guļvietu bez segas aukstajā naktī istabā ar dēļu sienām vai pat bur-audekla būdā. Par sevišķu laipnību tika uzskatīta atļauja gulēt aizvēja pusē koka stallī ar salmu paklāju un patīkamu siltumu no zirgiem segas vietā.

Tieši tāda cilvēka stāvoklī, kas meklē patvēruma, bija nonācis arī Harijs Blju septītajā naktī pēc pārbraukšanas no „Crusadera“ uz pilsētu. Bet tā kā viņš tagad bija mazliet atreibis un bija spējīgs apcerēt, tad domāja, ka pienācis laiks izpildīt programmas otru daļu, t. i. doties uz zelta laukiem.

Bet kā tikt ārā no pilsētas un nokļūt tur? Tie bija divi jautājumi, un nevienam no tiem viņš nevarēja atrast apmierinātāju atbildi. Brauciens uz Sakramentu ar kuģi maksāja vairāk nekā simt dolārus, bet pasta karietē vēl dārgāk. Viņam nebija neviena centa, un „Sailor’s Home“ īpašnieks bija aizturējis pat visu viņa īpašumu parāda nodrošinājumam par pēdējo divi dienu uzturu un dzīvokli.

Matrozis bija lielās grūtībās. Viņš nevarēja doties uz zelta laukiem un nevarēja palikt arī „Sailor’s Home“. Kaut gan šis krodziņš bija samērā lēts, tomēr vajadzēja ne mazāk kā desmit dolāru dienā, lai samaksātu ēdienu un gultas vietu. Bet viņam draudēja vēl kaut kas ļaunāks. Krodziņa saimnieks bija atklājis, ka viņa angļu viesis bankrotējis, pamatodams savus slēdzienus un divi dienu nesamaksāto lēsi par ēdienu un dzīvokli. Pie kantora redzamā vietā bija piestiprināts sludinājums, ka „lēses jāsamaksā katru dienu“. Bet tā kā Harijs to nebija pildījis, viņam tika paziņots, ka viņš vairs nevar ieņemt vietu pie galda, un viņam sava gulta jāatdod citam.

Tomēr sevišķi skumt nebija iemesla: „Crusaders“ vēl vienmēr atradās ostā un, likās, vēl tik drīz netaisījās aizbraukt. Harijs varēja atkal iestāties dienestā un atgriezties uz fregates. Viņš zināja, ka komandieris viņu labprāt pieņems, liet virsnieki un biedri pat ļoti priecāsies, ka viņš atgriezies uz fregates. Pietiktu, ja pateiktu vienu vārdu pirmajai laivai, kas piestāj pie krasta — un viss būs labi. Vai teikt šo vārdu jeb nē? Tas it kā mazliet pazemotu —

atkal atgriezties, kad viņā jau bija no visiem atvadījies; grūti bija atkal atgriezties bakā pēc tam, kad bija sapņots pavisam par ko citu.

Nodarbināts savām skumjām pārdomām, Harijs sēdēja mazā „Home“ istabiņā ar kādu kantoristu; pēdējais uz viņu nemaz nelūkojās draudzīgi. Naktsmītnes un ēdiena parāds bija starp viņiem nepārvarams šķērslis. Tagad nevarēja vairs pieprasīt iedzert, pat ne pudeli alus: kredīts bija slēgts, un vienīgi skaidra nauda varētu pagarināt viesmīlību, kas jau tā nebija sevišķi laipna.

Vai tiešām padoties? Upurēt savus sapņus — laist caur pirkstiem dzeltēno zeltu — un atgriezties, lai atkal kāpelētu pa darvotām vantīm! Viens skatiens drūmajā nepiekāpīgā kantorista sejā lika viņam izšķirties atgriezties uz „Crusadera“.

Bet tai brīdī, kad Harijs jau gribēja izvest dzīvē savu nodomu, „Sailor’s Home“ durvīs parādījās divi cilvēki. Harijs negribēja ticēt savām acīm: tie bija „Crusadera“ virsnieki; vienam no tiem viņam bija pat jāpateicas par savu dzīvību. Krozjē un Kedvaladers tomēr bija atraduši viņu. Matrozis pietrūkās kājās un izstiepās, it kā vēl vienmēr atrastos uz „Crusadera“ klāja.

„Vai pie jums neatrodas matrozis Harijs Blju?“ Krozjē jautāja, ienākdams istabā.

„Jā, jā, ser!“ priecīgi atbildēja pats matrozis. „Sveiks, vecais,“ Krozjē saka, sirsnīgi spiezdams matroža roku, „es loti priecājos, ka tevi atradu. Es baidījos, ka tu jau esi aizgājis uz zelta laukiem.“

„Taisnība, master Edvard: man bija tāds nodoms, bet es nebiju spējīgs pakustēties no vietas vēja trūkuma dēļ.“ „Vēja? Es tevi labi nesaprotu.“

„Redziet, ser, nobraucis krastā, es te mazliet uzdzīvoju, un mana kabata krietni vien cietusi, taisnību sakot — tur nav neviena centa. Kaut gan tais zelta laukos, droši vien, daudz zelta, bet, lai tur nokļūtu, arī vajadzīgs zelts. Bet tā kā man tā nav, tad es še guļu kā vecs nederīgs kuģis dubļainā sēklī. Lūk, kā stāv tās lietas, džentlmeņi.“

„Tādā gadījumā tu, varbūt, gribētu atkal doties jūrā?“ „Lūk, tieši par to es pašlaik domāju, master Edvard.

Es to gandrīz jau biju nolēmis, ser, un gribēju iet izmēģināt laimi iestājoties atkal uz „Crusadera“ un lūgt jūsu labdzimtību parūpēties par mani. 10s būtu atkal ar mieru slēgt jaunu līgumu, ja vien mani pieņemtu."

„Protams, pieņems un pat ļoti priecāsies iegūt tevi atpakaļ, Harij, par to tu vari būt drošs. Tāds matrozis kā tu nevar palikt bez vietas tur, kur ir kaut viens Brita-nijas karakuģis. Bet man negribētos, lai tu atkal atgrieztos uz ,,Crusadera“.‘r „Kā tā, ser?“

„Mēs varam iekārtot tevi daudz labāk. Tas tev, mazākais, būs izdevīgāk naudas ziņā. Vai tu negribi pabraukāt ar tirdzniecības kuģi, saņemot trīsreiz vai pat četrreiz lielāku atalgojumu, nekā tev maksās uz karakuģa? Kā tev tas patīk?“

„Tas man ārkārtīgi patīk, ser. Man nav itin nekādu iebildumu kļūt par tirgotāju, kas šodien te, bet rītdien tur, sevišķi vēl ja jūs man to ieteicat. Es braukšu pat par virēju, ja jūs to gribēsit.“

„Nē, nē, Harij, lūdzu, nevajaga,“ virsnieks smiedamies iebilda, „tas pavisam neder. Vajaga taču padomāt arī par tiem, kam būtu jāēd tavas virēja mākslas ēdieni. Bez tam man nemaz negribētos, lai tavi spēki iztvaikotu pie kambīzes uguns. Tev vajadzīgs kaut kas labāks, un, lūk, pilnīgi nejauši es tev esmu ko atradis. Redzi, tev piedāvā vietu un ļoti labu vietu uz kāda tirdzniecības kuģa. Tas ir čiles kuģis, bet kapteinis vai nu čilietis vai spānietis. Bet es domāju, tev taču tas vienalga?“

„Protams, ser. Man gluži vienalga ar kādu karogu brauks šis kuģis un kas viņu vadīs, ja vien viņš piedāvā labu algu un pietiekami daudz ēdiena.“

„Bez tam arī groka pietiekami daudz, Harij.“

„Ē-ē, ser, ko lai dara? Pieradums. Cik daudz gadus es to jau esmu saņēmis pēc likuma trīsreiz dienā.“

„Par to vari nerūpēties: droši vien, saņemsi tik reizes, cik gribēsi. Bet, Harij, šai jautājumā es gribu tev teikt divi vārdus, šis čiles kuģis interesē arī mūs, mani un misteru Kedvaladeru, un mēs gribam, lai tu brauciena laikā uzvestos priekšzīmīgi. Tur brauks divi dāmas, pasažieres līdz Panamai, jo kuģis vispirms brauks turp, bet pēc tam, kā liekas, uz Valparaisu. Bet dāmām jāizkāpj Panamā, un visu laiku, kamēr viņas būs ar tevi, tev jādara viss, lai atvieglotu viņām ceļojuma grūtības. Ja viņām draud kādas briesmas … kas to var zināt, tu viņas aizstāvēsi ?“ „Jā, Harij,“ Kedvaladers piebilda, „tu to darīsi, vai nav taisnība?“

„Mans Dievs, jūsu labdzimtības!“ matrozis pārsteigts sacīja. „Un jūs vēl to jautājat man, Britanijas matrozim ? Es jau to tā kā tā darītu; bet ja lieta grozās ap to, lai rūpētos par divi dāmām, nemaz jau nerunājot par to, ka viņas tik jaunas un daiļas …“

„Stop, Harij! Kā tu zini, ka viņas jaunas un skaistas?“ pārsteigtais Krozjē jautāja.

Kedvaladers jautājumu atkārtoja.

„Lielais Dievs, kungi! Vai tiešām jūs domājat, ka vienkāršam matrozim acis pierē tikai priekš virvēm un burām? Jūs aizmirstat, ka es biju tās laivas komandā, kas lielās dancošanas naktī atveda uz „Crusadera“ divi skaistas jaunkundzes, bet pēc tam tās pašas jaunkundzes, kopā ar džentlmeņiem, kas pavadīja viņas uz mājām, aizveda uz krastu. Tiešām, kungi, izpildot tai vakarā bocmaņa vietu, es šo to dzirdēju no viņu sarunas, kaut gan virsnieki čukstot runāja senjoritu ausīs, maigās kā vējiņa pūsma, kas viņu skāra daiļos vaigus, un redzēju, ka jaunkundzes nosarka kā renetāboli…“

„Atkal stop, blēdi! Tā tad tu noklausījies? Es pavisam aizmirsu, ka tu saproti spāniski.“

„Tikai mazliet, master Edvard.“

„Šoreiz pat par daudz.“

„Bet vai zinait ko, jūsu labdzimtība, tagad tas man var noderēt uz čiles kuģa, par ko jūs runājāt.“

„Nu, Harij, es tevi nebāršu par to, ka tu mūs noklausījies. Tev jāzina, ka čiles kuģa pasažieres būs tās pašas dāmas, kuras tu redzēji balles nakti. Es esmu pārliecināts, ka tu par viņām rūpēsies, kā nākas.“

„Varat paļauties uz mani, ser. Ja atradīsies tāds cilvēks, kas uzdrošināsies aiztikt uz viņu galvas kaut matiņu, tad viņam būs darīšana ar Hariju Biju. Es viņas laimīgi nogādāšu Panamā … jeb arī pats nekad tur neieradīšos. Es jums to apsolu un ceru, ka jūs abi ticēsit veca Brita-nijas matroža vārdam.“

„Tā mums pilnīgi pietiek! Tagad es tev pastāstīšu, kā nokļūt uz kuģa. Tas stāv kaut kur te līcī. Man neienāca prātā pajautāt tā nosaukumu, bet tu to viegli atradīsi. Bet tev tas nemaz nav jāmeklē, pirms tu nebūsi saticis džentlmeni, kā vārds rakstīts uz šīs kartiņas. Redzi: „Dons Tomass Silvestrs“, kuģu aģents. Viņa kantoris atrodas kādā no piekrastes ielām. Dodies rīt vispirms pie viņa. Droši vien, viņš tevi tūlīt pieņems, pārbaudīs tavus papīrus un izstāstīs, kā nokļūt uz kuģa. Viņi pagaidām vēl nav pieņēmuši neviena cilvēka. Vēl kas, Harij, ja tu šo lietu nevilcināsi, tad, gandrīz pilnīgi droši, tevi iecels par kapteiņa palīgu, vēl jo vairāk tālab, ka tu proti runāt spāniski. Tagad jau vēls, bet papūlies rīt neaizgūlāties un agri no rīta dodies pie aģenta.“

„Variet būt mierīgs, ser. Rīt no rīta es agri došos pie aģenta, lai gan nav jābaidās, ka kāds varētu man aizsteigties priekšā, ja jau līdz šim gribētāju nav bijis.“

„Es arī domāju, ka neviens tur agrāk par tevi neieradīsies. Tomēr paziņo mums, kā beigsies tavs ceļojums pie aģenta. Nu, bet tagad pagaidām sveiks un neaizmirsti, ko mēs tev teicām par senjoritām. Mēs paļaujamies uz tevi tāpat kā paši uz sevi.“

„Un nekļūdīsities. Harijam Biju jūs varat uzticēt savas un to dzīvības, kas jums dārgas.“

„Lieliski, vecais!“ Krozjē teica. „Vēlreiz sveiks, un cerēsim, ka mēs atkal drīz tiksimies. Kad nonāksi Anglijā, tu zini, kur mūs atrast. Ļauj mums paspiest tavu krietno roku, un lai Dievs tevi sargā!“

To teikdams, viņš satvēra matroža kraupaino roku un sirsnīgi to paspieda. Harijs atbildēja ar tādu pašu spiedienu, kas bija par ķīlu lielai draudzībai. Tā bija īstas pateicības izpausme, bet skatiens, kas to pavadīja, liecināja par padevīgu draudzību, kas robežojas ar dievināšanu.

Kedvaladers atvadījās no viņa tikpat sirsnīgi, pēc tam abi virsnieki aizgāja turpināt klaiņot pa Sanfranciskas ielām.

Harijs Blju, stāvēdams „Sailor’s Home“ durvīs, skatieniem pavadīja virsniekus, kas aizgāja pilsētas centra virzienā. Pirms desmit minūtēm viņa garastāvoklis bija nomākts un drūms, bet tagad cerība dabūt vietu uz tirdzniecības kuģa, kur viņam maksās milzīgu algu un varbūt pat iecels par kapteiņa palīgu krasi mainīja viņa garastāvokli: viņa acis mirdzēja, un visa seja priekā laistījās.

Kad virsnieki nozuda no apredzes, Harijs Blju atgriezās istabā. Tagad viņš vairs nedomāja atgriezties uz „Cru-sadera“, bet pagaidām palikt krastā, un rīt no rīta viņš papūlēsies pēc iespējas ātrāk sasniegt kuģu aģenta kantori. Bet pēkšņi viņa seja atkal sadrūma. Viņam bija vēl jāatrisina jautājums, kur šonakt gulēt. Nevērojot brīnišķās nākotnes izredzes, tagadne bija vēl tikpat drūma. Par nelaimi, viņš par to nebija iedomājies, kamēr virsnieki vēl bija šeit. Pietiktu viena vārda, lai visu lietu nokārtotu.

šai brīdī viņam pienāca „Sailor’s Home“ kantorists, kā sejā tagad, pretēji paradumam, bija skābi salds smaids. Viltīgais puisis domās bija nolēmis, ka viņa īrniekam tagad atkal nauda. Jūras džentlmeņi, droši vien, ieradās aicināt viņu uz savu kuģi un iedeva viņam naudu uz algas rēķina.

„Nu, mans mīļais,“ viņš jokotāja draudzīgā tonī sacīja, „tagad tev, droši vien, ir jāņtārpiņi, un tu varēsi samaksāt lēsi?“

„Nē, pavisam nē, ser,“ Harijs atbildēja, samulsis vairāk nekā jeb kad, „ļoti nožēloju, bet man jāatzīstas, ka naudas man nav.“

„Tev nav naudas! Par ko tad ar tevi runāja šie kungi ar zelta pogām?“

„Par naudu nē, mister, šie divi virsnieki bija no mana kuģa, no angļu fregates „Crusader“. Jāatzīstas, viņi abi skaisti kungi.“

„Kāds tev labums no viņu skaistuma? Tā tad viņi tikai parunāja ar tevi un nekā neiedeva? Nekā?“

„Nekā,“ Biju atbildēja.

„Nekā, izņemot labus vārdus, ko ? Nu, tā laba mums arī šeit pietiek; bet es nožēloju, senjor matrozi, ar to nevar samaksāt tava parāda.“

„To es zinu,“ matrozis sacīja, vēl vienmēr valdīdamies. „Bet es ceru drīz naudu dabūt.“

„Ak! šo stāstu mēs dzirdam jau divi dienas, bet ilgāk mani nepiemānīsi. Tu te kredīta vairāk nedabūsi.“ „Vai jūs man nedotu vakariņas un neļautu vēl pārgulēt?“

„Nē, to tu nedabūsi.“

„Es rīt samaksāšu jums.“

„Tu samaksāsi šovakar — tūlīt, ja tu gribi palikt. Bet ja tev nav naudas, tad nav ar tevi ko runātKā tu domā, kamdēļ mēs turam krodziņu? Man būtu jāpamet kantoris, gultas un viss pārējas, ja pie mums iegrieztos tikai tādi kā tu. Saimnieks nule pavēlēja man tev pateikt, lai tu atbrīvotu vietu.“

„Tas ir cietsirdīgi, mister,“ Harijs nopūzdamies noteica, „cietsirdīgi sevišķi tālab, ka man apsolīta laba vieta uz kuģa, kas stāv ostā. Džentlmeņi, ko tu nule redzēji, atnāca man to pateikt.“

„Kālab tad vini neiedeva tev naudu, lai izpirktu tavas lietas?“

„Viņi to darītu — par to nav nekādu šaubu, — ja vien es būtu iedomājies viņiem palūgt naudu. Bet es par to pilnīgi piemirsu …“

„Ak, cik tas labi, tīri kā pasakā, tikai es nevienam vārdam neticu! Ja viņi tā dzītos saistīt tevi uz sava kuģa, viņi tev būtu iedevuši naudu ar ko tur nokļūt. Ech, ko! Ar tevi nav ko runāt! Saimnieks negrib … Viņš lika tev pateikt: maksā vai ej projām.“

„Nu, es domāju, man būs jāiet.“

„Jāiet, un jo ātrāk, jo labāk!“

Paziņojis šo noteikto ultimātu, kantorists atgriezās savā vietā, kur laipni griezās pie divi viesiem, kas pieprasīja „brendi“ un uzmeta divi dolārus samaksai.

Harijs Blju pagrozījās durvīs un, ne vārda neteicis, izgāja no istabas.

Iznācis uz ielas, viņš neapstājās un nestāvēja neziņā. Pieradis pavadīt visu savu dzīvi lieliska kuģa ērtās baka telpās, kur bija viss, viņš nezināja, ko nozīmē, kad nav vietas, kur nolikt savu galvu. Tagad to viņš nevien izjuta, bet viņam pat šķita, ka visi garāmgājēji pievērš viņam uzmanību un rīt pat sāks stāstīt, ka viņš redzēts tādā briesmīgā stāvoklī.

šo domu vajāts, viņš paātrināja soļus un gāja neapstādamies, līdz zaudēja no apredzes „Sailor’s Home“ un pat ielu, uz kuras atrodas ienīstais krodziņš. Viņam bija nepatīkami pat domāt, ka būs tur jāatgriežas pēc somas, ka tas tomēr katrā ziņā būs jādara.

Tomēr kur gan lai viņš pavada visu nakti? Kur iegūt vakariņas un gultu? Par pēdējo viņš rūpējās vismazāk; bet tā kā viņš nebija ēdis pusdienas, tikai brokastojis, un, ļoti slikti, viņš juta izsalkumu un varētu tagad apēst veselu vērsi.

Un viņš atkal nožēloja, ka nebija uzticējies jaunajiem džentlmeņiem un nebija izstāstījis viņiem savu stāvokli. Tai pašā brīdi viņi būtu tam izpalīdzējuši, neteikdami neviena vārda. Bet tagad jau bija vēlu par to domāt un cerēt viņus sastapt ielā. Viņi tagad, droši vien, jau bija aizbraukuši uz fregati.

Cik labi tagad būtu nokļūt uz „Crusadera“! Cik laimīgs viņš tagad justos kuģa iekštelpās pie saviem vecajiem biedriem! Bet tas nevarēja notikt, tālab bija muļķīgi par to pat sapņot.

Bet ko lai viņš iesāk?

Pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma.

Viņš atcerējās kuģa aģentu, kā kartiņu viņam bija atstājis Krozjē, un ko viņš bija iebāzis svārku kabatā. Viņš uzmeklēja kartiņu un gribēja izlasīt adresi, izmantodams ielas laternas gaismu. Aģenta vārdu viņš labi atcerējās, vajadzēja uzzināt tikai adresi.

Par laimi Harijs prata lasīt. Piejūras ostas pilsētā, kur viņš pirmoreiz bija ieraudzījis pasauli, bija skola nabadzīgāko iedzīvotāju bērniem, kurā viņš bija iemācījies lasīt un rakstīt. Pateicoties tam un nelielām spāņu valodas zināšanām, viņš spēja izlasīt uz kartiņas uzrakstīto un uzzināja aģenta adresi.

Tad viņš paslēpa kartiņu kabatā, aizpogāja līdz augšai svārkus un atkal devās uz priekšu, šoreiz ar noteiktu nolūku uzmeklēt donu Tomasu Silvestru.

XIII. nodaļa. Eldorado.

„Montē-banka,“ starp citu, arī atrodas „Eldorado“ — pa pusei dzērienu veikalā, pa pusei spēļu namā, kur notiek liela spēle. Kā viens, tā otrs notiek vienā laikā lielā iegarenā salonā. Tā salona daļa, kas veltīta Bakhusam, atrodas pretī ieejas durvīm; tur jautrā dieva upurtrauki izveido garu leti, kas stiepjas šķērsām visai istabai un ir piekrauta veselu rindu mirdzētāju pudeļu, tīru glāžu un dzirkstētāju pokālu. Bakhusam „kalpo“ pusducis apkalpotāju, sniegaini baltos kreklos, apšūtām aprocēm un lielām briljanta krūšadatām, īstām, nevis atdarinātām.

Fortūnas altārim pavisam cits veids un forma, un tas aizņem vairāk vietas. Tas nav tā saspiests un aizņem veselus piecus biljarda platuma galdus. Bet biljards „Eldorado“ apmeklētājiem būtu pārāk gausa spēle. Nē, nē! Visi grib spēlēt montē un tikai nedaudzi atteiktos arī no taro. No pieciem salona galdiem četri domāti pirmajai spēlei, bet piektais pēdējai, kaut gan abām spēlēm galdu izkārtojums līdzīgs. Visi galdi vienādi segti zaļu rupju vadmalu ar krustām šķērsām uzzīmētām līnijām. Uz „taro“ galda trīspadsmit vienas krāsas un šķiras kārtis novietotas bilžu pusēm uz augšu un fidex, bet uz montē galdiem ir tikai divi kārtis: dāma un kungs, vai, kā tas noteikts tīras spāņu un spāņu-amerikāņu spēles noteikumos, — „Caballo“ un „Sota“.

„Eldorado" ir vēl arī citas spēles, jo tā pilnā vārda nozīmē īsta hell (elle). Bet citām spēlēm samērā maza nozīme, salīdzinot ar lielajām montē un taro spēlēm, un tās spēlē vienīgi klaiņotāji, kas iemaldās salonā, un kuri par nopietnu spēli neinteresējas. Bet montē, protams, ir galvenais vilinātājs; tā ir ērta un tik vienkārša kā „galva un aste“. Spēlē var piedalīties katrs, pat mazs bērns, ar tādām pat izredzēm vinnēt kā visvecākais šīs elles apmeklētājs.

No spēles piederumiem, blakām abām kārtīm uz galda guļ arī vesela kāršu spēle un vairākas kaudzītes apaļu un krāsainu ziloņkaula gabaliņu — spēles markas vai žetoni. Pēdējie guļ uz galda pa labi vai kreisi no bankas turētāja, viņa krupjē rīcībā, kas tās izmaksā vai saņem atkarā no tā, vai banka vinnē vai zaudē, kopā ar to naudu, kas varētu tikt likta uz albur.

Galda malās katra spēlētāja priekšā guļ viņa personīgā nauda; parasti tur atrodas dubloni, dolāri, markas un maisiņi ar zelta smiltīm un lējumiem. Papīrnaudas parasti maz: Kalifornijas parastā nauda ir metāls un visvairāk nekalts, tāds, kāds tas nācis no raktuvēm vai upju dubļiem. Krupjē pie rokas ir svari ar visiem piederumiem, uz kuriem viņš nosver zeltu, bet tikai tad, kad banka paspēlē; pretējā gadījumā zelts un citas likmes bez žēlastības tiek saraustas, nepiegriežot vērības to īstajai vērtībai.

Bankas turētājs sēž vidū lielā krēslā ar kārtīm rokās. Sajaucis spēli, viņš kārtis vienu pēc otras atklāj noteiktā ātrumā un apstājās katrreiz, kad atklājas vinnētāja vai zaudētāja kārts. Krupjē acumirklī izdara aprēķinu, ar pieradušu roku pievilkdams vai aizbīdīdams zeltu un markas. Tad spēlētāji liek jaunas likmes, un spēle turpinās.

Ap galdu stāv vai sēž spēlētāji un pontieri — vesela izstāde dažādu tīpu un nācionālu tērpu. Tur jūs varat redzēt nevien visu tautību pārstāvjus, bet arī katras sociālās pakāpes, amatu un profesiju pārstāvjus; kaut kur citur līdzīgu sabiedrību reti, vai pat nekad nav iespējams sastapt; džentlmeņi ar augstskolu diplomiem, dzimuši ka-lifornieši savos mirdzošajos samta tērpos, advokāti un ārsti vienkāršos melnos uzvalkos, pat tiesneši, kas tās pašas dienas rītā tiesājuši noziedzniekus — viņus visus var sastapt pie montē galda kopā ar cilvēkiem sarkanos flaneļa kreklos, segu kamzoļos un biksēs, kas aizbāztas aiz dubļiem notašķīto zābaku atlokiem.

Šai salonā visi ir vienlīdzīgi. „Eldorado“ nav šķiru starpības, jo visi ieradušies vienā nolūkā — iegūt ar spēli bagātību. Pa galdu izkaisītais zelts atmirdz viņu sejās. Ne jautru smieklu, ne sarunu; tikai paretam kāds pasaka dažus vārdus. Klusumu pārtrauc vienīgi bankas turētāja un krupjē balss, kurš izsniedz vinnestus un saņem zaudē-j umus.

Bet ja še maz smejas, tad nav novērojama arī slikta uzvedība. Lai šis raibais pūlis būtu cik savāds būdams — un tas pa daļai sastāv no rupjākajiem cilvēces paraugiem,

— trokšņainas sarunas ir izņēmums, bet rupja un vētraina uzvedība retums. Kā viens, tā otrs tiktu nekavējoties atriebts un apspiests, kaut, varbūt, ar vēl skaļākiem un dusmīgākie apsaucieniem. Dažreiz tādas sarunas beidzas ar revolvera šāvienu; tad ievainoto vai jau nogalināto vienkārši iznes ārā.

Bet ne ilgāk kā pēc minūtes viss jau aizmirsts. Spēlmaņi, kas uz mirkli bijuši atrauti no galda, atgriežas savās vietās, bankas turētājs atkal ķeras pie darba, un neviens, zelta un mārku skaņas aizrauts, pat nepiemin vairs asiņaino drāmu. Bowie knives un revolveri uztur mieru un kārtību Sanfranciskas spēļu namos.

„Eldorado“ bufete pieder mājas saimniekam, kas spēlē nepiedalās, jo katram atsevišķam galdam ir savs saimnieks vai baņķieris, kas dod pamatkapitālu un vispār visu, kas spēlei vajadzīgs. Parasti galda saimnieks ir arī bankas turētājs jeb sportmens, kā Amerikas rietumu štatos sauc profesionālos spēlmaņus, pie kam vārds sportmens parasti tiek saīsināts par sportu.

Kur jūs viņu sastapsit, sports vienmēr lepojas ar izšūtu kreklu, dārgām apročpogām, lielu briljantu gredzenā, kas ir sevišķi efektīgs vakara apgaismojumā. Kaut gan sporta sabiedriskais stāvoklis nav augsts, viņš vienmēr ģērbies pēc pēdējās modes, un viņa goda izjūta attīstīta tikpat stipri kā tiem, ar ko viņam jasaduras, varbūt, pat vēl vairāk.

„Eldorado“ salonā stāvēja pieci galdi. Pie viena no tiem, centrā, sēdēja gadus trīsdesmit vecs cilvēks, spāņu tipa ar patīkamu sejas izteiksmi; viņš bija gludi skuvies, atstājis vienīgi ūsas un goatee.

Balta pūkaina cepure sedza melnus viļņainus matus, asāk izceļot seju, kas būtu ļoti skaista, ja nebūtu drūmās, gandrīz ļaunās acu izteiksmes. Tās bija tikpat melnas kā mati un dega kā divi oglītes, kaut gan viņš acu plakstus reti pacēla, allaž pievērzdams skatienu kārtīm, ko turēja rokās. Tikai reiz viņš pacēla acis un pārlaida skatienu istabai, izdzirdis uzvārdu, kam bija neliela līdzība ar to spēli, kurā viņš bija iegrimis, kaut gan tā bija vienkārša nejaušība. Viņš izdzirda Montego uzvārdu. Divi īsti kali-fornieši, kas stāvēja viņam aiz muguras, savā sarunā nejauši bija pieminējuši donu Gregorio. Tā, patiesībā, nebija pat saruna, bet īsi aprauti teikumi. Bankas turētājs atkal nolaida uz leju savas garās melnās skropstas un turpināja spēli, un viņa sejas panti atkal pieņēma savu parasto mierīgo izteiksmi.

Bet ja kāds uzmanīgi sekotu bankas turētājam, viņš ievērotu, ka šī mierīgā cilvēka domas nodarbinātas ar kaut ko citu, izņemot montē. Ritēja liela spēle, un pontētāji spēlēja uz lielām sumām, bet viņu spēles iznākums it kā nemaz neinteresē — nekas līdzīgs agrāk ar viņu nebija noticis. Viņš šai vakarā bija ļoti izklaidīgs, sevišķi pēc tam, kad bija izdzirdis Montego vārdu, ka divreiz pat pielaida kļūdu. Bet tā kā kļūdas bija niecīgas un tūlīt tika izlabotas, tad pārējie spēlmaņi nepiegrieza tam sevišķas vērības un neievēroja arī viņa izklaidību.

Tomēr starp spēlmaņiem bija kāds cilvēks, kas to ne-vien ievēroja, bet zināja pat iemeslu; šis cilvēks sēdēja iepretim bankas turētājam. Tas bija mazliet sagubis neliela auguma subjekts ar taisniem melniem matiem — īsts kalifornietis, lai gan viņš nebija tērpies Kalifornijas nacionālajā tērpā, bet parastā melnas vadmalas apģērbā. Arī viņš -spēlēja un lika lielas sumas, izturēdamies pilnīgi vien-andzīgi kā vinnējis, tā zaudējis. Toties viņš kārā, nervozā nemierā uzmanīgi sekoja citu spēlmaņu likmēm, it kā to vinnestam vai zaudējumam būtu priekš viņa milzīga nozīme: zaudējumi viņu iepriecināja, bet vinnesti sarūgtināja.

Viņa rīcība varētu likties savāda un, bez šaubām, tā tas arī būtu, ja kāds viņu novērotu. Bet katrs bija aizņemts pats ar sevi, un nevienam nebija daļas gar citiem.

Bet kādus pārmetuma pilnus skatienus viņš uzmeta bankas turētājam par viņa nevajadzīgo izklaidību tik nopietnas spēles laikā! šī pontiera savādās izturēšanās noslēpums izskaidrojams ar to, ka viņš bija montē slepens līdzdalībnieks, kas šai pasākumā ieguldījis kapitāla lielāko daļu. Lūk, kālab viņš bija tik vienaldzīgs pret savām likmēm un tā uztraucās, kad vinnēja vai pazaudēja citi spēlmaņi.

Viņa līdzdalību neviens nenojauta, izņemot tos, kam šis noslēpums bija zināms. Viņš sēdēja ar seju pret bankas turētāju, bet viņi nepārmija neviena vārda un izturējās kā cilvēki, kas pirmoreiz sastapušies pie spēļu galda.

Pulkstenis bija desmit vakarā; spēle ritēja pilnā gaitā. Līdz šim spēlmaņi, stāvēdami vienā rindā ap galdu, bija likuši tikai dažus dolārus, līdzīgi izlūkiem, kas, gaidīdami armijas ierašanos, apšauda ienaidnieku, lai to aizturētu. Tad pienāca smagā artilērija, rindas papildinājās un likmes divkāršojās. Sidraba dolāru vietā — zelta ērgļi un dubloni; pēdējie kā lielu lielgabalu granātas trokšņaini krita uz zaļā lauka. Nakts kauja bija sākusies.

Bet montē un taro nav vienīgie „Eldorado“ vilinātāji. Bakhusa altārim — dzērienu galdam — arī ir savi pielūdzēji; tur stāv kādi divdesmit cilvēki, un aizgājēju vietā arvien ierodas jauni iedzert mīlētāji.

Starp pēdējiem parādījās arī divi jaunekļi flotes virsnieku tērpos. Zināmā atstatumā nav sevišķi viegli izšķirt dažādu tautu flotes formas tērpus — tie gandrīz visur vienādi: ar zelta apšuvēm un tādām pat pogām. Sevišķi grūti tas, kad virsnieki pieder divi radniecīgiem angļu sakšu varenās rases nozarojumiem — angļiem un amerikāņiem. Uz ielas šos virsniekus varētu noturēt kā par angļiem, tā par amerikāņiem; bet salonā, pateicoties neskaitāmo spuldžu spilgtajai gaismai, visas atšķires bija labi ievērojamas, un pēc tām nekļūdīgi varēja teikt, ka atnācēji — angļu karakuģa virsnieki. Tā tas patiesībā arī bija, jo salonā bija ienākuši Edvards Krozjē un Vilis Kedva-laders.

Viņi ienāca pilnīgi nejauši — vienkārši tamdēļ, ka vecākie virsnieki bija viņiem teikuši, ka apmeklēt nakti Sanfrancisku un neieiet spēļu namā esot tas pats, kas nekā neredzēt.

Ienākot salonā, viņi devās pie letes, un Krozjē teica:

„Paklausies, Ned! Ņemsim putojošo.“

„Lieliski,“ atbildēja kimru pectecis, kura seja jau bija mazliet piesarkusi no vīna, kas bija ticis izdzerts Parkera.

„Pudeli šampanieša!“ Krozjē pieprasīja un uzmeta uz letes dublonu.

Zelta naudas izskats Kalifornijas ganimedu vērta tik uzmanīgu, ka viņš pat piedāvājās atvērt pudeli.

Stāvēdami pie letes un dzerdami šampanieti, virsnieki raudzījās turp, kur bija novietoti galdi un norisa spēle. Kedvaladers vēl nekad dzīvē nebija piedalījies montē spēlē, nebija pat bijis skatītāju pulkā. Krozjē, šai ziņā vairāk piedzīvojis, apsolījās būt par padomdevēju viņa pirmajos mēģinājumos šai nozarē.

Saņēmuši sīknaudu — no dublona nebija daudz atlicis, — viņi piegāja pie kāda montē galda, kas ieņēma salona vidu un ap kuru spēlmaņi stāvēja trīs rindās.

Viņi lēni spraucās caur spēlmaņu rindām pie paša galda, jo neviens pat nedomāja pašķirt ceļu virsniekiem. Karavīra tērps še nebauda nekādu priekšrocību, vienalga, pie kādas tautības virsnieki pieder. Bez tam, starp spēlmaņiem bija daudz vecāku virsnieku — jūras kapteiņu un kuģu komandieru, bet no sauszemes karavīriem — majori un pat ģenerāļi. Kas viņiem par daļu gar šiem jaunākajiem virsniekiem? Bet vēl mazāk par viņiem interesējās rupjie zelta meklētāji un plecīgie traperi, kas uzskata sevi par tikpat pilntiesīgiem pilsoņiem, kā visi šie virsnieki kopā. Tā bija dzīva cilvēku ķēde, ko nevar tik vienkārši pārraut, un jaunekļiem bija jānogaida. Mazliet pacietības

— pienāks arī viņu kārta.

Sevišķi ilgi nebija jāgaida. Te viens, te otrs, nopūzdamies, uzlika beidzamo dolāru un, to paspēlējis, aizgāja no galda, dodams vietu tiem, kam kabatas vēl neiztukšotas.

Virsnieki pamazām spiedās arvien tuvāk un tuvāk un, beidzot, bija pie paša galda. Viņi jau iebāza rokas kabatās pēc naudas, gatavojās piedalīties spēlē, bet pēkšņi apstājās un pārsteigti saskatījās.

Pretējā galda galā lielā krēslā ar kārtīm rokās Krozjē redzēja cilvēku, kas bija ieradies vizītē pie Karmenas Montego — savu šīrīta sāncensi. Turpat pie galda pontētāju vidū Kedvaladers ieraudzīja arī savu sāncensi — Ineses Alvaresas pielūdzēju.

XIV. nodaļa. Montē.

šis atklājums Krozjē ārkārtīgi pārsteidza. Viņa sāncensis Karmenas Montcgo pielūdzējs nebija džentlmens, bet vienkāršs sports, profesionāls spēlmanis.

Kedvaladers jutās daudz mazāk apvainots, kaut gan arī viņam bija dusmas. Kalderons sēdēja.starp spēlmaņiem; acīmredzot, tāds pats pontieris kā pārējie, bet šīrīta satikšanās un draudzīgās attiecības ar bankas turētāju — viss tas deva iemeslu domāt, ka arī Ineses pielūdzējs nav labāks par sportu un, varbūt, ir pat viņa kompanjons.

Par laimi, citi spēlmaņi viņu pārsteigumu nepamanīja. Katrs bija iegrimis spēlē un uzmeta tikai paviršu skatienu jaunatnācējiem — jūrnieku tērpi t» nebija retums.

Tomēr visi pret angļiem tā neizturējās; divi cilvēki bija izņēmums: tie bija Faustino Kalderons un Francisko de Lars. Kalderons uzmeta viņiem steidzīgu, gandrīz bailīgu skatienu. Pavisam citādi raudzījās de Lars. Ieraudzījis Krozjē, viņš pārstāja dalīt kārtis, viņa seja pēkšņi nobāla, bet viņa acīs iedegās nevaldāms ienaids. Naida uzliesmojumu, acīmredzot, neviens neievēroja, bet, ja arī ievēroja, tad pierakstīja citam iemeslam, varbūt neveiksmīgai spēlei. Bet tas ilga tikai vienu mirkli, un bankas turētāja satrauktie sejas panti atkal ieguva savu parasto drūmā miera izteiksmi.

Arī angļu virsnieki ātri attapās un pusbalsī sāka sarunāties, kaut gan pavisam ko citu. Klusi vienojoties, tas tika atstāts citai reizei.

„Par to parunāsim, kad nonāksim uz fregates,“ Krozjē sacīja, „tā ir īstā vieta līdzīgām sarunām, šai patīkamajā brīdī es jūtos kā zivs, kas izvilkta no ūdens.“

„Zvēru Dievam, es tāpat.“

„Šo kungu izskats pamodināja mani velnu … Bet pietiek par to prātot, man iešāvās prātā kaut kas cits. Es esmu pa pusei neprātīgs, es gribu cīnīties ar tī-ģ e r i.“

„Cīnīties ar tīģeri ? Ko tu ar to gribi teikt, Ned? Es tevi nesaprotu.“

„Nekas, drīz sapratīsi. Ja gribi, es tev savu nodomu mazliet paskaidrošu.“

„Jā, lūdzu. Varbūt gs varu tev palīdzēt?“

„Nē, nevari. To var izdarīt tikai viena būte.“

„Kas viņš ir?“

„Ne viņš, bet viņa — dieviete Fortūna. Es lūgšu viņas svētību, un, ja vien viņa neliegs man savu atbalstu, es noraušu montē — de Lara kunga banku.“

„Neprāts. Tu neesi spējīgs to izdarīt.“

„Iespējams, es tev piekritu, kaut gan zināmas izredzes man tomēr ir. Es jau agrāk esmu redzējis, kā to dara. To dažreiz panāk droša spēle un liela laime. Es esmu izšķīries, un vēlāk redzēsim, kas notiks. Katrā ziņā, vai nu es noraušu banku, vai paspēlēšu visu, kas man līdzi — kas nejaušam sākumam ir pietiekami liela likme. Tā tad, sāku!“

Līdz šim viņi bija sarunājušies čukstot, un neviens nebija klausījies vai noklausījies viņu sarunu. Ja arī kāds, viņos paskatīdamies, ievēroja, ka viņi sarunājas sotto voce, tad domāja, ka viņi apcer, uz kādu kārti labāk likt — uz sotto vai caballo, un vai riskēt veselu dolāru jeb aprobežoties ar piecdesmit centiem.

Bet ja bija tādi, kam varēja ienākt prātā līdzīgas domas, tad viņi, līdzi pārējiem, pārsteigumā vienkārši apstulba, kad vecākais no abiem virsniekiem, noliekdamies pār galdu, uzmeta simt mārciņu naudas zīmi tikpat bezrūpīgi, it kā tā būtu pieci dolāru zīme.

„Vai jums to izmainīt markās?“ uzmanīgi apskatījis jauno naudas zīmi, krupjē jautāja.

„Nē,“ Krozjē atbildēja, „tagad nē. Jūs man varēsit tās pasniegt… ja es vinnēšu, bet, ja es nevinnēšu, jūs paņemsit naudu. Es lieku to uz dāmu pret kalpu.“

Krupjē atbildot klusēdams pamāja galvu un uzlika naudas zīmi, kā viņam bija pavēlēts.

Bankas turētājs sauca kārtis, un spēle sākās. Visi gaidīja saspīlētā uzmanībā; spēlmaņi tāpat kā Krozjē, vēlējās, lai dāma pirmā parādītos. Tā arī notika.

„Caballo en la puerta mozo (dāma vinnē)!“ sacīja bankas turētājs, izrunādams vārdus acīmredzamā riebumā, bet viņa acīs šaī brīdī atmirdzēja nikna naida zibeņi.

„Vai jūs vēlaties saņemt markas?“ krupjē jautāja, griezdamies pje Krozjē, „jeb gribat, lai jums izmaksā skaidrā naudā?“

„Jūs varat pagaidām vēl nemaksāt. Lai naudas zīme vēl guļ, tikai uzlieciet tai virsū tādu pašu sumu. Es divkāršoju savu likmi un atkal uz dāmu.“

Vairums spēlētāju sekoja laimīgā piemēram un arī lika uz dāmu; Krozjē likme tagad līdzinājās divi simt mārciņām.

Spēle turpinājās; kārtis viena pēc otras izslīdēja no bankas turētāja gredzeniem rotātajiem pirkstiem. Viņa acis bija pievērstas kārtīm, it kā viņš redzētu tām cauri, ja vien tas būtu iespējams. Bet ja arī viņš zināja kādus profesionālus paņēmienus, viņam nebija izdevības tos pielietot. Pārāk daudz acu raudzījās uz viņu, pārāk daudz revolveru un bovvies-knivos bija visapkārt, pārāk daudz cilvēku, kas apturētu katru blēdības mēģinājumu un to sodītu.

Te bankas turētājs atkal sacīja:

„Caballo en la puerta mozo!“

„Tagad jūs, es domāju, gribat saņemt savu naudu?“ krupjē teica, griezdamies pie Krozjē.

„Pagaidām nē. Es nesteidzos un varu pagaidīt. Es atkal lieku divkārši un ar savu dāmu esmu apmierināts.“

Spēle turpinājās ar četri simt mārciņām, ko Krozjē lika uz caballo, un desmitreiz lielāku citu spēlmaņu likmi. Visi redzēja, ka anglim laimējas, un daudzi sekoja viņa piemēram.

Vēlreiz: caballo en la puerta mozo! un Krozjē atkal atsacījās noņemt savu vinnestu.

Tagad viņam uz kārts bija astoņi simt mārciņu sterliņu; viņa piemērs satrauca pārējos vinnētājus, un ari viņi sāka divkāršot, pat trīskāršot savas likmes.

De Lars raudzījās nedroši un ar zināmām skumjām. Vēl bažīgāk un vēl skumjāk visu vēroja pretējā pusē sēdētājs Kalderons, jo tā taču bija viņa nauda, kas tagad pazuda. Viņš bija redzami satraukts. Turpretim Krozjē bija tikpat aukstasinīgs, kā agrāk; viņa sejas panti pauda ciešu apņemšanos panākt to, ko viņš bija solījis — noraut banku vai pazaudēt visu, kas viņam bija līdzi. Tas, acīmredzot, nebūs vēl tik drīzi, jo atkal atskanēja saucieni:

„Dāma vinnējusi!“

Iestājās garāks starpbrīdis, nekā parasti, lai nokārtotu tik lielus aprēķinus. Bankas turētājs, acīmredzot, gribēja pārtraukt spēli, jo uz dāmas vēl vienmēr gulēja Krozjē likme, kas atkal bija divkāršota un tagad sasniedza jau trīs tūkstoš divi simt mārciņas!

Kad viņam jautāja, vai viņš vēlas saņemt naudu vai turpināt spēli, viņš izsmejot atbildēja:

„Protams, es pat pieprasu turpināt un lieku vēlreiz uz dāmu, bet kam labāk patīk kalps, lai spēlē uz kalpu!“

„Turpinait! Turpinait!“ atskanēja daudzu spēlmaņu saucieni, gandrīz līdzinādamies lūgumam.

De Lars paslepus paskatījās Kalderonā; bet tiem, kas to ievēroja, bija redzams, ka viņš ar skatienu jautā viņa atļauju un tad, saņēmis atbildi, nolēma spēli turpināt.

Krupjē pieņēma likmes; gandrīz visi lika uz dāmu un, tāpat kā agrāk, paaugstināja likmju sumas. Tādā pašā pakāpē pieauga arī interese pret spēli. Tā tagad bija jau pārāk liela, lai izpaustos trokšņainā satraukumā. Un arī visā salonā bija kļuvis klusāks, jo daudzi no citiem galdiem, ka ari visi ziņkārīgie bija salasījušies šeit un, stāvēdami vairākās rindās, skatījās citiem pār pleciem.

Beidzot atskanēja baigais sauciens no montē bankas turētāja lūpām, bet tas skanēja vāji, it kā ar riebumu.

„Caballo en la puerta moza!“

Teikdams šos vārdus, de Lars nometa kārtis, izsvaidīdams tās pa visu galdu, tad uztraukts piecēlās no krēsla un stostīdamies sacīja:

„Kabalero, nožēlojot man jums jāpaziņo, ka banka norauta!“

„Banka norauta!“

Tikai divi vārdi, bet kādu nemieru tie sacēla „Eldo-rado“ salonā!

Tos dzirdot, spēlmaņi, kas sēdēja ap Francisko de Lara galdu, pietrūkās kājās, it kā krēsli zem viņiem pēkšņi būtu pārvērtušies ugunīgi nokarsētā dzelzī. Viņi pietrūkās visi reizē, it kā viņu elkoņi būtu savienoti ar ķēdi.

Bet viņu sejas izteiksmes bija pilnīgi dažādas: daži bija vienkārši pārsteigti, citi raudzījās neuzticīgi, bet daudzi bija saniknoti.

Uz brīdi iestājās klusums — pārsteigums, neuzticība un dusmas pārtrauca sarunas. Nebija dzirdami mārku klaudzieni, dublonu un dolāru metala skanoņa. Tā vietā valdīja tik dziļš klusums, ka, ja kāds šai brīdī būtu ienācis, tad viņš nodomātu, ka te notiek kveķeru (angļu sekte) sapulce, ja nebūtu spēles piederumu, kas bija visur redzami. šī vieta daudz vairāk līdzinājās spēļu ellei, kurā bankas turētāji, krupjē, spēlmaņi un skatītāji pēkšņi sastinguši.

Klusums tomēr neturpinājās ilgi, tikai kādas desmit sekundes. Tad sacēlās briesmīgs troksnis: istabu pildīja mežonīgi rēcieni, cilvēki skraidīja apkārt kā mežoņi vai ārprātīgie, it kā mēnessērdzīgo patversmes pagalmā. Vieni bija saniknoti — tie bija cilvēki, kas bankas bankrota dēļ bija zaudējuši naudu. Daudzi bija vinnējuši diezgan prāvas sumas, bet viņi saņēma atpakaļ tikai savas likmes, jo krupjē viņiem pateica, ka kasē neesot ne graša.

Daži pievāca savu zeltu un sidrabu un bāza to kabatās, rūkdami, bet tomēr apmierināti, ka stāvoklis nebija vēl ļaunāks. Citi nebija tik augstsirdīgi; viņi neticēja, ka bijis pamatots iemesls pārtraukt maksājumus, un pieprasīja izmaksāt vinnestus. V'iņi lamāja de Laru, uzskatīdami viņu par bankas saimnieku, un sāka runāt par to, ka vajadzētu noraut viņam visas briljanta pogas un gredzenus.

„Nē, kabalero!“ sardoniski smīnēdams, sacīja de Lars. „Tā nē, es jūs lūdzu, un ne tūlīt vēl. Vispirms uzklausait mani, bet tad būs laiks arī pārejam.“

„Ko jūs gribat teikt?“ kāds jautāja, rādīdams pilnu sauju nesamaksātu mārku.

„Nedaudz. Es neesmu šīs bankas saimnieks un nekad tas neesmu bijis.“

„Tādā gadījumā, kas tad viņš ir?“ vairāki cilvēki reizē jautāja.

,,Nu, to es jums tagad nevaru teikt; vēl vairāk — es negribu. Jā, to es negribu …“

Spēlmanis runāja drūmi, bet drosmīgi, tā ietekmējot publiku.

To redzēdams, viņš turpināja jau miermīlīgākā tonī: „Kā es jums jau teicu, kabalero, es neesmu šī pasākuma īpašnieks, esmu tikai bankas turētājs. Jūs jautājat, kas ir šī izputinātā galda īpašnieks? Ļoti dabīgi, ka jūs to vēlētos zināt. Bet tāpat pilnīgi dabīgi arī tas, ka man jums tas nav jāsaka. Ja es to darītu, tas būtu nekrietni un, es domāju, jūs visi to atzīstat. Ja kāds domā citādi, viņš var saņemt manu kartiņu un izaicināt mani, ja vēlas. Mans vārds ir Francisko de Lars, vai, vienkārši, Franks Lar-s. Mani var atrast šeit vai kautkur citur San franciskā katrā laikā, kad ar maniem paskaidrojumiem neapmierinātie to vēlēsies. Bet ja kāds mani izaicinās tūlīt, es arī tūlīt esmu ar mieru cīnīties ar pistolēm pār šo pašu galdu, pie kura mēs nule sēdējām. Jā, kabalero! Katrs, kam patīk līdzīga izprieca, lai panāk uz priekšu! Tā pēc montē būs atpūta. Man jums jāatzīstas, ka man apnicis spēlēt kārtis, un es labprāt paspēlētos ar revolveriem. Kas no jums grib man sagādāt šo prieku? Nerunājiet visi reizē!“ Bet neviens līdzīgas vēlmes neizjuta, un tā vietā ap desmit vīru ielenca sportu un izteica nevien apbrīnu viņa drosmei, bet pat uzaicināja viņu cīnīties pie bufetes. Pagriezušies pret leti, viņi pieprasīja šampanieti. Apmierināts ar iznākumu, de Lars piekrita daudzajiem aicinājumiem, un drīz Francijas vīns sāka putot veselā ducī lielu kausu, un bankas turētājs dzēra, cilvēku bara ielenkts, kas viņam pieskandināja.

Fortūnas templis uz brīdi palika tukšs: tās cienītāji pārgājuši pie Bakhusa altāra. Paspēlētāji dzēra, lai noslīcinātu savu vilšanos, bet vinnētāji tukšoja glāzes sajūsmā par panākumiem.

Ja tā bija ļauna nakts bankai, tad toties veiksmīga bufetei: karafes un pudeles tika ātri iztukšotas.

*

Satraukums „Eldorado“ drīz pārgāja. Līdzīgi notikumi, parasti ar traģiskām beigām, Kalifornijā ir diezgan parasti. Nepaies pat stunda, kad gadīsies jauns tikpat nelietīgs notikums.

Tā tas bija arī ar Franka Lara bankas bankrotu. Nezinātājs, pēc stundas ienācis salonā, pat nevarētu nojaust, ka noticis til% nopietns incidents. Vēl daudz ātrāk galds atkal bija spēlmaņu ielenkts, it kā spēle nemaz nebūtu pārtraukta. Vienīgā redzamā starpība bija tā, ka bankas turētāja vietu ieņēma pavisam cits indivīds, kas turpināja dalīt kārtis, tāpat jauns krupjē aizstāja to, kam bija pietrūcis naudas samaksai.

Tas izskaidrojams ļoti vienkārši: notika īpašnieku maiņa, un jauns slavens sports pārņēma banku un atkal to atvēra. Ar maz izņēmumiem arī spēlmaņi bija tie paši.

Neliela džentlmeņu grupa, atzīdama, ka šonakt spēlēts pietiekami, atstāja „Eldorado“. Starp pēdējiem atradās arī abi angļu virsnieki, kuru apmeklējums bija izrādījies tik liktenīgs vienam no spēļu galdiem.

de Lars Kopā ar Ķalderonu un citiem sabiedrotajiem arī atstāja salonu. Kurp viņi gāja — neviens nezināja, un, acīmredzot, neviens arī neinteresējās, jo kritušo cilvēku liktenis ilgi neinteresē tos, kas neprātīgi tiecas pacelties augšup.

Izgājuši no „Eldorado“, Krozjē un Kedvaladers devās uz „Parker House“, kurp viņi uzaicināja arī amerikāņu virsniekus, kas atradās spēļu namā. Laika nebija atlicies daudz, bet nekas netraucēja viņus labi paēst vakariņas un pie viena, kā nākas, nosvinēt Krozjē uzvaru pār savu pret-nieku, kuram, kaut gan pret paša gribu, bija jāsamaksā restorāna tēriņš. Laimīgais pontieris aiznesa no „Eldorado“ vairāk tūkstoš dolāru; viņa kabatas bija pārpildītas ar banknotēm un zeltu. P&gt;ez tam ievērojama daļa vinnesta bija jānodod Kedvaladeram, kas uzņēmās palīdzēt draugam nogādāt vērtīgo kravu uz fregati.

Viesnīcā viņi ieņēma atsevišķu kabinetu; Krozjē pasūtīja lieliskas vakariņas un lūdza viesus, nekautrējoties no cenām, izvēlēties vīnus pēc katra garžas. Pēc tāda vinnesta arī varēja mazliet uzdzīvot!

Pēc uzkožamiem gandrīz acumirklī tika pasniegtas vakariņas. „Parker House“ saimnieks pacienāja savus viesus lieliski: viss, kas līdz šim bija labākais kulinārā mākslā — viss tas šodien tika pasniegts pārsteigtajiem jūrniekiem. Ja mūsu dienās dzīvotu Lukulla, viņš atstātu Tibras krastus un pārbrauktu uz Sanfrancisku vienīgi tālab, lai viņam būtu iespējams pusdienot „Parker llouse“. Bet lai cik lieliski bija pagatavoti visi šie garžīgie ēdieni, lai cik labs bija putojošais Francijas un vecais Ungārijas vīns un arī madēra, viesi nevarēja pie galda ilgi uzkavēties, baudot visus šos gardumus. Viņiem visiem, kā amerikāņiem, tā angļiem, tieši pusnaktī bija jābūt uz saviem kuģiem.

Un lūk, neilgi pirms noteiktā laika, viņi nobeidza jautrās dzīres un pārgāja kopējā zālē, no kurienes katrs devās uz savu kuģi. Bet pirms pateikt pēdējās ardievas, Krozjē aicināja uz bridi apstāties pie bufetes un iedzert ceļakāju.

„Ilallo, džentlmeņi, vēl pa glāzītei. The stirrup — cup!“

Sanfranciskā tā vienmēr tiek nobeigtas kungu dzīres. Lai arī cik daudz būtu izdzerts, amerikāņi uzskata par pienākumu iztukšot vēl pa glāzītei pie bufetes. Virsnieki nostājās rindā pie bufetes. Bufetnieks, juzdams labu peļņu, sevišķi laipni nolieca galvu un medaini saldā balsī jautāja:

„Ko džentlmeņi vēlēsies?“

Džentlmeņi jau bija krietni iereibuši, un tiešām nezināja, ko vēl pieprasīt. Krozjē pārcirta Gordija mezglu, sacīdams:

„Ledus punšu!“

Šim priekšlikumam visi piekrita, jo tas bija tieši tas, kas šai brīdī bija vajadzīgs. Ar Sjeras-Nevadas sniegu sajauktais vēsais dzēriens tika pasniegts lielās kristal-glāzēs; katrā glāzē iesprausta karote, jo ledus punšu nedzer, bet ēd.

Ātri norijuši savu devu, virsnieki .sarokojās un aizgāja, izņemot Krozjē un Kedvaladeru, kuriem bija jāsamaksā par vakariņām.

Gaidot lēsi, viņi stāvēja pie letes un apskatīja zāli vai, kā to Amerikā sauc, salonu, šur tur bija redzami apmeklētāji pulciņos — daži dzēra, citi pie atsevišķiem galdiņiem vakariņoja. Bet šī publika virsniekus nemaz neinteresēja; viņu uzmanību saistīja neliela cilvēku grupa, kas bija novietojusies tieši pie izejas durvīm. Viņu bija četri; divi uzmetuši uz pleciem parastos melnos apmetņus, bet pārējie divi serapēs. Tas, protams, nebija nekas sevišķs: nakts bija auksta, pat mitra, un viņi stāvēja pie pašām durvīm, it kā gatavodamies aiziet.

Kaut gan tā vieta, kur viņi stāvēja, atradās ēnā — un no letes bija diezgan grūti saskatīt viņu sejas, to ļoti traucēja uz acīm uzmauktās platmales, — Krozjē un Ked-valaders tos pazina. Viena skatiena pietika, lai pazītu trīs no viņiem — de Laru, Kalderonu un montē bijušo krupjē. Ceturtais viņiem bija pavisam svešs, bet, spriežot pēc ārienes, pilnīgi cienīgs sabiedrotais trim pārējiem.

Pirmais viņus ievēroja Krozjē un tūlīt iečukstēja savam pavadonim ausī:

„Paskaties, Vili! Lūk, tur… Mūsu draugi no ,,E1 -dorado“.“

„Zvēru godam, viņi… viņi! Tu domā, ka viņi mums sekojuši?“

„Tas mani nemaz nepārsteigtu. Mani pārsteidz tikai tas, kamdēļ viņi mūs neaiztika, kad mēs bijām spēļu ellē. Pēc tam, kad es tik veikli norāvu de Lara banku, es sagaidīju, ka viņš vēlreiz gribēs ar mani iepazīties tuvāk, sevišķi pēc tam, kad viņam dienā tik veikli izdevās tikt no manis vaļā. Bet viņš un viņa draugs, acīmredzot, nemaz nevēlējās mums tuvoties un pat neskatījās uz mūsu pusi. Es atzīstos, tas mani ļoti pārsteidza.“

„Velti. Tu viņu tā pārmācīji, ka viņam atlika turēties no tevis pēc iespējas tālāk.“

„Nē, tas pavisam nav tas. šis puisis gan ir liels nelietis, bet viņam ir drosme. To viņš lieliski pierādīja ,,E1 -dorado“, uzaicinādams visus ar viņu cīnīties. Tā ir īsta drosme, Vili, un, patiesību sakot, es par viņu biju sajūsmināts. Kad es viņu ieraudzīju pie spēļu galda ar kārtīm rokās, es tai brīdī nolēmu, ka ar viņu nevar cīnīties divcīņā, ja arī viņš mani izaicinātu. Nu, bet tagad es domāju citādi un, ja viņš mani izaicinās, es došu viņam izdevību mazliet atjaunot savu zaudēto reputāciju. To es darīšu, goda vārds!“

„Kālab? Sports… profesionāls spēlmanis! Tas būtu vienkārši smieklīgi.“

„Pavisam nē, sevišķi šeit Kalifornijā nē. Taisni otrādi, es pats nonāktu neērtā stāvoklī, ja atteiktos dot viņam gandarījumu. Atliek tikai nogaidīt, vai viņš meklēs izdevību izaicināt mani uz divcīņu saskaņā ar visiem noteikumiem.“

„To viņš, droši vien, nedarīs; mazākais es tā domāju. Spriežot no tā, kā viņi sačukstas, es domāju, ka viņi tagad gudro pret mums kādu nelietību. Viņi, varbūt, gaida izdevību, lai mums negaidot uzbruktu. Cik žēl, ka mēs viņus nepamanījām, pirms aizgāja mūsu draugi! šie jeņķu virsnieki bija vareni zēni un būtu mūs aizstāvējuši.“

„Droši vien. Bet tagad par to nav ko prātot. Viņi mūsu balsis vairs nedzirdēs, un mums pašiem būs jāparūpējas par sevi. Sagatavo savu zobentiņu, Vili, un turi roku de Laram atņemtā revolvera tuvumā.“

„Man tas ir rokā. Nebaidies… Tas tik būs varens joks, ja es viņam pasniegšu tableti no viņa paša revolvera.“ „Mums klāsies slikti, ja viņi gudro uzbrukt. Kaut gan dienā mēs viņu atbruņojām, bet no tā laika viņš desmit reizes varējis apbruņoties no galvas līdz kājām. Es varu galvot, ka katram no šiem četriem neliešiem zem apmetņa ir vesela baterija. Tā liekas, ka viņi pret mums kaut ko gudro, bet to mēs drīz vien uzzināsim, varbūt pat ātrāk, nekā iziesim no šīs mājas.“

„Četri simt deviņdesmit dolāri, džentlmeņi.“ šo finansiālo aprēķinu ziņoja saimnieks, pasniegdams lēsi.

„Labi,“ Krozjē sacīja, uzsviezdams uz letes pieci simt dolāru banknoti. „Tur pietiek. Pārpalikumu variet atstāt sev.“

„Pateicos!“ sausi atbildēja Kalifomijas krodznieks, pieņemdams desmit dolāru apkalpes naudu mazāk pateicīgi nekā Londonas sulainis četri pensu monētu.

Gatavodamies aiziet, virsnieki vēlreiz pārlaida skatienu salonam, lai uzzinātu, ko dara ienaidnieks.

Viņi bija pārsteigti, jo, kamēr Krozjē bija maksājis tēriņu, spēlmaņi bija aizgājuši.

„Tas man nepatīk,“ Krozjē čukstot sacīja. „Tagad vēl mazāk nekā agrāk. Mēs viņus satiksim uz ielas. Nu, mēs taču nevaram te palikt visu nakti. Ja viņi mums uzbruks, aizstāvēsimies. Izņem revolveri no kabatas un turi gatavībā un, ja kāds no viņiem gatavojas šaut, papūlies izšaut pirmais. Nāc man līdzi un turies blakām.“

To pateicis, Krozjē devās uz izejas durvīm Un Ked-valaders viņam sekoja.

Abi izgāja uz ielas un tur brīdi apstājās, jautājot apskatīdamies visapkārt. Viņi redzēja daudz ļaužu: daži stāvēja pie viesnīcas durvīm, citi gāja gaiām. Bet ne apmetnī, ne serapē nebija redzams neviens cilvēks. Spēlmaņi, jādomā, bija aizgājuši.

„Varbūt mēs pret viņiem bijām netaisni,“ Krozjē piezīmēja, padodamies augstsirdības domai, „negribas pat ticēt, ka cilvēks, kam tik daudz drosmes, varētu būt vienkāršs slepkava. Varbūt viņi gatavojās mūs izaicināt? Ja tā, tad rīt no rīta mēs saņemsim no viņiem vēstules. Jā, tiešām tā. Katrā ziņā, mēs nevaram kavēt laiku. Ja mēs nebūsim laikā uz fregates, vecais Bresbridžs uzkārs mūs pie topmasta. Uz priekšu, sirsniņ!“

Tā runādams, Krozjē gāja uz priekšu, un Kedvaladers sekoja viņa pēdās — abu gaita bija mazliet nedroša, pa daļai „Eldorado“ iegūtā laupījuma dēļ, bet pa daļai bija vainojams „Parker House“ vīns un ledus pimšs.

XV. nodaļa. Harija Blju varoņdarbs.

Tai laikā, kad Krozjē tik laimīgi cīnījās montē spēlē, Harijs Blju jau pastaigājās pa pilsētas ielām un pagāja garām arī „Eldorado“. Ja viņš būtu zinājis, kas atrodas aiz šīm sienām, viņš būtu iegājis holā un, droši vien, no saviem virsniekiem nebūtu tik drīz šķiries.

Patiesību sakot, viņam bija gandrīz nepieciešami tos atrast: jaunie virsnieki, droši vien, bija devušies uz kādu restorānu pirms aizbraukšanas labi uzdzīvot; bet pa ceļam, vai pat restorānā, viņi varēja sadurties ar kādu neliešu bandu, kuru tagad tik daudz klaiņo pa Sanfrancisku. Tādā bridi Harija klātbūte varēja būt neatsverama. Bet, diemžēl, šī doma viņam iešāvās prātā par vēlu, kad viņi jau bija izzuduši no Harija apredzes. Vajadzēja tikai iegriezties spēļu namā, un, tā vietā, lai izsalcis klaiņotu pa ielām, viņš būtu saņēmis bagātīgas vakariņas, bet pēc tam naktsmītni kādā labā krodziņā vai pat „Crusadera“ kajītes vecajā kojā. Bet tam nebija lemts notikt. Iedams gar „Eldorado“, viņš pat nenojauta, ka viņa draugi tik tuvu, un tālab steidzīgi gāja tālāk, vērīgi apskatīdams visus garāmgājējus.

Tā viņš ilgi staigāja pa ielām, cerēdams sastapt savus virsniekus. Vairākas reizes viņš ievēroja virsniekus formas tērpos, steidzās pie tiem un vilies lēniem soļiem gāja projām.

Beidzot, atmetis veltos meklējumus, Harijs sāka iet ātrāk un devās uz Silvestra kantori, kas, kā viņš to zināja, atradās kādā ielā pie jūras. Kuģu aģents, droši vien, gulēja pie savas galvenās grāmatas, bet, ja viņa paša nebūs, tad viņš atradīs kādu sekretāru, kas atļaus Harijam Biju pārgulēt uz grīaas vai kādā šķūnī, šai brīdi viņš vairāk par visu pasaulē vēlējās izstiepties kaut uz veca maisa, kaila sola, vai pat vienkārši pasēdēt uz krēsla. Klaiņojumi pa šīs neviesmīlīgās pilsētas ielām viņu bija ārkārtīgi nogurdinājis. Beidzot Harijs sasniedza ielu, kas gāja tieši uz ostu. Nedēļu klaiņodams pa pilsētu, viņš bija paspējis

pietiekami ar to iepazīties, bet, diemžēl, nezināja, kur īsti atrodas aģenta kantoris, un tikai pēc ilgiem meklējumiem atrada māju, pie kuras durvīm bija piestiprināta metala plāksnīte ar uzrakstu „Silvestrs“.

Viena skatiena uz māju pietika, lai pateiktu, ka viņš velti šurp nācis, šī mazā koka ēka, līdzīga būdai, acīmredzot, bija tikai kantoris, ko pie labākās gribas nevarēja pārvērst par guļamistabu, lai gan tur bija pietiekami daudz vietas, lai pārgulētu nakti uz grīdas, un šoreiz vairāk nekas arī nebija vajadzīgs. Harijs mēģināja atvērt durvis

— aizslēgtas. Bet tas, protams, vēl nebija pierādījums, ka iekšā neviena nav, un Harijs sāka dauzīt durvis; sākumā nedroši, bet tad arvien drošāk un drošāk. Bet kantorī bija kluss kā kapā — acīmredzot, tur neviena nebija. Neveiksmes sarūgtināts, vecais matrozis atgāja no durvīm un atkal devās klaiņot pa ielām. Bet tagad, nezinādams pats kurj) iet, viņš gāja šurp turp kā kuģis, kam jācīnās ar pretvēju.

Tā noklaiņojis apmēram divi stundas, Harijs pēkšņi atklāja, ka atrodas krastmalā. Viņa nojauta bija atvedusi to šurp, kā roni, kas pēc īsas ekskursijas krastā atkal tiecas uz jūru. Ak, ja viņš varētu peldēt kā ronis!

šī doma viņam ienāca prātā tai brīdī, kad viņš stāvēja krastmalā, raudzīdamies uz „Crusaderu“. Ja vien varētu sasniegt fregati, savu draugu sabiedrībā visas viņa skumjas būtu aizmirstas.

Bet žēl! — par to nebija, ko domāt. Fregate stāvēja vairāk nekā divi jūdzes no krasta. Kaut gan Harijs bija labs peldētājs, tas tomēr bija par tālu. Bez tam, cēlās migla, pārklādama līci, un drīz fregate nebija vairs redzama. Pat tie kuģi, kas atradās tuvāk pie krasta, arī tie bija tikko saredzami caur biezo miglas plīvuri, un arī tikai lielākie.

Noskumis, gandrīz izmisis, Harijs Blju stāvēja krastmalā. Ko viņam iesākt? Likties smiltīs un te aizmigt? Zināmos gada laikos Sanfranciskā tā ir diezgan parasta lieta, bet tagad bija ziema, un Klusā ēkeana straume, kas nāk no ziemeļiem, ieplūst pa Zelta Vārtiem, atnesdama sev līdzi miglu. Kaut gan nesalst, bet naktis tomēr ir ļoti aukstas; un, kā par spīti, sāka smidzināt auksts lietus, kas drīz vien viņu izmērcētu līdz kauliem.

Lietū stāvēdams, Harijs Blju juta, ka, ja viņš neatradīs kāda patvēruma, viņš drīz būs pilnīgi izmircis.

Jautājot skatoties visapkārt, viņa acis pēkšņi apstājās pie apgāztas laivas, kas gulēja krastmalā un šķita it kā milzīga bruņurupuča čaula. Tā bija veca kuģa laiva ar cauru dibenu, kas bija pamesta kā nevajadzīga vai arī apgāzta, lai izlabotu. Harijs Blju piegāja pie laivas, vairākas minūtes to uzmanīgi apskatīja no visām pusēm, tad palīda zem tās un izstiepās visā garumā.

Guiēt smiltīs bija tikpat mīksti kā pēļu gultā. Bet matrozis nevarēja aizmigt. Lietus sūcās pa smiltīm, drīz atrod sev ceļu zem laivas un, izmērcējis guļvietu, padarīja to neērtu. Tas, kopā ar auksto nakts gaisu, neļāva viņam aizmigt.

Viņš gulēja, klausīdamies jūras šļakstos un lielu lietus lāsu atsitienos pret laivas dēļiem virs viņa.

Tad pēkšņi viņš dzirdēja balsis: tie bija vīrieši, kas bija atnākuši šurp vienatnē pārrunāt savas lietas. Balsis kļuva skaļākas, jo runātāji bija pienākuši tuvāk. Pēc dažām minūtēm viņi jau bija pie laivas, kur apstājās. Viņi runāja uztraukti un tik skaļi, ka Harijs dzirdēja katru vārdu, kaut gan runātājus nevarēja redzēt. Viņi bija četri, un, spriežot no tā, ka viņi visu laiku runāja spāniski, tie bija kalifornieši vai spāņi. Harijs, par laimi, mazliet saprata šo valodu un varēja sekot sarunai, jo tika runāts par viņam tuviem cilvēkiem.

„Vai tu esi pārliecināts, Kalderon, ka viņi nāks šurp?“ viens jautāja.

„Noteikti pārliecināts, de Lar,“ uzrunātais atbildēja. „Kad es stāvēju viņiem blakām pie letes, es dzirdēju, ka jaunākais no viņiem teica amerikāņu virsniekam, ka laiva viņus gaidīšot pie koksa muello — jaunajā ostā. Bet lai tur nokļūtu, viņiem jāiet te garām — cita ceļa nav, un viņi neliks mums ilgi gaidīt. Viņi iznāca no viesnīcas drīz pēc mums, kurp gan lai vēl viņi iet?“

„Kas vaizināt?“ sacīja trešā balss. „Viņi varēja palikt izdzert vēl vienu vai pat veselu pusduci copita. Šie angļi var dzer.t kā zivis.“

„Jo vairāk viņi izdzers, jo mums labāk,“ ceturtais piezīmēja, „mūsu darbs būs vieglāks.“

Tas varbūt nemaz nebūs tik viegls,“ piebilda de Lars. „Kaut gan viņi jauni, tie ir īsti velni. Bez tam viņi labi apbruņoti un cīnīsies kā pelēkie lāči. Es jums saku taisnību, camarados, mums būs, ko cīnīties, kamēr mēs atdabūsim savu naudu.“

„Bet vai tu gribi viņus nogalināt, de Lar?“ jautā tas, ko sauca Kalderonu.

„Protams. Mums tas jādara, lai paši glābtos. Citādi rīkoties būtu neprātīgi pat tad, ja mums izdotos atņemt viņiem naudu. Vecākais, Krozjē, ir ļoti bagāts, kā es dzirdēju, un varētu uzpirkt visus Sanfranciskas tiesnešus. Ja mēs palaidīsim viņus dzīvus, viņi uzlaidīs mums policiju. Pat, ja viņi mūs tagad nepazītu, viņi, droši vien, turēs mūs aizdomās un piespiedīs no šejienes bēgt. Caspita! Tā nemaz nav iegriba, bet nepieciešamība. Mums v i ņ i j ā-nogalina!“

Harijs Blju ļoti labi saprata, ka grib nogalināt un aplaupīt abus jaunos virsniekus, kas vēl vienmēr bija pilsētā; viņš tikai nesaprata, kādu naudu virsnieki varējuši atņemt šiem laupītājiem, bet arī tas noskaidrojās tālākajā sarunā.

„Es domāju, ka tur nav nekā negodīga, ja mēs paņemsim no viņiem savu īpašumu. Tā domāju es, Franks Lars. Viņi norāva mūsu banku — tas ir zemi un nekrietni. Anglim laimējās, un visi sekoja viņa piemēram. Ja tās tā nebūtu, mēs vēl tagad spēlētu. Mēs pazaudējām, un tagad mums jāmēģina atgūt mūsu zaudējums. Ja mēs paši gribam dzīvot, mēs nedrīkstam palaist šos gringos.“

„Chingara! mēs pārgriezīsim viņiem likies, un vairāk par to nav, ko runāt.“

Šo nežēlīgo spriedumu pateica dons Manuels.

„Tā tad, jūs visi piekrītat?“ de Lars jautāja.

,,Si, si, si!“ vienā laikā atskanēja piekritēja atbilde;

vienīgi Kalderons, acīmredzot, to nevēlējās, kaut gan viņš šaubījās nevis žēluma, bet baiļu dēļ.

Tagad Harijs Blju zināja visu. Virsnieki bija spēlējuši, vinnējuši, bet četri vīri, kas tik aukstasinīgi gribēja viņus nogalināt, bija galvenie spēlētāji un to sabiedrotie.

Ko viņam darīt? Kā glābt nāvei nolemtos? Abi viņi bija apbruņoti: Krozjē bija zobens, Kedvaladeram jūras virsnieka duncis. Bez tam, kad tie sarunājās ar viņu „Sai-lor’s Home“, viņš mičmanim bija ievērojis revolveri. Bet laupītāji taču gribēja viņus pārsteigt — nošaut vai nogāzt zemē tumsā. Ja arī viņus brīdinātu, viņi tomēr būtu tikai divi pret četriem. Viņš pats bija neapbruņots, jo viņa matroža nazis bija paņemts samaksai par beidzamo jo-rum’a groku. Bet jaunie virsnieki, varbūt, bija iereibuši un, izdzertā ietekmēti, aizmirsīs uzmanīties. Kuram no viņiem ienāks prātā, ka viņiem uzglūn slepkavas? Taisni otrādi, nicinādami briesmas, viņi bezrūpīgi dosies uz priekšu un kritīs kā nobrieduši rudzi zem pļāvēja izkapts.

Ko viņam darīt? Trešoreiz viņš sev jautāja to, vēl vienmēr nespēdams rast atbildi. Tai laikā viņš dzirdēja, ka uzbrukuma plāns tiek mazliet grozīts.

„Starp citu, camarados,“ de Lars sacīja, „te mums nav īsti laba vieta. Viņi ātri var mūs ievērot. Mums viņiem jāuzbrūk, pirms viņi paspēj izvilkt savus ieročus. Citādi arī no mums kāds var krist…“

„Bet kur tad mēs noslēpsimies? Es tiešām neredzu, šīs vecās laivas ēna mūs labi aizsedz.“

„Bet kamdēļ mēs nevarētu palīst zem tās?“ Kalderons jautāja. „Tur pat pats Arguss mūs neieraudzītu.“

Harija Biju sirds sāka strauji sist. Tagad bija pienācis viņa laiks, un viņam šķita, ka viņš virs savas galvas redz četri revolverus vai tādu pašu skaitu dunču, ko iedur viņa ribās. Tas bija liela nemiera, gandrīz agonijas brīdis.

Par laimi, tas neturpinājās ilgi. Viņš jutās atvieglots, dzirdēdams, ka kāds no vīriem sacīja:

„Nē, tas neder. Paies ilgs laiks izlienot. Tamēr viņi mūs ieraudzīs vai izdzirdēs un laidīsies bēgt. Neaizmirsti, ka tikai pāris soļu līdz vietai, kmviņus gaidīs laiva ar veseliem desmit garkājainiem angļu matrožiem. Ja viņi aizskries līdz turienei pirmie, stāvoklis mainītos.“

„Pareizi, don Manuel,“ de Lars piekrita, „zem laivas līst neder, lai gan nav vajadzības pie tās palikt. Mira! Lūk, kur vēl labāka vieta — pie tās sienas. Tur mūs neviens neredzēs, un gringos būs jāiet mums garām tikai divdesmit pēdu atstatumā. Tā ir īstā vieta. Sekojiet man!“

Neviens nekā neiebilda, un visi četri aizgāja no laivas un klusi kā spoki aizslīdēja pa smiltaino krasta joslu un, beidzot, tumsā pilnīgi pazuda.

„Ko man darīt? Kā viņiem palīdzēt?“ Harijs atkal sev jautāja, kad slepkavu soļi tālumā bija apklusuši. Pēkšņi viņam ienāca prātā doma skriet uz laivu, kam vajadzēja jau būt noteiktā vietā, un pasaukt matrožus palīgā. Brīdis pārdomu, tad viņš nolēma rīkoties.

Kā šķirgata viņš izslīdēja no laivas apakšas un sāka klusu virzīties gar krastu — sākumā lēniem, uzmanīgiem soļiem, saliecies, tad skrejot, it kā glābtos no vajātājiem.

Ne ilgāk kā pēc pieci minūtēm viņš bija sasniedzis vientulīgo koka piestātni un, pieskrējis pie kāpnēm, sāka skatīties lejup ūdenī.

Tur bija redzama laiva, kurā sēdēja cilvēki, apmēram desmit vīri. Ar vienu skatienu viņš pazina „crusaderie-šus“.

Harijs uzsauca laivai, un matroži pazina sava vecā biedra balsi.

„Ātrāk!“ Harijs kliedza, „ātrāk, brālīši! Ātri sekojiet visi man! Nejautājiet velti! Jūsu virsniekiem draud lielas briesmas!“

Tā pietika. Matroži izlēca no laivas un skriešus devās pa kāpnēm augšup. Pat nezinādami, kas noticis, viņi katram gadījumam apbruņojās ar to, kas gadījās pie rokas: viens vicināja airi, otrs turēja rokās ķeksi, bet daži bija atvāzuši savus lielos matrožu dunčus.

„Drāžiet man pakaļ, puiši!“ Harijs sacīja, un viņi „drāza“, skriedami viņam līdz, it kā steigtos uz ugunsgrēku bakā.

Viņi skrēja gar krastu uz apgāzto laivu, klusēdami un neprasīdami paskaidrojumu. Ja arī viņi sāktu Hariju izprašņāt, viņi nesaņemtu atbildes, jo viņu vadītājs bija aizelsies, tikko elpoja un nespētu pateikt gandrīz neviena vārda. Visi viņa paskaidrojumi aprobežojās vārdiem:

„Krozjē… Kedvaladers … lamatas… laupītāji… slepkavas!“

Tai laikā, kamēr viņš drāzās uz priekšu caur biezo miglu, Harijs satraukts klausījās. Nebija dzirdami ne kliedzieni, ne šāvieni.

„Paldies Dievam!“ sacīja varonīgais matrozis, runādams pa pusei pats ar sevi, „mēs nonāksim īstā laikā, lai viņus glābtu!“

Šie vārdi nolidoja no viņa mēles, kad viņš savā priekšā ieraudzīja apgāzto laivu un gandrīz tai pašā laikā pamanīja divi figūras krastmalā aiz laivas. Tiem bija cilvēku apveidi, bet, pateicoties miglai, tie šķita kā milži.

Bet Harijs nekļūdījās; viņš zināja, ka tie nav milži, bet „Crusadera“ virsnieki. Viņš redzēja, ka tie nāk nesteigdamies, nenojauzdami briesmu, pat nezinādami par lamatām, ka.s jau pēc desmit minūtēm varētu atņemt viņiem dzīvību!

Harijam tie bija briesmīgu baiļu, draudīgu, stindzinātāju šausmu mirkļi. Viņš redzēja tos jau gandrīz tai vietā, kur slepkavām vajadzēja viņiem uzbrukt. Vēl pēc brīža viņš dzirdēs revolvera šāvienus .un redzēs tumsā iezibsnā-mies.

„Apstājieties, mister Krozjē!“ Harijs kliedza. „Mēs esam „crusaderieši“… Stāviet tur!.. Vēl soli — un jūs nogalinās. Tur, pie sienas, stāv četri vīri… viņi jums uzglūn, lai nogalinātu. Vai pazīstat Kalderona un de Lara vārdus? Tie ir viņi!“

Pie pirmajiem vārdiem angļu virsnieki acumirklī apstājās. Un viņi to izdarīja īstajā laikā — nevienu minūti agrāk, kā tas vajadzīgs.

Vienā laikā ar matroža pēdējiem vārdiem tumšajā laukumā pie sienas atmirdzēja četri uguntiņas, kam .sekoja tikpat šāvienu. Par laimi, lodes nevienu neķēra un, sīkdamas kā lapsenes, pārlidoja virsnieku galvām.

Bet briesmas nebija vēl garām. Pirmajai salvei sekoja otra — atkal ar tādiem pašiem panākumiem: ļaundari, kas gribēja izdarīt slepkavību, slikti tēmēja.

Un tie bija beidzamie šāvieni. Acīmredzot, ļaundariem nebija revolveru, bet divstobrainās pistoles, un abi stobri nu bija izšauti. Lai pielādētu tos no jauna, vajadzīgs laiks, bet tieši šai brīdī pieskrēja Harijs ar matrožiem un uzbruka ļaundariem.

Krozjē un Kedvaladers pievienojās viņiem un, savas laivas komandas priekšgalā, strauji metās uz priekšu, nolēmuši doties tuvcīņā ar laupītājiem.

Bet viņiem par pārsteigumu viss bija jau beidzies. Pieskrējuši pie sienas, viņi neviena neatrada. Tumšā vieta, no kurienes mirkli pirms tam bija atskanējuši šāvieni, atkal iegrima savā baigajā tumsā. Slepkavas bija aizbēguši, baidīdamies atriebības, kuras viņi, protams, neizbēgtu, ja vien būtu palikuši.

Tālumā bija saskatāmi vairāki stāvi, kas bēga pa šauro šķērsielu. Kedvaladers tēmēja ar revolveri, bet tie, varbūt, nebija viņi, un viņš neizšāva.

„Lai bēg!“ Krozjē ieteica. „Kāds labums viņus tagad meklēt. Atliksim sodu līdz rītam. Mēs zinām, kas viņi tādi, un būtu savādi, ja mēs viņus neatrastu, kaut gan nebūs nekā savāda, ja mums neizdosies viņus sodīt. Bet viņi tiks sodīti, ja vien Sanfranciskā ir kaut kas līdzīgs likumam. Tagad, paldies, mani varonīgie crusaderieši! Lūk, jums simt mārciņu banknote — sadalait to savā starpā. Ņemiet, ņemiet zēni! Tas nemaz nav daudz par mūsu abu un krietnas naudas summas izglābšanu. Klausies, Harij, kā tu te gadījies? Nu, bet tagad vienalga! Brauksim uz fregati, un tu, Biju, brauksi mums līdzi. Tev nekaitēs pavadīt vēl vienu nakti savā vecajā fregatē… Tur tu visu izstāstīsi.“

Harijs jautri piekrita un, tai vietā, lai atgrieztos guļvietā uz mitrajām smiltīm, viņš šonakti saldi pārgulēja savā vecajā kojā.

Pirmās grāmatas beigas.

Skaistakā dāvana ir vissmalkā krievu rakstnieka I. S. TURGEŅEVA KOPOTI RAKSTI 10 sējumos.

Kur slēpjas Turgeņeva darbu pievilcība?

To vislabāk noskaidro literāta K. Lejnieka Turgeņeva raksturojums: „Vispirms būtu jāsaka, ka Turgeņeva tēlojumu psicholoģiskā noskaņa — re-ālisms ar siltu lirisma apgarotību — ir tuvs latviešu dvēselei. Apmēram tādos pat toņos mūsu pašu dzīvi mums tēloja Blaumanis, Saulietis, Poruks. tā latvietis daudz vieglāk saprot un izjūt Turgeņeva tēloto cilvēku piedzīvojumus, nekā mums psicholoģiski tālāku un svešāku tautu literatūras darbus.“

Sējums maksā Ls 1.60, grezni iesiets Ls 2.60, i luksus izdevums Ls 3 .75 .

Apgāds „GRĀMATU ZIEDS“ Rīgā, Tērbatas ielā Nr. 52. Tālr. 95809. Pasta tek. rēķ. 11812.

IV grāmata. NELAIMES SIGNĀLS

MAIN-RIDA KOPOTI RAKSTI

Devītais sējums

Romāns divās grāmatās

II

NO KRIEVU VALODAS TULKOJIS E. VALDIS.

1938 APGĀDS »GRĀMATU ZIEDS« RĪGĀ, TĒR13ATAS IELĀ Nr. 52

Main-Rid Signal bedstvija

Spiestuve „Progress“, Rīgā, Lielgabalu ielā 2.

XVI. nodaļa. Pamestā mītne.

Lauku māja desmit jūdzes dienvidrietumu virzienā no Sanfranciskas. Māja atradās pusceļā starp līci un Klusā okeana krastu, Coast Range kalnos.

Kaut gan pati māja bija celta no smilšu ķieģeļiem, kādas senos laikos Izraēla bērni cēla Ēģiptē bez kādām architektūras pretenzijām, kaliforniešu valodā tā saucās hacienda. Lieta tā, ka šī pelēkā mājele — muižiņas, gra-zing centrs, — protams, nebija bagāta. Agrāk hacienda bija izskatījusies daudz labāk nekā tagad: žogs vietām bija sabrucis, kungu mājas sienas arī nebija labākā stāvoklī, bet durvis, kam sen jau bija nolupusi krāsa, žēli čīkstēja, ļodzīdamās sarūsējušās virās. Kraalā nebija neviena kustoņa, arī ganībās tie nebija redzami. Vārdu sakot, hacienda šķita īpašnieku pamesta un atstāta jau pirms daudziem gadiem, un, būdama bez uzraudzības, ar katru dienu vairāk sabruka. Bet patiesībā hacienda nemaz nebija pamesta — tai bija saimnieks, kas gan savā īpašumā ieradās ļoti reti. Kalpotāji — vairāki peoni un divi sievietes — sauca savu kungu donu Faustino.

Ilaciendu dons Faustino bija ieguvis samērā nesen. Tā bija pārgājusi viņa īpašumā pēc tēva nāves, bet viņš jau bija paspējis pārdot un ieķīlāt visu, ko vien iespējams, bet nauda pa daļai bija nospēlēta kārtīs, pa daļai nodzerta. Ja Faustino Kalderons — viņš bija haciendas īpašnieks — nenāktu pie prāta, tad ilgi viņš nevarētu skaitīties par savas nolaistās muižas īpašnieku.

Jā, muižai bija daudz parādu, bet māja — gandrīz drupu kaudze. Tā kā īpašnieka nebija mājās, tad hacien-dai bija vēl skumjāks izskats; peoni, tāpat kā viņu saimnieks, ļoti mīlēja kārtis un pavadīja cauras dienas iekšējā

pagalmā, spēlēdami montē uz zemē izklātas segas ar vara clacos.

Kad duenno (saimnieks) bija mājās, kalpotāji izturējās mazliet citādi, jo dons Faustino, nevērojot savu izšķērdību, nemaz nebija laipns saimnieks.

Otrā dienā pēc svarīgām sekām saistītā notikuma ,,E1 -dorado“, nevērojot agro rīta stundu, kalpotāji steidzīgi gāja pār haciendas pagalmu, it kā steigtos darbā. Cilvēks, kam labi pazīstams parastais haciendas dzīves ritms, teiktu, ka „dons Faustino, droši vien, tagad mājās.“

Un viņš tiešām bija mājās, lai gan bija atjājis tikai nesen — pirms dažām minūtēm. Viņš bija bijis projām vairāk nekā nedēļu un bija ieradies tikai šorīt, gaismai austot. Viņam līdz bija atjājis vēl kāds kabalero, ko visi kalpotāji ļoti labi pazina un kā vārds bija dons Francisko de Lars.

Viņi abi pieauļoja pie mājas, uzmeta pavadas zirgu kakliem un, ne vārda nerunādami, atstāja tos staļļa puišiem, kas rupji tika uzmodināti.

Peoni, slinki atvērdami lielos saguan’a vārtus, ievēroja, ka duenno ir sliktā garastāvoklī, un, baidīdamies, ka arī viņiem varētu klāties slikti, sāka uztraukušies skraidīt šurp turp; virtuvē steidzīgi gatavoja brokastis — de-saynno.

Iegājis istabā, dons Faustino un viņa viesis vēl vienmēr bija tikpat sliktā garastāvoklī, diezgan ilgu laiku sēdēja, atspiedušies rokām pret galdu un ieķēruši pirkstus matos.

Beidzot klusums tika pārtraukts; saimnieks, kā tam arī jābūt, sāka runāt pirmais:

„Ko lai mēs tagad darām, de Lar? Es domāju, mēs te nevaram palikt, l’ēc tā, kas noticis, viņi, droši vien, ieradīsies pēc mums.“

„Jādomā gan. Caspita! Man ārkārtīgi gribas zināt, kā tas matrozis, kas nosauca mūsu vārdus, varēja uzzināt, ka mēs tur bijām. Viņš teica, ka viņi „kruzaderiSši“ — tā tad tie bija angļu karakuģa matroži. Tā bija laivas komanda. Bet kā viņi ieradās īstajā laikā, lai mūs aizstāvētu ? Tā man mīkla …“

„Man arī.“

„Pie viesnīcas es neviena neredzēju, un arī vēlāk, ejot pa ielām, mēs neviena matroža nesatikām. Bet, ja arī mēs viņus būtu sastapuši, viņi nevarētu paiet mums garām un atnākt no pretējās puses tā, kā mēs viņus neredzētu, lai cik tumšs bija. Tā pietiek, lai piespiestu mani sākt ticēt velnišķībām.“

„Citādi arī es pats nespēju sev to izskaidrot.“

„Bet tas, protams, muļķības. Nē, man nupat iešāvās prātā pavisam cits izskaidrojums:

„Kāds?“

„Kāds būs bijis zem vecās laivas. Mēs tur stāvējām un runājām kā četri muļķi, nosaukdami viens otra vārdus. Tagad, iedomāsimies, ka viens no šiem matrožiem gaidīja pie laivas, kad mēs tuvojāmies, un, mūs ieraudzīdams, paslēpās zem tās. Viņš varēja dzirdēt visu, ko mēs runājām, un, pēc tam, kad mēs aizgājām pie sienas, viņš izlīda no laivas apakšas un atveda pārējos matrožus. Tas šķiet mazliet savādi, bet, droši vien, tieši tā tas būs bijis.“

„Jā, tā tas ir. Kamēr mēs stāvējām pie sienas, man likās, ka kāds cilvēks aizzagtos no laivas gar krastu.“

„Tu redzēji?“

„Esmu gandrīz pārliecināts, ka redzēju. Tai laikā es tam nepiegriezu vērības, jo mēs gaidījām tos divus, un man nebija aizdomu, ka vēl kāds varētu būt te iejaukts. Tagad es zinu, ka bijis vēl viens.“

„Arī es tagad tā domāju. Caramba! Tas visu noskaidro … Tagad es visu saprotu, šis matrozis uzzināja mūsu vārdus un noklausījās, ka mēs gribam viņus nogalināt. Dzirdot šo vārdu, tev nav jānodreb vai jānobāl… Bet tu vari drebēt un bālēt, cik tev tīk, aiz bailēm par to, kas mūs sagaida. Carrai! Mums draud briesmas, Kalde-ron! Kamdēļ tu man nekā neteici, kad ieraudzīji šo cilvēku ?“

„Tamdēļ, ka man neienāca ne prātā, ka tas varētu būt kāds no matrožiem.“

„Tagad tava nepārdomātā rīcība mums dārgi maksās. Tagad par divcīņu nav ko domāt. Sekundantu vietā mūs sagaidīs šerifs. Ļoti iespējams, ka viņi uzlaidīs mums policiju. Kaut gan mūsu lodes nevienu neķēra, lieta var beigties ļauni. Par slepkavības mēģinājumu te soda tāpat kā par slepkavību. Mēs nekādā gadījumā nedrīkstam le palikt. Pavēli peoniem nenoseglot zirgus; jāaizvācas no šejienes, tiklīdz būsim izdzēruši tasīti šokolādes.“

„Sekojot Faustino aicinājumam, kāds peons parādījās durvīs; duenno pavēlēja viņam turēt zirgus sagatavotus.

„Chingara!“ nikni iesaucās de Lars, sizdams dūri pret galdu, „viss iegrozās pret mums.“

„Tas taisnība, viss. Nauda pazaudēta, mūsu mīla izsmieta, un pat mūsu atriebība neizdevās …“

„Nē, tikai ne beidzamais! No tā nebaidies, Faustino; tam vēl pienāks savs laiks.“

„Kā?“

„Kā! Un tu vēl prasi, kā?“

„Protams. Es neredzu iespējas, kā mēs tagad varētu atriebt. Tu zini, angļu virsnieki pēc vienas vai divi dienām aizbrauks. Viņu kuģis drīz aizies. Vakar pilsētā runāja, ka kuģis var aiziet kuru katru brīdi — rīt vai pat šodien.“

„Lai aiziet, un viņi lai brauc līdzi. Jo ātrāk, jo mums labāk. Tas mani nekavēs atriebt, kā es vēlos. Taisni otrādi, tas man palīdzēs. Ha-ha! un es sitīšu šo Krozjē vissāpīgākā vietā! Un tu vari izdarīt to pašu ar senjoru Kedvaladeru.“

„Kādā veidā?“

„Faustino Kalderon, es nesaukšu tevi bezprāti, nevērojot tavu vakardienas rīcību. Bet tu tik muļķīgi jautā. Vai tad šie gringos, aizbraukdami no šejienes, paņems visu, kas viņiem mīļš, sev līdzi? Vai tiešām tu nevari iedomāties, ka tieši tas viņiem būs jāatstāj šeit?“

„Sirdis? Tu to gribi teikt?“

„Nē, to nē.“

„Nu, bet ko tad?“

„Viņi atstās savas iemīļotās, muļķi. Un tieši tas man noder, mazākais tam, lai izvestu mana nodoma pirmo daļu.“ „Es tevi nesaprotu.“

„Ļoti vienkārši. Tūlīt pēc virsniekiem aizbrauks vel kāds cilvēks.“

„Kas?“

„Dons Gregorio Montego.“

„Dons Gregorio Montego?“

„Dons Gregorio, kopā ar meitu un krustmeitu.“

„Tu mani pārsteidz! Vai tiešām viņi pavisam atstāj Kaliforniju?“

„Pavisam.“

„Lūk, savāda ziņa! Kaut gan iemeslu es saprotu …“ „0 , jā! Dons Gregorio sašutis par visu, kas te tagad notiek; ari senjoritām tas nepatīk. Tas nav nekāds brīnums. Nožēlojami klaidoņi un sarkanie krekli pārplūdinājuši visu apkārtni, un dāmām nevien nepatīkami, bet pat mazliet bīstami parādīties uz ielām. Lūk, kālab dons Gregorio grib pārbraukt uz mierīgāku vietu.“

„Tā tad, viņš visu pārdevis?“ ,

„Visu.“

„Tu esi par to pārliecināts?“

„Pilnīgi. Rafaels Rokass man visu izstāstīja. Un par milzīgu sumu. Kā tu domā, cik?“

„Varbūt par simt tūkstoš dolāriem — viņa muiža to vērts.“

„Vērts vai nē, bet viņš saņēmis trīsreiz vairāk.“ „Caramba! Vai tiešām Rokass arī to pateica?“ „Pateica.“

„Bet vai viņš tev neteica, kas ir augstsirdīgie pircēji?“ „Nez’ kādi jeņķu spekulanti, kas iedomājas, ka paredz tālu nākotni, un pārliecināti, ka ar laiku dona Gregorio pļavas ienesīs labus procentus. Tā ir vesela pircēju sabiedrība; bet pats galvenais — viņi samaksāja visu summu skaidrā naudā.“

„Jau! Bet kādā naudā?“

„Vislabākajā — dublonos un dolāros. Bet monētu samērā maz, lielāko daļu zelta smiltīs un lējumos.“

„Tas arī nav slikti! Santissima! lielisks īpašums. Un viss tas par zemes gabaliņu, kas gadu atpakaļ nebija vērts pat desmito daļu no šīs summas! Cik žēl, ka mana zeme jau ieķīlāta. Arī es varētu kļūt miljonārs.“

„Nē, tava zeme pārāk tālu no pilsētas, šie jeņķi nopirka dona Gregorio zemi, lai sadalītu pilsētas apbūves gabalos. Savā laikā viņi te uzcels savas baznīcas un skolas … lai gan pirmajai ēkai vajadzētu būt cietumam.“ „Santissima!“ iesaucās Kalderons, turpinādams sarunu. „Dons Gregorio rīkojies gudri, un tikpat gudri viņš dara, atstādams Kaliforniju. Bet kā tad mēs senjoritām atriebsim? Ari viņas taču brauc.“

„Varbūt. Bet ne agrāk, pii’ms notiks kāds cits notikums; tāds, kas var apgrūtināt un aizkavēt, bet varbūt pavisam izjaukt viņu aizbraukšanu.“

„Amigo, tu runā mīklaini. Esi tik laipns, runā skaidrāk.“

„Labi, bet vispirms izdzersim šokolādi, bet pēc tam kataloņu copitu. Man vajaga mazliet alkohola, lai savestu kārtībā savu galvu. Pietiek, ka pasaku tev, ka redzēju parādību, kas man vienā laikā norādīja, kā iegūt bagātību un reizē arī atriebt.“

„Bet ko tev parādība teica par mani?“

„Norādīja, ka arī tu iegūsi savu daļu, bet vienīgi ar noteikumu, ka tu papūlēsies to nopelnīt.“

„Per Uios! Es darīšu visu, ko spēju. Man ir griba, un, ja tu man pateiksi, kas jādara …“

„Tas nāks pats par sevi. Bet es tevi brīdinu: tas prasīs vairāk nekā tikai gribu — spēku, noslēpumainību, drosmi!“

,,Dessayno, senores!“

To sacīja kāds no kalpotājiem, pasniegdams šokolādi. Pēc šokolādes tas pats peons uzlika uz galda kataloņu brendiju un cigarešu paciņu.

Kamēr piepildīja glāzes un aizsmēķēja cigaretes, valdīja klusums.

Norijis malku stiprā dzēriena un divreiz ievilcis dūmus no sava cigāra, de Lars atkal sāka runāt. Noliecies pār galdu un raudzīdamies savam sabiedrotajam acīs, viņš savādi jautāja:

,,Tu esi bankrotējis, Faustino Kalderon?“

„Protams, jā. Bet es nesaprotu, kamdēļ tu man to jautā?“

„Es gribu būt par to pārliecināts, pirms izstāstu tev nodomāto. Tā ir nopietna lieta, un tamdēļ es tev vēlreiz jautāju: vai tu tiešām esi bankrotējis?“

„Es tev jau atbildēju — jā. liet kas te kopējs?“ „Ļoti daudz. Bet tas sīkums. Tā tad tu esi bankrotējis! Vai tu man vari dot goda vārdu?“

„Lūdzu. Es esmu tikpat nabags kā tu, varbūt vēl nabadzīgāks pēc vakardienas paspēles. Es visu savu naudu ieguldīju montē.“

„Bet tev taču, neskaitot naudu, ir vēl ari cits īpašums … šī māja, zeme.“

„Pirms vairākiem mēnešiem tā ieķīlāta. Tieši tas man deva naudu bankas atvēršanai; bet tā bankrotēja, izputinot mūs abus.“

,,Un tev nepalika nekas? Nekādu cerību banku atkal atjaunot?"

„Neviena claco. Te es tikai šķietami esmu .savās mājās. Patiesībā īpašnieks neesmu es. Agrāk es tas biju, tāpat kā mans tēvs, bet tagad visam beigas. Pat tagad, kad mēs te sēdām un dzeram šo katalonieti, kreditors, vecais augļotājs Mautinecs, var ienākt un … mūs abus padzīt.“

„Lai viņš tikai pamēģina, es viņam parādītu. Nu, bet nerunāsim par niekiem! Mums draud citas ticamākas briesmas; še var ierasties policija un mūs arestēt, ja vien mēs laikā neaizvāksimies. Mūsu saruna ātrāk jāizbeidz. Zvēri man, Faustino, ka tev vairs nav nekādu līdzekļu!“ „Zvēru tev, Francisko, ka man nav neviena onza, nav nekā … pat neviena peso.

„Es tev ticu un ceru, ka tagad mēs viens otru drīz sapratīsim, un bez kādām izrunām uzaicinu tevi piedalīties izvest lielisku projektu, kas man ienāca prātā.“

„Pasaki, mazākais, kas par lietu. Es nepacietīgi gaidu paskaidrojumus.“

„Ne tik strauji, Faustino. Es tev jau teicu, ka lieta nopietna. Bez drosmes, vēl vajadzīgs, lai visi līdzdalībnieki būtu viens par otru pārliecināti. Lai izvestu to, ko es esmu nodomājis, vajadzīgi vismaz četri cilvēki. Trīs es zinu, bet par ceturto es vēl neesmu sevišķi pārliecināts.“

„Kas tad ir šie trīs?“

„Francisko de Lars, Manuels Diacs un Rafaels Ro-kass.“

„Bet ceturtais, par ko tu šaubies?“

„Faustino Kalderons.“

„Kādēļ tu par mani šaubies, de Lar?“

„Nesauc tās par šaubām. Es tikai saku, ka neesmu par tevi sevišķi pārliecināts.“

„Bet kamdēļ ?“

„Tamdēļ, ka tu esi pārāk juteklīgs un vari izbīties, gan nevis tamdēļ, ka mums draudētu nopietnas briesmas: to varbūt nemaz nebūs, ja saprātīgi veiksim šo lietu. Va-jaga tikai, lai katrs pildītu savu pienākumu, kā nākas; bet galvenais — nedrīkst būt nodevēju.“

„Vai tiešām tu man pat tikdaudz neuzticies, ka baidies man pastāstīt savu projektu? Kas attiecas uz manu juteklību, tad, man šķiet, tu šai gadījumā esi pret mani mazliet netaisns. Pēdējā diennakts ļoti mainījusi manus uzskatus par tikumību. Cilvēks, kas tik negaidot zaudē visu savu īpašumu, nevar būt sevišķi juteklīgs. Bet, ca-marado, saki man un pārbaudi mani.“

„Es darīšu kā vienu, tā otru, bet ne tagad. Tā ir pārāk nopietna lieta — es tev atkārtoju — un es gribu, lai visi dalībnieki vispirms dotu uzticības zvērestu, kad mēs visi būsim kopā. Tad tu uzzināsi visu, kas tevi tā interesē. Tagad es tev varu tikai tikdaudz teikt, ka, ja šī lieta izdosies, tad panākumi skars arī tevi, Faustino Kalderon.“ „Nekā nesaprotu! Pasaki man kaut ko par beidzamo !“

„Lūdzu. Vispirms tu.būsi daudz bagātāks, nekā biji līdu šim, jeb, mazākais, no tā laika, kamēr man tas gods tevi pazīt. Otrkārt, don Gregorio Montego neaizbrauks no Kalifornijas, tas ir ne tik ātri un pavisam ne tā, kā viņš to grib. Tev vēl būs iespēja, laiks un izdevība tuvoties skaistulei Inesei.“

„Carramba! Izdari man to, un es zvēru…“

„Vēl agri zvērēt — to tu savā laikā vēl paspēsi izdarīt. Bet pagaidām es prasu no tevis apsolījuma vārdu. No cikvkn, kas iemīlējies — un tu sevi par tādu iedomājies — tas būs vēl drošāk nekā zvērests, sevišķi, ja tas sola tik lielu atalgojumu.“

„Par Diacu un Rokasu tu esi pārliecināts?“

„Pilnīgi. Ar viņiem man nebūs jākavē laiks iepriekšējās sarunās. Kad cilvēks redz iespēju iegūt vienā reizē sešdesmit tūkstoš dolāru, viņš ilgi neprāto, vai piedalīties darbā.“

„Sešdesmit tūkstoš dolāru! Tik iznāk katram?“ „Jā, varbūt pat vairāk.“

„Var palikt traks, jau domājot vien par tādu summu!“ „Nekļūsti traks, kamēr neesi saņēmis naudu, bet pēc tam dari, kā tev tīk.“

„Ja es kļūšu traks, tad tas nebūs no bēdām.“

„No prieka vēl jo vairāk nevajaga. Bet klausies: mums laiks aizvākties no šejienes, kamēr policija vēl nav ieradusies, kaut gan, man šķiet, mēs varam vēl dažas stundas būt droši. Gringos devās uz savu kuģi, un maz ticams, ka viņi pirms brokastīm brauks uz krastu. Tad, ja viņi gribēs dot lietai likumīgo virzienu, viņiem būs daudz darba

— jāatved līdzi liecinieki un tā jo projām. Sanfranciskā šīs lietas noris diezgan lēni. Tad vēl jānojāj šīs desmit jūdzes, pat tādā gadījumā, ja viņi iedomātos mums tūlīt sekot. Nē, mums nav sevišķi jāsteidzas. Bet toties otra lieta nevar gaidīt, un tā jāuzsāk nekavējoties. Par laimi, ceļš, pa kuru mums jājāj, ir tas pats, kur atrodas Rokasa rančo. Tur es norunāju satikties ar Diacu, kas varēja jāt ar mums reizē šurp, bet gribēja nakti pavadīt pilsētā un apsolīja būt tur laikā. Pie vecā Rafaela mēs padzīvosim, kamēr angļu kuģis aizies; bet, ja tas neaizies — mums vajadzēs aizvākties kaut kur tālāk, varbūt būs pavisam jāatstāj Sanfranciska.“

„Ceru, ka varēs iztikt bez tā. Man pavisam negribētos atstāt pilsētu.“

„Gribas vai negribas, bet aizceļot vajadzēs. Un vai nav vienalga, kur dzīvo, ja tev dzīvei būs sešdesmit tūkstoš dolāru ?“

„Taisnība, tādos apstākļos visur būs labi.“

„Nu, bet tu jau saņemsi vairāk. Protams, vienīgi tadā gadījumā, ja piedalīsies mūsu pasākumā. Nos va-neos!“

Kalderona sauciens ataicināja kalpotāju, kam pavēlēja atvest zirgus.

Kungi iekāpa seglos un aizjāja. Nav zināms, kurp viņi devās un kalpotāji atkal devās spēlēt montē.

Drīz abi jātnieki nozuda aiz kalnu grēdas, un ieķīlātā hacienda atkal iegrima savās vientuļajās skumjās.

XVII. nodaļa. Iepazīšanās ar četrročiem.

Nevērojot visas baka telpu ērtības, Harijs Blju piecēlās, gaismai austot, un aizbrauca no fregates vēl pirms sešiem.

Pirms doties gulēt, viņš savam aizstāvim Krozjē izstāstīja visu par savu klaiņošanu pa Sanfranciskas ielām un pateica, kā viņam izdevies ataicināt palīgā kutera komandu.

Krozjē un Kedvaladers abi vēl gulēja, kad Harijs Blju aizbrauca. Viņš steidzās pirmais pieteikties aģentam un uzzināt no viņa, kā atrast čiles kuģi.

Harijs griezās pie sardzes leitnanta ar lūgumu aizvest viņu uz krastu, un virsnieks nekavējoties deva atļauju. Neviens fregates virsnieks Harija Biju lūgumu nebūtu noraidījis, un laiva aizveda viņu uz koka piestātni, uz kuru viņš naktī kā neprātīgs bija skrējis pēc „kruzaderiešiem“. Viņa kabatas bija naudas pilnas — simt mārciņu naudas zīme, ko viņam ceļam bija iedevis Krozjē, un vesela sauja zelta monētu no Kedvaladera, kā jaunā velsieša pateicība par izdarīto pakalpojumu.

Ar tādu kapitālu Harijs droši varēja iet uz Sailor’s Home un izpirkt savas mantas. Bet viņš steidzās pie aģenta, lai krodziņā iegrieztos pēc tam.

Kaut gan bija vēl ļoti agrs, bet, par laimi, dons Tomass jau sēdēja savā kantorī. Harijs pasniedza viņam Krozjē kartiņu un reizē ar to paskaidroja sava nāciena iemeslus.

Atbildot uz to, viņu aicināja doties uz čīles kuģi „101 -Kondoru“. Bez tam dons Tomass iedeva viņam vēstulīti kapteinim.

„Bet, starp citu, kapteinis Lantanass drīz atbrauks krastā,“ aģents piebilda, „es gaidu viņu ne vēlāk kā pēc stundas. Paliec šeit, tad tev nevajadzēs īrēt laivu.“

Bet Harijs Blju negribēja gaidīt. Viņš atcerējās senu parunu un nolēma braukt nekavējoties, neietaupot brauciena maksu. Viņam ļoti gribējās kļūt par Koridora kapteiņa palīgu, ja vien tas iespējams.

Bet tā nebija patmīlība vien, kas lika viņam tik cītīgi tīkot pēc šīs vietas — viņu vadīja daudz krietnākas jūtas

— apziņa, ka šai amatā viņš varēs būt noderīgāks skaistajām senjoritām, ko Krozjē viņam bija uzticējis.

Pasaucis tuvāko laiviņu, Harijs norādīja "laiviniekam uz čīles kuģi un sacīja:

„Brauc šurp, mazais, un aizved mani, lūk, uz to nelielo kuģi — to pašu, kas uzvilcis trīskrāsaino karoga drēbes gabaliņu ar vienu vienīgu zvaigzni zilajā laukā. Jo ātrāk tu mani aizvedīsi, jo labāk tev par to tiks samaksāts.“

Laivinieks piebrauca pie krasta savu lēzeno laiviņu, uzņēma braucēju, un ātrāk nekā pēc desmit minūtēm Harijs kāpa pa čīles kuģa kāpnēm, pārlēca pār bortu un nokāpa uz klāja.

Viņš apskatījās, bet neviens nebija redzams, mazākais neviens matrozis. Vienīgi kāds vecs nēģeris, kura āda bija melna kā zābaks, stāvēja blakus divi savādām butēm, kas cilvēkam līdzinājās gandrīz tikpat daudz kā viņš pats, bet kuri bija apauguši sarkanu spalvu.

Bijušais matrozis kādu laiku nesaprata, pie kā no trim griezties. Bet melnādains tūlīt pārtrauca viņa šaubas, panāca soli uz priekšu un teica:

„Nu, matroža kungs, kālab tu še ieradies? Tu, droši vien, gribi sastapt kapteini? Es esmu šejienes virējs.“ „Ak tu esi virējs, lūk kā! Nu, vecais kambūz, tu esi uzminējis: man jāsatiek kapteinis.“

„Labi. Viņš ir lejā kajītē. Pagaidi viņu šeit, es acumirklī viņu pasaukšu šurp.“

Melnais virējs pagriezās un pazuda aiz kapteiņa būdas, atstādams Hariju ar divi briesmoņveidīgajām būtēm, kurās viņš tagad pazina orangūtanus.

,,Nu draugi,“ matrozis teica, griezdamies pie tiem jautrā balsī, „ko labu pateiksit? Kā jūs domājat, vai vēl ilgi turpināsies dienvidrietumu vēji jeb apgriezīsies apkārt no ziemeļaustrumiem?“

„Kro — kro — krok!“

„0 , pakariet mani, nekā nesaprotu. Es taču neesmu no ķērcēju sugas. Vai jūs tiešām nekā prātīgāka nevarat man pateikt?“

„Kurra — kra — kra! Kra — kra — krak!“

„Nē, es nekā tāda nedarīšu, mazākais līdz tam, kamēr neuzzināšu, ka uz šī kuģa slikta dzīve. Tad arī es gluži tāpat sākšu ķērkt. Bet lūk, ko es jums jautāšu, vecie draugi: ka še ar groku? Ceru, pēc noteikumiem, trīsreiz dienā?“

„Na — na — na — na — na — buf ! Ta — ta — ta — fuf !“

,,No! tikai divreiz, jūs sakāt… Ak, tas man neder! Jo redziet, draugi — es ceru, ka jūs man atļausit sevi tā saukt, — uz „Crusader’a“ es esmu paradis saņemt sava ruma porciju trīsreiz dienā, bet, ja uz „Kondora“ tas citādi, tad es neesmu es, ja es nesacelšu dūcienu, ka …“

„Kurra — kurra — kra — kra —krak ! Na — na — 11a — buf — ta — ta — ta — pf — pf — piff !“

Jūrnieka balsi pārspēja pļāpīgie orangūtani, kurus viņš ar savu draudīgi smējēju balsi un pusnopietno skatienu pa daļai nobaidīja, pa daļai sakaitināja.

Tāda veida saruna turpinājās, līdz atgriezās virējs, kam tūlīt sekoja kapteinis.

Kapteinis Lantanass, griezdamies pie matroža, jautāja:

„Un marinero? (Matrozis?)“

,,jSi, capitan. (Jā, kaptein.)“

„Que negocio tienes V. comingo? (Ko tu no manis vēlies?)“

„Redziet, kaptein,“ Harijs Blju atbildēja, runādams čīliešu valodā, diezgan saprotamā patios, „es atnācu piedāvāt jums savus pakalpojumus. Es atnesu, lūk, šo papīra gabaliņu no mistera Silvestra — tas jums izskaidros labāk par mani.“

Kapteinis paņēma zīmīti un lasīja. Kad viņš bija iepazinies ar tās saturu, viņa bālajā sejā atmirdzēja smaids.

„Beidzot kaut viens matrozis!“ viņš pie sevis teica, jo Harijs pagaidām bija vienīgais cilvēks, kas līdz šim bija ieradies. „Un pie tam vēl labs,“ domāja kapteinis Lan-tanass, vērodams bijušo matrozi un apskatīdams viņu no galvas līdz kājām.

Bet neskaitot to, viņam bija vēl cits galvojums par viņam priekšā stāvētāja cilvēka uzticamību; vēlu vakarā viņš bija saticis donu Gregorio, kas arī viņam bija ieteicis Hariju. Iīaciendado, pamatodamies uz Krozjē vārdiem, viņam bija teicis, ka Harijs Blju esot spējīgs matrozis, pilnīgi uzticams un spējīgs vadīt kuģi kā pirmais vai otrs virsnieks.

Lūk, kamdēļ kapteinis Hariju daudz neizprašņāja, bet aprobežojās ar tīri formāliem jautājumiem pēc nodibinātām paražām.

„Senjors Silvestrs raksta, ka jūs gribot kalpot uz mana kuģa. Vai jūs protat noteikt platuma un garuma grādus?“

„Redziet, kaptein, es protu to darīt, kaut gan nevaru teikt, ka esmu liels zinātājs. Bet, ja uz klāja ir labs hronometrs, es neļaušu kuģim novērsties tālu no tā kursa.“ „Es ceru, ka jūs varat vest kuģa grāmatu?“ „Protams, varu. Es mācījos rakstīt tā, lai varētu salasīt, kaut gan ar savu rakstu es nevaru sevišķi lielīties.“ „Tā pietiek,“ kapteinis apmierināts teica. „Tagad, senjor Enrike — tā, kā liekas, jūs sauc — atbildiet man vaļsirdīgi: kā jums šķiet, vai jūs spētu vadīt kuģi kā pi-loto?“

„Tā jūs saucat palīgu?“

„Jā, spāniski tas nozīmē piloto.“

„Redziet, kaptein, man neklājas pašam sevi lielīt, bet vairāk nekā trīsdesmit gadus esmu pavadījis uz Brita-nijas karakuģiem, un, ja pēc tam es nevarētu būt palīgs uz „tirgoņa“, tad mani vajadzētu piespiest kalpot par virē-jiņu visu pārējo mūžu. Ja jūsu cienība atrastu par iespējamu uzticēt man uz „Kondora“ vecākā virsnieka pienākumus, es varu jums galvot, ka, kamēr būs mana sardze, tas no sava kursa tālu nenogriezīsies.“

„Buenos! senor Emilce B … Bli… tā vai ?“ čīlietis jautāja, atkal locīdams zīmīti un velti pūlēdamies izlasīt sakšu vārdu.

„Biju, Harijs Blju.“

,,A! Bloo … azul, esta?“

„Nē, kaptein, tas nav tas bluc (zils). Spāniski manam vārdam pavisam cita nozīme: tas nozīmē to, kad mēs runājam par stipru vēju, kad tas pārstāj pūst — it bleu (viņš pūta). Kad vējš bija ļoti stiprs, mēs sakām: it bleu great guns. Tagad jūs sapratat?“

„Jā, lieliski. Nu, senor Bloo, tagad mums galīgi jānokārto mūsu lieta. Es labprāt pieņemu jūs par savu pirmo virsnieku, ja jums nebūs iebildumu pret algu, ko es domāju jums piedāvāt… piecdesmit dolāru mēnesī pie visa brīva.“

„Es pieņemu šos noteikumus.“

„Basta! Kad jūs varat stāties dienestā?“

„Kas attiecas uz to, tad kaut tūlīt. Man tikai jāaizbrauc uz krastu, jāpaņem savas lietas, bet pēc tam es varu ķerties pie darba.“

, „Muy bien, senor; jūs varat ņemt manu laivu. Un, ja jūs sastapsit matrožus, kas grib jums pievienoties, es jums atļauju tos pieņemt par divkāršotu algu, nekā parasts. Es gribu aizbraukt no šejienes, tiklīdz pieņemšu komandu. Bet mēs par to vēl parunāsim sīkāk, kad jūs atgriezīsities. Iegriezieties senjora Silvestra kantorī un pasakait viņam, lai viņš mani tagad negaida — es būšu vēlāk. Sakait viņam, ka man ir darbs, kas mani aizkavē uz kuģa. Ilasta luego!“

Tik pieklājīgi beidzis savu runu, čīlietis devās uz kajīti, ļaudams jaunpieņemtajam piloto pilnīgu brīvību.

Harijs atlaida laivinieku, kam samaksāja divi dolāri, tad ielēca „Kondora“ laiviņā un brauca uz krastu.

Tur, atstājis laivu piestātnē, viņš vispirms devās uz kuģa aģenta kantori un pateica viņam, ka kapteinis bija uzdevis, bet no turienes, paņēmis nesēju, viņš gāja uz Sailor’s Home izpirkt savas mantas.

Izpircis mantas, Harijs atgriezās ostā un, gribēdams jau kāpt laivā, uzmeta skatienu „Crusader’am“. Kādā mastā plivinājās Blue Peter. Fregate bija uzvilkusi aizbraukšanas signālu. Harijs pārsteigts skatījās signālā, jo no rīta par to nekas nebija zināms. Viņš, tāpat kā visi, zināja, ka fregate gatavojās atstāt ostu, bet neviens nebija domājis, ka tas notiks tik drīz, gandrīz nekavējoties.

Raudzīdamies fregatē, Harijs trīs vai četri kabeļtauvu atstatumā no tās ieraudzīja citu karakuģi, kā mastā ari plīvoja Anglijas karogs. Harijs atcerējās, ka matroži viņam bija teikuši — korveta atbraukšana būšot signāls „Crusader’a“ aizbraukšanai.

Harijam loti gribējās doties uz fregati „Kondora“ laivā, bet laiva varēja būt vajadzīga kapteinim Lantana-sam. Pēkšņi viņš redzēja, ka no fregates nobrauca neliela laiva un dodas tieši uz piestātni. Laivā sēdēja trīs cilvēki, trīs airētāji un stūrmanis …

Kad laiva piebrauca tuvāk, Harijs pazina virsnieka vietā sēdētāju, jo tā seja bija vērsta pret viņu.

„Paldies Dievam! Tā tik ir laime!“ viņš čukstēja. „Tas ir misters Kedvaladers!“

Tai laikā laiviņa bija piebraukusi jau pavisam tuvu, un mičmanis savukārt ieraudzīja pazīstamā matroža seju, kurš jau bija ielēcis savā laiviņā un brauca viņam pretim.

„Zvēru Dievam, tas taču Biju! Hallo, Harij! Es taču braucu uz krastu vienīgi tamdēļ, lai satiktu tevi. Turi airus uz štirborta! Brauc ātrāk!“

Pēc dažām sekundēm laivas stāvēja blakām.

„Kā es priecājos jūs vēlreiz redzēt, master Vili! Es nule pamanīju uz fregates aizbraukšanas signālu un jau domāju, ka man neizdosies no jums un mistera Krozjē atvadīties.“

„Nu, vecais, tieši tamdēļ jau es atbraucu. Lec krastā un pastaigāsim mazliet pa ostu.“

Matrozis nolaida airi un izlēca krastā; virsnieks gāja pa priekšu.

Kad viņi bija aizgājuši no laivām tik tālu, ka airētāji nevarēja viņus dzirdēt, Kedvaladers sacīja:

„Harij, lūk tev vēstule no mistera Krozjē. Viņš lūdz to nogādāt pēc adreses. Lai tev nebūtu jāmeklē, es varu tev parādīt vietu, kurp jāiet. Skaties gar krastu — vai redzi māju … lūk tur, kalna galā.“

„Protams, redzu, master Vili, un pat zinu, kas tur dzīvo. Divi visbrīnišķīgākās senjoritas visā Kalii'ornijā. Droši vien, šī vēstule vienai no viņām?“

„Nē, nevis viņām, laupītāj! Izlasi, kas rakstīts uz aploksnes. Redzi, vēstule adresēta džentlmenim.“

„0 ! Tā tad pašam saimniekam,“ Harijs sacīja, paņemdams vēstuli un pārlaizdams acis adresei, „dotiam Gre-gorio Montego. Klausos, ser. Es to nodošu veselu un neskartu vecā džentlmeņa rokās. Varbūt jūs gribat, ser, lai es braucu tūlīt?“

„Nu, kā tev iespējams, sevišķi steigties nevajaga: atbildes nebūs. Pēc divdesmit minūtēm mēs pacelsim enkuru un aizbrauksim. Es braucu uz krastu, cerēdams tevi atrast kuģu aģenta kantoi’ī, bet, par laimi, sastapu tevi šeit. Pie reizes es tev pateikšu, kas par lietu, šai vēstulē ir kaut kas, kas skar Krozjē kungu un mani pašu — mums abiem loti svarīgs. Kad tu donam Gregorio nodosi vēstuli, viņš, jādomā, tev jautās, ka.s pagājušā naktī noticis. Izstāsti viņam visu, kas bijis, tikai nesaki, ka mēs ar Krozjē bijām dzēruši pārāk daudz šampanieša … kaut gan, patiesībā, tas tā bija. Saproti, vecais?“

„Saprotu, master Vili.“

„Lieliski. Tagad, Harij, es ilgāk nevaru kavēties ne mirkli. Skaties, fregate sāk pacelt buras. Ja es tūlīt neatgriezīšos, tad, iespējams, palikšu Kalifornijā un vairs nekad netikšu paaugstināts. Ak, jā! Varu tev pateikt jaunu patīkamu ziņu: misters Krozjē tagad ir jaunākais leitnants. Paaugstinājumu atveda pagājušo nakti mazais karakuģis. Krozjē mani lūdza tev to pateikt, bet es gandrīz aizmirsu.“

„Ļoti priecājos to dzirdēt,“ sacīja matrozis, noņemdams cepuri no galvas, „ļoti priecājos, bet, varbūt, arī viņš priecāsies, uzzinādams, ka arī Harijs Blju paaugstināts: tagad es uz čīles kuģa esmu kapteiņa vecākais palīgs, ma-ster Vili.“

,,Urā! Apsveicu tevi, vecais. Krozjē, droši vien, priecāsies, dzirdēdams šo jauno ziņu. Ceru tevi kādā jaukā dienā ieraudzīt par kapteini, kas vada pats savu kuģi. Nu, bet tagad, dārgais sāļais draudziņ, neaizmirsti mūsu lūgumu — sargi senjoritas. Vēlreiz sveiks, un lai Dievs tevi sarga!“

Cieši paspieduši rokas, viņi šķīrās.“

Mičmanis ielēca laivā, un viņu aizveda atpakaļ uz „Crusader’u“. Harijs nolīga vīru, kam uzdeva sargāt laivu, bet pats devās izpildīt uzdevumu. Lai cik ērta viņam šķita jaunā "kajīte, viņš drīzāk bija ar mieru to zaudēt, nekā nenodot šo vēstuli.

Pēc desmit minūtēm viņš jau bija sasniedzis priekšpilsētu un steidzās pa piekrastes ceļu uz dona Gregorio Montego māju.

XVIII. nodaļa. Aizbraukšana.

Asoteā atkal stāvēja Karmena Montego un Inese Alva resa.

Viņu acis bija pievērstas kuģim, kur šai brīdī atradās cilvēki, ar kuriem viņas no vakardienas bija saderinātas.

Senjoritas tagad varētu būt laimīgas, ja nebaidītos no virsnieku un noraidīto pielūdzēju sadursmes. De Lars nebija tāds cilvēks, kas paciestu apvainojumu, un lieta, droši vien, beigsies ar divcīņu.

No abām senjoritām Inese daudz mazāk baidījās par savu iemīļoto nekā viņas krustmāte par Krozjē. Savā vērīgajā sievietes prātā viņa jau sen bija izpratusi, ka Kalde-rons ir gļēvulis, un tamdēļ bija pilnīgi pārliecināta, ka viņš savu sāncensi neizaicinās. De Lars bija pavisam citāds — viņš par katru cenu panāks gandarījumu. Lai gan viņš bija blēdis, bet drosme viņam bija — tā, varbūt, bija viņa vienīgā labā īpašība. Agrāk Karmena ari pati par to bija jūsmojusi. Lūk, kālab viņa tā baidījās par savu līgavaini.

Karmena nenovērsa acu no līča, sekodama laivām, kas pie fregates te piebrauca, te aizbrauca no tās. Nemierīgi viņa vēroja laivās sēdētājus, baidīdamās viņu vidū ieraudzīt to, kas viņai dārgs. Krozjē tagad nedrīkstētu braukt krastā, bet, ja viņš to darītu, tad vienīgi tamdēļ, ka to prasīja viņa gods. Dienests prasīja, lai viņš būtu uz kuģa, bet gods var likt viņam vēlreiz apmeklēt krastu … varbūt tālab, lai nekad vairs dzīvs to neatstātu!

Savas bažas Karmena pastāstīja Inesei, un arī tā kļuva skumja. Bet, ja vien viņas saprastu signāla nozīmi, viņām nebūtu vairs, par ko uztraukties. Bombramrājas galā plivinājās zils karogs ar baltu kvadrātu vidū, un tas nozīmēja, ka fregate drīz uzvilks buras un dosies atklātā jūrā, aizvezdama amantes tālu no visām divcīņām vai sarežģījumiem krastā.

Viņas redzēja „Blue Peter“, bet nesaprata tā nozīmes. Viņas pat nepūlējās to noskaidrot, jo viņu skatieni bija koncentrēti pie laivām, kas šaudījās starp kuģi un krastu.

Beidzot kāda laiva sevišķi .saistīja viņu uzmanību. Nelielais kuģītis, atstādams fregati, brauca tieši uz pilsētu; tas brauca diezgan tuvu viņām garām, un viņas redzēja, ka tai sēdēja trīs cilvēki. Divi airēja, bet trešais sēdēja virsnieku solos; viņam bija virsnieka tērps.

Mīlētāja skatiens ir vērīgs, un ar tālskata palīdzību Inese Alvaresa virsniekā pazina donu Kedvaladeru. Pārējie divi bija vienkārši matroži zilos kreklos, atliektām apkaklēm.

Kālab jaunais virsnieks brauca uz krastu, senjoritas, protams, nezināja, tikai, droši vien, ne tālab, lai izcīnītu divcīņu, jo tad viņam blakus sēdētu arī otrs virsnieks. Kur bija dons Edvardo?

Kamēr viņas tā prātoja, laiva piebrauca tuvāk pilsētai un izzuda no apredzes aiz piekrastes smilšu pauguriem.

Pievērzdamas skatienus kuģim, viņas ievēroja tā izskatā pārmaiņu. Tā augstie masti un vesels stengu un vantu tīkls bija pa pusei aizsegti platām burām. Fregate uzvilka buras.

Senjoritas to tik ātri nebija gaidījušas.

Turpinādamas vērot, kas notiek uz kuģa, viņas redzēja, ka mazā laiviņa, kurā brauca mičmanis, atkal parādījās, kā bulta izlidodama no smilšu pauguriem, un steidzīgi Irās atpakaļ uz fregati; jaunais virsnieks vēl vienmēr sēdēja savā vietā.

Fregate brauca projām, tas bija skaidrs; bet tā kā šis notikums interesēja visu ģimeni, tad senjoritas ieaicināja asoteā arī donu Gregorio.

„Jā, fregate brauc projām, tas pareizi,“ teica dons Gregorio, skatīdamies tālskatā. „Tikai savādi, kālab tik pēkšņi,“ viņš piebilda. „Mūsu jaunie draugi vakar vakarā nekā par to neteica.“

„Man šķiet, ka arī viņi paši to nezināja,“ sacīja Karmena.

„Es esmu pārliecināta, ka viņi nevarēja to zināt,“ Inese piebilda.

„Kamdēļ tu par to esi pārliecināta, Ņina?“ dons Gregorio jautāja.

„Nu, tamdēļ…“ sarkdama šļupstēja andalūziete, „tamdēļ ka viņi būtu mums teikuši. Viņi sacīja, ka aizbrauks ne agrāk kā pēc vienas vai divi dienām.“

„Tieši tā; bet tu taču redzi, ka viņi tagad uzvelk buras, acīmredzot, gatavodamies aizbraukt. Lai nu būtu kā būdams, bet, man šķiet, es to varu izskaidrot. Tu atceries, viņi runāja par otru karakuģi, ko viņi gaidīja. Tur tas stāv. Tas ienācis ostā pagājušo nakti un, jādomā, atvedis „Crusader’am“ pavēli nekavējoties izbraukt. Kā man gribētos, lai arī „Kondors“ izbrauktu pēc iespējas ātrāk. Es nevarēšu mierīgi gulēt līdz tam laikam, kamēr mēs laimīgi nebūsim izbraukuši no ..

„Skaties!“ Karmena viņu pārtrauca, „tas matrozis nāk pa mūsu ceļu.“

Viņa norādīja uz cilvēku, kas pa ceļu gar krastmalu nāca mājas virzienā.

„Kā liekas,“ dons Gregorio atbildēja, „viņš ģērbies it kā matroža drēbēs.“

„Vai tik viņš nenāk šur?“ Karmena naivi jautāja.

„Tas nebūtu nekāds brīnums: viņu, droši vien, sūta

mūsu jaunie draugi ar vēstuli. Bet varbūt tas ir cilvēks, ko viņi man ieteica.“

„Lūk, kālab kāds cilvēks brauca mazā laiviņā uz krastu,“ Inese čukstēja kruktmātei, „matrozis nes mums bille-titas. Es biju pārliecināta, ka viņi neaizbrauks, neuzrakstot mums neviena atvadu vārdiņa.“

Inese nepateica viņai nekā jauna, jo arī Karmena domāja tāpat.

Viņa atbildēja ar kādu sakamvārdu, ar ko spāņu valoda tik bagāta.

„Silencio! hay Moros en la costa. (Klusē! te jūrmalā ir mauri).“

Kamēr viņas tā runāja, matrozis uzkāpa kalnā, un bija redzams, ka viņš ienāca pa galvenajiem vārtiem. Tagad nebija šaubu, kas viņš tād.s. Tas bija īsts matrozis un vēl no karakuģa.

„Que quieres, V. senor? (Kas jums vajadzīgs?)“ ha-ciendado jautāja, kad matrozis bija pienācis pie mājas.

Harijs Blju — jo tas bija viņš, — noņemdams cepuri, sveicināja, bet tad parādīja vēstuli un teica:

„Jūsu godība, es mājas saimniekam atnesu vēstuli.“ „Tas esmu es. Ej tieši uz durvīm, es nokāpšu lejā.“ Dons Gregorio devās lejā un, sastapis sūtni iekšējā pagalmā, saņēma no viņa vēstuli.

Atplēsis aploksni, viņš sāka lasīt:

„Godājamais ser!

Pilnīgi negaidot mums jāaizbrauc no Sanfrancis-kas ātrāk, nekā mēs domājām. Karakuģis, kas atbrauca pagājušo nakti, atveda pavēli „Crusader’am“ nekavējoties doties uz Sandviču salām. Fregate gatavojas doties ceļā, un mēs ar misteru Kedvaladeru tikko paspēsim uzrakstīt dažus vārdus. Mēs uzskatām par nepieciešamu paziņot jums dažus apstākļus, kas, bez šaubām, jūs pārsteigs, tāpat kā tie pārsteidza mūs. Vakar no rīta mēs pie jūsu mājas sastapām divi džentlmeņus — Francisko de Laru un Faustino Kal-deronu. Mēs viņus sastapām arī vēlāk; tad mums bija ar viņiem maza sadursme, kas dod mums tiesību nevien neuzskatīt viņus par džentlmeņiem, bet arī neizturēties pret viņiem kā tādiem. Jau pēc tam, kad mēs atstājām jūsu viesmīlīgajo māju, mēs trešoreiz sastapāmies ar tiem pašiem divi individiem un atklājām, ka viņi abi ir profesionāli spēlmaņi, montē bankas īpašnieki slavenajā „Eldorado“; viens no viņiem spēlē pat aktīvi piedalījās kā bankas turētājs. Joka dēļ, bet varbūt arī pa daļai aiz dusmām, es sāku spēlēt un, liekot lielas summas, man izdevās noraut banku. Pēc tam viņi izzuda no mūsu apredzes uz neilgu laiku. Bet kad mēs gājām atpakaļ uz piestātni, kur mūs gaidīja laiva no fregates, mēs vēlreiz satikām šos džentlmeņus, kas šoreiz rekomendēja sevi kā laupītājus un slepkavas. Viņiem neizdevās mūs ne aplaupīt, ne nogalināt, pateicoties tikai šīs vēstules nonesējam — tas ir tas pats matrozis, par kuru es jums stāstīju. Viņš varēs jums izstāstīt visus sīkumus par satikšanos ar aizdomīgām personām, kas, starp citu, skaitās jūsu paziņu skaitā. Harijs Blju ir uzticams cilvēks, un uz viņa jūs varat droši paļauties. Nožēloju, ka man vēstule jābeidz, jo man nav vairs nevienas minūtes brīva laika.

Ceru sastapt jūs Kadiksā, bet pagaidām lūdzu jūs nodot atvadīšanās sveicienus senjoritām no senjora Kedvaladera un jums padevīgā

Edvarda Krozjē.“

Šī vēstule smagi ietekmēja donu Gregorio, bet nevis tamdēļ, ka vēstulē bija pieminēti de Lara un Kalderona vārdi: viņš par šiem kungiem jau bija dzirdējis daudz slikta, sevišķi pēdējā laikā, un bija nolēmis viņus vairs nepieņemt. Viņš bija sadusmojies, uzzinājis par viņu negaidīto apmeklējumu. Nē! Viņu sarūgtināja Krozjē vēstulē izteiktais pārmetums: „aizdomīgas personas jūsu paziņu skaitā …“ Tas apvainoja viņa hidalgo lepnumu.

Iebāzis vēstuli kabatā, viņš aizveda sūtni savā kabinetā, un sāka to sīki iztaujāt.

Matrozis sniedza viņam sīku ziņojumu par slepkavības mēģinājumu un tad pateica, ka pieņēmis vietu uz čīles kuģa.

Tai laikā no asoteas nonāca ari senjoritas, un bijušais matrozis ar viņām iepazinās.

Viņas ar savu laipnību to apbūra, apdāvināja viņu un apkrāva ar veselu kaudzi jauku nieciņu, kas viņam bija jāaiznes uz „Kondoru“.

Kad Harijs gatavojās aiziet, viņas grozījās ap to, cerēdamas saņemt no viņa gaidītās billetitas. Bet matrozis aizgāja, neatstādams viņām neviena papīra gabaliņa!

Mocītāja vilšanās, gandrīz bēdas, sacēlās Karmenas dvēselē, kad viņa redzēja vīru pazūdam no apredzes. Ne mazāk sarūgtināta bija arī Inese; abas domāja vienādi.

Bet viņas vēl nezaudēja cerības: varbūt, viņām būs kaut kas vēstulē, ko matrozis bija nodevis donam Grego-rio. Ja aploksnē nebija atsevišķu zīmīšu, tad jābūt kaut piezīmei, kas domāta viņām; senjoritas devās pie tēva.

Jā, vēstulē bija kaut kas arī viņām: atvadu sveicieni senjoritām!

XIX. nodaļa. Ambre la puerta.

Veclaicīgs Kalifornijas rančo, kāda no visvienkāršākajām nabadzīgo Spānijas amerikāņu mītnēm. Tā bija vienkārša būda, klāta zālēm, kas auga tuvējās smilšu kāpās. Būda atradās gandrīz pie pašas jūras, slēpdāmās starp piekrastes klintīm, kas ielenca to no visām pusēm. No sauszemes pie būdas varēja nokļūt tikai pa līkumainām, gandrīz necaurejamām takām, kas bija zināmas vienīgi nedaudziem rančo īpašnieka draugiem. Arī no jūras pie būdas nevarēja viegli piekļūt, jo mazais līcīts bija tik sekls, ka tur nevarēja iebraukt pat laiva, kaut gan mazais strautiņš bija izgrauzis smiltīs diezgan dziļu vagu. Tomēr, labi pārzinot līča ūdensceļus, tur varēja braukt ar laivu — tas bija redzams no tā, ka tieši iepretim būdai pie krasta stāvēja pietauvota laiva. Tā bija zvejnieku laiva, ko zvejnieki lietoja roņu medībās. No tā varēja secināt, ka būdas saimnieks ir roņu mednieks.

Jā, mazākais viņš pats tā stāstīja, kaut gan daudzi apgalvoja, ka viņš vairāk nodarbojoties ar kontrabandu.

Taisnība tas vai nē, bet pats Rafaels Rokass — viņš bija būdas īpašnieks — visām šīm baumām nepiegrieza nekādas vērības. Kontrabandu viņš nemaz neuzskatīja par ļaunu darbu, un zināmā mērā viņam bija pat taisnība. Tai laikā kontrabanda Kalifornijā tika uzskatīta par godīgu arodu. Bet simtgalvainās baumas pauda, ka uz Rafaela Rokasa sirdsapziņas guļot nevien kontrabanda. Cilvēki, kas viņu maz pazina, izteica vienīgi aizdomas, bet tie, kas viņu pazina labāk, apgalvoja, ka, pie izdevības, viņš varētu iezagties svešā mājā un pat aplaupīt ceļagājēju.

Tai brīdī, kad Britanijas fregate izbrauca no San-franciskas līča, Rafaels Rokass sēdēja mājās ne viens pats, bet trīs cilvēku sabiedrībā, kam, mazākais pēc ārējā izskata, nebija nekā kopēja ar mājas saimnieku. Pats Rokass bija ģērbies parastajā Kalifornijas zvejnieku tērpā: plati rupja buraudekla svārki, lieli ādas zābaki un roņādas cepure. Bet viesiem bija smalkas vadmalas apmetņi, dārga samta jaquetas un calzoneras, apšūtas zelta apšuvēm un izgreznotas mirdzošām pogām.

Ievērojot tādu tērpu dažādību, nevarēja teikt, ka roņu mednieks, kontrabandists vai vienalga kas viņš bija, izturētos pret saviem viesiem sevišķi cienīgi, drīzāk gan kā pret sev pilnīgi līdzīgiem cilvēkiem.

Divi viesi bija veci paziņas: Francisko de Lars un Faustino Kalderons, bet trešais — dons Manuels Diacs, slavenais gaiļu cīņu mīlētājs. Pirmie divi nule bija ieradušies un atraduši Diacu jau šeit, kā de Lars bija teicis.

Sarokojies ar viesiem, viņš, saskaņā ar Kalifornijas paražām, nodeva viņu rīcībā savu māju — Mia casa a la disposicion de V-nes; roņu mednieks nolika viņu priekšā ari pudeli sava labākā vīna — aquardiente no Tekvilas.

Sākumā sarunas neveicās, bet de Lars tūlīt prata visus ieinteresēt.

„Kabaleros! Vai jūs gribat kļūt bagāti?“ viņš pēkšņi jautāja.

Visi trīs smējās, reizē atbildēdami:

„Carramba! jā.“

Bet Diacs piebilda:

„Es esmu dzirdējis daudz muļķīgu jautājumu, bet tāda jautājuma, kā tavs, savā dzīvē vēl neesmu dzirdējis pat tad, kad gaiļu cīņā piedāvā divdesmit pret vienu par atkāpējos gaili.“

Eokass jautāja:

„Ko jūs saucat par bagātību, don Francisko?“

„Nu,“ kreols atbildēja, „teiksim sešdesmit tūkstoš dolāru. Ceru, ka tu to uzskatīsi par bagātību?“

„Protams,“ Rokass iebilda. „Ja man izdotos iegūt pat pusi tā, es izbeigtu roņu medības.“

„Bet es atmestu gaiļu cīņas,“ Diacs piebilda, „tas ir neskatītos uz tām kā līdzekļu avotu. Ja man piederētu sešdesmit tūkstoš dolāru, mani uzskatītu par lielu gana-dero, tāpat kā draugu Faustino, kam zirgi un lopi dod tik labus ienākumus.“

Visi iesmējās, jo labi zināja, ka ganadero jau atbrīvojies no zirgiem un lopiem.

„Tā tad, kabaleros,“ de Lars atkal teica, ,,es varu apsolīt katram tādu summu, ja jūs būsit ar mieru kopā ar mani veikt kādu nelielu lietu … Tikai nezinu, vai jūs tam noderat.“

„Tavs otrs jautājums saprātīgāks nekā pirmais, kaut gan arī pilnīgi lieks, mazākais attieksmē pret mani. Es jau iepriekš piekrītu visam, kas man var dot sešdesmit tūkstoš dolāru.“

Tā sacīja Diacs. Kalderons viņam piebalsoja. Roņu mednieks piekrītot māja galvu: jo patiesībā viņš taču savam draugam de Laram bija ieteicis šo ideju.

„Nu, don Francisko, tagad izstāsti mums, kas par lietu,“ Diacs sacīja, „varbūt tu esi vinnējis veta vai atklājis bagātus zelta laukus. Ja tā, mēs ar mieru likt mīnas un skalot smiltis caur sietu … protams, tik ilgi, kamēr darbs nebūs pārāk grūts. Runā ātrāk: cerība iegūt tik lielu atalgojumu padara cilvēku nepacietīgu.“

„Labi, es jums izstāstīšu. Tā ir veta, liels zelta lauks — īsta bonanza. Zelts jau iegūts, un tagad tas tikai jāpārnes uz citu vietu, ko mēs paši varam izvēlēties.“

„Tavi vārdi skan labi,“ dons Manuels piezīmēja. „Brīnišķi labi,“ sacīja Rakoss, šķietami izbrīnējies,, „Man šķiet, tie ir pārāk labi, lai būtu patiesi,“ runāja Diacs.

„Nē. Tas tikpat droši, cik labi. Vajaga tikai iet un paņemt zeltu …“

„Bet vai nevar rasties kādas grūtības,“ Diacs jautāja. „Vai tu domā paņemt sešdesmit tūkstošus, nepapūlē-damies pat roku pastiept?“

„0, nē! Tik muļķis es neesmu un izstiepšu pat abas rokas, turēdams vienā dunci, bet otrā revolveri.“

„Man šķiet, ka nebūs vajadzīgs ne viens, ne otrs, ja saprātīgi rīkosimies. Es atkal jums jautāju: vai esat ar mieru?“

„Es esmu,“ Diacs atbildēja.

„Un es arī,“ Rokass rūca.

„Es nedomāju teikt nē,“ piekrita Kalderons, daudznozīmīgi paskatīdamies de Larā.

„Pietiek!“ de Lars iesaucās, „tā tad jūs visi piekrītat. Bet vispirms nepieciešami, lai visi līdzdalībnieki šai lietā zvērētu rīkoties godīgi. Vai jūs tam piekrītat?“ „Piekrītam!“ visi trīs atbildēja.

„Un uzticība līdz nāvei?“

„Līdz nāvei!“

„Bueno. Bet jums jāzvēr. Pēc tam jūs uzzināsit, kālab es to prasu. Ja kāds domā mūs nodot, tad viņš būs arī zvēresta lauzējs. Pieceļieties un zvēriet stāvēdami.“ Visi piecēlās no saviem krēsliem un sastājās ap galdu. De Lars izvilka dunci un nolika to savā priekšā. Arī pārējie izvilka stiletus — iemīļoto Kalifornijas spāņu ieroci.

De Lars salika dunčus krustā un tad stingrā svinīgā balsī runāja, bet pārējie atkārtoja viņa vārdus.

„Mēs zvēram būt uzticīgi viens otram, aizstāvēt viens otru līdz nāvei un turēt savu nodomu visiem apslēptu. Ja kāds no mums kļūst nodevējs, tad pārējie zvēr sekot viņam, vienalga kurp viņš aizbēdzis, atrast viņu, vienalga kur viņš paslēpies, un atriebt viņam. Ja kāds no mums lauž šo zvērestu, lai viņš nolādēts. Āmen.“

Beigās sazvērnieki iztukšoja pa kausam ugunīgā

spirta, ko iegūst no mergalauga. Tad visi atkal apsēdās savās vietās, un dc Lars paskaidroja savu nodomu.

„Patiesībā tas ir nieks, kas tomēr prasa zināmu veiklību un drosmi, — vienkārša ielaušanās zādzība. Runa iet par trīssimt tūkstoš dolāru zelta smiltīs, kas glabājas vientulīgā lauku mājā, kur dzīvo pats īpašnieks un vēl pusducis indiāņu peonu …“

Klausīdamies stāstā, Rokass smaidīja, jo vēl vakar viņš pats to bija pastāstījis de Laram, apturēdams viņu pie tinacala, Dolares misijas tuvumā.

Roņu mednieks kopā ar spēlmaņiem jau ne vienreiz vien bija veicis tādas lietas; bet līdzīgos gadījumos rīkotājs bija de Lars, jo bija aukstasinīgs un neprātīgi drosmīgs cilvēks.

„Kad darīsim to?“ noklausījies stāstu, Diacs jautāja. „Kaut gan jo ātrāk, jo labāk.“

„Pilnīgi pareizi, don Manuel," Rokass piezīmēja. „Taisnība,“ de Lars piekrita. „Tikai jābūt ļoti uzmanīgiem. Rokass zina, kālab mēs kādu laiku pilsētā nevaram rādīties un mums jāpaliek šeit. Don Rafael, vai Diacs jums izstāstīja, kas notika pagājušo nakti?“

„Viņš man kaut ko par to ieminējās,“ kontrabandists atbildēja.

„0, jā,“ Diacs piebilda, „es domāju, ka nav iemesla viņam to slēpt.“

„Protams,“ de Lars piekrita. „Tādā gadījumā man atliek tikai piebilst, ka mēs nedrīkstam rādīties Sanfran-ciskā, kamēr tur stāv angļu karakuģis. Virsnieks, kas norāva mūsu banku, ir ļoti bagāts un var samaksāt mūsu tiesnešiem, bet viņi uzrīdīs mums savus okšķerus. Tālab, kamēr kuģis nebūs aizbraucis …“

„Kuģis aizbrauca,“ Rokass viņu pārtrauca.

„Kā tu to zini?“

„Zinu.“

„Kā?“

„Vienkārši tādēļ, ka es to redzēju,“ un viņš norādīja ar roku uz tālskatu. „Es redzēju, ka angļu kuģis izbrauca gar Farralones, kad es stundu atpakaļ bija uz kraujas. Es to pazinu, jo tiku to redzējis* kad tas vēl stāvēja ostā.“

„Tas savādi,“ de Lars teica, „es dzirdēju, ka tas aizbraukšot tikai pēc tam, kad ieradīšoties otrs kuģis to aizstāt.“

„Šis kuģis atnāca,“ Rokass iebilda. „Es redzēju, ka viņš vakar vakarā, tieši pirms saules rieta, iegriezās līcī. Viņš devās tieši uz Zelta Vārtiem un tagad jau būs izmetis enkuru.“

„Ja viss tas taisnība,“ sacīja de Lars, „tad mums nevajadzētu kavēt laiku, un mēs varam ķerties pie lietas. Šodien jau par vēlu, un tālab norunāsim nākamo nakti, ja vien būs tumšs. Es gribēju uzaicināt vēl Iluanu Lopecu, mūsu krupjē, bet mūsu pietiks. Bez tam, beidzamā laikā viņš tā uzvedas, ka es esmu zaudējis pret viņu uzticību. Un, jo mazāk būs dalībnieku, jo lielāka daļa katram pienāksies, un otrādi.“

„Protams,“ gaiļu cīņas mīlētājs sacīja. „Tā tad, rīkosimies nākamo nakti?“

„Jā, ja nakts būs tumša. Bet ja nē, tad vajadzēs atlikt vēl uz vienu nakti. Vienai dienai nav lielas nozīmes, bet gaiša nakts mūs var aizsūtīt turp, kur mēs redzēsim zvaigznes, bet paši nebūsim redzami, tas ir pie karātavām.“

„Rītnakt nebūs mēness,“ kontrabandists sacīja. „Nebūs, mazākais, tik gaišs. Migla celsies, droši vien, vēl pirms pusnakts — šai gada laikā vienmēr tas tā ir.“

„Pareizi,“ de Lars sacīja kā cilvēks, kam ir zināšanas meteoroloģijā, „mums nav jābaidās — mēs paspēsim veikt savu darbiņu un atgriezties šurp vēl pirms rīta ausmas. Bet tad, sēžot ap šo galdu, mēs nebūsim vairs nabagi: katram būs sešdesmit tūkstoš pesetu.“

„Carramba!“ izsmejot iesaucās Diacs, „kad mēs šovakar skaitīsim vakara lūgsnas, pieliksim no savas puses īpašu lūgsnu, lai nākamo nakti nespīdētu mēness.“

Saule vēlreiz apmirdzēja Sanfranciskas līci un atkal norietēja sarkanajā blāzmā, kas klājās pār plašo Kluso okeānu.

Pusnakts bija tāda, kā to bija pareģojis Rokass. No okeana uz krastu pār pussalu atkal plūda migla un ietina Sanfrancisku it kā segā, paslēpdama savās krokās ari dona Gregorio Montego māju. Tur, acīmredzot, visi gulēja. Nekur logos nebija redzama uguns, nebija dzirdami pat sarga suņu rējieni.

Dziļais klusums šķita mazliet savāds četriem jātniekiem, kas klusu, it kā zagšus, virzījās no pilsētas uz ciematu.

Miglainajā gaisā jātnieku stāvi izskatījās fantastiski. Bet, ja tos apskatītu dienā, arī tad tie liktos savādi. Viņi bija maskoti un drīzāk līdzinājās demoniem nekā cilvēkiem.

Nav jāsaka, kas bija šie ļaudis un kālab viņi nakti jāja uz šo vientulīgo māju: viņi izveda dzīvē Rafaela Rokasa rančo izstrādāto plānu kļūt bagātiem.

Acīmredzot, donam Gregorio nebija lemts aizvest savu zeltu līdz Panamai, bet viņa meitai un krustmeitai izsprukt no Francisko de Lara un Faustino Kalderona rokām. Atstājuši zirgus biezoknī, laupītāji kājām devās uz māju un apstājās dažus soļus no tās. Mājā bija nāves klusums, it kā tur neviena nebūtu. Lielie logi bija aizvērti ar slēģiem no iekšpuses.

Galvenā puerta arī bija slēgta. Pat Malossians, meksikāņu grazing uzticamais sargs — arī tas, pretēji paradumam, nez’ kamdēļ šodien nerēja.

„Vai tad viņi visi izmiruši, vai?“ čukstēdams runāja kāds no banditiem.

„To mēs tūlīt redzēsim,“ de Lars atbildēja, „vispirms jāizšķiras, kā tur iekļūt…“

„Vislabākais,“ sacīja Diacs, „uzrāpties asoteā, bet no turienes patio.“

„Bet kur kāpnes?“ Rokass jautāja asi un rupji, kā jau paradis.

„Pameklēsim; bet, ja neatradīsim, izgudrosim ko citu. Pie kraala, droši vien, ir daudz baļķu — lūk, tev kāpnes.“

„Bet, kamēr mēs meklēsim baļķus, mēs uzmodināsim kādu vaaueros. Nē, tas neder.“

„Nu, bet ko tad tu ieteiksi, Rafael?“ jautāja bandas vadonis.

Roņu mednieks ne vienreiz vien bez aicinājuma bija iekļuvis svešās mājās, un tālab viņa padomi pelnīja nopietnu ievērību.

„Ej tieši pie durvīm,“ viņš atbildēja, „pieklaudzini un palūdz, lai tevi ielaiž.“

„Jā, un tu saņemsi šāvienu no muskates ar veselu ložu lietu biljarda bumbu lielumā. Carrai!“

Tik bailīgi runāja Kalderons.

„No tā nemaz nav jābaidās,“ Rokass iebilda. „Dodu tev vārdu, ka mūs ielaidīs mājā.“

„Kamdēļ?“

„Tamdēļ, ka mums tiesības uz viesmīlību.“

„Es tevi nesaprotu, Rokas!“ de Lars iejaucās.

„Kālab mēs nevarētu izgudrot kādu notikumu — vienkāršu un īstā laikā!“

„Nekā nesaprotu. Runā skaidrāk, Rafael.“

„Vai tad mēs atnācām šurp sevis dēļ, vai virsnieku uzdevumā, par kuriem tu man stāstīji?“

,,A! Tagad es tevi sāku saprast.“

„Kāds no mums ieradīsies kā sūtnis, bet pārējie paslēpsies. Viņš var pateikt, ka viņu sūta jaunie džentlmeņi kādā uzdevumā pie dona Gregorio vai pie senjoritām … kaut kas svarīgs, sakarībā ar viņu aizbraukšanu. Teiksim, viņi jau zina, ka kuģis pacēlis enkuru, bet tas vienalga: sūtni viņi mājā ielaidīs.“

„Rafael Rokas,“ de Lars sacīja, „tu esi ģēnijs! Mēs darīsim, kā tu ieteic. Tiklīdz mēs iekļūsim mājā, mēs vispirms ķersimies pie janitor’a: viņam sešdesmit gadu, un to pieveikt nebūs grūti. Pārējie dosies meklēt zeltu. Tr pazīsti mājas iekšieni un, kā pats teici, zini istabu, kurā dons Gregorio, droši vien, glabā savu zeltu. Tu vedīsi mūs tieši turp.“

„Bet, Francisko,“ Kalderons čukstēja ausī savam sabiedrotajam, aizvedis viņu no pārējiem mazliet sānis, „kā ar ninos? Vai tiešām tu gribi viņām ko nodarīt?“

„Protams nē, ne tagad un ne tādā veidā. Es ceru, ka mēs varēsim tuvoties viņām citos apstākļos un izdevīgākā brīdi. Kad viņām nebūs neviena pezo, tad arī viņu lepnums sabruks… un, varbūt, viņas būs pat priecīgas palikt ilgāk Kalifornijā. šonakt mums jau tā daudz darba, lai domātu vēl par sievietēm. Vispirms nauda, un tad sen-joritas.“

„Bet ja viņas mūs pazīs?“

„Nepazīs. Mēs esam tā grimēti, ka pat māte — arī tā nevienu no mums nepazītu. Bet ja mūs pazīs, tad …“ „Bet ko tad?“

„Nav ko prātot par to, kas būs tad. Nebaidies, draudziņ ! Ja es varētu iedomāties, ka lieta var nonākt tik tālu, kā tu domā, tad es jau tagad rīkotos pavisam citādi. Iespējams, ka mēs senjoritas nemaz neuzmodināsim; bet, ja arī uzmodināsim, mums nav iemesla baidīties, ka viņas mūs pazīs. Tomēr, Diacs un Rokass sāk jau dusmoties: jāiet pie viņiem un jāķeras pie darba.“

Pēc neilgas apspriedes laupītāji piegāja mājai, un de Ivars ar sava revolvera rokturi sāka dauzīt durvis. Bet de Lars negatavojās ieiet mājā — šis pienākums bija uzlikts Diacam, ko še neviens nepazina un, tā tad, balss nevarēja viņu nodot.

„Sešdesmitgadīgais janitors šonakt cieši guļ,“ de Lars domāja, nedzirdēdams aiz durvīm soļu un sākdams dauzīt arvien stiprāk un stiprāk, pavadīdams klaudzienus ar parasto saucienu:

„Ambre la puertal! (Atveriet durvis!)“

Beidzot tur kāds pamodās un sāka runāt; bet tas nebija parastais ,,quen es?“ Cilvēks, kas bija pamodies, nerunāja pat spāniski.

,,Kād.s velns tur dauzās?“ balss no iekšpuses jautāja, un bija dzirdams, ka kāds smagiem soļiem nāk pa sagu-an’u. „Kāda velna pēc jūs modināt cilvēku nakts vidū?“ jautāja tā pati dusmīgā balss. „Varbūt jūs gribat, lai es jūs pacienāju ar lodi? To var! Man ii bise un Kolta revolveris, lūk, kāds liels!“

„Par Dios! Ko tas nozīmē?“ de Lars čukstēja. ,,l)iac, saki viņam,“ čukstēdams viņš piebilda, „saki viņam, ka mēs esam no angļu karakuģa … Carrai! Es aizmirsu, ka tu angliski nerunā … Būs jārunā pašam. Viņš nezinās, kas es esmu.“ Tad, pārgrozījis balsi, spēlmanis sāka runāt: „Mums vajaga satikt donu Gregorio Montego un nodot viņam ziņu no angļu karakuģa virsniekiem …“

„Velns lai parauj angļu karakuģi!“ viņu pārtrauca drūmais runātājs iekšpusē, „un jūsu ziņas, un jūsu virsniekus! Es nekā par viņiem nezinu. Dona Gregorio te nav vairs. Viņš māju pārdeva un visu no tās šorīt aizveda. Es te esmu palicis viens uzraudzīt māju. Bet šo spāņu donu un viņa meitas jūs atradīsit pie Parkera — īstā vieta viņiem visiem trim.“

Dons Gregorio bija aizbraucis, bet līdz ar viņu arī zelts un senjoritas!.. Mājā nebija neviena, izņemot sargu, kas bija bruņojies ar liela kalibra Kolta revolveri un varēja kuru katru brīdi laist to darbā.

„Carramba! Caraio! Chingara! Maldita!“ atskanēja viļājos laupītāju saucieni, kad viņi gāja atpakaļ pie saviem zirgiem.

XX. nodaļa, „Adios California.“

Bijušais liaciendado bija labi darījis, pārvezdams zeltu uz čīles kuģi un pats ar ģimeni pārbraukdams uz viesnīcu pilsētā.

Pēc „Crusader’a“ aizbraukšanas haciendado nebija ne mirkli miera, viņš ļoti baidījās nevien par savu zeltu, bet arī par savu un senjoritu dzīvībām. Baumas par daudzajiem noziegumiem, kas bija notikuši beidzamajās dienās, viņa nemieru tikai palielināja. Kamēr angļu fregate stāvēja ostā, dons Gregorio it kā cerēja atrast tur aizsardzību kādas nelaimes gadījumā. Bet kad fregate aizbrauca, dons Gregorio pēkšņi jutās ļoti vientuļš un atstāts savā kalna mājā un, pēc nemierīgas nakts, nākamās dienas rītā savāca visas savas mantas un, kuģu aģentam palīdzot, pārveda zeltu uz „Kondoru“, bet pats pārbrauca uz pilsētu un apmetās viesnīcā.

Pēc pagājušās nakts notikumiem viņam atlika tikai priecāties, ka viņš īstā laikā paspējis pārbraukt uz pilsētu.

Sargs, spēcīgs amerikānis, apbruņojies no galvas līdz kājām, paziņoja viņam par nakts apmeklētājiem, ko viņš pa atslēgas caurumu bija redzējis. Šie cilvēki ar sargu bija runājuši angliski, bet aizejot lādēja savu neveiksmi spāņu valodā. Tas bija aizdomīgi, ļoti aizdomīgi, vēl jo vairāk tālab, ka sūtņi nebija bijuši Parker IIouse, kurp sargs viņus bija sūtījis.

Varbūt Harijs Blju palīdzētu noskaidrot šo lietu, bet arī maz ticams, šim nakts apmeklējumam bija jāmeklē pavisam cits izskaidrojums. Tur, droši vien, bija iejaukti de Lars un Kalderons: pēc uzbrukuma angļu virsniekiem, viņi tik pat labi varēja iedomāties arī viņu aplaupīt un pat nogalināt kopā ar viņa meitu un krustmeitu. No tādām personām visu ko varēja sagaidīt.

Tā apcerēdams, dons Gregorio atzina, ka viņam nepieciešami pēc iespējas ātrāk aizbraukt no Sanfranciskas, kur laupītāji un slepkavas droši staigā pa ielām tiesnešu sabiedrībā, kuri viņus tiesā un attaisno, šoreiz tomēr viņš nebaidījās par sevi un senjoritām, jo Parker IIouse bija droša mītne. Nē, viņš baidījās par savu zeltu, kas glabājās uz „Kondora“. Laupītāji varēja uzbrukt kuģim, to aplaupīt un tad sadedzināt, lai labāk apslēptu nozieguma pēdas. Kuģu aģents gan bija viņam atradis pusduci uzticamu vīru, kas nepārtraukti dzīvoja uz kuģa, sargādami viņa īpašumu; bet viņi tinpaliks tikai dažas dienas un tad aizies uz zelta laukiem. Bet matrožu vēl nebija, nevērojot vilinātājus sludinājumus, kas katru dienu tika ievietoti „Diariro“. „Kondora“ komandā vēl līdz šim bija tikai kapteinis, viņa palīgs un virējs. Divi lielos orangūtanus, protams, nevar skaitīt.

„Paaugstināsim maksu,“ dons Gregorio teica aģentam. „Maksājiet vienalga kādu sumu, bet atrodiet matrožus.“

Aģents ievietoja laikrakstā jaunu sludinājumu, piedāvādams marmoros trīskārtēju algu un apsolīja lielisku ēdienu un rumu pēc patikas. Pēdējais apstāklis, droši vien, vērsīs uz sevi uzmanību un sagādās „Kondoram“ matrožus.

Un tiešām, groks ietekmēja. Otrā dienā pēc sludinājuma iespiešanas uz klāja sāka ierasties matroži. Viņi nāca pa vienam, pa divi un pa trīs, līdz, beidzot, salasījās veseli desmit. Tur salasījās dažādu tautību pārstāvji: angļi, franči, dāņi, bet vairums, acīmredzot, bija spāņi vai spāņu amerikāņi.

šo matrožu sejas nemaz nebija simpātiskās, drīzāk pat atbaidīja. Noziegumi un netikumi, bet galvenā kārtā dzeršana, bija atstājusi neizdzēšamas pēdas viņu sarkanajās uzpūstajās sejās ar zilām acīm un brūcēm, kas vēl nebija paspējušas sadzīt.

Parastos apstākļos neviens kapteinis tādus matrožus nepieņemtu, bet tagad viņi visi tika pieņemti, neviens netika noraidīts. Ja tos nepieņemtu, „Kondors“ varētu nostāvēt ostā vēl nedēļas, varbūt pat mēnešus. Kāds jūrnieks Padilja rādīja kapteinim nez’ kādas apliecības par jūras dienesta zināšanu un dabūja piloto segundo (otra palīga) vietu.

Bet desmit matrožu nepietika tādam buriniekam kā „Kondors“, un kapteinis gribēja pieņemt vēl dažus cilvēkus; bet neviens no pilsētā klaiņotājiem matrožiem negribēja atstāt Sanfranciskas „salonus“ un atkal iestāties dienestā. Acīmredzot, ar šiem desmit arī aprobežosies viss sāļā ūdens mīļotāju skaits, un lai cik ilgi gaidītu — nekā nesagaidīs. Neko darīt, kapteinis nolēma uzvilkt buras ar to komandu, kādu viņam bija izdevies salīgt, un steidzās sagādāt visam ceļojumam nepieciešamo pārtiku un arī krietnus apsolītā groka krājumus.

Virs Sanfranciskas pacēlās spilgta saule, ko, jādomā, dons Gregorio Kalifornijā redzēja beidzamoreiz. Tieši tai laikā, kad saules ugunīgās bumbas disks kāpa virs kupol-veidīgā Montē Diablo virsotnes, no pilsētas ostmalas nobrauca laiva, kurā dons Gregorio kopā ar senjoritām pārbrauca uz „Kondoru“, kā mastā bija uzvilkts aizbraukšanas signāls.

Laivai sekoja čīles kuģa virzienā vesela flotīlīte, jo gandrīz visa pilsētas augstākā sabiedrība brauca aizbraucējus pavadīt.

Kapteinis Lantanass stāvēja pie dālborda un, kā kuģa saimnieks, saņēma pasažierus un viņu draugus; vecākais virsnieks palīdzēja viņiem uzkāpt pa falrepa kāpnēm.

Pavadītāji apskatīja kuģi un tad kādu pusstundu pavadīja galvenajā salonā, kur bija servētas lieliskas brokastis. Noplaukšķēja aizbāžņi, putotājs Francijas vīns iedzirkstījās glāzēs, un viesi, novēlējuši donam Gregorio un senjoritām laimīgu ceļu, atstāja kuģi un pārgāja laivās. „Kondors“ uzvilka buras un devās uz Zelta Vārtiem. Saule jau norietēja, kad tas brauca garām vecajam spāņu fortam.

Vakaram iestājoties, vējš grozījās un sāka pūst no krasta. Tas bija tieši tas, kas vajadzīgs: kapteinis pavēlēja uzvilkt buras un braukt pa vējam. Matrožiem nebija ko darīt, un viņi salasījās pulciņā pie priekšējās lūkas un jautri pļāpāja.

Arī .senjoritas iznāca uz klāja un, stāvēdamas blakus kompasa būdai, klusēdamas raudzījās atpakaļ, uz zemi, uz kalna virsotni, kam drīz vajadzēja izzust no viņu apredzes. Beidzot Inese pārtrauca klusumu un sacīja:

„Es varu pateikt, par ko tu domā, tia.“

„Tiešām? Nu, pasaki, es paklausīšos.“

..Tu pati sev .saki: „kāds tur brīnišķīgs kalns, un kā man gribētos vēlreiz būt tā virsotnē, tikai ne vienai pašai …“ Tagad saki, vai es esmu uzminējusi, jeb nē?“ ,,Tās ir tavas pašas domas, sobrina.“

..Lai arī tā, bet tu taču arī to pašu domā, atzīsties …“ „Pa daļai. Daudz vairāk cs domāju par citu; tas, ko es domāju, rūp arī tev.“

„Kas tad?“

„Diemžēl, tas mani nemaz neiepriecina, drīzāk otrādi …“

„Tu atkal par to uztraucies. Turpretim es par to nemaz nedomāju, tāpat kā nedomāju arī agrāk.“

„Nē?“

„Nē.“

„Nu, man jāatzīst, ka tu pārāk viegli skaties uz šīm lietām, es tā nevaru. Cilvēks, ko es mīlu, pat līgavainis … un pēkšņi tik nekautrīgi aizbrauc! pat ne vēstulītes, ne vārdiņa. Santissima! Tas vairāk nekā rupji — tas bija cietsirdīgi, un es nevaru nedomāt par to.“

„Bet vēstulē krusttēvam viņi taču lika mūs sveicināt. Ko tad vēl tu gribi?“

„Pf! Ļoti man vajadzīgi šie atvadu sveicieni! Kaut kāds lepero — arī las prastu atsūtīt kaut ko labāku savai iemīļotai camisa. šī vēstule nebija man personīgi.“

„Kā tu zini, ka nebija vēl otras vēstules, ko mēs nesaņēmām. Es esmu gandrīz pārliecināta, ka vēstule bija un ne tikai viena, bet pat divas. Kālab gan citādi dauzītos pie durvīm un teiktu, ka sūtīti no kuģa? Amerikānietis, kas sarga māju, krusttēvam kaut ko stāstījis par četriem vīriem, kas ieradušies nakti pēc mūsu aizbraukšanas. Viens no tiem, droši vien, bija sūtnis, bet pārējie nāca viņam līdzi. Un lūk, šī cilvēka vainas dēļ mēs vēstules nesaņēmām. Bet agrāk viņi mums nerakstīja tamdēļ, ka viņiem nebija laika. Visu to mēs uzzināsim, kad Kadiksā satiksimies.“

„Ja mēs tur satiksimies, es katrā ziņā lūgšu Eduardo paskaidrot un katrā ziņā dabūšu atbildi.“

„Droši vien, viņš pratīs tev visu paskaidrot — to es galvoju. Tā vai citādi, bet gadījusies kāda neveiksme. Vai tad visapkārt ap mums nebija noslēpumaini? Divcīņa, par laimi, nenotika; bet kur palika tavi Kalifornijas bruņnieki? Tas ļoti savādi!“

„Jā, tas tiešām savādi,“ sacīja Karmena, sākdama uztraukties, „nesaprotu, kas ar viņiem noticis. Neviens no mūsu paziņām pēc tā notikuma viņus nav sastapis un nav neviena vārda par viņiem dzirdējis.“

„Karmen, es esmu pārliecināta, ka viens cilvēks ir par viņiem dzirdējis.“

„Kas?“

„Tavs tēvs.“

„Kamdēļ tu tā domā, Inese?“

„Es nejauši dzirdēju dažus vārdus no viņa sarunas ar angļu matrozi, kas tagad uz mūsu kuģa, un esmu gandrīz pārliecināta, ka senjors Krozjē kaut ko rakstīja par sen-joriem de Laru un Kalderonu. Krusttēvs, acīmredzot, negrib teikt, kas viņam par tiem rakstīts — būs jāmēģina uzzināt no matroža.“

„Tu esi apķērīga, sobrina! Es par to pat nebūtu iedomājusies. Pamēģināsim. Tagad es atceros: Eduardo izglāba šim cilvēkam dzīvību. Vai nav taisnība, kāda krietna un drošsirdīga rīcība? Nevērojot visu to, es esmu ļoti dusmīga, ka viņš mani tā atstāja, un neapmierināšos iīdz tam laikam, kamēr viņš stāvēs manā priekšā uz ceļiem, lūgdams piedot. To viņš darīs Kadiksā.“

„Patiesību sakot, tia, arī es sākumā biju mazlietiņ saniknota, bet pēc tam nolēmu, ka neapvainošu savu līgavaini, pirms viņu atkal nesatikšu.“

„Tu pārāk viegli piedod. Es tā nevaru.“

„Ļoti labi vari. Paskaties uz to kalnu. Atceries tur pavadīto patīkamo stundu un tu būsi tik pat augstsirdīga kā es.“

Karmena paklausīja un atkal pievērsa skatienu vietai, kas bija svētīta dārgām atmiņām.

Kamēr viņa skatījās uz kalnu, drūmās sejas izteiksmes vietā viņai atplauka smaids, kas vainīgajam solīja drīzu piedošanu.

Senjoritas turpināja stāvēt, klusu raudzīdamās uz tālo virsotni, līdz krasts un jūra saplūda vierfā punktā, tītā purpura krēslā.

„Adios, California!“

Zeme vairs nebija redzama. „Kondors“ atradās klajā jūrā.

XXI. nodaļa. Divi „Sidnejas pīles“.

Klusā okeānā, gar 125. meridiānu, brauca kuģis. Patiesībā tas nemaz nebija kuģis, bet liela barka. Sevišķu vērību pelnīja tās viengabala masti — barka ar līdzīgu ta-kelažu jūrnieku valodā saucas polacca. šī tipa kuģi bieži sastopami Vidusjūrā un Amerikas spāņu ūdeņos. Tos varēja redzēt Montevideo, Buenos-Airesā un Valparaiso; pie pēdējās ostas bija pierakstīta arī šī polacca. Tās augstie asie masti bija ņemti tieši no Araukanas mežiem. Barkas priekšgalā bija nosaukums: ,,E1 Kondor“; tas bija tas pats kuģis, ko vadīja kapteinis Antonio Lantanass.

Sanfranciskas ostā „Koridors“ bija kuģis; kā gan tas tagad pēkšņi bija kļuvis barka?

šī pārvērtība notika ļoti vienkārši. Lai apkalpotu barkas buras, vajaga daudz mazāk darba roku nekā uz kuģa. Tā kā kapteinim Lantanasam nebija iespējams nolīgt vajadzīgo skaitu matrožu, tad viņš ķērās pie šādos gadījumos parastās viltības, un, saskaņā ar to, pārveidoja savu kuģi. Pārveidošana tika izdarīta pirms izbraukšanas. „Kondors“ iebrauca Zelta Vārtos kā kuģis, bet izbrauca no tiem kā barka. No parastā kuģu ceļa starp Ka-liforniju un Panamas zemes šaurumu tas nogriezās uz rietumiem, gribēdams attālināties no krasta un uztvert pasā-tus, kas jau gadusimteņus pūš no Fīlipinu salām līdz Ka-tapulkai. Lielāks kuģis, protams, turētos tuvāk tumšajiem kailajiem Kalifornijas kalniem. Turpretim „Kondors“ aizbrauca tālāk no zemes un, jādomā, ieraudzīs to tikai, iebraucot Panamas līcī.

Pienāca nakts sardzes laiks — pirmās pēc izbraukšanas no Sanfranciskas. Nosita divpadsmit, un sardzē iznāca kapteiņa vecākais palīgs, bet otrs palīgs kopā ar dežūrē-tāju matrozi aizgāja gulēt. Jūra bija mierīga, pūta ceļa vējš, un vecākais palīgs mierīgi pavadīja savu sardzes laiku.

Nevērojot to, vecākais „Kondora“ virsnieks norūpējies staigāja pa klāju, nevis droši kā kuģi vadītājs vīrs, bet nedroši, brīžiem apstādamies, it kā gribēdams nostāties mastu buru un laivu ēnā. Bet viņš, acīmredzot, mazāk interesējās par tauvām un burām nekā par sardzē nozīmētajiem matrožiem. Viņu sevišķi interesēja šo cilvēku sarunas, kad viņi salasījās pulciņos. Vecākais virsnieks viņus vienkārši izspiegoja. Tomēr tam bija savi iemesli un diezgan nopietni. Komandas sastāvs viņam nebija paticis jau krastā, bet tagad viņi visi, sākot ar otro palīgu spānieti Padiljo, pamodināja godīgā Harija Biju dvēselē lielas aizdomas. Neskaitot Padiljo, bija vēl trīs spāņu matroži: Džils Iīomecs, Džoze Hernandecs un Džacinto Ve-larde; tad divi angļi: Džeks Straikers un Bils Deviss; francūzis Lakross, kāds holandietis un dānis, bet divi pēdējie bija, tā sakot, internacionāli, jo viņi paši vismazāk noteikti varētu norādīt savu dzimteni.

Vecākais virsnieks, pieradis pie angļu karakuģa stingrās disciplīnas, riebumā noraudzījās darbā, kas norisa uz tirdzniecības kuģa. Vispirms vairums matrožu nekad nebija bijis jūrā un nemaz neprata savus pienākumus un vētras vai kādas avarijas gadījumā ar viņiem nemaz nevarēja rēķināties. Bet, bez tam, kuģim draudēja arī citas briesmas, kas vecāko palīgu ļoti rūpināja: šie ļaudis jau tagad negribēja paklausīt, un viss varēja beigties ar dumpi. Tas bija jo vairāk iespējams tādēļ, ka kapteinis Lantanass, ļoti labsirdīgs cilvēks, bija iegrimis savos zinātniskajos pētījumos un, nepiegriezdams vērības saviem matrožiem, veselas stundas pavadīja, lasīdams un kārtodams savu savākto reto lietu kolekciju. „Kondors“ pilnīgi bija uzticēts vecajam piloto Harijam Biju.

Kapteinis un vecākais palīgs apgājās ar ļaudīm lieliski, baroja viņus labi, bet tie raudzījās drūmi un bija redzami ar kaut ko neapmierināti — pietiktu mazākā iemesla, pat dusmīgāka uzsauciena, lai šie cilvēki saceltos. Ko tas nozīmēja? Ko gribēja šie ļaudis?

Harijs Blju desmitreiz jautāja sev to, bet nevarēja izdomāt apmierinātājas atbildes. Lūk, kamdēļ viņš tagad tik norūpējies staigāja pa klāju un vienā vai otrā vietā gribēja paslēpties ēnā, cerībā noklausīties kādu sarunu, kas viņam dotu iespēju atklāt sazvērestību, ja vien tā bija sazvērestība.

Šī cerība viņu nepievīla; šoreiz panākumi pārsniedza visu cerēto. Beidzot viņš atrada izskaidrojumu nevien matrožu nepaklausībai, bet arī visam tam, kas viņu tā bija pārsteidzis.

Harijs to atklāja, stāvēdams zem buras, kas bija pārvilkta pār klaju, aizsargājoties no saules. Harijs noslēpās tur tik labi, ka viņu neredzēja pat divi vīri — Džeks Strai-kers un Bils Deviss, kas, tāpat kā viņš pats, klaiņoja pa klāju un tagad stāvēja zem saulesburas, tikai otrā pusē. Viņi bija iegrimuši sarunās un Harijs no savas paslēptuves dzirdēja un saprata katru vārdu, jo viņi sarunājās angliski — Biju mātes valodā.

Džeks Straikers un Bils Deviss — divi „Sidnejas pīles“, — kas bija bijuši Austrālijas katorgā, bija sākuši savas dzīves gaitas kā matroži. Bet ceļojuma laikā pa

Gulbju upi, kad viņi bija bijuši tikai pasažieri, viņiem bija radies riebums pret jūru, un viņi gadījās jūrā, vienīgi pārbraucot no vienas ostas uz otru. Aizbēguši no katorgas, kur viņi, protams, bija nokļuvuši pret savu gribu, viņi beigu beigās nonāca Kalifornijā, bet, tā kā zelta drudža laikā Sakramentas krastos viņiem nelaimējās, viņi kādu laiku apmetās Sanfranciskā, kur cerēja atrast labāku izdevību savām zināšanām un spSjām nekā nolādētajos zelta laukos. Klaiņodami pa nejēdzīgiem matrožu krodziņiem, viņi pēkšņi pilnīgi negaidot sastapa cilvēku, kas viņiem piedāvāja pieci tūkstoš dolāru katram, ja tie iestātos uz kuģa, kas brauca uz Panamu. Tik liela maksa, protams, netika dota par velti, un nolīdzējs „Sidnejas pīlēm“ paskaidroja tik skaidri, kādi būs viņu pienākumi, ka viņi nekavējoties piekrita un nokļuva uz „Kondora“. Cilvēks, kas viņus bija nolīdzis, nemaz nebija kuģa īpašnieks, viņam ar to nebija pat nekā kopēja. Godīgs jūrnieks, protams, atteiktos pieņemt šī noslēpumainā kabalero noteikumus, bet bijušie katordznieki Užeks un Bils piekrita visiem līguma noteikumiem, ne mirkli nešauboties.

Iestājoties uz „Kondora“ un iepazīstoties ar komandu, viņi uzzināja, ka bez viņiem arī vairāki citi cilvēki nolīgti tādā pašā veidā un par tādu pašu devīgu samaksu; vispirms viņi visi bija ļoti pārsteigti, bet sarunādamies, atcerēdamies visas baumas, kas klīda pilsētā par donā Gregorio bēgšanu un papildinādami tās saviem apcerējumiem, viņi saprata, kālab uzņēmējs, kas bija neviens cits kā kapteiņa otrs palīgs Padiljo, maksāja viņiem tik devīgi.

Straikers, kā vecākais un, tā tad, vairāk piedzīvojušais no „pīlēm“, pirmais ievāca sīkākas ziņas un, gribēdams dalīties ar savu katorgas biedru, palūdza viņu panākt sānis. Viņi kopā nokļuva nakts sardzē, un tagad bija izdevīgs brīdis netraucēti parunāties.

Deviss bija pļāpīgāks un, kā parasts, pirmais pārtrauca klusumu, kad viņi bija palīduši zem buras.

,,Nu, vecais, ko tu domā par mūsu dienestu? Labāk taču, nekā skaldīt akmeņus pie Gulbju upes ar divdesmit mārciņu smagām važām ap kājām? Vai es nerunāju pa• reizi?“

„Labāk, protams, bet ne tik labi, kā varētu būt.“ ,,Nu, tu jau mūžīgi rūc. Pieci tūkstoš dolāru par braucienu, kas ilgs ne vairāk kā divi vai trīs nedēļas! Ja tas tev par maz, tad es nezinu, kad tu teiksi — diezgan.“ „Labi, draugs, es, varbūt, tev to pateikšu. Trīsdesmit tūkstoši par šo braucienu, jeb Džeks Straikers neņems ne graša mazāk par šo summu.“

„Tu joko, Džek?“

„Nē, Bil. Tu mani pazīsti — es nemīlu niekus runāt. Mums abiem, tev un man, jāsaņem trīsdesmit tūkstoši no šīs dzeltēnās vielas, tas ir tas mazākais.“

„Tad jau mums visiem nepietiks.“

„Nē, pietiks visiem; kaut gan es esmu vecs, bet gluži kurls es neesmu. Manas ausis dzird tik pat labi, kā agrāk. Pagājušo nakti es dzirdēju, ka Padiljo sačukstējās ar otru spānieti.“

„Ko tu dzirdēji?“

„Iva laupījums līdzinās trīs simt tūkstoš dolāriem.“ ,,A, velns parauj! Bet viņi taču teica, ka nebūs pat puses no tā. Man pats Padiljo to teica.“

„Uzspļauj uz tā, ko viņš tev teica. Klausies labāk, ko es tev teikšu. Protams, viņu interesēs summu pēc iespējas samazināt, lai mums tiktu mazāk. Tagad es zinu skaidri un neatbalstīšu nevienu no viņu muļķībām. Un tu dari tāpat, Bil! Mums diviem jāriskē tas, ko viņi grib darīt visi kopā.“

„Tas ir diezgan pareizi.“

„Protams, pareizi. Un tā tad mums jāsaņem sava daļa; mums jādabū un mēs dabūsim savu, ja atbalstīsim viens otru. To visu ļoti viegli nokārtot.“

„Tas tiešām pareizi.“

„Kas tad, pēc tavām domām, mums tagad jādara? Tu vari būt drošs, Džek, es būšu tavā pusē, lai ko tu uzsāktu.“

„Labi. Es gribu, lai visiem tiktu sadalīts vienlīdzīgi. Bez tam es vēl ievēroju, ka llomecs un Hernandecs tīko pēc meitenēm, un es pat dzirdēju, ka viņi par to runāja. Homecam patīk gaišmate, bet llernandecam — tumšmate, bet kālab būt tik alkatīgam un pievākt sev visu, bet mums tikai atkritumus. Visas lietas vadonis ir misters llomecs, bet otrs ir palīgs, kas mūs nolīga, un, acīmredzot, viņam klausa. Un lūk, viņu sarunu es noklausījos, llomecs teica, ka dzeltenā viela, t. i. pulveris maksājot trīs simt tūkstoš dolāru. Bet tā kā mēs esam vienpadsmit vīri, tad katram iznāk apmēram trīsdesmit tūkstoš. Bil Devis, man šķiet, mums savas tiesības jāaizstāv.“

„Būtu labi, es tikai baidos, ka būs diezgan grūti.“ „Nemaz nē, ja vien mēs turēsimies kopā. Četri spāņi grib dalīties vienlīdzīgās daļās. Bet, ja es pateikšu pārējiem, ka viņi trīsdesmit tūkstošu vietā saņems tikai pieci tūkstoš dolāru, viņi visi pārnāks mūsu pusē, ja vien viņi nav neprātīgi.“

„Protams nē, par to es galvoju. Vairāk nekā divdesmit tūkstoš dolāru liela starpība vedīs viņus pie prāta. Bet vai tu nezini, kad viss tas notiks, jeb, kā raksta teātru afišās, kāda būs programa?“

„Cik es saprotu, mēs brauksim, līdz sasniegsim kādu krastu Panamas zemes šaurumā. Tur mēs izmeklēsim attiecīgu vietu un tad izurbsim kuģī caurumus un to nogremdēsim, bet, protams, vispirms mēs pievāksim zeltu un aizvedīsim laivā uz krastu. llomecs saka, ka viņš pazīstot krastu un norādīšot vietu, kur piestāt. Sadalījuši zeltu, mēs dosimies uz kādu pilsētu, kur veikli izstāstīsim par kuģa bojāeju. Citādi mūs var arestēt, un visas mūsu pūles būs veltas. Ļaunākais tas, ka katram no mums rodas izdevība par šo lietu nokļūt pie karātavām.“

„Bet kas notiks ar jaunajām miss?“

„Viņas brauks kopā ar Homecu un Hernandecu. Kā viņi ar tām tiks galā — es nevaru iedomāties. Viņiem būs pietiekami daudz rūpju. Bez tam tas ļoti bīstami: viņas mūs visus var novest ļoti grūtā stāvoklī. Bet neko nevar darīt, ar to jāsamierinās, citādi nevar rīkoties. Virii abi uz šīm spāņu senjoritām kā uzburti un tālab paņems tās sev — un beigas! Bet tamdēļ viņiem pulveris jādala līdzīgās daļās.“

„Bet ko viņi grib darīt ar pārējiem — kapteini, veco spānieti, melno virēju un vecāko palīgu?“

„Tie nogrims kopā ar kuģi. Tiklīdz parādīsies zeme, viņiem pārsitīs galvas.“

„Nu, Dželc, par pirmajiem trim man nav nekādas daļas: viņi ir ārzemnieki, virējs pat nēģeris. Bet Biju ir mūsu tautietis un, jāatzīstas, man viņa, nabadziņa, žēl.“ „Blēņas, Bil Devis! Kālab lai mēs iejaucamies citu darīšanās? Tautietis — kādi nieki! Laba tēvija, kas mērdē badā desmit miljonus tādu kā mēs, un par tīriem niekiem aizsūtīja mūs važās uz katorgu. Viss tas ir muļķības un tukši gaudi! Ja mēs viņu palaidīsim dzīvu, mēs viņu varam sastapt tur, kur tas mums pavisam nepatiks. Ar viņu jādara tas pats, kas ar pārējiem trim, citādi nevar, ja mēs negribam saņemt virvi ap kaklu.“

„Jā, varbūt tev taisnība, Straiker, bet man tomēr viņa žēl. Bet kālab spāņi vilcina šo lietu? Kālab gaidīt, līdz mēs sasniegsim Panamu. Dzeltēnā viela taču guļ tepat un, varbūt, viņu var paņemt tūlīt, un tad mums būs vairāk laika pārrunām, kā to sadalīt. Kamdēļ viņi negrib to paņemt tūlīt?“

„Tas nav galvenais, paņemt — tas nav grūti; kad pienāks laiks, mēs visu nokārtosim pēc sava prāta. Mēs varētu visus četrus pārmest pār bortu vienā acumirklī. Bet tad kuģis paliks bez kapteiņa un vecākā palīga …“ „Vai tad mēs bez viņiem netiksim galā?“

„Lūk, tā jau ir tā lieta. No visas mūsu komandas tikai divi kaut ko sajēdz par jūras kartēm, hronometriem un citām lietām; tas, kas tēlo otra palīga lomu, itin nekā no visa tā nesaprot, un tālab mēs nevaram palikt bez kapteiņa vai vecākā palīga. Tagad mēs braucam pa vislielāko okeānu un, ja mēs brauksim nepareizā virzienā, tad varam nekad nesasniegt zemi vai piebraukt pie kāda bīstama krasta. Bet var būt arī vēl ļaunāk, mūs var panākt kāds karakuģis un visus saņemt. Lūk, kāda tā lieta, Bil! Tamdēļ spāņi negrib neviena aiztikt, pirms mēs sasniegsim Panamu. Ilomecs saka, ka viņš zinot neapdzīvotu krastu, kur varot bez bailēm izkāpt.“

„Es arī domāju, ka tā būs vislabāk. Ja cilvēkam ir nauda, tad taču vienalga, kur sper kāju uz krasta, un nav nekādu šaubu, ka mēs Panamā atradīsim tik pat labu spēli kā kurā katrā citā vietā.“

„Taisnība, Bil! Ar naudu visur labi.“

„Neko darīt, mazliet pacietīsimies," padevīgi sacīja

Bils.

„Kādu nieku pieci tūkstoš dolāru dēļ es negaidīšu. Nē, Bil, negaidi arī tu. Mums vienlīdzīgas tiesības ar visiem pārējiem, un mums tās jāaizstāv.“

„Tiklīdz tu teiksi vārdu, Džek, es stāvēšu tev aiz muguras. Tāpat darīs visi pārējie, izņemot spāņus, protams.“ „Viņiem tā jādara, kaut gan tomēr ir viens vai divi neprātīgi muļķi, kas uzsāks sarunas. Es domāju nakti ar viņiem aprunāties, tiklīdz beigsies sardzes laiks. Aha! Lūk, jau zvana, jāiet pie stūres. Klausies, Bil, nākamā maiņā stājies tu un paņem līdz arī holandieti un dāni. Viņi, jādomā, būs mūsu pusē, un mēs sāksim ar viņiem.“

„Ali right, vecais, būs kārtībā.“

Abi sazvērnieki iznāca no tenta; Straikers ieņēma savu vietu pie stūres rata, bet viņa biedrs devās uz baku.

„Harijs Blju stāvēja kā elks, nekustēdamies no vietas. Viņam bija sacēlušies mati, un asinis stinga dzīslās.

Nav brīnums — viņš taču bija noklausījies šai sarunā. Tā bija velnišķa sazvērestība, kurā ietilpa trīs briesmīgi noziegumi — laupīšana, sieviešu sagūstīšana un vīriešu, to skaitā arī viņa, nogalināšana …

Tagad viņam bija zināms komandas nepaklausības iemesls: kajītē atradās zelta smiltis trīs simt tūkstoš dolāru vērtībā!

Tā viņam bija jauna ziņa, jo kapteinis Lantonass nekā viņam par to nebija teicis; zelts bija atvests uz kuģa pirms viņa ierašanās uz „Kondora“ — tai laikā, kad viņš gāja pie aģenta Silvestra.

Bet Harijs Blju drīz vien attapās, koncentrēja domas, un viņam viss kļuva skaidrs. Noziegums bija izdomāts jau krastā, un nelieši ieradās uz kuģa vienīgi nolūkā izvest savu asiņaino noziegumu, četri spāņi vai kalifornieši, vienalga kas viņi bija, uzzinājuši par zelta pārvešanu uz kuģi, bija nodomājuši piesavināties zeltu un pierunājuši arī citus.

Tas bija saprotams no Straikera vārdiem. Stāvoklis bija drausmīgs un, to apcerēdams, Harijs juta, ka viņam apstājas sirds, kaut gan viņš nebija bailīgs. Ko darīt? Kā izglābt Karmenu Montego un Inesi Alvaresu. Kā, beidzot, izglābties pašam?

Visa Sanfranciskā pieņemtā komanda piedalījās sazvērestībā: vieni rīkojās kā vadītāji, citi kā — aktīvi līdzdalībnieki. Otrs palīgs izrādījās tāds pats kā visi pārējie, bet tas Hariju Biju nemaz nepārsteidza. Viņš jau agrāk bija ievērojis, ka Padiljo sevišķi simpatizē matrožiem, kas nepaklausīja. Bez tam Harijs bija ievērojis arī to, ka katrreiz, kad bakā sākās tracis, Džils Homecs bija galvenais ierosinātājs, un viņu klausīja pat Padiljo, nevērojot to, ka viņš bija kapteiņa otrs palīgs; tik pat labprāt viņam paklausīja arī Velarde un Hernandecs. Pēdējais, kā Harijs novēroja, vispār nekad nebija bijis uz jūras, un viņam nebija nekādas jēgas par saviem pienākumiem. Kad viņš to atklāja, Hernandecs izskaidroja savu rīcību ar vēlmi nopelnīt ceļa naudu līdz Panamai. Pārējie septiņi nebija labāki par šiem spāņiem un par naudu bija gatavi laupīt un slepkavot.

„Kondora“ vecākais virsnieks noteikti zināja, ka neviens nebūs viņa pusē, un viņam būs jācīnās vienam pašam. Kapteinis Lantanass bija ļoti labs cilvēks, bet viņam nebija fiziska spēka, kas šai gadījumā bija visvairāk vajadzīgs, un, prazdams labi rīkoties ar mikroskopu, droši vien neprata rīkoties ar zobenu un revolveri; dons Gregorio bija vecs, bet trešais — nēģeris — to pat nevarēja uzskatīt par cīņas spējīgu vīru. Uz viņa uzticību varētu paļauties, bet arī viņš nebija jauns un sadursmē ar neliešiem, kas gribēja sagrābt savā varā kuģi, viņam būtu maza nozīme.

Vispirms Harijs Blju gribēja doties pie kapteiņa Lan-tanasa un viņam visu izstāstīt, bet tad nolēma citādi. Čī-les kapteinis, varbūt, nemaz neticēs, ka iespējams tik nekrietns noziegums, bet, ja arī ticēs, tad, aukstasinīgi neapsvēris visus apstākļus, neuzmanīgi rīkojoties, var katastrofu tikai paātrināt.

Nē, nemaz nedrīkstēja runāt par draudīgajām briesmām, lai cik lielas tās bija. Arī dons Gregorio to nedrīkstēja zināt. Briesmīgais noslēpums viņiem abiem bija jānoslēpj, citādi jau pēc stundas visam būs beigas, un nelaimīgie upuri, to skaitā arī viņš pats, tiks iemesti jūrā.

Beidzot, mazliet nomierinājies, Harijs sāka aukstasinīgāk apsvērt stāvokli un pat izveidoja kādu plānu. Vispirms viņš to apcerēja pats pie sevis, bet tad, kā tas pie cilvēkiem bieži gadās, sāka prātot skaļi, runādams diezgan stipri:

„Man savs liktenis jāsaista ar viņiem. Tā — vienīgā izeja, un es to darīšu. Dievs, palīdzi man! Es to katrā ziņā darīšu.“

XXII. nodaļa. Jauna sazvērestība.

„Kondors“, buras izplētis, labā ceļa vējā ātri peldēja uz priekšu. Džeks Straikers stāvēja pie stūres rata; jūra bija mierīga, un viņam nebija gandrīz nekā, ko darīt, un viņš vairāk aiz paraduma vēroja kompasu un pārbaudīja virzienu.

Nule bija uzlēcis mēness, un tā bālajā gaismā bija labi saskatāma stūrmaņa .seja. Viņš nebija vairs jauns, gadus piecdesmit, skuvies, seja bija baku izrētota; viņam bija biezas gaļīgas lūpas, plati ļegani vaigi, iespiests deguns un nāsis platas kā buldogam. Acis bija zaļas un pūžņainas kā zosij, viena pat asinīm pieplūdusi. Vispār tā bija viena no tām sejām, kas no pirmā skatiena jums saka, ka šim cilvēkam nevar sevišķi uzticēties — viņš spējīgs izdarīt katru noziegumu.

Pēkšņi Straikers ievēroja, ka pie viņa pienāk kapteiņa vecākais palīgs.

„Viņš nāk mani pārbaudīt,“ rūca vecais katordznieks. „Man viņa pārbaude nemaz nav vajadzīga! Džeks Straikers ne sliktāk par viņu pašu prot vadīt stūri un turēt noteikto virzienu.“

Stūrmanis stāvēja stūres labajā pusē, bet vecākais palīgs pienāca no pretējās puses un, apstādamies tieši pie viņa, sacīja:

„Nu, btraiker, vecais draugs, šodien gadījies jauks vakars. Pūš labs ceļa vējš. Mēs, jādomā, braucam desmit mezglu ātrumā.“

„Es arī tā domāju, ser,“ Straikers atbildēja, laipnā toņa ietekmēts, kādā ar viņu runāja vecākais virsnieks. „Barka labi peld, kaut gan tā ir viens no vecākajiem kuģiem, uz kādiem es kādreiz esmu bijis.“

„Bet tu, jādomā, savā mūžā esi daudz braukājis pa jūru, to var redzēt no tā, kā tu vadi stūri. Es redzu, tev šī lieta labi pazīstama.“

„Tā arī vajaga, ser,“ atbildēja stūrmanis, vēl vairāk glaimots par viņa profesionālās veiklības uzslavu. „Džeks Straikers šai ziņā izgājis labu skolu.“

„Tu taču kalpoji uz karakuģa, vai nav taisnība?“ „Protams. Bet kas netic, var izlasīt apliecību uz manas muguras: tur vēl līdz šim labi redzamas kaķa nagu pēdas. Nu, bet es uzspļauju, vai citi par to zin jeb nē.“ „Nav arī vērts. Ļoti daudzi labi matroži var parādīt to pašu. Es pats, taisnība, kaķi neesmu izmēģinājis, bet karakuģa dienestu pazīstu. Es pazīstu arī tādus kuģus, ko karakuģi vajā, un, pēc manām domām, tur dienests daudz patīkamāks.“

„Tiešām!“ bijušais katordznieks iesaucās, ar redzamu interesi pievērsdams acis cilvēkam, kas tik atklāti atzīstas. „Kontrabandists … jeb, varbūt, „vergs“.“

„Mazliet viens un otrs. Bet man neklājās sevišķi labi, un arī tagad nav labāk. Es dabūju šo vietu, pateicoties tam, ka Sanfranciskā trūka cilvēku, un laimei, ka protu rīkoties ar instrumentiem un vest kuģa grāmatu. Bet maksa, jāatzīstas, nav sevišķi augsta, un es domāju, ka būtu darījis daudz pareizāk, palikdams Kalifornijā un braukdams uz Sakramentas kalnu zelta laukiem.“

„Bet vai tad jūs tur bijāt?“

„Nē. Es no pilsētas neizgāju nevienu kabeļtauvu.“ „Varbūt ka tā arī labāk, mister Biju. Es un Bils I)e-viss — mēs izmēģinājām šo viltību; mēs nogājām visu ceļu līdz pat Feather-River zelta laukiem, bet zeltu tomēr neatradām. Bet ar ēdienu un dzērienu tur pavisam slikti!

Tāda dzīve mums, protams, nepatika, un mēs atgriezāmies atpakaļ ostā.“

Stāstīdams par deviņastaino kaķi, Straikers neteica neviena vārda par virvi ap kaklu, ko viņš pats un viņa biedrs gandrīz ieguva Feather-River krastos, ja laikā neaizmuktu uz „Frisko“.

„Nu,“ padevīgā tonī teica Biju, „tad, varbūt, es darīju gudri, ka neuzņēmos šo ceļu. Es varētu atgriezties atpakaļ tāpat tukšām rokām kā tu un Deviss. Tu saki, ka ar iedzeršanu tur bijis slikti, tā man būtu nelaime. Man va-jaga saņemt savu parasto devu, jeb … Nu, nav vērts vairāk runāt. Kā vecs matrozis tu, Straiker, mani tāpat sapratīsi, un es domāju, tu arī tagad neatteiksies no viena malka.“

„No diviem tādā gadījumā,“ Straikers atbildēja, jo vienmēr izjuta neapmierināmas slāpes.

„Lieliski, te būs mazliet rums — labākais Santa-Krusa. Dzer, lūdzu.“

Biju pasniedza stūrmanim melnu ādas pudeli, bet Straikers, atlaizdams vienu roku no stūres spieķa, to paņēma. Tad, pielicis pudeli pie lūpām un, paturēdams to tā diezgan ilgi, atdeva īpašniekam, kas pieklājības pēc arī pats mazliet iedzēra. Rums panāca savu, un sarunu biedri jau runājās kā veci draugi.

„Tu saki, Straiker, ka savā mūžā esi piedzīvojis daudz nelaimju. Tāpat gājis arī Harijam Biju. šai ziņā mēs abi sēžam vienā laivā un, tā kā mēs esam uz viena kuģa, tu matrozis, bet es vecākais virsnieks — mēs varam strādāt kopīgi. Ir kāda iespēja, kas varētu mūsu likteni grozīt un uzlabot mūsu stāvokli… vai gribi, pateikšu?“

„Runā. Džeka Straikera ausis vienmēr vaļā, lai dzirdētu, kā viņš var uzlabot savu stāvokli. Es klausos.“

„Ali right. Es ievēroju, ka stūre tev labi klausa. Vai tu nepiekritīsi kādai lietiņai, par ko dabūsi čupu zelta?“ „Tas atkarājas … nevis no pašas lietas, to es negribu teikt… Bet kāda, tas ir kāda summa … cik ?“

„Tas ir zelts … Bet cik ? Tik daudz, cik tu būsi spējīgs panest.“

„Un tu jautā, vai es tādai lietai deru? Tiešām savāds jautājums, neko teikt! Sevišķi, ja tas attiecas uz veco Džeku Straiku. Viņš tam der — ja pat pati katorga raudzītos viņam acīs. Lai mani pakar, ja tas tā nav.“

„Es tā domāju, ka tu neattieksies no šīs lietas. Manās rokās ir liela lieta, un katrs, kas gribēs ar mums strādāt, saņems veselu bagātību.“

„Ļauj tikai Džekam Straikam ņemt dalību, un tu redzēsi cilvēku, kas ne pie kā neapstāsies.“

„Labi, draugs. Mums ir izdevība uz šīs pašas barkas. Apakšā, kajītes kastēs guļ apmēram pustonnas mirdzētāju zelta smilšu. Šis zelts pieder mūsu pasažierim, vecajam spānietim. Kas mūs kavē to pievākt? Ja mums izdotos pierunāt kaut dažus cilvēkus, tad nebūtu nekādu grūtību… kaut gan, man šķiet, viņiem visiem vajadzētu piekrist. Ja sadalītu visiem vienlīdzīgi, iznāktu divdesmit līdz trīsdesmit tūkstoš dolāru katram … Vai tas tev patīk, Straiker?“ „Pa daļai. Ar trīsdesmit tūkstoš dolāru es nekādā gadījumā nemeklētu vairs darbu.“

„Tad tev tas nebūs vajadzīgs. Visu to tu saņemsi, ja piebiedrosies man. Vai tu nezini kāda, ar ko tu par šo lietu varētu parunāt… bez riska, protams?“

„Divi vai trīs vīrus zinu. Viens — mans vecais draugs Bils Devi.ss ir drošs. Viņam var uzticēt kādam slepeni pārgriezt rīkli, nevien tādus niekus, par ko tu runā. Bet tagad, mister Blj u, arī es j ums kaut ko pastāstīšu. Es, redzi, arī pats to labi zinu, kas guļ kajītes kastēs, es to zināju jau tad, kad spēru pirmo .soli uz „Kondora“ klāja. Es un Bils — mēs par to runājam tieši pirms tam, kad es stājos pie stūres. Tas nav vienīgi tavs nodoms iegūt šo zeltu. Nelieši spāņi visu to jau apcerējuši, pirms iestāties uz barkas. Viņi visi četri, cik es saprotu, grib dalīties līdzīgās daļās, bet pārējiem jāsaņem norunātā atlīdzība.“ „Straiker, tas nevar būt!“

„Bet es taču tev saku tikai taisnību un to, ka.s man zināms. Es priecājos, ka tu gribi mums piebiedroties, tas mūs pasargās no rūpēm, bet tev izglābs dzīvību. Lieta tāda — tagad es tev to varu pateikt, mister Biju, ka viņi nolēma tevi sūtīt uz jūras dibenu kopā ar kapteini, veco spānieti un nēģeri piedevām.“

„Neko teikt, patīkama ziņa! Nu, Džek, paldies tev, ka tu man to pateici. Ak Kungs! Labi, ka šonakt man izdevās ar tevi parunāt.“

„Tā, varbūt, laime mums visiem. Bils un es — mēs nolēmām pieprasīt, lai zelta smiltis tiktu sadalītas visiem vienlīdzīgās daļās. Ja sāks strīdīties, mēs viegli visu griezīsim savā labā, nevērojot visus šos spāņus. Ja viņi atteiksies, un iesāksies cīņa — Džeks Straikers viens pats pieveiks divi spāņus.“

„Bet Harijs Blju ņems divi pārējos. Nav ko baidīties — mēs to visu nokārtosim. Kā tu domā, cik būs mūsu pusē?“

„Gandrīz visi, izņemot spāņus. Tas taču interesē pārējos tāpat kā mūs.“

„Kad, kā tu domā, mums vajadzētu ar viņiem parunāt ?“

„Kaut tūlīt, ja tu piekrīti. Es parunāšu ar vienu otru, tiklīdz aiziešu no šejienes. Tagad būs īstais laiks.“

„Taisnība. Nu, tad ej pie viņiem tūlīt, Straiker. Bet atceries, draugs, esi uzmanīgs, ar viņiem runājot, un nevienam mūs nenodod, kamēr neesi visa labi uzzinājis. Es tevi sagaidīšu pirmajā rīta sardzē. Tad tu man izstāstīsi, kā tās lietas ir.“

„Ali right! Es papūlēšos rīkoties veikli. Šai ziņā tu uz Džeku Straikeru vari paļauties.“

„Iedzer vēl Santa-Kruzi. Ja mums izdosies veikt šo lietu, tā kā mēs domājam, tad ne man, ne tev nebūs vairs jādzīvo bez ruma malka.“

Atkal Straikers paņēma pudeli un pielika pie lūpām, bet šoreiz iztukšoja to.

Saņēmis tukšo pudeli, Harijs Blju pārsvieda to pār bortu. Tad, atvadījies no stūrmaņa, viņš gāja tālāk, it kā gribēdams apskatīt, vai viss kārtībā.

Pienāca trešā nakts, kopš „Kondors“ bija atstājis Sanfrancisku. Augšā sardzē stāvēja otra maiņa, bet pirmās maiņas matroži jau bija aizgājuši atpūtā. Ifz klāja stāvēja Padiljo, Homecs un divi nezināmas tautības matroži.

Iepriekšējā maiņā bija bijuši Straikers, Deviss, francūzis Lakross, holandietis un dānis.

Viņi bija jau paēduši vakariņas un, salasījušies pulciņā, sarunājās, pirms doties gulēt. Bet tā nebija parastā matrožu pļāpāšana pie vakara groka glāzes; šoreiz saruna bija nopietna — par naudu, tas ir patiesībā nevis par naudu, bet par zelta smiltīm, kas glabājās turpat kuģī, kajītes kastēs. Tagad bija nepieciešami nolemt, kā bagātību sadalīt: starp visiem vienlīdzīgi, kā to gribēja dalībnieku vairums, jeb rīkoties tā, kā to gribēja spāņi.

Pirmās sardzes maiņa gaidīja savus otrās maiņas biedrus, kas, izmantojot labvēlīgo laiku, varēja droši nākt lejā un piedalīties sarunās par jautājumu, kas šovakar bija jāizlemj.

Kad beidzot bija sanākuši visi, izņemot Ilomecu un Hernandecu, Padiljo, ar otra palīga tiesībām, gandrīz bārgi jautāja, kālab viņi visi šurp aicināti.

Straikers panāca uz priekšu un, kā pirmās maiņas izvēlētais pārstāvis, runāja:

„Vai jums nebūtu labāk apsēsties, palīga kungs. Mūsu sarunas var ieilgt, un sēdēt tomēr labāk, nekā stāvēt. Varbūt jūs neatteiksities ar mums iedzert?“

To teikdams, bijušais katordznieks paņēma pudeli, ielēja rumu savā krūzītē un pasniedza Padiljo.

Spānietis izdzēra un, nodevis krūzīti Velardem, apsēdās. Arī tas izdzēra savu daļu un apsēdās; pārējie bija paspējuši iedzert jau agrāk.

„Nu, vai tagad,“ palīgs atkal atkārtoja savu jautājumu, „tu mums vari pateikt, kas par lietu?“

„Divu vēl nav,“ Straikers teica. „Viens taču pie rata.“ „Jā, Homecs ir tur,“ Padiljo atbildēja.

„Bet kur tad Hernandecs?“

„Nezinu. Jādomā, kopā ar viņu.“

„Tas neko nenozīmē,“ Deviss piezīmēja, „es domāju, mēs varam izspriest jautājumu arī bez viņiem. Sāc, Džek; izstāsti misteram Padiljo un visiem pārējiem, par ko mēs runājām.“

„Tas neprasīs daudz laika,“ Straikers atbildēja, ,,es gribu tikai teikt, ka laupījums jāsadala līdzīgās daļās.“ Padiljo nodrebēja; ar Velardi notika tas pats.

„Ko tu ar to gribi teikt?“ jautāja pirmais, izlikdamies pilnīgi nevainīgs.

„Es gribu teikt to, ko jau pateicu: laupījums jāsadala līdzīgās daļās.“

„Un tomēr es tevi nesaprotu.“

„Nē, saprotat. Klausaities, mister Padiljo, ar Džeku Straikeru jums nevajaga mānīties, ar tādiem jokiem jūs viņu nepievilsit. Ja jūs gribat laist mums putekļus acīs, tad jums tas jādara ar tiem putekļiem, kas paslēpti tur aiz virtuves. Tagad jūs fhani saprotat?“

Padiljo kļuva nopietns, Velarde tāpat.

„Nu,“ sacīja otrs palīgs, „tu runā par nez’ kādiem zelta putekļiem, tā tad tev viss zināms?“

„Viss zināms,“ Straikers atbildēja.

„Nu, un tālāk?“ Padiljo jautāja.

„Tikai tas, ko es teicu,“ „Sidnejas pīle“ iebilda. „Ja jums patīk, es varu atkārtot vēlreiz: dzeltenā viela jāsadala visiem komandas locekļiem līdzīgās daļās. Un — zvēru Dievam! — tas tā arī būs. Tam tā jābūt — un tā būs!“

„Jā!“ Deviss tādā pašā tonī atkārtoja. „Jābūt — un būs!“

,,Pe gar, jābūt!“ teica francūzis, un viņam pievienojās dānis Strondens, holandietis Van-Gutens un divi pārējie no otras sardzes maiņas.

„Jums nevajaga spītēties,“ turpināja Straikers, griezdamies pie abiem spāņiem. „Jūs redzat, ka vairākums ir pret jums; bet visos līdzīgos gadījumos jautājumu izšķir vairākums. Es piekrītu, ka jums, spāņiem, bija vairāk darba, šo lietu organizējot, un jūs arī savācāt mūs visus šurp. Bet tas neko nenozīmē, salīdzinot ar to, kā no šejienes izkļūt, šādā sarežģītā stāvoklī bīstams nav sākums, bet beigas. Un mums visiem draud šīs briesmas, kādas īsti — man nav sevišķi jāpaskaidro, jo jūs ne mazāk par mani rūpējaties par saviem kakliem. Karātavas draud mums visiem, un tālab arī atalgojumam jābūt vienlīdzīgam. To saka Džeks Straikers.“

„To saku arī es, un es, un es,“ kā atbalss atsaucās visi, izņemot Padiljo un Velardi, kas stāvēja klusi un sadrūmuši.

„Jā,“ Straikers turpināja, „ir vēl kāds cilvēks, kas pašlaik nav starp mums, arī viņam jāsaņem sava daļa. Es nerunāju ne par misteru Ilomecu, ne par misteru Hernan-decu; tiem diviem pietiek arī tā, kā viņi tīko — sievietes viņiem vajadzīgākas nekā nauda, un es nezinu neviena, kas gribētu viņiem to liegt. Teiksim, šis cilvēks kļuva mūsējais tikai šovakar, jau pēc tam, kad visi bija norunāti; bet viņš varētu mums ļoti traucēt, palikdams savrup, un tālab es ieteicu viņu ieskaitīt kopējā skaitā.“

„Par ko īsti tu runā?“ Padiljo jautāja.

„Man viņš jums nav jānosauc,“ vecākā „Sidnejas pīle“ atbildēja. „Ja es nemaldos, viņš pašlaik kāpj pie mums lejā un varēs runāt pats savā vietā.“

Pēc šiem vārdiem uz blakus kāpnēm kļuva dzirdami soļi. Viņi ieraudzīja divi kājas, tad rumpi un, beidzot, arī Harija Biju galvu.

Padiljo bija nobaidījies, Velarde arī. Abi domāja, ka viņu sazvērestība atklāta, plāns izjaukts, bet Straikers ar savām runām viņus krāpj. Viņi bija gandrīz pārliecināti, ka viņus -satvers, iekals važās, un ka tieši šai nolūkā ierodas vecākais virsnieks.

Bet drīz viss noskaidrojās, un spāņi pamazām nomierinājās.

Atbildot Straikera jautājumam, Harijs Blju teica: „Es būšu jūsējs, biedri, līdz beigām, vienalga vai tās būs saldas vai rūgtas. Straikers runāja taisnību: tā ir vienīgā iespēja izšķirt strīdīgo jautājumu. Vairākums nolemj. Divu šeit nav, tādēļ jāpajautā arī viņu domas. Viņi abi pie stūres, tālab iesim turp un parunāsim ar viņiem. Kapteinis guļ, un kuģis pilnīgi mūsu rīcībā.“

Homecs vēl vienmēr bija pie stūres; viņa kārta sākās tūlīt pēc sardzes maiņas. Kā zināms, viņš nebija viens, viņam blakām stāvēja Ilernandecs. Viņi abi bija jauni, gadus trīsdesmit veci; Homecs brūnēts, bet Ilernandecs sarkanmatains. Viņiem abiem bija lielas ūsas un bārdas, kas gandrīz aizsedza visu seju. Arī viņi bija iegrimuši sarunās, viņi tikai nerunāja par zeltu, bet par sievietēm.

ilernandecs pirmais bija uzsācis sarunu šai virzienā un tagad jautāja:

,,Nu, kā tad būs ar muchahas? Ko mēs ar viņām iesāksim, kad izkāpsim krastā?“

„Protams, apprecēsim viņas,“ Ilomecs ātri atbildēja. „Es mazākais tā domāju darīt ar daiļo donnu Karmenu. Vai tad tu nedomā tāpat rīkoties ar donnu Inesi ?“ „Protams, ja vien tas būs iespējams.“

„Iespējams! Mums nebūs nekādu grūtību, camarado.“ „Es ceru, kaut gan man šķiet, ka tomēr būs … un ļoti daudz.“

„Kādā ziņā?“

„Iedomājies, ka viņas nepiekritīs?“

„Viņu piekrišana mums nav nemaz vajadzīga! Mēs viņas piespiedīsim! Tas lai nebaida tevi. Vai tas viņām patiks vai nē, mēs sarīkosim laulības ceremoniju vai ko līdzīgu — vienalga. To es varu nokārtot, ja vien nekļūdīšos vietā, kurp jābrauc. Tur mēs atradīsim tādus ļaudis, kas mums vajadzīgi. Kad es pēdējoreiz apmeklēju Sant-Jago de Veragua, tad, pēc patīkami pavadītā laika, šķiroties atstāju tur vecus draugus, kas mani neaizmirsīs, kaut gan pagājis jau ilgs laiks. Es tomēr ceru, ka tur atradīsies cilvēki, kas priecāsies mūs ieraudzīt un labprāt man pakalpos, sevišķi, ja man būs iespējams labi par to samaksāt. Ja padre Padierns vēl dzīvs, viņš salaulās mani ar Karmenu Montego, nejautādams viņas piekrišanas; un, ja arī jautās, tad nepiegriezīs vērības viņas atbildei. Nu jau būs deviņi gadi, kamēr es cienījamo padri neesmu redzējis, un viņš jau sen varēja sacelt papēžus gaisā, kaut gan es ceru, ka viņš vēl dzīvs — vecais grēcinieks prata par sevi rūpēties. Bet ja viņš tagad jau zem velenām, tad man vēl padomā jaunais cura Honzaga, kas manā laikā rūpējās par kādas parrochia dvēselēm netālu no tās vietas, kur es domāju izkāpt krastā. Redzi, mio amigo, mēs nebraucam uz tuksnešainu piekrasti, kur dzīvo vienīgi mežoņi; nē, tur ir pat padres, no kuriem viens mūs salaulās, nevajadzīgi nejautādams un nerūpēdamies par sekām. Neviens no viņiem netraucēs savu sirdsapziņu tādu nieku dēļ, sevišķi tad, kad es parādīšu smiltiņas, ar ko būs pildītas mūsu kabatas. Tici man, hombre, mēs braucam tieši uz paradīzi zemes virsū. Visu to tu atradīsi San-Jago.“ „Ceru, ka tā būs, kā tu saki.“

„Tu par to vari būt pārliecināts. Ja mēs ieradīsimies vecajā Veraguā ar šīm sievietēm kā mūsu sievām, mēs varēsim rādīties sabiedrībā, nebaidoties atklāt savas sejas. Bet ar milzīgo bonanzu kabatās mēs varēsim tur krāšņi dzīvot un, vēlāk, ja gribēsim, varēsim pārbraukt uz citu vietu. Kas attiecas uz tavu dārgo Kaliforniju, tad otrā dienā pēc kāzām tu to pat neatcerēsies.“

„Tā tad, tu domā, ka mēs viņas apprecēsim?“ „Protams, apprecēsimies. Citādi es tagad, kad viņas mūsu varā, tā nekautrēšos, jo mēs varam diktēt savus noteikumus. Attieksmē uz laulībām tu vari rīkoties, kā tev tīk, lai gan tev tādi paši iemesli kā man.“

„Kā tu to domā?“

„Es domāju par to faktu, ka abām senjoritām Spānijā lieli īpašumi, kā to man pastāstīja kāds uzticams draugs Sanfranciskā tieši pirms mūsu aizbraukšanas. Donna Karmena pēc tēva nāves saņems lielu mantojumu, un to var jau uzskatīt kā gandrīz notikušu faktu. Es nerunāju par zelta smiltīm, bet par viņa milzīgajām muižām Biskajā, kuras es ar Dieva palīgu kādreiz iegūšu un pārvaldīšu. Arī otrai Andalūzijā piederot vairāk tūkstoš akru un vesela iela māju Kadiksā. Lai visu to iegūtu — nepieciešams, lai senjoritas kļūtu mūsu sievas, citādi mums nebūs nekādu tiesību, un mēs Spānijā nedrīkstēsim rādīties.“ » „Protams, tas labi,“ Ilernandecs teica. „Un es Inesi Alvaresu tik neprātīgi mīlu, ka pat tad, ja viņai nekā nebūtu, es tomēr gribētu kļūt viņas vīrs.“

„Saki — pavēlnieks … Tiklīdz es izkāpšu krastā, es Karmenai sevi parādīšu. Lepnā dāma uzzinās, ko nozīmē būt manai sievai. Bet ja viņa nepadosies … por Dios! — es šķiršos… protams, pēc tam, kad būšu ieguvis viņas īpašumus Biskajā. Tad viņa varēs lasīties, kurp viņai tīk.“

Kādu laiku valdīja klusums, ko atkal pārtrauca Her-nandecs.

„Man nepatīk nodoms nogalināt veco senjoru. Vai tiešām nav citas iespējas novākt viņu no ceļa?“

„Phe! Hombore! Tu vienmēr pieskaries cilvēkmīlestības stīgām, un tad vienmēr atskan neharmoniskas skaņas. Nav citas iespējas, lai mēs paši varētu glābties. Ja mēs atstāsim viņu dzīvu, viņš, droši vien, kaut kur atkal iznirs un izstāstīs visu notikumu, kura dēļ mūsu kakli nokļūs garrotā. Sievietes varētu izdarīt to pašu, ja mēs viņas neapprecētu. Tiklīdz tas būs izdarīts, un mēs varēsim uzrādīt laulības apliecības, viņu vārdiem nebūs nekādas nozīmes. Bez tam skandāla gadījumā mēs varēsim rīkoties… Bet paskaties! Kas tad tur notiek?“ šis jautājums atskanēja no viņu lūpām, ieraugot pulciņu cilvēku, kas bija salasījušies pie lūkas. Kālab viņi bija ieradušies uz klāja? šai brīdī viņi ieraudzīja otru palīgu, kas zagdamies virzījās pie viņiem.

„Kas tur notiek?“ llomecs jautāja.

„Streiks,“ Padiljo atbildēja. „Dumpojas ļaudis, ko mēs nolīgām sev palīgā.“

„Kādēļ?“

„Viņi uzzinājuši par zelta smiltīm un zina pat daudzumu.“

„Lūk, kā. Bet ko tad viņi grib?“

„Lai mēs dalītos ar viņiem. Viņi saka, ka panākšot savu.“

„Velns viņus rauj!“

„Visu lietu uzsāka vecais padrone Straikers. Bet visvairāk pārsteidz, ka vecākais palīgs zina visus mūsu nodomus un pievienojies viņiem. Viņš atrodas dumpinieku priekšgalā un uzstājas pret mums. Viņi zvēr, ka, ja mēs nedalīsimies līdzīgās daļās, viņi paņems paši, ko varēs. Es atnācu šurp jautāt, ko mums darīt?“

„Viņi noteikti to nolēmuši, jā?“

„Uz nāvi — viņi visi tā saka.“

„Tādā gadījumā,“ pēc vienas vai divi minūšu pārdomām llomecs nomurmināja, „man šķiet, mums vajadzēs piekāpties. Ej atpakaļ un pasaki viņiem kaut ko, kas viņus nomierinātu. Pamēģini novilcināt laiku, kamēr mēs šo jautājumu apspriedīsim… Maldita! lūk, negaidīts sarežģījums — riebīgs, kā pats grēks.“

Padiljo gribēja tūlīt doties pie saviem neapmierinātajiem biedriem, bet viņi to atbrīvoja no šīm pūlēm, ierazdamies paši un sagrupēdamies ap stūres ratu.

Harijs Blju un Džeks Straikers — galvenie vadoņi — abi runāja noteikti; pārējie viņus atbalstīja žestiem un izsaucieniem. .

„Biedri !“ vecākais virsnieks teica, „tā viela, ko mēs visi cenšamies iegūt, jāsadala visiem līdzīgi.“

„Jā,“ lādēdamies sacīja Straikers, „tas ir vienīgais godīgais ceļš, un vienīgais, kam mēs varam piekrist.“ „Nepiekāpies, Straiker,“ Deviss kliedza, „mēs tevi atbalstīsim.“

,,Pe gar! certainement!“ francūzis apstiprināja. „Kamdēļ gan nē, sacrebleu ! Es aizstāvu matrožu tiesības — la vrai chose dйmocratique.“

Spāņi, redzēdami, ka viņi mazākumā, drīz piekāpās un paziņoja, ka piekrīt zelta smilšu sadalīšanai līdzīgās daļās. Pēc tam visi izklīda.

Džils liomecs palika pie stūres rata, jo viņa dežūra vēl nebija beigusies; Hernandecs stāvēja viņam blakām. Nebija sevišķi patīkami katram zaudēt piecdesmit tūkstoš dolāru, bet beidzamajās desmit minūtēs viņi kaut ko tam līdzīgu bija zaudējuši.

Ilomecs attapās pirmais un teica:

„Nebēdājies, amigo. Mums tomēr atliks naudas pietiekami, lai izvestu mūsu nodomu. Bet nākotne — mūsu rokās, un mēs abi varam to celt uz drošiem pamatiem.“ „Uz kādiem?“

„Uz pilīm Spānijā.“

XXIII. noda]a. Panama vai Sant-Jago.

Jūras slimība netaupa neviena. Visiem, bez dzimuma un vecuma izšķirības, jāmaksā tai savas nodevas. Karmena Montego un Inese Alvaresa neceļoja pirmoreiz pa

jūru un, nevērojot to, viņas abas jau pirmajās dienās saslima un briesmīgi mocījās, līdz pierada pie mūžīgās viļņu šūpošanas. Beidzot viņas tik daudz atžirga, ka varēja jau atstāt savu kajīti, iznākot vispirms ēdamistabā, tad arī uz klāja.

šai laikā, atrazdamās lejā, viņas redzēja vienīgi donu Gregorio, kas tāpat kā viņas bija .slims, kapteini un veco nēģeri — virēju. Bet viņām ļoti gribējās sastapt pilotu — vecāko palīgu, kas vienīgais spētu atbildēt uz viņas interesētajiem jautājumiem.

Visu laiku, kamēr senjoritas bija spiestas palikt kajītē, viņas bieži atcerējās Harija Biju, jo bija pārliecinātas, ka viņš saņēmis no aizbraukušajiem angļu virsniekiem kādu uzdevumu. Nevarēja būt, ka Krozjē un Kedvaladers aprobežojās ar neko neizteicēju piezīmi vēstulē donam Gregorio. Pamatojoties uz to, ko Krozjē par šo matrozi bija teicis, kad viņš stāstīja, kā bija izglābis tam dzīvību, bija dabiski iedomāties, ka izglābtais bauda lielu sava glābēja uzticību. Lūk, kālab Karmena bija gandrīz pārliecināta, ka matrozim būs kāds vārdiņš no viņas mīļotā, ko viņš vēl nebija paspējis pateikt. Inese, savas krustmātes pārliecināta, arī nepacietīgi gaidīja, kad šis viņu līgavaiņu uzticamais draugs pienāks pie viņām, lai izpildītu uzticēto uzdevumu. Bet viņš izturējās ļoti savādi un it kā baidījās viņām tuvoties; bet kad viņas pašas virzījās uz to pusi, kur viņš stāvēja, Harijs Blju, acis nolaidis un norūpējies, aizgāja uz klāja otru galu vai nokāpa lejā.

Beidzot gaidītais brīdis pienāca. Melnais virējs paziņoja Harijam kapteiņa pavēli ierasties kuģa pakaļgalā palīdzēt noteikt saules stāvokli. Harijs gāja, bet izrādījās, ka kapteiņa vēl nav — viņš bija savā kajītē. Toties Harijs ieraudzīja abas senjoritas, kas viņu it kā gaidīja. Dāmu laipnajam sveicienam Harijs atbildēja vēsi paklanīdamies, un aizgāja pie vārpstas.

Ja Hariju novērotu uzmanīgāk, būtu redzams, ka viņš tikai izliekas: viņš baidījās sevi nodot, jo katram viņa solim uzmanīgi sekoja sazvērnieki, ko viņš nule bija at-, stāj is.

Senjoritas to, protams, nezināja, un, bijušā matroža rupjības dziļi apvainotas, aizgāja savā kajītē pārrunāt, ko tas viss varētu nozīmēt.

„Hallo, zeme!“ pēkšņi atskanēja matroža kliedziens no „Kondora“ bramstengas.

Jau saulei lecot, viņu uzsūtīja augšā vērot zemi, un ap pusdienas laiku viņš, beidzot, to ieraudzīja.

Kapteinis Lantanass nevarēja noteikti pateikt, kas tā par zemi, un nepacietīgi gaidīja, kad varēs izdarīt novērojumus. Debesis noskaidrojās un viņš ar savu instrumentu, vēroja sauli. Izrādījās 7C20’ ziemeļu platuma grāds; monometrs šai laikā atzīmēja 82°12 rietumu garumu. Pamatodamies uz šiem datiem, čīlietis atzina, ka tā ir Koibas sala vai arī to aizsedzēja nelielā Hikaronu saliņa. Abas atradās apmēram simt jūdzes uz rietumiem no Panamas līča.

Aprēķina rezultātus kapteinis ierakstīja kuģa grā-matā

„Plat. 7°20’ N. Gar. 82°12’ W. Vēja virziens — W. S. W. Viegls vējš.“

W. S. W. vējš bija izdevīgs iebraukšanai Panamas līcī. Kuģim bija jāapbrauc Cabo Mala, bet tiklīdz tas būs garām šim baigajam jūras ragam, kuģa labajā pusē būs līcis. Bet „Kondors“ peldēja no ziemeļiem, un līcis bija tieši iepretim bimsam, un, ja mazliet negrozītu virzienu, kuģis draudēja uzskriet piekrastes klintīm. Kapteinis to ievēroja un no tiltiņa kliedza stūrmanim:

„Vairāk uz stirbortu! Turies tālāk no zemes.“

Tad kapteinis iesmēķēja cigareti un, nokāpdams no jutās, devās pie senjoritām, kas šai brīdī uznāca uz klāja kopā ar donu Gregorio un patikā vēroja tālumā saredzamo zemi: ceļojums viņus bija nogurdinājis.

„Kondora“ pasažieri gandrīz veselu stundu pavadīja uz klāja, bet, beidzot, svelmainā tropu saule piespieda viņus doties savās kajītēs.

Arī čīles kapteinis devās uz savu kajīti, lai pēc paraduma pirms pusdienām stundiņu nosnaustos. Uz klāja šai laikā palika otrs palīgs — bija viņa dežūras laiks.'

Pirms likties gulēt, kapteinis Lantanass pasauca virēju un pavēlēja viņam sagatavot iespējami labākas pusdienas no krājumiem, kas bija viņa rīcībā; tad, izstiepies uz dīvāna, viņš iemiga dziļā miegā.

Kādu laiku klājs šķita tukšs. Izņemot stūrmani pie stūres un otru palīgu viņam blakām, neviens nebija redzams. No darba brīvie matroži gulēja bakā savās kojās, bet tiem, kas atradās sardzē, nebija darba, un viņi meklēja ēnu, lai paslēptos no saules tveices, kas šai dienas laikā bija neciešama.

Vējš pamazām norima un kļuva tik lēns, ka kuģis tikko virzījās uz priekšu. Vienīgi mērkaķi neizjuta noguruma. Viņus šis briesmīgais karstums nenogurdināja, bet bija tiem pat patīkams. Mežonīgi klaigādami, viņi dzenāja viens otru pa klāju. „Kondors“ brauca ne ātrāk kā divi mezglus stundā, nevērojot to, ka bija uzvilktas visas buras.

Kapteinis stūrmanim katēgoriski pavēlēja turēties tālāk no krasta, bet šī pavēle nez’ kamdēļ netika ievērota, un barka neatlaidīgi tuvojās tālajai zemes svītrai. Vai tas notika tamdēļ, ka stūrmanis nespēja pretoties straumes spēkam vai arī vienkārši neprata, kā nākas, vadīt barku? Nē, tas nebija tamdēļ. Straume nenesa barku projām no krasta, bet pie stūres rata stāvēja Džils Homecs, kas līdz šim nebija devis iemesla šaubīties par savām zināšanām. Bez tam viņam blakām stāvēja otrs palīgs Padiljo, arī labs jūrlietu pazinējs, un viņš nevarēja neredzēt, ka, pretēji kapteiņa rīkojumam, barka piebrauc krastam pārāk tuvu.

Kapteiņa pavēle netika izpildīta tamdēļ, ka pie stūres stāvētāji vīri nemaz negribēja, lai „Kondors“ sasniegtu Panamas līci.

Tas vislabāk bija redzams no otra palīga un stūrmaņa sarunas.

„Tu šo piekrasti labi pazīsti?“ Padiljo jautāja, norādīdams uz saredzamo zemes svītru.

„Katru pēdu, mazākais tik daudz, lai izvēlētos vietu, kur mums jāizkāpj. Lūk, tur priekšā, tas zemes rags — Punta Marieta. Mums te jānoturas līdz vakaram. Ja mēs pabrauksim tam garām, un vējš sāks pūst no krasta — un pievakarē tas tā noteikti būs, — mums būs grūti atgriezties atpakaļ. Ar tik rāmu vēju mēs līdz naktij tālu neaizbrauksim. Kad Lantanass un visi pārējie sēdīsies pie pusdiengalda, mēs viegli nokārtosim savu lietu un brauksim gar krastu, līdz ieraudzīsim izdevīgu vietu, kur izkāpt.“

„Mums šodien no Lantanasa nemaz nav jābaidās,“ otrs palīgs piezīmēja, „šodien kajītē būs lieliskas pusdienas. Es dzirdēju viņa rīkojumu virējam. Kapteinis atvadoties grib pasažierus lieliski pacienāt. Protams, viņš visu vakaru paliks lejā, bet, varbūt, pat piedzersies un tā mūs atbrīvos no liekām rūpēm. Acīmredzot, viss mums labvēlīgs. Vai nav taisnība?“

„Nu, tas nav svarīgi,“ Ilomecs iebilda, „beigas būs vienas un tās pašas. Kaut gan, protams, ja viņš paliek lejā, tas mūs pasargās no dažām nepatīksmēm un asins izliešanas. Pēc pusdienām senjoritas, droši vien, uznāks klājā. Viņas to dara katru vakaru; ceru, ka arī šovakar viņas darīs tāpat… Ja dons Gregorio un kapteinis paliks lejā un …“

Viņu sarunu pārtrauca zvana skaņas, kas aicināja nākamo maiņu. Harijs Blju aizstāja spānieti, Straikers nostājās pie stūres Homeca vietā.

Tieši šaī brīdī kapteiņa Lantanasa galva parādījās kajītes kāpnēs.

Ilomecs, viņu ieraudzīdams, skrēja atpakaļ pie stūres un ar Straikera palīdzību ātri pagrieza stūres ratu, nostādīdami barku pa vējam.

„žēlīgais Dievs!“ kapteinis iesaucās, steigdamies pa kāpnēm uz klāja. Viņš piegāja pie borta tīkliem un raudzījās jūrā uz to pusi, kur bija redzama zeme, kas šai brīdī nedrīkstēja būt tik tuvu.

Vispirms viņš skatījās uz priekšu, tad sāka vērot kuģa gaitu. Pēkšņi viņš nodrebēja, it kā būtu kaut ko ieraudzījis, no kā viņiem varētu draudēt lielas briesmas. Gandrīz pie paša kuģa priekšgala viņš ieraudzīja augstu zemes ragu. Tas bija Punta-Marieta.

Kapteinis pazina šo ragu un zināja, ka, ja viņa pavēle būtu izpildīta, šim ragam tagad vajadzēja atrasties' tālu sānis.

„Que cosa!“ apmulsis viņš kliedza, berzēdams acis, lai pārliecinātos, ka tās viņu nekrāpj. Tad viņš griezās pie stūrmaņa: „Ko tas nozīmē, senjor? Jūs turaties pārāk tuvu krastam; es taču pavēlēju pavisam ko citu! Stūri uzleju!.. Ciešāk!“

Straikers ņurdēdams paklausīja un pagrieza barku pa vējam. Tad kapteinis, griezdamies pie viņa, dusmīgi jautāja, kālab nav pildīta viņa pavēle?

Bijušais katordznieks atvainojās, teikdams, ka viņš nule uzsācis dežūru un nekā nezinot, kas agrāk ticis teikts. Viņš braucot kuģi tai pašā virzienā, kādā tas devies, kad viņš stājies pie stūres.

„Kas stāvēja pirms jums?“ dārdēja saniknotais kapteinis.

„Džils Ilomecs,“ Straikers drūmi atbildēja.

„Jā, tas bija viņš,“ piebilda pirmais palīgs, iedams blakām kapteinim. „Sardzē bija senjors Padiljo un 11o-mecs, kas nule aizgāja no stūres rata.“

„Kur Ilomecs?“ jautāja kapteinis arvien vēl viņam neparastā niknumā.

„Viņš nogāja lejā, ser.“

„Pasauciet viņu augšā! Atsūtiet tūlīt viņu pie manis!“ Vecākais virsnieks steidzās izpildīt pavēli un drīz atgriezās ar llomecu.

Pēdējais raudzījās Lantanasā drūmu skatienu, kas pauda acīmredzamu nepaklausību.

„Kā tas notika?“ čīlietis jautāja. „Tu beidzamais stāvēji pie stūres, kurp tu stūrēji?“

„Tā, kā jūs pavēlējāt, kaptein Lantanas.“

„Tas nevar būt! Ja jūs būtu darījis tā, kā es teicu, zeme neatrastos mūsu priekšā. Es ļoti labi saprotu savu lietu, un nevarēju tādu kļūdu pielaist.“

„Tas uz mani neattiecas,“ matrozis drūmi iebilda. „Es vadīju barku, kā man bija pavēlēts. Nav mana vaina — ja tā neklausīja, un man ne visai patīk, ka man to saka.“

Pārsteigtais kapteinis atkal berzēja acis un raudzījās uz krastu. Varbūt, tiešām, viņš bija kļūdījies un stūrmanis nebija vainīgs? Tālab viņš aprobežojās ar to, ka piespieda mainīt barkas virzienu un pavēlēja turēties tālāk no krasta.

„Koridors“ ātri veica zaudēto un apbrauca Punta Ma-rietes ragu; tas izdevās viegli tālab, ka, tuvojoties vakaram, vējš sāka pūst no krasta.

Labi pazīdams piekrasti un pārliecinājies, ka briesmas garām, kapteinis Lantanass kāpa lejā pusdienot.

Tiklīdz kapteinis aizgāja, uz klāja viss norisa kā pirms tam, ja vēl ne ļaunāk. „Kondors“ atkal sāka tuvoties krastam, paklausīdams stūrmanim, kā pienākumus tagad neizpildīja Straikers vai Homecs, bet nezināmas tautības matrozis. īstajiem stūrmaņiem tagad nebija laika. Notika pēdējā apspriede, kurā bija jāizlemj kapteiņa un viņa pasažieru liktenis, kuri apakšā jautri pusdienoja. Sarunās piedalījās arī Harijs Blju, un viņam pat piekrita redzama loma kā Straikera un viņa domu biedru grupas vadītājam. Apspriedē vispirms tika pārrunāts jautājums, kur labāk izkāpt krastā. Domas dalījās. Daži ieteica braukt tūlīt pie krasta, bet citi domāja, ka tas būtu jādara, sasniedzot Panamas līci.

Harijs piekrita pēdējiem un pamatoja to šādiem aplē-sumiem:

„Sasniedzot Panamas līci, mēs būsim tuvāk pilsētai, un mums būs vieglāk to sasniegt pēc tam, kad būsim veikuši darbu, ko esam nodomājuši. Panama taču ir jūras osta, un no tās bieži izbrauc dažādi kuģi. Sasnieguši to, mēs katrs varētu iet savu ceļu. Kas vēlas, var šķērsot zemes šaurumu un doties uz otru pusi. Bet tā kā Panamā daudz svešnieku, kas dodas uz Kaliforniju vai atgriežas no turienes, tad neviens mūs neievēros. Bet ja mēs izkāpsim šai piekrastē, kur nav nevienas kārtīgas pilsētas, vienīgi nelieli zvejnieku ciemati, visi piegriezīs mums vērību un, droši vien, drīz arestēs un ieliks cietumā. Ļoti iespējams pat, ka mēs izkāpjam apvidū, kur dzīvo mežonīgie indiāņi, un tad zaudēsim nevien bagātību, bet arī skalpus. Es esmu dzirdējis, ka šai piekrastē dzīvojot vismežonīgākie indiāņi. Bet ja ar! mēs nesastapsim ne indiāņus, ne baltos, bet izkāpsim krastā mežiem apaugušā tuksnesi, mums var rasties grūtības, meklējot ceļu. Es ēsmu dzirdējis par matrožiem, kas avarējuši šai piekrastē un gājuši bojā, pirms sasnieguši kādu apdzīvotu vietu. Bet tālab es, biedri, ieteicu braukt uz līci; bet, kad mēs būsim tā tuvumā, mēs piebrauksim krastam. Panamas jūras licis ir tik liels, ka mēs vienmēr atradīsim vietu, kas mūsu nolūkiem noderīga.“

„Mēs jūs uzklausījām, senjor Biju,“ iebilda llomecs, „tagad atļaujiet arī man pateikt kādu vārdiņu. Kas to saka, ka nebūtu labi doties uz Panamas līci! Tikai jūs aizmirsāt pieminēt kādu apstākli, kas svarīgāks nekā visi pārējie. Tai laikā, kad mēs iegriezīsimies jūras līcī, mēs, droši vien, sastapsim daudz kuģu, kas no turienes brauc. Iedomāsimies, ka kāds no tiem būs karakuģis — angļu vai amerikāņu kreiseris — un tam ienāks prātā mās pārbaudīt, kas tad ar mums notiks?“

„Lai pārbauda!“ Biju iebilda, „no kā mums jābaidās? Barkas papīri kārtībā, un viņiem būs mūs jāatstāj tai vietā, kur mūs apturēs. Lai mūs pārbauda un paliek par muļķiem!“

„Bet viņi var mūs arī neatstāt,“ atteica llomecs, „sevišķi, ja viņiem ienāk prātā barku apturēt tai brīdī, kad mēs gatavojamies to atstāt. Ko tad? Bez tam, arī no daudziem citiem kuģiem kritiskā brīdī mūs var ieraudzīt. Un tad es vēl jums teikšu, ka es šo piekrasti ļoti labi pazīstu. Es te esmu nodzīvojis vairākus gadus, nodarbodamies ar tā saucamo kontrabandu. Tiešām Panamas līča mežonīgie krasti apauguši mežiem, kā misters Biju saka, un tur ļoti viegli apmaldīties. Mēs varam izkāpt desmit jūdzes no ostas un tomēr to nesasniegt. Tādas pašas briesmas tur mums draud arī no mežoņiem, kuru mūsu pirmais virsnieks, acīmredzot, tā baidās. Bet, izkāpjot krastā kaut kur tepat, mēs būsim netālu no vecā Nika-ragua ceļa, kas šķērso visu zemes šaurumu. Pa to mēs sasniegsim Panamas pilsētu, ja kāds gribēs turp doties. Bet te ir arī otra pilsēta, tikpat liela kā Panama, kas labāk noder mūsu nolūkiem, un kur mums neradīsies to nopietno grūtību, par ko runā senjors Biju. Šai pilsētā nav cietumu. Es runāju par San-Jago, Veraguas galvaspilsētu, kas atrodas ne tālāk par vienas dienas gājienu no krasta. Un mēs to sasniegsim, iedami pa labu ceļu. Bet tie ir sīkumi, par ko nav vērts pat runāt. Mums jāizvēlas droša vieta, kur mēs sākumā varētu iekārtoties — šai ziņā par San-Jago es atbildu. Ja vien no tā laika, kad es to atstāju, tur viss nav krasi mainījies… Bez tam, man tur ir veci draugi, kas vajadzības gadījumā mums palīdzēs. Ar naudu, ar desmito daļu no tā, ko mēs iegūsim, var uzpirkt pilsētas alkādu un katru provinces tiesnesi.“

„Tieši tāda pilsēta mums vajadzīga!“ kliedza vairākas balsis. „Dosimies uz San-Jago!“

„Vispirms mums jābrauc gar krastu,“ Homecs teica, „līdz mēs atradīsim izkāpšanai piemērotu vietu.“

„Jā,“ izsmejot sacīja Harijs Blju, izmisis, ka vairums balsu pret viņu, bet, ja mēs dosimies krastā tūlīt, mēs varam uzskriet klintīm. Te visgarām, cik tālu sniedz skatiens, apakšūdens klinšu svītra. Kā mēs pārdabūsim pāri laivu? Ta, droši vien, sašķīdīs skaidās.“

„Taisnība, tur ir klintis, kā jūs sakāt,“ Iīomecs piekrita, „bet tās nav nepārtrauktā līnijā, kā tas šķiet. Es atceros vietas, kur bez briesmām var izbraukt laivu, bet vajadzības gadījumā pat kuģi. Vajadzēs tikai labi pameklēt.“

,,Vaya, camarados!“ nepacietīgi iesaucās Padiljo. „Mēs velti kavējam laiku, kas mums tagad tik dārgs. Ķersimies pie darba un turēsimies tuvāk krastam, kā to ieteic Iīomecs. Es atbalstu viņa priekšlikumu; bet, ja gribat, varam nobalsot.“

„Nav vērts, mēs visi piekrītam.“

„Labi, draugi,“ Harijs Blju piekrita, negribīgi padodamies, redzēdams, ka jāpiekāpjas. „Ja jūs visi domājat, ka jābrauc uz krastu, es negribu ar jums strīdēties. Bet es vēl vienmēr domāju, ka labāk būtu bijis braukt līdz Panamai.“

,,Nē, nē, Sant-Jago mums īstā vieta. Mēs nolēmām doties turp.“

„Nu, tad dosimies uz Sant-Jago. Bet, ja barka jātuvina krastam, tad nav, ko kavēties. Citādi mēs katrā ziņā uzbrauksim šīm baltajām micītēm, kas sadragās barku ātrāk, nekā mēs domājam.“

Otrs palīgs devās atpakaļ un, piegājis stūrmanim, iečukstēja viņam kaut ko ausī. Stūre asi tika pagriezta, un barka mainīja kursu W. N. Matroži steidza pagriezt buras pa vējam, neveikdami šo darbu ar dziesmām, kā tas bija parasts, bet klusēdami, it kā tas būtu spoku kuģis, bet komanda — spoki.

Kad viss bija padarīts, otrs palīgs atkal devās uz dāl-bortu, kur bija sapulcējušies visi matroži beidzamajām pārrunām, šoreiz Džils Homecs bija vadītājs un autoriārā tonī norādīja, kā viņiem jārīkojas. Vispirms viņš vēlreiz apstiprināja, ka viņi tagad brauks gar krastu, līdz starp koraļļu rifiem atradīs eju; tad nolaidīs laivu, iekraus tai zeltu un, tad, vispirms izsitot barkas dibenā vairākus caurumus, iekāps laivā un irsies uz krastu.

šai laikā barka brauca tikai kādu jūdzi no krasta, bet pusceļā atradās zemūdens klintis; viļņu šļauksti draudīgi atskanēja nakts klusumā. Barka peldēja ļoti lēni, ne ātrāk kā trīs mezgli stundā, un sazvērnieki gribēja tūlīt nolaist laivu un salikt tur visu, ko bija nodomāts ņemt līdzi. Tik rāmā laikā laivu droši varēja buksēt kuģa pakaļgalā. Tādā veidā viņiem atkristu zināmas rūpes, kas neizbēgamas, izkāpjot krastā. Priekšlikumam visi piekrita, un šim nolūkam tika izmeklēta lielākā laiva.

Matroži enerģiski ķērās pie darba, un pēc dažām minūtēm lielā laiva jau bija nolaista ūdenī un ar tauvām pievilkta pie bimsa, kur viņu piestiprināja ar falrepiem, pārmestiem pār bortu. Tad sāka novietot laivā buru maisus un saiņus ar nepieciešamajām drēbēm, muciņu ar cūkgaļu, otru ar sausiņiem un trešo ar ūdeni; neaizmirsa arī ruma muciņu un dažas pudeles vīna, ko viņi bija izzaguši no kapteiņa Lantanasa noliktavas.

šis pārtikas krājums bija domāts tikai vienai naktij, ko viņi būs spiesti pavadīt krastā, un īsajā ceļā līdz kalniem. Visi šie darbi tika veikti ļoti ātri, jo tagad vajadzēja paņemt vienīgi to, kas bija vērtīgākais. Komanda atkal salasījās kopā, un sākās jauna apspriede.

Pirmais runāja Padiljo, nežēlīgais nelietis, kā sirds nekad nebija izjutusi ne mazākās līdzcietības.

„Pārgriezīsim visiem rīkles — un viss būs darīts!“ viņš uzaicināja.

šis drausmīgais priekšlikums, kas bija vēl briesmīgāks ar savu lakonismu, pat šo ļaundaru pulkā nerada piekritēju. Daudzi pret to iebilda. Harijs bija pirmais un noteiktākais. Kaut gan viņš bija lauzis vārdu un uzticību, viņš vēl nebija tik dziļi grimis, lai aukstasinīgi uzklausītu slepkavības priekšlikumu, un, iebilzdams Padiljo, teica: „Kālab mums viņi jānogalina? Kas attiecas uz mani, es neredzu nekādas vajadzības.“

„liet ko tad vajadzētu darīt, pēc jūsu domām?“ izsmejot jautāja otrs palīgs.

„Dot iespēju šiem nabadziņiem izglābties.“

„Kā?“ Padiljo ātri jautāja.

„Ļoti vienkārši: ja mēs pagriezīsim barku pret jūru, tā aizvedīs viņus no zemes, un mēs nekad vairs viņus neredzēsim un nekā par viņiem nedzirdēsim.“

„Nē, nē, tas neder,“ visi reizē protestēja. „Viņus var atrast, un tad mēs, droši vien, dzirdēsim par viņiem — un ne tikai vārdus vien.“

„Carrai!“ Padiljo rūca, „tas būtu lieliski. Tieši tas, kas vajadzīgs, lai mūsu kakliem apmestu garrota. Jūs aizmirstiet, ka dons Gregorio Montego ir ievērojama persona. Un ja viņš kādreiz spers kāju krastā, pēc tam kad mēs būsim viņu aplaupījuši, viņš pratīs padarīt mums daudzas vietas … ē! gandrīz visu zemes lodi dzīvei par karstu. Ne velti veci ļaudis saka, ka miroņi nepļāpājot. Paklausiet mani, camarados, un izdarīsim tā, kā es teicu. Kā tu par to domā, senjor Iīomec?“

„Tu gribi zināt manas domas?“ Homecs jautāja, pirmoreiz runādams par šo lietu. „Es nesaprotu, kālab mēs nevarētu vienoties. Senjors Biju ir pret asins izliešanu, es arī būtu pret to, ja no tā varētu izvairīties. Bet vispārējas drošības labā tas neizbēgami, kaut gan ne tādā veidā, kā tas likts priekšā. Rīkoties tā, kā senjors Biju ieteic, būtu neprāts no mūsu puses — nē, jaunāk: tā būtu pašnāvība. Un tomēr es neredzu vajadzības pārgriezt viņiem rīkles, kas, man tev jāatzīstas, arī man ne visai patīk. Man šķiet, es zinu līdzekli, kas pasargās mūs no nepieciešamības rīkoties tik nežēlīgi un tomēr sagādās mums pilnīgu drošību.“

„Kāds līdzeklis?“ vairākas balsis jautāja. „Runā ātrāk!“

„Līdzeklis patiesībā ir ļoti vienkāršs — tik vienkāršs, ka es brīnos, kā nevienam no jums tas nav ienācis prātā. Mēs nolēmām barku katrā ziņā nogremdēt; bet tā nenogrims tūlīt un katrā ziņā ne ātrāk, pirms mēs aizbrauksim krietni tālu. Kamdēļ mēs nevaram atstāt dzīvus tos, no kuriem mēs gribam atbrīvoties, bet tā, lai viņi nogrimtu kopā ar barku?“

„Bet to pašu taču ieteic arī Biju,“ atskanēja balsis. „Taisnība,“ Homecs atbildēja, „bet ne gluži tā, kā es to domāju. Viņš grib ļaut viņiem iespēju brīvi staigāt pa kuģi, varbūt pat aizkļūt no tā, pirms tas vēl nebūs nogrimis, ar dīvāna vai cita kā palīdzību …“

„Bet kā tad jūs ar viņiem domājat rīkoties?“ kāds matrozis nepacietīgi jautāja.

„Piesiet, pirms mēs no viņiem šķiramies.“

,,Ha!“ iesaucās zvērīgais Padiljo, kam labāk patika tūlītēja slepkavība. „Kālab mums viss tas jādara? Tas, droši vien, būs saistīts ar nepatīksmēm. Kapteinis pretosies, un arī vecais dons ar labu nepadosies. Mums tāpat vajadzēs viņus nobeigt vai pārmest pār bortu. Nesaprotu, kālab mums uzņemties šīs rūpes, un, es atkārtoju, nobeigsim ar viņiem nekavējoties!“

„Velns lai parauj!“ iejaucās Straikers, kas līdz šim bija klusējis, lai gan piekrita Harija Biju domām. „Neko teikt, labi izdomājis! Misters Homecs ieteic daudz labāk. Tāpat dara arī Austrālijas bush’ās, kur cilvēki nav tik asinskāri. Tur, kad uz ceļa notver kādu tirgotāju — protams, ja viņš sevišķi nekaujas — vienkārši piesien pie koka un atstāj vienu ar savām pārdomām. Kamdēļ mēs nevarētu darīt tāpat ar tiem trim, ja vien neviens no viņiem sevišķi nepretosies?“

„Tā ir labi!“ iesaucās Deviss, atbalstīdams sava drauga Straikera priekšlikumu. „Mans vecais šīs lietas labi saprot.“

„Bez tam,“ turpināja vecākais katordznieks, „šī lieta man šķiet diezgan vienkārša. Mēs gribam zeltu, bet daži grib vēl arī senjoritas. Un mēs varam iegūt kā vienu tā otru, neizdarot slepkavību!“

šādos apstākļos Straikera piezīme skanēja savādi — nopietni un tai pašā laikā arī komiski.

„Ko tad tu sauc slepkavību?“ Padiljo nicīgi jautāja. „Vai ir kāda starpība starp slepkavību un to, ko tu ieteic ? Viņiem, droši vien, nebūs starpības, un ticiet man, arī mums nē. Ja arī ir kāda starpība, tad tik maza, ka es to nespēju ievērot. Carramba! Nē!“

„Vai tu redzi vai nē — tas vienalga,“ iejaucās Harijs Blju, „bet starpība tomēr liela, un es noteikti pretojos, ka tiktu izlietas asinis tur, kur tas nemaz nav vajadzīgs. Taisnība, ja mēs viņus atstāsim barkā piesietus, kā to ieteic misters Homecs, viņi katrā ziņā noslīks, bet mazākais mūsu rokas nebūs aptraipītas nogalināto asinīm!“

„Tas pareizi!“ iesaucās daži vīri. „Rīkosimies pēc austrāliešu paraduma un piesiesim viņus!“

Visi šim uzskatam piekrita, un atlika tikai sadalīt darbus, kas katram jādara.

Tam bija vajadzīga tikai viena minūte. Vecākajam virsniekam un Devisam, kam bija jēga kuģubūvēšanā, bija jāizsit kuģa dibenā caurumi. Homecs un Hernandecs sagūstīs meitenes un novietos tās laivā; pagaidām viens matrozis paliks pie stūres. Padiljo vadīs to grupu, kam uzdota zelta iegūšana, bet Straikers un pārējie piesies nelaimīgos cilvēkus.

Briesmīgais noziegums bija izstrādāts visos sīkumos, un tā izpildīšanas stunda bija tuvu.

XXIV. nodaļa. Tintoreras[1]).

„Kondora“ kajīte bija viena no tiem mazajiem ērtajiem saloniem, kādi diezgan bieži sastopami uz tirdzniecības kuģiem, kad kuģa kapteinis ir ari kuģa īpašnieks. Protams, nepieciešami, lai kapteinis būtu no tiem ļaudīm, kas nevien pazīst civilizācijas prasības, bet arī pieraduši sagādāt sev zināmas ērtības pat uz jūras, kaut gan viņa amata brālis tais pašos apstākļos spējīgs dzīvot tāpat kā matroži. Starpība vienīgi tā — ka viņi katru dienu izpīpo vairākas pīpes tabakas un izdzer neskaitāmas groka porcijas.

Oīles kapteinis nepiederēja šiem ļaudīm. Tas bija redzams no pirmā acu uzmetiena kajītes iekārtai. Bez parastajiem un nepieciešamajiem kuģa instrumentiem, ievērojamu vietu ieņēma liels grāmatskapis, kura plauktos nebija nevienas brīvas vietas; starp durvīm, kas veda četri atsevišķās nelielās kajītēs, bij novietoti spoguļi; gar sāniem bija mīksti turku dīvāni ar atvilktnēm apakšā, kur glabājās dona Gregorio zelts.

Kajītes vidu ieņēma sarkankoka galds masīvām kājām, kas bija cieši piestiprinātas pie grīdas. Ap galdu bija četri krēsli, kas arī bija pieskrūvēti kajītes grīdai.

Augstāk piesienas bija plaukts ar veselu rindu karaļu un glāžu, bet pie griestiem apaļa metala spuldze ar at-gaisrni, kas gaismoja galdu.

Pie galda sēdēja četri cilvēki un pusdienoja: kapteinis, kā saimnieks, galda galā, dons Gregorio pretējā galā, bet dāmas abās pusēs.

Barka peldēja bez mazākās šūpošanās, un tālab uz galda nebija redzami parastie trauku aizsargi. Visi galda piederumi, neizslēdzot pat vāzi ar puķēm, bija novietoti uz galda, nebaidoties, ka tie sāks lēkāt un nolidos uz grīdas. Virējs šai dienā bija sirsnīgi pūlējies, un visi, neizslēdzot arī dāmas, pienācīgi godāja gardās pusdienas. Kā deserts

lika pasniegti dažādi augļi, ar ko Amerikas tropi tik bagāti. Smalkie vīni, kas dzirkstīja glāzēs, veicināja jautras sarunas, un pusdienas ieilga ilgāk, nekā parasts.

Beidzot dāmas atstāja ēdamistabu un iegāja savās kajītēs, lai pārģērbtos un dotos uz klāja ieelpot svaigo gaisu. Viegla barkas līgošanās un maigā mēness gaisma, kas plūda pa kajītes logiem, kārdināja viņas pavadīt parasto pusstundu uz klāja, un viņas devās turp.

Lantanass un bijušais haciendado palika ēdamistabā. Vīna iejūsmināts — to viņi abi pietiekami daudz bija iebaudījuši — čīlietis stāstīja savam sarunu biedram dažādus notikumus, ko viņam bija gadījies piedzīvot savos ceļojumos pa jūrām.

Sūkdams veco Kanarijas vīnu, kapteinis nekam nepiegrieza vērības un nedomāja par to, kas varētu notikt uz „Kondora“ klāja. Visu vakaru viņš vai nu aizmirsa jeb atstāja novārtā savus kuģa kapteiņa pienākumus. Viņš pat neievēroja kajītes un galda griešanos, bet, ja arī ievēroja, tad domāja, ka tā vīna ietekme, kurš izsitis no līdzsvara viņa smadzenes.

Bet kajīte tiešām griezās, un līdz ar to arī galds, šī kustība notika pakāpeniski un klusu, pateicoties mierīgajai jūrai augšā nebija dzirdama neviena balss, nebija dzirdama stūrmaņa svilpe, ne matrožu dziesmas — vārdu sakot, nekas, no kā kapteinis Lantanass varētu uzminēt, ka barka mainījusi virzienu un katru mirkli var aiziet bojā.

Tamēr barka pilnām burām slīdēja pa jūj*u. Pie stūres stāvēja Homecs, kurš vienīgais pazina šo krastu. Viņi bija tikai pusjūdzi no krasta un brauca gandrīz blakām zemūdens klinšu grēdai. Krasta vējš ļāva viņiem apbraukt tām apkārt. Priekšā bija saskatāms augsts zemes rags. Homecs to atcerējās, jo gaišā mēness gaismā iezīmējās kalna kontūras, kuras nevar nepazīt, ja tās kaut reiz redzētas; tās ir — cerro — divi virsotnes un col, vai sedl-voidīgs iedobums, starp tām.

Bet šis zemes rags nebūt nepierādīja, ka viņu mērķis tuvu, tas tikai liecināja, ka viņi iebrauc lielā līcī, kas ieliecās Veragujas krastā.

Kuģim virzoties uz priekšu, ITomecs ievēroja platu tīra ūdens svītru, kas iespiedās krastā; jādomā, tas bija licis, kā grīva vairākas jūdzes plata.

Viņš būtu ievirzījis barku šai līcī, bet viņu kavēja zemūdens klintis, kuru ūdens putu kultās virsotnes it kā josta ietvēra ieeju līcī.

Nobraucis vēl jūdzi, viņš atkal tuvojās krastam, un drīz divgalvainais kalns atradās viņam bimsā, bet tā savādais siluets skaidri iezīmējās mēness apgaismotajās debesīs. Tā atveids izcēlās sevišķi tālab, ka mēness atradās tieši aiz tā un raudzījās starp abām virsotnēm it kā liela apaļa spuldze. Piebraucis tuvāk, Ilomecs ieraudzīja klinšu svītrā vaļēju ūdens lauku, ko viegli ievērot viņa tumšās mierīgās virsmas dēļ, kas viegli atšķirama no abās pusēs plīvotajām baltajām zirgu astēm. Homecs nodeva stūri kādam matrozim, kam viņš paskaidroja, kā jāvada stūre, bet pats devās uz dālbortu, kur bija sapulcējusies visa komanda, sagatavota rīkoties kuru katru brīdi. Strai-kers un Lakross turēja rokās virves, ar ko saistīt nelaimīgos uz nāvi notiesātos. Padiljo un viņa grupa bija apbruņojusies cirvjiem un laužņiem — tās bija atslēgas, ar ko viņi atslēgs kastes.

Pie grotmasta stāvēja vecākais palīgs ar lukturi rokās; Deviss stāvēja viņam blakus ar urbi, āmuru un kaltu. Viņi stāvēja tieši pie lūkas, kas bija atvērta, gatavodamies nokāpt kuģa iekštelpās. Turēdams lukturi zem svārku stūra, Harijs Blju stāvēja masta ēnā, it kā pārdomādams savu neuzticību un kaunēdamies rādīt savu seju. Viņam bija ļoti pretīga līdzdalība šai lietā, kaut gan viņš centās izrādīt pretējo. Bet katrs bija nodarbināts savā darbā, un nevienam nenāca prātā viņam sekot. Harijs apskatījās, piegāja bortam un paraudzījās pār malu. Mēness tagad spīdēja viņam tieši sejā, un tās izteiksme maigo bālo staru gaismā bija tik pat grūti izskaidrojama kā līdz šim. Harijs Blju piegāja bortam vēl tuvāk un nopietni raudzījās pār to, it kā gribēdams iegrimt sālsūdens dziļumā un tā izbeigt savu dzīvi. Pēkšņi viņš izdzirda sieviešu balsis, tad drēbju čaukstēšanu un ieraudzīja divi baltā tērptus sieviešu stāvus, īsās uz pleciem uzmestās mantijās, vieglos spāņu lakatiņos. Iznākušas klājā, viņas kādu laiku stāvēja, tīksminādamies par mēnesi, bet tad aizgāja no borta.

šim skatam vajadzēja mīkstināt matroža nodevīgo sirdi. Bet tā vietā, tā, kā liekās, vēl vairāk nocietinājās un izsauca neizprotamas atriebības alkas. Viņš tagad ilgāk nevilcinājās un ar lukturi rokās ieslīdēja lūkā, lai tur tumsā izvestu savu nekrietno darbu.

Nevērojot ekvātora tuvumu, gaisā nakti bija jūtams vēsums. Ciešāk savilkušas ap sevi mantijas, jaunās meitenes uzkāpa jutā un stāvēja tur, atspiedušās pret bortu.

„Kādu laiku viņas klusēja, viņu acis sekoja kuģa takas putām, ko apgaismoja jūras fosforiskā gaisma. Tad viņas ievēroja, ka ūdens virsmā redzami lieli kustīgi plankumi, acīmredzot, kaut kādi jūras dzīvnieki peldēja vienā virzienā ar kuģi.

Senjoritas ne velti bija ceļojušas pa jūru un ļoti labi saprata, ko tas nozīmē: tās bija haizivis — tintoreras, kuru tā baidās Panamas un Kalifornijas jūras līču pērļu zvēj nieki.

šonakt kā tuburones, tā arī tintoreras bija sapulcējušās neparasti lielā skaitā un turējās tuvu kuģim: haizivis bija ievērojušas nolaisto laivu un, cerēdamas saņemt laupījuma, izpleta savas platās rīkles pēc iespējas tuvāk laupījumam …

„Santissima!“ iesaucās Karmena brīdī, kad kāda haizivs uzbruka laupījumam pie paša kuģa, „lai pasarga Dievs iekrist tur, pāri bortam, tieši šo briesmīgo nezvēru vidū! Izglābties nebūtu cerību. Iedomājies tikai, kāds niecīgs atstatums mūs dažreiz šķir no visdrausmīgās nāves! Paskaties uz šo briesmoni, tieši lejā, ar lielām dedzīgām acīm. Viņš it kā grib palekties un mūs satvert. Ak! Es nespēju ilgāk skatīties … Man šķiet, ka, ja es ilgāk skatītos uz viņām, man noreibtu galva, un es iekristu kādam briesmonim tieši rīklē.“

Karmena atgāja no borta un stāvēja kādu laiku, domās iegrimusi. Varbūt viņa domāja par matrozi, kam izdevās izglābties no haizivīm, bet varbūt arī par to, kurš viņu toreiz bija izglābis. Bet viņa tādā stāvoklī nepalika ilgi, un, griezdamās pie Ineses, teica:

„Sobrina! Vai tu tiešām nepriecājies, ka drīz mūsu ceļojums beigsies?“

„Es to nesaku, tia, un domāju, ka neviens nekad to nenožēlos. Man būtu daudz patīkamāk, ja mūsu ceļojums būtu jau beidzies … liet pirms mēs nokļūsim Spānijā, mums stāv priekšā vēl tikpat ilgs ceļojums pa jūru.“ „Taisnība, tikpat ilgs kā laika, tā atstatuma ziņā. Bet es ceru, ka tas būs citāds. Pār Atlantijas okeānu mēs brauksim lielā spāņu tvaikonī ar visām iespējamām ērtībām. Bez tam, mums būs daudz ceļabiedru — tādu pašu pasažieru kā mēs. Cerēsim, ka tie būs jauki ļaudis, un mūsu ceļojums pa Atlantijas okeānu būs daudz patīkamāks nekā tagad pa Kluso.“

„Bet mums taču arī uz „Kondora“ bija ļoti labi; un es esmu pārliecināta, ka kapteinis Lantanas darījis visu, ko spējis, lai mums būtu patīkami.“

„Protams, viņš darīja visu, ko varēja, un es to vienmēr pateicībā atcerēšos. Bet, atzīsties pati, ka, nevērojot visas viņa labās īpašības, mums laiku pa laikam ļoti apnika viņa zinātniskie prātojumi. 0 Inese, mēs bijām ļoti vientuļas, un ceļojums bija ļoti vienmuļš, mazākais man.“

,,A! Es saprotu. Tu gribētu, lai tev būtu vesels bars jaunu neprecējušos pavadoņu. Nu, uz liela kuģa, man šķiet, tādu nebūs mazums. Iespējams, ka tur būs arī kādi desmit mūsu militarios, kas atgriezīsies no Kubas un kolonijām. Jā, es tev piekrītu, tas mūsu ceļojumu pa okeānu izvērstu daudz tīkamāku.“

„Nē, nekā līdzīga man nevajaga. Taisnību sakot, nevis sabiedrības trūkums un mūsu ceļojuma vienmuļīgums padarīja to tik skumju — nē, pavisam kas cits.“

„Man šķiet, ka es šo citu varu uzminēt.“

„Ja tā, tad tu esi gudrāka par mani, jo es pati nevaru pateikt, kas tas ir.“

„Vai tad tam nav nekā kopēja ar vēso atvadīšanos? Ech, Karmen, tu man apsolīji par to vairs nedomāt, līdz mēs viņus satiksim Kadiksā, un līdz viss noskaidrosies.“ „Tev nav taisnība, Inese. Ir pavisam kas cits.“ „Kas tad? Tas taču nevar būt no mare amiento (jūras slimības) ? Tā bija man īsta sodība. Vēl tagad es no

liis ciešu, kaut gan jūra tik mierīga. Bet tu! Tu panesi jūru tik pat labi kā, lūk, tie rupjie matroži. Tu esi tieši tāda sieviete, kāda vajadzīga par sievu jūras virsniekam, un kad tavs novio komandēs kuģi, tu, droši vien, kopā ar viņu apceļosi pasauli.“

„Tu šodien esi jautra, mora.“

„Kas gan nebūtu jautrs, cerot drīz spert soli uz cietzemes? Es, atzīstos, neieredzu jūru un, kad apprecēšu savu mazo guardiamarina, es piespiedīšu viņu atstāt jūru un nodoties kādai citai patīkamākai profesijai. Bet, ja viņam labpatiksies nedarīt nekā, man nebūs nekādu iebildumu —mana īpašuma pietiks mums abiem. Bet paklausies, Karmen, kas tad tevi tā uztrauc? Vai tiešām tu nezini ?“

„Tici man, Inese, nē!“

„Ļoti savādi! Tā tad — noslēpums. Varbūt nožēlas, ka tavi pielūdzēji palika Kalifornijā, sevišķi šis lieliskais, elegantais de Lars, ko beidzamoreiz mēs redzējām ceļa putekļos? Tev vajadzētu priecāties, ka esi atbrīvojusies no viņa, tāpat kā es priecājos, ka neredzu vairs apnicīgā sen-jora Kalderona. Jā, es nevaru saprast, kas īsti notika ar viņiem? Viņi neatnāca no mums pat atvadīties! Droši vien, noticis kaut kas sevišķs. Man ļoti gribētos zināt, kas īsti. Es daudz par to domāju, bet nekā nespēju izdomāt.“ „Un arī es. Tas tiešām ļoti savādi, kaut gan, man šķiet, tēvs par viņiem kaut ko zina, bet viņš negrib, ka mēs to uzzinām. Atceries, ka pēc mūsu pārbraukšanas uz viesnīcu haciendā nakti bija ieradušies cilvēki. Tēvs pārliecināts, ka viņi nākuši pēc zelta, domādami, ka tas vēl vienmēr atrodas turpat. Man pat šķiet, ka viņam gandrīz aizdomas, ka starp šiem četri vīriem — jo viņi, acīmredzot, bijuši četri — divi bija mūsu vecie pielūdzēji — Francisko de Lars un Faustino Kalderons.“

„Maria de Merced!“ Inese iesaucās, „Tu mani vienkārši pārsteidz. Mums jābūt mūžīgi pateicīgām mūsu aizstāvei, ka viņa pasargājusi mūs no tādiem neliešiem, un mēs varam priecāties, ka aizbraucam no zemes, kur brīvi var dzīvot tādi ļaudis.“

„Sobrina! Tu pieskāries sāpīgai vietai, šī doma rū-pina mani, kad atceros šos ļaudis. Tiklīdz mēs izbraucām no Sanfranciskas, manu sirdi visu laiku nomāc kaut kāda smagme — kaut kas līdzīgs baigām nojautām, ka mēs viņus vēl sastapsim, šī doma mani vajā kā spoks. Es nevaru pateikt cita iemesla, kā vienīgi to, ka de Laru labi pazīstu. Viņš nav tāds cilvēks, kas atstātu neatriebtu pazemojumu, kā liecinieces mēs bijām. Mēs gaidījām divcīņu un no tās baidījāmies. Divcīņa, droši vien, būtu notikusi, ja angļu karakuģis nebūtu aizbraucis. Bet tas, protams, netraucēs tik drosmīgu cilvēku kā de Laru atrast Edvardu un to nogalināt, vienalga kādā veidā. No tā es ļoti baidos, un man pat šķiet, ka arī tagad viņš mums seko.“ ,,Nu, kas tad par to? Tavs līgavainis pratīs tevi aizstāvēt, tāpat kā mans, ja Kalderons iedomātos viņu meklēt. Lai brauc vien, ja tikai neseko mums, ko, es ceru, mums braucot uz Spāniju, viņi nedarīs.“

„Es neesmu par to pilnīgi pārliecināta. Tādi ļaudis kā viņi visur atradīs ceļu. Profesionāli spēlmaņi, kā mēs tagad to zinām, ceļo pa visu pasauli. Katrā pilsētā viņi var nodarboties ar savu profesiju … Viņiem vienalga, vai tā San franciska, vai Kadiksa. Vai zini, Inese, es tev neesmu visu pateikusi, baidīdamās, ka tu, varbūt, sāksi smieties par mani. Man vairākas reizes bijis baigi, kopš mēs pārbraucām uz šo barku.“

„Baigi! Kamdēļ ?“

„Ja tu par mani nesmiesies, es pateikšu.“

„Labi, es nesmiešos.“

„Diemžēl! Tas nemaz nebūtu smieklīgi, ja tas būtu taisnība. Bet, protams, tās ir vienīgi iedomas.“

„Kādas iedomas? Runā, tia; es degu nepacietībā.“ „Es gribu runāt par mūsu barkas matrožiem. Viņiem visiem ļoti nesimpātiskās sejas, bet daži izskatās kā īsti dēmoni. Bet viens no viņiem mani sevišķi ietekmē. Vai tu vari ticēt, Inese, viņam tieši tādas acis kā de Laram. Un arī viņa sejas panti tik līdzīgi donam Francisko; tikai šim matrozim ir bārda un ūsas, bet de Laram to nebija. Protams, līdzība var būt tikai nejauša. Bet es neviļus nodrebēju, kad viņu pirmoreiz ieraudzīju, šorīt, kad es biju še augšā, es atkal sastapu šo cilvēku. Viņš stāvēja pie rata viens un vadīja stūri, katrreiz, kad es pagriezu galvu uz viņa pusi, es ievēroju, ka viņš neatlaidīgi un ļoti nekaunīgi raugās uz mani. Es pat gribēju sūdzēties kapteinim Lantanasam, bet tad, ievērojot mūsu ceļojuma tuvās beigas …“

Viņa nenobeidza teikumu, šai brīdī jutā parādījās cilvēks, it kā viņš būtu nācis no apakšas, un nostājās viņu priekšā. Tas bija matrozis, kas tik ļoti līdzinājās de Laram.

Zemi paklanījies, viņš teica:

„Mūsu ceļojums beidzies daudz ātrāk, senjorita — tas jau beidzies.“ Tad viņš piebilda, ironiski smaidīdams: „Tagad, senjorita, jūs brauksit uz krastu. Laiva gaida lejā, un man uzdots patīkamais pienākums jūs pavadīt.“

Kamēr viņš runāja, otrs matrozis piegāja Inesei. Tas bija llernandecs, kas gandrīz tādos pašos izteicienos piedāvāja viņai savus pakalpojumus.

Pirmā mirklī senjoritas stāvēja kā pārakmeņotas, bet tad sāka skaļi saukt palīgā, mēģinādamas paslēpties kajītē.

Bet viņām neļāva spert nevienu soli. Viņas satvēra stipras rokas, pacēla gaisā un aiznesa pār bortu.

XXV. nodaļa. Pamestā barka.

Harijs Blju atradās kuģa apakštelpās; viņam blakus bija Bils Deviss.

Viņi stāvēja pašā barkas dibenā, tieši tai vietā, ko viņi bija izmeklējuši savam briesmīgajam darbam — un ko atrast viņiem bija diezgan grūti. Bija jāpārrāpjas par sandāļkoku bluķiem, Manilas cigāru kastēm un bruņurupuču bruņu kaudzi. Atbrīvojuši vietu, viņi beidzot ieraudzīja kuģa sānus tieši zem ūdens līnijas. Viņi zināja, ka, ja viņi blakus savām kājām izurbs caurumiņu, tad, lai arī tas būtu mazs, barkas apakštelpas pieplūdīs ar ūdeni, un no!ks barku okenna dzelmē.

Deviss bija sagatavojies strādāt,, urbi rokās, un gaidīja tikai vecākā virsnieka pavēli.

Bet kā viens, tā otrs, acīmredzot, ne visai labprāt gribēja ķerties pie viņiem uzticētā uzdevuma.

šī doma viņiem ienāca prātā vienā laikā, un viņi, pacēluši galvas, skatījās viens otrā, it kā gribētu dzirdēt klusu atbildi katru interesētajam jautājumam. Beidzot Biju iesaucās pirmais:

„Lai mani pakar, ja man šis darbs patīk!“

„Jūs domājat gluži tāpat kā es, mister Biju,“ Deviss teica, „arī man nemaz tas nepatīk.“

„Gandrīz slepkavība,“ vecākais palīgs turpināja. „Un man tas nepatīk, jo tas nemaz nav vajadzīgs. Es jau augšā tiku teicis, ka nesaprotu, kālab barka jānogremdē. Tā aizpeldēs okeānā, un mēs nekad vairs par to nekā nedzirdēsim. Bet ja šie ļaudis no nāves izglābsies — kāda mums daļa? Mēs jau sen būsim tālu projām, kad viņi kaut kur paziņos par mūsu noziegumu. Mums nav jābaidās, ka viņi mūs kādreiz varētu atrast — tevi un mani. Es esmu pārliecināts, Devis, ka tu aizbrauksi uz kādu ostu, kur mēs vairs šos spāņus nesastapsim. Es katrā ziņā to darīšu, kad saņemšu savu laupījuma daļu.“

„Jā, tiklīdz man izdosies, es braukšu uz Austrāliju. Tur ir īstā vieta tādiem vīriem kā es.“

„Tur tu būsi pilnīgā drošībā; arī es braukšu turp. Un mēs abi jutīsimies daudz labāk, ja mums nevajadzēs atcerēties šo noziegumu. Bet, ja mēs šos trīs nelaimīgos aizsūtīsim uz viņpasauli, mums tas būs jāatceras. Tagad es tevi uzaicinu darīt to, ko es ieteicu arī pārējiem: dosim viņiem iespēju palikt dzīviem.“

„Un nedarīsim to?“

To teikdams, Deviss norādīja uz kuģa dibenu.

„Tas nav vajadzīgs, nekas labs no tā nevar iznākt, ja kuģis nogrims, un nebūs nekāda ļaunuma, ja mēs to palaidīsim.“

„Bet ko teiks pārējie?“

„Viņi nekā neuzzinās, un arī nevar uzzināt, ja mēs paši viņiem nepateiksim. Bet mēs taču neesam muļķī, lai to darītu. Es taču viņiem pierādīju, ka krasta vējš, kāds pašlaik pūš, barku aizdzīs no apredzes vēl pirms rīta ausmas. Bil Devis, lai citi dara, ko grib, bet lai mūsu sirdsapziņas paliek tīras šai nekrietnajā lietā. Tici man, kādreiz mēs tamdēļ jutīsimies daudz labāk.“

„Ja tu domā, ka viņi neuzzinās, tad es piekrītu.“

„Kā tad viņi to uzzinās? Izņemot mūs, te nav neviena, kas varētu mūs novērot. Kārtības dēļ, sit vairākas reizes ar āmuru.“

Kuģa galdnieks paklausīja un pāris reizes iesita tukšai ūdensmucai. šīs skaņas pa atvērto lūku augšā bija dzirdamas. Dzirdēdams augšā saucienus un sieviešu kliedzienus, viņš mitējās sist.

„Tu redzi, viņi par mums pat nedomā,“ vecākais palīgs teica, „šie spāņi pārāk nodarbināti ar savu laupījumu. Viņi stiepj meitenes uz laivu.“

„Jā, tieši to viņi dara.“

„Abas jaukas meitenes, vai nav taisnība, Devis?“ „Jā, īsts skaistuļu pāris.“

„Paklausies, draudziņ! Ja jau mēs izlēmām to vienu lietu, es arī par viņām gribu tev teikt pāris vārdiņus, un to es varu tagad ļoti labi pateikt. Homecs un šī sauszemes žurka Hernandecs pieprasa meitenes sev, it kā viņiem būtu kādas sevišķas tiesības. Bet tādas pašas tiesības taču ir katram no mums. Arī citi taču var gribēt to pašu. Jāatzīstas, ka man ļoti patīk tā ar varakrāsas matiem, ko grib sev piesavināties Džils. Es nekavēju viņu nogādāt to laivā, bet, tiklīdz mēs sasniegsim krastu, es gribu aizstāvēt savas tiesības. Vai tu mani atbalstīsi?“

„Lai mani pakar, ja tas tā nebūs! Man pašam no pirmās reizes, kad es viņas ieraudzīju, iepatikās tumšmate. Un, kaut gan es līdz šim nekā neteicu; tāpat kā jūs, es tomēr labprātīgi nedomāju piekāpties. Bet, ja iznāks cīņa, es ar šo līkkājaino Ilernandecu ātri tikšu galā. Mūsu pusē noteikti būs arī Džeks Straikers un, droši vien, arī dānis un holandietis, bet francūzis neapšaubāmi. Francūzis ļoti nemīl spāņus no tā laika, kad viņš sastrīdējās ar Padiljo. Nu, labi, aizstāvēsim meitenes — vienalga vai viņām tas patiks vai nē. Jūs variet pieprasīt sev blondo, es — tumšmataino, un, lai es būtu nolādēts, ja viņas dēļ es necīnītos līdz nāvei!“

„Gluži tāpat kā es otras dēļ,“ bijušais matrozis nopietni teica.

„Bet ko mēs iesāksim pēc tam, kad izkāpsim krastā?“ Deviss jautāja. „Lūk, kas mani dara nemierīgu: mēs izkāpsim mums nepazīstamā apgabalā, kur šie spāņu muļķi būs kā mājās; viņi runā vietējo valodu un tādā ziņā viņiem būs lielas priekšrocības — tas radīs grūtības. Vai jūs redzat izeju no šī stāvokļa?“

„Lielisku!“

„Kādu?“

„Meitenes nemīl nevienu no tiem, kas viņas pieprasa. Taisni otrādi, viņas tos abus neieredz — es jau sen to zinu. Tā tad, ja mēs viņas izglābsim, iečukstēdami ausīs, ka mēs viņas aizstāvēsim, viņas labprāt mums sekos. Un gan jau tad redzēsim, ko darīt tālāk. Tikai zvēri, Bil, ka tu mani atbalstīsi; un, ja arī Straikers būs mūsu pusē, tad mēs katrā ziņā uzvarēsim.“

„Mans pienākums būt tavā pusē, tāpat kā Džekam, es esmu pārliecināts … Aha! Viņa balss! Viņš mūs sauc. Zvēru Dievam, viņi, droši vien, jau laivā!“

„Protams! Iesim! šie spāņi var vēl iedomāties… Ātrāk, draugs, seko man!“

To teikdams, Biju pacēla lukturi, lai apgaismotu lūku, un abi steidzās sasniegt klāju, it kā no tā atkarātos viņu dzīvība.

Tai laikā, kad vecākais palīgs un Džils strādāja kuģa iekšpusē, bet divi spāņi nolaupīja meitenes, „Kondora“ lielajā kajītē norisinājās skati, kam nav līdzīga noziegumu vēsturē.

Kapteinis un dons Gregorio izdzirda cilvēkus steidzīgi kāpjam lejup pa kāpnēm; bet tie nebija senjoritu vieglie soļi; tas nebija ari vecais nēģeris — virējs, kā balss bija skaidri sadzirdama.

šai brīdī viņam bija uzbrukuši divi matroži un, pirms nabadziņš paspēja aptvert, ko ar viņu grib darīt, viņu nosēdināja uz sola un ar virvēm piesēja pie sola atzveltnes un kājām.

Kapteinis un dons Gregorio par to nekā nezināja. Viņi vispirms izdzirda virēja kliedzienus, pēc tam jauno meiteņu kliedzienus, bet nespēja viņām palīdzēt, jo šai brīdi virtuves durvis trokšņaini atvērās, un vairāki cilvēki ieskrēja kajītē; to priekšgalā bija otrs palīgs. Kapteinis Lantanass, kas sēdēja tieši pret durvīm, ieraudzīja tos pirmais, dons Gregorio, pagriezies solā, vēlāk.

Viņi pat nedomāja jautāt tik pēkšņa rupja iebrukuma iemeslus. Matrožu draudīgais izskats liecināja, ka tas būtu velti.

Vienā mirklī kapteini un donu Gregorio piesēja pie krēsliem, kur viņi jau sēdēja. Viņi palika sēžot it kā pārakmeņojušies — stingā miroņu pozā. Bet viņi neklusēja. Draudi un lāsti kā krusa bira uz dumpīgo matrožu galvām. Bet arī matroži rīkojās. Kāds matrozis satvēra divi riekstu spiedējus un iebāza tos kapteinim mutē, tā atņemdams viņam iespēju runāt. Otrs to pašu izdarīja ar donu Gregorio, izlietodams aizbāžņu viļķi.

Tad iesākās laupīšana. Atvilktnes tika uzlauztas, zelta smilšu maisi izvilkti un pārnesti uz laivu, kur tūlīt pēc tam iekāpa visi laupītāji, izņemot nelieti, kurš tik neatlaidīgi bija ieteicis nelaimīgos nogalināt. Viņš vispirms piegāja kapteinim, bet pēc tam donam Gregorio un izsita viņiem no mutes aizbāžņus.

„Carramba!“ viņš smiedamies teica, „man šķiet, būtu nežēlīgi atstāt divi tik cienījamus senjorus aizbāztām mutēm pie galda, uz kura stāv tik brīnišķi vīni, un neļaut viņiem iedzert vienam uz otra veselību!“

Tad, griezdamies tieši pie Lantanasa, viņš turpināja: „Redziet, kaptein, es neesmu atriebējs, citādi es par jums tā nerūpētos pēc visiem tiem apvainojumiem, ko es saņēmu no jums tūlīt pēc tam, kā iestājos par otru palīgu uz jūsu kuģa.“

Tad viņš pagriezās pret donu Gregorio un, piegājis pie viņa, kliedza tieši ausī:

„Varbūt tu mani pazīsti, Montego? Varbūt jūsu laipnība atcerēsies kādu apstākli, kas notika seši gadi atpakaļ, kad jūs bijāt gerbabuenos alealdemayors. Jūs, varbūt, esat jau aizmirsis, ka jūs pavēlējāt piesiet pie kauna staba un

nopērt kādu nabagu, tālab ka viņš bija mazliet nodarbojies ar kontrabandu. Es esmu tas nelaimīgais un tagad atriebju jums par toreizējo apvainojumu. Tagad sēžiet, lūdzu, kabaleros, dzeriet vīnu un ēdiet riekstus. Pirms jūs notīrīsit galdu, šī brīnišķā barka kopā ar jums atradīsies jūras dibenā.“

Sarvu runu ļaundaris nobeidza ar ļaunu smieklu šalti, kas turpinājās visu laiku arī tad, kad viņš kāpa augšup pa kāpēm. Tad viņš pārrāpās pār bortu un nolaidās laivā, kur viņš atrada airus un airētājus savās vietās.

Bet vēl nebija visu. Divi — vecākais palīgs un Deviss

— vēl bija barkā — tās apakštelpās. Spāņi labprāt brauktu projām, negaidot promesošos, bet pret to iebilda Straikers, kuram piekrita visi pārējie.

Spāņiem negribot bija jāatsakās no sava nodoma. Pa-diljo, kas bija priekšlikuma galvenais ierosinātājs, it kā gribēdams attaisnoties, griezdamies pie Straikera, teica: „Ha-ha-ha! Vai jūs tiešām domājāt, ka es to runāju nopietni? Vajadzētu būt nekrietnam nodevējam, lai tā rīkotos.“

Straikers paskaidrojumiem nepiegrieza vērības un skaļā balsī sauca savu draugu un Ilariju Biju, atkārtodams viena un otra vārdus.

Viņam atbildēja, un tūlīt uz klāja parādījās Deviss. Arī Harijs Blju iznāca pie grotmasta, kur viņš nez’ ko rīkojās. Mēnesi aizsedza mākoņi, un bija pārāk tumšs, lai kāds saprastu, ko viņš tur dara.

„Hallo, Biju!“ Straikers atkal kliedza, „ko tu tur dari? Nāc šurp! Spāņi grib aizbraukt bez tevis.“

„Velns lai parauj!“ bija dzirdams vecākā virsnieka sauciens, kas šai brīdī pienāca pie borta, „vai tiešām tas taisnība?“

„Protams, nē,“ Padiljo atbildēja, „nekā tam līdzīga. Mēs baidījamies, ka jūs pārāk ilgi nevējaties un varat nogrimt kopā ar barku.“

„Nu, tā nav jābaidās,“ Biju iebilda, ielekdams laivā, „tā tik drīz vēl nenogrims. Bet vai jūs pagriezāt stūri tā, lai barka dotos jūrā, jā?“

,,Jā, jā,“ atbildēja matrozis, kas bija stāvējis pie stūres.

„All right! Brauciet! šis vējš aiznesis „Koridoru“ jūrā, un saulei lecot, tas būs jau tālu no krasta. Nu, airējiet, airējiet!“

Airi iegrima ūdenī, laiva atšķīrās no barkas un devās uz krastu.

Barka tika pamesta viena ar uzvilktām burām, un vējš maigi nesa to plašajā ūdens tuksnesī.

Braukdami uz priekšu, pirāti uzmanīgi vadīja laivu gar klintīm uz krastu. Tieši iepretim viņiem bija klinšu kraujas, bet starp tām — pakavveidīgs līcītis. Visapkārt tam pacēlās klintis. Vēl daži airu sitieni — un laiva ieslīdēja līcī.

Kad laivas priekšgals iečirkstējās piekrastes kāpās — atskanēja klaigas — jūras putnu trauksmes signāls, kurus bija izbaidījis cilvēku uzbrukums. Visskaidrāk bija dzirdams ērgļa harpy (arfa) kliedziens, kas līdzinājās ārprātīgā smiekliem.

Pīrāti priecīgi klausījās šo putnu kliedzienus; tas nozīmēja, ka krasts neapdzīvots — tieši tas, ko viņi vēlējās.

Piebraukuši malā pirāti izlēca krastā un iznesa laupījumu un arī gūsteknes. Klints pakājē — vairākas pēdas virs ūdens līmeņa — izrādījās neliels asu zāli apaudzis laukums, īsta vieta nometnei.

Bet klaiņojot gar krastu, viņi atrada kaut ko tādu, kas viņus atbrīvoja no pārnakšņošanas zem klajām debesīm. Viss krasts bija izrobots alām, no kurām viena bija tik liela, ka tur varēja novietoties visa komanda. Līdzpaņemtā kuģa lampa aizdegta apspīdēja stalaktitus, kas mirdzēja kā kroņlukturi. Apsēdušies pulciņā, pīrāti attaisīja vīna pudeles, kas bija nolaupītas kapteinim, un sākās orģijas. Par laimi gūsteknes nebija klāt, viņas pat nedzirdēja kliedzienus un dziesmas. Viņas bija novietotas blakus alā, kā ieeja tika aizsegta ar buru audeklu.

To izdarīja Harijs Blju. Bijušā matroža krūtīs vēl dega pieklājības dzirksts, un, kaut gan tās vietu bija ieņēmusi zelta alka, viņš tomēr pacēlās pāri citiem ļaundariem.

Kamēr nelieši dzīroja, uznāca negaiss. Zibiņoja, un ik brīdi dārdēja pērkons; lietus gāza kā spaiņiem.

šādi tropu negaisi ir īsi; tie turpinās pusstundu. Viļņi te neprātīgi gāzās pret krastu, te steidzīgi atkāpās atpakaļ. Slikti piesietā laiva dejoja kā neprātīga, un pēkšņi, norāvusies, kopā ar viļņiem aizslīdēja jūrā, uzdrāzās koraļļu rifam un sašķīda druskās.

XXVI. nodaļa. Alā.

Bija pusnakts. Pēc negaisa iestājās klusums, un* vienīgi jūras putnu kliedzieni un viļņu krākšana traucēja mieru. Tikpat kluss bija arī lielajā alā. Ļaundari bija noguruši un neskanēja vairs ne dziesmas, ne kliedzieni. Pīrāti gulēja, izstiepušies uz alas akmens grīdas.

Visi, tomēr, vēl negulēja. Divi vēl pastaigājās gar piekrastes klintīm. Vispirms uz sevi grieza vērību viņu tērpi. Matrožu blūžu vietā viņi bija ģērbušies Kalifor-nijas spāņu nācionālajos tērpos: platmalainie sombreros, platie calzoneras, uz pleciem uzmestie apmetņi, meksikāņu mangos; viens apmetnis sarkans, bet otrs zils.

šais meksikāņos būtu grūti pazīt Džilu Homecu un Džoze llernandecu; bet tie bija viņi.

Viņi staigāja droši, nedomādami, ka kāds varētu viņiem sekot. Bet tomēr kāds cilvēks, kas bija iznācis no lielās alas, viņiem sekoja, un ļoti uzmanīgi.

Viņam bija matrožu blūze, bet virs tās lietus mētelis, ko, iznākdams no alas, viņš aizpogāja. Bet, pirms viņš bija aizpogājis, varēja ievērot, ka viņš apbruņojies. Viņam aiz jostas bija revolveris un liels duncis. Nevajadzēja ilgi vērot, lai pateiktu, ka tas bija vecākais palīgs Harijs Blju.

Meksikāņi beidzot pārtrauca staigāt un sāka sarunāties. Bija dzirdams, ka Homeos teica:

,,Man šķiet, companero, ka mums vislabāk jāpaliek tepat, pirms nav izšķirta otra lieti».“

„Par ko tu runā?“

„Par laulībām, protams.“

„o, tas … Nu?“

„Mēs varam aizsūtīt pēc padres un atvest viņu šurp, bet, ja viņa nav, tad cura. Taisnību sakot, man nav nekādas jēgas, kur mēs esam izkāpuši krastā. Mēs, varbūt, esam vēl ļoti tālu no Sant-Jago, bet doties turp ar tādu kravu — riskanti; pa ceļam mums mūsu vērtīgo kravu var atņemt. Tu mani saproti?“

„Protams !“

„Tālab mums jābūt uzmanīgiem. Bet vispirms — un tas vislabākais — palikt tepat, pirms mēs visu neesam nokārtojuši, kā nākas. Kāds no mūsu Kalifornijas draugiem, vienalga viens vai otrs — es varu uzticēties katram,

— droši vien, atvedīs garīdznieku, kam ir tiesības. Tad mēs varam doties zemes iekšienē nebaidoties, pat ar uzvilktiem karogiem, apprecējušies, turēdami zem rokām savas jaunās sievas. Sant-Jago mēs varam pavadīt patīkamu medusmēnesi.“

„Lieliskas izredzes !“

„Protams ! Un tieši tālab mēs nedrīkstam riskēt visu sabojāt, t. i. aizbraukt no šejienes neprecējušies. Lai mūs vispirms salaulā, tad mēs dosimies ceļā.“

„Bet pārējie? Vai viņi arī piedalīsies mūsu kāzās?“

„Protams, nē.“

„Ļoti vienkārši. Ir taču jau nolemts, ka rīt mēs vispirms sadalīsim laupījumu. Kad tas būs izdarīts, un katrs saņems savu daļu, es ieteikšu šķirties — lai katrs iet savu ceļu.“

„Tu domā, viņi piekritīs?“

„Protams. Tas viņiem vismazāk bīstami, un viņi to sapratīs. Ja mēs visi divpadsmit iesim barā — es pat nerunāju par sievietēm, — notikums, ko mēs stāstīsim par kuģa bojā eju, var likties neticams. Kad mēs visu to paskaidrosim mūsu vecajiem draugiem, gan viņi parūpēsies par savu personīgo drošību. Atļauj man to nokārtot. Protams, mēs aizturēsim mūsu vecos Kalifornijas draugus kā lieciniekus, un vienīgais, kā mums trūks, būs līgavu draudzenes.“

,,Ha-ha-ha!“ Ilernandecs smējās.

„Bet tagad iesim apskatīt mūsu līgavas. Mēs taču neesam viņas vēl bildinājuši. Kādreiz mēs to gribējām, bet tad mūs aizkavēja. Tagad no tā sevišķi nav jābaidās.“ „Bet, nevērojot visu, mūs tomēr var noraidīt.“ „Noraidīs vai nē — tas man pilnīgi vienalga. Pēc trīs dienām, vai pat ātrāk, es ceru saukt Karmenu par savu sievu. Bet, iesim, es alkstu nolikt savu sirdi un roku pie viņas kājām.“

Kaut gan otrā alā bija tumšs, senjoritas negulēja — viņām, nabadzītēm, nenāca miegs: bēdas bija par lielām, likteņa sitiens, kas šīm maigajām butēm bija jācieš, bija par smagu. Pirmais izmisuma brīdis tomēr bija pārgājis, un tagad senjoritas šķita mierīgākas. Bet tas bija dziļu bēdu, gandrīz izmisuma miers. Viņas apraudāja to, kas viņām bija dārgākais pasaulē un kurš tagad vairs nebija dzīvs. Viņas jau toreiz bija dzirdējušas, ka ļaundari grib nogremdēt kuģi, un labi saprata, par ko viņi domā. Tagad tas jau sen bija nogrimis kopā ar cilvēkiem, kas bija palikuši uz tā, jeb, varbūt, līķiem, jo viņi varēja būt nogalināti jau pirms visa. Bet kā viņi noslepkavoti — nav svarīgi. Pietiek zināt, ka nelaime notikusi; kādos apstākļos, tas taču" vienalga. Bez tam viņas domāja, ka šis noziegums nav nejaušība, bet pazīstamu cilvēku atriebība. Karmena pirmā uzdrošinājās izteikt savas domas atklāti un savai krustmeitai teica:

„Inese, tagad es esmu gandrīz pārliecināta par to, no kā es baidījos. Man šķiet, ka es pat viņu balsis pazinu.“ „Dievs, pasargi mūs, ja tas taisnība!“

„Jā, sargi mūs, Dievs, no šiem ļaudīm žēlastības mēs nevaram gaidīt. Aydemi! Kas notiks ar mums?“

šiem vārdiem atbilde bija vienīgi nopūta. Parasti tik jautrā andalūziete tagad jutās šīs nelaimes smagmes galīgi nomākta. Pat angļu matrozis, kam viņas tā uzticējās, arī tas bija izrādījies nodevējs un, acīmredzot, bija sazvērnieku vadītājs. Visi viņas bija pametuši. Bet Dievs? „Lūgsim Dievu,“ Karmena teica.

„Jā,“ Inese atbildēja. „Vienīgi viņš tagad mums var palīdzēt.“

Viņas nometās blakām ceļos uz cietās, aukstās alas grīdas un lūdza Dievu. Bet viņas vēl nepaspēja nobeigt savu lūgsnu, kad troksnis ārpusē vērta viņas uzmanīgas. Viņas dzirdēja vīriešu balsis. Ieeju aizklājēja bura tika atmesta, un alā ienāca divi vīrieši.

„Senjoritas,“ viens no ienācējiem teica, „mums jālūdz atvainot savs apmeklējums nelaikā; bet tas svarīgu apstākļu dēļ. Atļaujamies cerēt, ka jūs būsit laipnākas, nekā tai dienā, kad mēs jums pēdējoreiz apliecinājām savu cienību.“

Kabalero apklusa, it kā gribēdams zināt, kādu ietekmi panākusi viņa runa. Bet senjoritas stāvēja, neteikdamas neviena vārda, un viņš atkal turpināja:

„Donna Karmen Montego, mēs esam jūsu veci paziņas, kaut gan, varbūt, jūs manu balsi nepazīstat. Ja ievēro jūras rūkoņu, kas tik ilgi skanējusi jūsu ausis, tad tas nav nekāds brīnums. Jūsu acis šai gadījumā varbūt ātrāk pazītu vecu draugu. Atļaujiet man jums palīdzēt.“

To teikdams, viņš pacēla laternu, kas līdz tam bija bijusi apslēpta zem apmetņa. Kad tā apgaismoja alu, tai bija redzami četri stāvi, un Karmena Montego ieraudzīja savā priekšā Francisko de Lara seju, bet otrā svešniekā Inese Alvaresa pazina Faustino Kalderonu.

Jā, tie bija viņu noraidītie pielūdzēji, un nevis matrožu drānās, bet visā savu grezno Kalifornijas tērpu mirdzumā. Tie bija tērpi, kuros viņi bija tikuši pazemoti, kad de Lars bija vārtījies putekļos uz Doloresas misijas ceļa.

Tagad tās bija viņu varā, un viņš gavilējot turpināja: „Tā tad, senjoritas, mēs atkal sastapāmies! Protams, mūsu ierašanās jūs mazliet pārsteidz, bet es atļaujos cerēt, ka tā jūs ari iepriecina.“

šai zobgalīgajai runai netika atbildēts.

„Jūs neatbildat? .. Tā tad mūsu apmeklējums jūs sevišķi neiepriecina, un bez tam jūs nez’ kamdēļ esat nobai-, dījušās? Jums nav jābaidās.“

' „Nē, jums nav jābaidās,“ apstiprināja Kalderons, „mēs jums nedarīsim nekā ļauna.“

„Taisni otrādi,“ de Lars turpināja, „vienīgi labu.“

„Don Francisko de Lar!“ iesaucās Karmena, beidzot pārtraukdama klusumu, un pārmetot teica, „un jūs, don Faustino Kalderon, kālab jūs pastrādājāt šos noziegumus? Par kādu apvainojumu jūs mums tik nežēlīgi atriebjaties?“

„Pagaidait! Ne tik strauji, daiļā Karmen! Noziegums — ass vārds, bet mēs līdz šim vēl nekāda nozieguma neesam izdarījuši; tā tad, par to pat nav, ko runāt.“

„Neesat izdarījuši nozieguma? Santissima! Tēvs! Mans nabaga tēvs!“

„Par viņu neuztraucaties: viņš atrodas drošībā.“

„Drošībā! Nogalināts! Noslīcināts! Dios de mi alma.“

„Nē, nē. Tas viss nieki!“ nelietis protestēja, pievienodams savam noziegumam melus. „Dons Gregorio nav tur, kur jūs domājat. Viņš nav jūras dibenā, viņš brauc pa tās virsmu un brauks, Dievs zina, cik ilgu laiku. Bet pietiek par to runāt: kas bijis, tas pagājis. Labāk paprātosim par tagadni — par mums pašiem. Jūs jautājāt, par kādu apvainojumu mēs jums tagad atriebjam. Inesei par sevi atbildēs Faustino Kalderons. Bet jums, donna Karmen, atbildēšu es. Bet mēs labāk varētu sarunāties divatā.“

To teikdams, viņš saņēma Karmenu pie rokas un aizveda sānis. Kalderons sekoja viņa piemēram un aizveda Inesi uz pretējo pusi.

Kad pāri atradās alas pretējos stūros, de Lars iesāka:

„Jā, donna Karmen, jūs mani apvainojāt, nežēlīgi apvainojāt.“

„Kādā veidā, kabalero?“ atraudama roku, Karmena jautāja.

„Kādā veidā?“ viņš teica. „Nu, jūs piespiedāt mani jūs iemīlēt… un ļāvāt man ticēt, ka mana mīla netiek noraidīta.“

„Jūs runājat nepatiesību, es to nekad neesmu darījusi.“

„Esat darījusi, donna Karmena, esat. Jūs runājat nepatiesību, to noliegdama. Tas — pirmais, ko es varu jums pārmest. Otrs ir tas, ka jūs mani noraidījāt, tiklīdz iedomājāties, ka varat no manis atraisīties. Kā jūs tagad

redzat, tas nemaz nav tik viegli. Mēs atkal esam kopā — un nešķirsimies līdz tam laikam, kamēr es būšu saņēmis gandarījumu. Es jau reiz jums ieminējos, bet tagad teikšu atklāti: jūs izdarījāt lielu kļūdu, izsmejot Francisko de Laru.“

„Es nekad par jums neesmu smējusies, senjor. Uios mio!.. Ko tas nozīmē? Cilvēk — ja vien tu esi cilvēks — apžēlojies! un ak Kungs!.. Ko jūs no manis gribat?“ „Nekā tāda, kālab jums būtu tik neprātīgi jārīkojas. Taisni otrādi, es jūs atvedu šurp — es nenoliegšu, ka es to izdarīju —, lai parādītu jums žēlastību, tā vietā, lai jums to lūgtu … un lai apmierinātu savu atriebības vēlmi. Bet pietiek pļāpāt niekus: tam mums nav ne laika, ne patikas; es gribu iegūt jūs par savu sievu — gribu un iegūšu.“ „Jūsu sieva!“

„Jā, mana sieva … Jums nevajaga būt tik pārsteigtai, vai arī izlikties pārsteigtai. Tikpat veltīgi no jūsu puses būtu arī pretoties. Es tā esmu nolēmis — un jums jākļūst manai sievai.“

„Apprecēt mana tēva slepkavu! Pirms es tam piekritīšu, jums būs jākļūst arī par manu slepkavu. Nicināmais! Es esmu tavā varā… Tu tagad vari mani nogalināt.“

„To visu es zinu. Bet es nedomāju jūs nogalināt. Taisni otrādi, es parūpēšos lai jūs paliktu dzīva, jo gribu pārliecināties, kāda jūs būsit sieva. Ja jūs izrādīsities laba un paklausīga, mēs abi varētu laimīgi dzīvot kopā. Ja nē un ja mūsu laulība izrādīsies neērta, un, tad es papūlēšos jūs atbrīvot vai nu tādā veidā, kā jūs to vēlēsities, jeb arī kā tas būs izdevīgāk. Pēc medusmēneša jūs varēsit pati izvēlēties. Tā tad, donna Karmen, tādi ir mani noteikumi. Ceru, ka jums nebūs iebildumu.“

Viņa nekā neatbildēja. Lepnā meitene bija mēma, pa daļai aiz sašutuma, pa daļai apzinoties, ka visas sarunas veltas.

Nelietis atkārtoja savu bildinājumu, tikpat ciniskā veidā piedraudēdams. Beidzot viņa atbildēja tikai divi vārdus, izmisuma pilnā balsī tos atkārtodama: „Nogalinait mani… nogalinait mani!“

Gandrīz tai pašā laikā un tādā pašā tonī arī Inese atbildēja savam gļēvajam pielūdzējam, kas arī viņu bija iebaidījis.

l’ēc šīm atbildēm iestājās īss klusums. Tad de Lars atbildēja abu vietā:

„Senjoritas, tagad mēs jūs atstāsim, lai jūs varētu mierīgi aizmigt. Rīts gudrāks par vakaru, un es ceru, ka rīt jūs būsit daudz piekāpīgākas. Bet es uzskatu kā savu pienākumu jūs brīdināt, ka jums nav nekādu citu izredžu izkļūt no gūsta, kā vienīgi mainot jūsu uzvārdus. Bet, ja arī jūs negribēsit, tas tomēr tiks izdarīts. Jā, Karmen Montego, ne vēlāk kā pēc nedēļas jūsu vārds būs donna Karmena de Lars! Bet jūs, Inese AI varēs, būsit donna Inese Kalderone. Jums nav jāuzskata par kaunu būt par labāko Kalifornijas ģimeņu vārdu īpašniecēm. Hasta ma-nano, muchacos!“ gatavodamies aiziet, atvadījās de Lars, „pasan VS buena noche!“

Kalderons atkārtoja to pašu, un abi devās uz izeju, paceldami buraudeklu un nozuda nakts tumsā. Viņi paņēma līdz arī lākturi, atstādami senjoritas tumsā.

XXVII. nodaļa. Laupījuma dalīšana.

Uzlēca saule un gandrīz vienā laikā apgaismoja kā pamesto barku, kas, sazvērnieku pamesta, drāzās pa okeānu, tā arī matrožus, kas pagaidām atradās tai pašā vietā, kur bija izkāpuši krastā. Nevērojot lielo dienu, vēl neviens nebija redzams, izņemot kādu matrozi, kas, sēdēdams uz akmens, snauda; brīžiem viņš pēkšņi pamodās, satvēra bisi un uzmanīgi klausījās; bet nogurums viņu pārvarēja, un vērīgais sargs izlaida bisi, un atkal snauda, sēdēdams savā vietā un līgodamies no vienas puses uz otru. Ja tiešām būtu bijis nepieciešami apsargāt šo pagaidu mītni, no tāda sarga nebūtu nekāda labuma. Bet visapkārt nebija redzama neviena dzīva būte; vienīgi jūras putni, skaļi kliegdami, lidinājās gar krastu.

Kad saule bija jau augstu, sargs pamodās, devās pie ieejas lielajā alā un iesaucās:

„Hei, jūs, tur! Saule uzlēkusi, laiks celties!“

Viņa sauciens uzmodināja gulētājus, un viņi viens pēc otra iznāca no alas, žāvadamies un staipīdamies.

Pirmais iznācējs, paraudzīdamies jūrā, uzaicināja izpeldēties starp zemūdens klintīm un šai nolūkā devās uz krastu. Pārējie, viņa domai piekrizdami, pa divi, pa trīs sekoja viņam.

Lai sasniegtu krastu, viņiem bija jāiet caur akmeņu grēdu, kas, pateicoties bēgumam, viņam viegli izdevās. Matrozis, kas gāja pa priekšu, pēkšņi apstājās un kaut ko kliedza. Tas bija pārsteiguma kliedziens, kam sekoja sa-trīcinālāja ziņa.

„Laivas nav!“

Tas viņus būtu ļoti nobaidījis, ja viņi zinātu, ka laiva viņiem vēl būs vajadzīga. Bet viņi to nezināja un tālab bija vienaldzīgi pret šo ziņu.

„Laivas nav? Nu, velns lai to rauj! Tagad mums laiva nav vajadzīga.“

„Zirgs mums būtu daudz noderīgāks,“ atskanēja piezīme, „pat vesels ducis zirgu.“

„Ducis ēzeļu — arī tas derētu,“ iejaucās trešais, aizsmakuši smiedamies. „Vismaz tas mums būs vajadzīgs, lai aizvestu savu nabadzību.“

„Bet kur tad palikusi vecā laiva?“ jautāja kāds nopietnāks, kad piegājuši pie kraujas, viņi apstājās un apskatīja krastu.

Visi apskatīja vietu, kur laiva bija atstāta, un pārliecinājās, ka laivas nav.

„Kāds ar to būs aizmucis!“

Nē, visi ir tepat. Straikers, kas pirmais bija ieraudzījis laivas nozudumu, paskaidroja, kā tas noticis.

„Paisums to aizrāvis līdzi, un es esmu pārliecināts, ka tā sašķīda pie zemūdens klintīm.“

Visi atcerējās, ka laiva bija palikusi slikti piestiprināta, tālab nebija nekāds brīnums, ka tā bija aizpeldējusi. Viņi par to ilgi nedomāja un izģērbušies metās ūdenī.

Izpeldējušies līdz apnikumam, viņi atgriezās alā un pārģērbās turpmākai dzīvei vairāk piemērotos tērpos. Matrožu blūzes tika aizmestas; viņiem visiem bija piekrastes tērps, ko viņi no barkas bija paņēmuši līdzi. Pārģērbušies un paēduši brokastis, visi salasījās pulciņā apspriest turpmākās darbības plānu. Bet vispirms pats galvenais bija laupījuma sadalīšana.

Dalīšana veicās ļoti ātri, bez sevišķām grūtībām. Kastes tika uzlauztas un zelta smiltis sadalītas visiem līdzīgās daļās.

Neviens nezināja, par kādu summu viņš zeltu ieguvis, bet katrs spēja nest savu daļu. Visi sāka gatavoties cejo-jumam uz zemes iekšieni. Atlika tikai izšķirt jautājumu, pa kādu ceļu iet.

Jau agrāk bija nolemts doties uz Sant-Jago, bet kā viņi ceļos? Sadalījušies vairākās grupās vai visi kopā?

līomccs, Padiljo, Hernandecs un Velarde ieteica iet. grupās, jo tik liela bars varētu radīt aizdomas, un kāds alcalde varētu viņus nevilcinājoties apcietināt.

„Bet Harijs Blju aizrādīja, ka viņiem draudot daudz lielākas briesmas sastapt indiāņus „bravos“, kas viņus sagūstīšot pa vienam, ja viņi iešot mazos pulciņos.

šo domu atbalstīja vienīgi Straikers un Deviss, bet visi pārējie tam pretojās. To sevišķi veicināja Iīomeca zobgalības, jo viņš ironiski piezīmēja, ka, ja jau no kāda jābaidoties, tad vienīgi no sastapšanās ar baltajiem, nevis sarkanādaiņiem. Strīds nobeidzās ar lēmumu sadalīties mazās grupiņās, lai vēlāk Sant-Jago sastaptos, ja, protams, visi tur ierastos. Kad apspriede bija beigusies, visi sadalījās grupās un sāka gatavoties ceļam, četri spāņi paziņoja, ka viņi sevišķi nesteidzoties un domājot vēl kādu laiku palikt tepat piekrastē. Arī trīs angļi, acīmredzot nesteidzās; viņi kaut ko apsprieda un, spriežot no viņu seju izteiksmes, bija nolēmuši neatkāpties no sava nodoma.

Visi gatavojās aiziet, bet neviens nekustējās no vietas. Bija palicis neizšķirts vēl viens jautājums, kaut gan vairākumu šī jautājuma izšķiršana neinteresēja.

Pirms šķirties, bija nepieciešami izlemt, kas notiks ar sievietēm.

Viņas vēl vienmēr atradās alā, kurp viņām tika aiznestas brokastis, bet viņas tām nepieskārās.

Un, lūk, beidzot bija pienācis laiks izlemt, ko ar viņām iesākt. Neviens atklāti nejautāja un nerunāja par viņām, kaut gan visi par tām domāja. Tas bija grūts jautājums, un neviens nezināja, kā to atrisināt. Vispirms savas tiesības bija pieteikuši tikai divi: Homecs un Hernandecs, bet tagad radās vēl divi pretendenti — Harijs Blju un Deviss.

Beidzot stājās pie šī jautājuma izšķiršanas. Džeks Straiker, „Sidnejas pīle“, neatzina sentimentalitāti un mīlēja ķerties taisni pie lietas. Runādams tā, lai visi viņu varētu dzirdēt, viņš iesaucās:

„Nu, brālīši, ko tad mēs darīsim ar sievietēm?“

„0 ! Sievietes!“ Ilomecs atbildēja, tīšām stiepdams vārdus un pūlēdamies izlikties vienaldzīgs. „Jums par tām nav jārūpējas. Viņas sekos mums — senjoram llernan-decam un man.“

„Jūs tā domājat?“ asi jautāja vecākais virsnieks.

„Skaidrs,“ Homecs atbildēja.

„Bet man šķiet, tas nemaz nav skaidrs,“ iebilda Biju. „Viņas jums neies līdzi… mazākais ne tik lēti, kā jūs domājat.“

„Ko jūs gribat teikt, senjor Biju?“ jautāja spānis, ka acīs iemirdzējās dusmas un zināms nemiers.

„Tev nav iemesla zaudēt pacietību, Džil Ilomec, ar to tu mani neiebaidīsi, un es tev ieteicu būt aukstasinīgākam. Es tikai gribu teikt, ka tev un llernandecam uz meitenēm tādas pašas tiesības kā visiem pārējiem. Kā tas bija ar zeltu, tāpat jānotiek ar meitenēm. Protams, mēs viņas nevaram sadalīt, bet tas vēl nav iemesls, lai viņas paņemtu tikai divi, ja ir vēL-eiti gribētāji. Redzi, arī es gribu vienu no viņām.“

„Bet es otru!“ Deviss paziņoja.

„Jā,“ turpināja Biju, „kaut gan es esmu mazliet vecāks par jums, mister Ilomec, un nemaz neizskatos pēc džentlmeņa, bet arī es esmu spējīgs iemīlēt daiļu sievieti tāpat kā jūs. Man patīk tā, kam gaiši mati, un es nemaz nedomāju piekāpties tik vienkārši, l ā jums tas patiktu.“

„Es ļoti priecājos, ka tu runā par gaišmati, Biju,“ Deviss iejaucās, „jo es gribu sev tumšmati, un mēs nebūsim sāncenši.“

„Lieliski!“ iejaucās Straikers. „Tā kā es pirmais šo jautājumu ierosināju, tad ceru, ka man atļaus izteikt savas domas?“

Neviens neteica „nē“, un bijušais katordznieks turpināja:

„Kas attiecas uz to, vai kādam uz viņām sevišķas tiesības, es teikšu, ka nevienam tādu nevar būt. Bet ja sākas strīds, to nepieciešami izšķirt taisnīgi.“

„Nav vērts velti vārdus tērēt,“ Ilomecs viņu pārtrauca, „šai jautājumā es nepielaižu strīda. Ja senjori negrib atteikties, tad strīdu var izšķirt tikai vienā veidā. Vispirms tomēr es teikšu kādu vārdu, lai šo jautājumu noskaidrotu. Viena no senjoritām ir mana mīļākā un bija tāda jau, pirms es kādu no jums satiku. Senjors Ilernan-decs par otru var teikt to pašu. Bez tam, viņas ar mums saderinātas.“

„Tie ir meli!“ kliedza Biju, droši iedams virsū melotājam un skatīdamies viņam acīs. „Meli, Džil Homec, tieši no tavas melnās sirds dziļumiem!“

„Pietiek!“ iesaucās Ilomecs, niknumā piesarkdams. „Neviens cilvēks nevar lielīties, ka viņš nosaucis Franku Laru par meli un pēc tam palicis dzīvs.“

„Frank Lar, kā tu nu sevi sauc, es vēl nedomāju mirt un ceru pirms tam redzēt tevi zem zemes, bet drīzāk gan virs sevis ar cilpu ap kaklu. Ievēro, nekļūdies attiecībā uz mani. Es protu šaut tikpat labi kā tu.“

„Hei, paklausies,“ Straikers teica llomecam, kas bija nosaucis sevi par Franku Laru, un kurš jau ķērās pie revolvera. „Rokas nost no ieroča. Ja jānotiek cīņai, tad tai jābūt saskaņā ar noteikumiem. Bet pirms jums atļaut šauties, Džeks Straikers vēl teiks savu vārdu.“

Tā runādams, viņš nostājās starp abiem pretniekiem, neļaudams viņiem šaut.

„Jā, cīņai jābūt godīgai!“ atskanēja arī citas balsis. „Lūk ko, draugi,“ turpināja Straikers, vēl vienmēr stāvēdams tai pašā vietā. „Kāds labums izliet asinis, varbūt pat nogalināt vienam otru? Un kādēļ? Pāris brunču dēļ! Paklausait manam padomam un izbeidziet šo lietu miera ceļā. Varbūt jūs tā arī darīsit, ja rīkosities tā, kā es jums teikšu …“

„Kā, Džek?“ atskanēja jautājumi.

„Vispirms man jāpiezīmē, ka sievietes cīņā neiegūs, vienalga, kas būs tie neprātīgie, kuri grib cīnīties. Te jādara kaut kas cits.

„Runā taču, vecā pīle, kas īsti jādara?“

„Ja meiteņu dēļ grib cīnīties, tad vispirms jāmaksā.“ „Kā tu to domā?“

„Kā? Kas tik muļķīgi jautā? Vai tad mums visiem nav vienādas tiesības. Protams ir! Tā tad tiem, kas grib meitenes iegūt, par viņām jāsamaksā. Mums ir četri kandidāti, un diezgan interesanti: viņi sadalījušies pāros, divi katrai meitenei. Ja viņi tik neprātīgi, ka grib cīnīties — lai cīnās! Es tikai saku, ka katrs no viņiem, kas iegūs meiteni, lai samaksā izpirkuma naudu, katram vīram mazākais kastīti zelta smilšu. Lūk, ko vispirms iesaka Džeks Straikers.“ I

„Lieliski,“ teica kāds no klausītājiem.

„Mums uz to pilnīgas tiesības,“ piebilda otrs.

Pārējie šo priekšlikumu atbalstīja.

„Es piekrītu,“ teica Harijs Blju.

„Es arī,“ piebilda Deviss.

De Lars, bijušais Homecs, piekrita, nicīgi pamādams galvu, bet neteica neviena vārda; Hemandecs darīja tāpat. Baidīdamies zaudēt sabiedrotos, viņi neiedrošinājās pretoties šim lēmumam.

„Nu, bet ko tu vēl gribēji teikt, Džek?“ jautāja kāds matrozis, atcerēdamies Straikera beidzamos vārdus.

„Nedaudz. Man ļoti žēl, ka pēc tam, kad mēs tik ilgi draudzīgi bijām nodzīvojuši, mēs tagad šķirsimies gandrīz kā ienaidnieki. Sieviešu dēļ vienmēr izceļas strīdi, un es domāju, ka arī tagadējais strīds beigsies ar kāda mūsu drauga nāvi. Kamdēļ to nevarētu iekārtot citādi? Man šķiet, es zinu līdzekli…“

„Kādu ?“

„Lai jautājumu izšķir pašas senjoritas. Uzaicināsim viņas pašas izvēlēties sev aizstāvjus; mēs viņām, protams, paskaidrosim, ka jāizvēlas viens vai otrs. Lai izvēlas, kuru grib, bet ar noteikumu, ka pēc tam ne strīdu, ne cīņas vairs nebūs. Tāds ir mūsu Austrālijas likums, kad gadās līdzīgas lietas — visiem tam jāpadodas. Kamdēļ arī mēs nevarētu tā rīkoties ?“

„Ļoti labi!“ atkal bija dzirdama piezīme. „Tas ir labs likums — taisnīgs un visiem noderīgs.“

„Es piekrītu,“ redzamā nepatikā teica Biju, it kā nebūdams pārliecināts par savām izredzēm, bet, nevērojot to, padodamies vairākuma gribai. „Es neesmu tik jauns un izskatīgs kā misters Homecs,“ viņš piebilda, „es neesmu ne šis, ne tas. Bet es pamēģināšu. Ja senjorita, ko es vēlos, izteiksies pret mani, es apsolos atkāpties un necīnīties viņas dēļ. Ja viņa gribēs iet līdzi īlomecam, es neiebildīšu neviena vārda.“

„Bravo Biju! Tu runā labi. Nebaidies, mēs tevi aizstāvēsim!“ atskanēja visapkārt.

„Biedri,“ Deviss teica, ,,es nododu sevi jūsu rokās. Ja arī mana senjorita būs pret mani — es atteikšos no viņas tāpat kā Biju.“

Bet abi pārējie? Vai arī viņi piekrita šim priekšlikumam? Visu acis pievērsās viņiem, gaidot atbildi.

])e Lars sāka runāt pirmais ; viņa acis zibsnīja. Līdz šim viņš bija valdījis savas dusmas, bet tagad tās izlauzās uz āru un plūda neapvaldāmi kā lava, visu savā ceļā iznīcinot.

„Carjo,“ viņš kliedza, „es ilgi noklausījos jūsu sarunās, izturēdamies vienaldzīgi. Visi jūsu priekšlikumi, Strai-ker, nav nekas cits kā tukšas pļāpas. Mums nav jāzina jūsu Austrālijas likumi. Tie te neder, mazākais man nē. Strīdu es izbeidzu vai nu ar šo jeb šo,“ un viņš pielika roku vispirms pie revolvera stobra, bet tad satvēra machetē spalu, kurš karājās viņam pie sāniem. „Senjors Biju var izvēlēties.“

„Lieliski!“ bijušais matrozis atbildēja. „Es protu rīkoties kā ar vienu, tā ar otru. „Pistoles uz seši soļiem vai mans duncis pret machetē. Eet, ja gribat, tad viens un otrs.“

„Tad lai būtu viens un otrs. Tā būs labāk, un iznākums drošāks. Sagatavojies drīzāk, jo tas ir tikpat droši, kā es te stāvu, ka es gribu tevi nogalināt!“

„Saki labāk — gribi mēģināt nogalināt. Man nav iebildumu ļaut tev to pamēģināt. Vari iesākt, kad vien vēlies.“

„Un es esmu jūsu rīcībā, ser,“ Deviss teica, tuvodamies Hernandecam. „Dunči, pistoles, tamahāki — viss, ko vēlaties.“

Hernandecs atkāpās, kā cilvēks, kas, acīmredzot, nemaz negrib tik nopietni izskaidroties.

„Nē, Bil!“ Straikers iejaucās, „pagaidi mazliet. Kad Biju un Ilomecs savu lietu būs nobeiguši, tad tu varēsi iesākt ar otru, ja vien viņš to vēlēsies.“

Arī otram Straikera vārdi redzami patika, nevērojot tais apslēpto norādījumu. Viņš nemaz nebija domājis, ka lieta kļūs tik nopietna, un tagad labprāt gribēja atteikties no savas mīļās un atkāpties kā uzvarēts gailis.

„Jā, lai cīnās pa divi!“ atskanēja kopējs kliedziens, atbalstot Straikera vārdus.

Visi zināja, ka tā būs divcīņa uz dzīvību un nāvi. Uzskatot pretniekus, viņu ļaunās acis un draudīgo stāju, varēja par to pārliecināties. Viens no viņiem, ja ne abi divi, paliks šai piekrastē uz mūžīgiem laikiem.

Sekundanti netika izvēlēti — par tiem pat nerunāja. Visiem klātesošajiem vajadzēja būt sekundantiem, un viņi tūlīt ķērās pie lietas.

Daži izmeklēja divcīņas vietu, bet citi izstrādāja divcīņas noteikumus. Ieroči — Kolta sešstobru revolveri; pirmais šāviens divpadsmit soļu atstatumā, bet tad pretnieki var tuvoties pēc vēlēšanās. Ja abi aizšaus garām, divcīņa nobeigsies ar dunčiem.

Pretnieki nostājās atzīmētajās vietās, divpadsmit soļus viens no otra. Biju nometa apmetni un palika matroža blūzē. Tās piedurknes bija atlocītas līdz elkoņiem, un kļuva redzams tetovējumi — enkurs, zvaigznes, pusmēneši un sieviete — īsts kuģa baka atmiņu krājums. Arī Francisko de Lars novilka virsdrēbes, nometa savu sarkano apmetni un smago cepuri un palika vieglā kokvilnas jaquetā.

Jau agrāk bija nolemts, ka Straikers dos signālu divcīņas sākumam, tagad viņš gatavojās teikt to vārdu, kas liks diviem neprātīgajiem kā saniknotiem tīģeriem uzbrukt otram.

Iestājās drausmīgs brīdis, it kā klusums pirms vētras. Šo klusumu gaisināja vienīgi piekrastes viļņu čala, kas saplūda ar jūras putnu griezīgajiem kliedzieniem.

Parastais „iesākt“ jau izveidojās uz Straikera lūpām, lai pēc tam komandētu: viens … divi… trīs! šaut! Bet pirms viņš bija pateicis kaut vienu vārdu, no kraujas virsotnes atskanēja kliedziens, kas saistīja visu uzmanību.

Kliedza francūzis Lakross, kas bija uzrāpies kalnā, lai vērotu apkārtni:

„Mon Dieu! Mēs esam uz salas!“

Kad deg mežs vai zālājs pārplūst ar ūdeni un tā mežonīgie iemītnieki bēg uz sausāku vietu, tad mierīgajam briedim nav jābaidās no viņam blakusskrējēja niknā vilka vai plēsīgā jaguāra. Briesmās viņi drebēdami stāv blakām: asinskārie zvēri šai laikā kļūst tikpat mierīgi kā viņu upuri.

Gluži tāpat ir ar cilvēkiem, un šādā stāvoklī bija nonākusi arī „Kondora“ komanda un tās gūsteknes.

Matroži, izdzirduši Lakrosa kliedzienu, pirmā mirklī bija vienīgi pārsteigti. Bet tad pārsteigums izvērtās bailēs, kas bija tik lielas, ka divcīņa tika pārtraukta un atlikta uz nenoteiktu laiku. Vārdi „mēs esam uz salas!“ vēstīja viņiem draudīgas briesmas, un visi, kā skatītāji, tā cīnītāji, metās uz krauju, kur vēl vienmēr stāvēja Lakross.

To sasnieguši, viņi ieraudzīja vairākas jūdzes platu šaurumu, kas atdalīja viņus no sauszemes. Tas bija par platu, lai pats spēcīgākais peldētājs no viņiem varētu to pārpeldēt, pārāk plats, lai no pretējā krasta viņus varētu saskatīt ar tālskatu. Sala bija neliela, klinšaina, neauglīga zemes svītriņa jūrā. Koku nebija, un, pēc visām pazīmēm spriežot, arī ūdens nē! Bet tā kā laiva vētras laikā bija aiznesta un aizkļūt no salas nebija iespējams, tad viņu stāvoklis bija tiešām drausmīgs. Tagad nevarēja būt runas par divcīņu, kas, jādomā, arī nekad nevarēs notikt. Pārtikas bija maz, un visā salā ne piliena ūdens! .. Viņiem draudēja nāve badā un ūdens trūkumā — visdrausmīgākā nāve, kādu vien iespējams iedomāties.

No šī brīža Karmene Montego un Inese Alvaresa varēja pilnīgi brīvi staigāt pa salu it kā pa Kadiksas ielām. Un, ja viņām draudēja briesmas, tad vienīgi tādas pašas kā visiem pārējiem — nomirt badā un slāpēs.

XXVIII. nodaļa. Debesu palīdzība.

„Virgen santissima! Dievmāt, žēlo mūs!“

Šis kliedziens atskanēja „Kondora“ kajītē. Tā Gre-gorio Montego lūdzās.

ļBija pagājušas jau vairākas dienas, kopš komanda bija aizbēgusi, bet barka vēl vienmēr klaiņoja pa viļņiem uzvilktām burām tādā pašā stāvoklī, kādā ļaundari to bija pametuši.

Trīs nelaimīgie pamestie tāpat piesieti sēdēja savās vietās: melnais virējs uz virtuves sola, kapteinis un dons Gregorio lielajā kajītē krēslos.

Jau piecas dienas dons Gregorio un kapteinis Lanta-nass cieta tik pat briesmīgas mokas, kādas kādreiz cieta teiksmainais Tantals. Abi bija jau gandrīz kā skeleti: vaigu kauli bija izspiedušies, acis iekritušas. Ja atraisītu virves, viņi bezspēcīgi nokristu uz grīdas.

Pirmajā dienā viņiem bija vēl cerības, ka viņus drīz atbrīvos, bet tad šo cerību aizstāja izmisums; laiks pagāja, bet viņu briesmīgo stāvokli nekas negrozīja.

Paretam viņi dzirdēja skumjus un izmisuma pilnus kliedzienus. Kliedzējs bija virējs, kas, droši vien, bija piesiets tāpat kā viņi.

Viņi mēģināja atraisīt virves, bet jūrnieku mezglus nespētu atraisīt pat visveiklākās rokas.

Beidzot ari viņi abi vairs nesarunājās. Lantanass pēc pirmajām niknuma lēkmēm bija it kā sagumis un sēdēja, galvu nokāris uz krūtīm kā mirējs.

Toties dons Gregorio gandrīz visu dienu sēdēja taisni. Kuģa logi bija atvērti, un viņš pa tiem raudzījās jūrā, cerībā ieraudzīt buras vai zemi. Kādreiz viņi pat ieraudzīja to, ko gribēja: kāds burukuģis pabrauca „Kondoram“ garām kabeļtauvas atstatumā. Viņi dzirdēja saucienus un atbildēja, skaļi kliegdami, un mēģināja pārraut virves.

Kuģis bija jau tālu, bet viņi vēl turpināja kliegt un kliedza ilgas stundas, līdz galīgi aizsmaka.

Viņu kliedzienus dzirdēja vienīgi Borneo salas mērkaķi, kas nenogurdami skraidīja augšup un lejup pa kāpnēm un bieži dauzīja durvis, ko ļaundari tīšām bija aizslēguši. čīlietis bija galīgi izmisis, bet dons Gregorio, kaut gan necerēja sagaidīt cilvēku palīdzību, tomēr paļāvās uz Dievu. Ar to arī izskaidrojama viņa lūgsna, ko viņš nepagurdams vēl un vēl karsti sūtīja uz debesīm.

„Virgen santissima! Dievmāt, žēlo mūs!“

Pēkšņi kapteinis lepni pacēla galvu un teica:

„Virgen! Viņas nav! Dievmātes nav, nav arī Dieva!“ „Kaptein Lantanas!“

„Nesauciet mani par kapteini! Es neesmu kapteinis! Es esmu nelaimīgs, nožēlojams radījums, kas mirst badā un slāpēs, žēlsirdīga Jaunava,-neko teikt! Kur tad ir Viņas žēlastība! Ja Viņa tāda ir, tad lai parāda to. Lai dod man ēst un dzert. Vai tie ir cepumi un augļi? Nē! Tie ir akmeņi, izkrāsoti akmeņi. Bet tas, kas tas? Jūs, varbūt, domājat, ka tās ir pudeles un karafes? Jūs rūgti maldāties. Tie ir velnēni, pusdievi! Skat, kā viņi dejo. Vai gribi, darīsim arī mēs to pašu! Vai gribi, vecais Zan-zibar? Nes šurp savu vijoli! Hei jūs, Borneo skaistules! Nāciet šurp arī jūs! Mēs sarīkosim lielu fandango. Uz „Kondora“ klāja mēs ierīkosim lielu dejas zāli un metīsim papēžus augstāk par virtuves griestiem. Lūk, kā mēs … Ha-ha-h a! Ha-h a-h a! “

„Ak Dievs!“ ievaidējās dons Gregorio, „nabaga Lantanass zaudējis prātu!“

Kapteinis Lantanass ilgi trakoja. Bijušais haciendadO' mēģināja viņu mierināt, bet tas nelaimīgo vēl vairāk saniknoja, un dons Gregorio apklusa. Arī viņš bija tuvu neprātam, un, ja nebūtu viņa" lielās ticības, viņš, droši vien, kopā ar savu pretimsēdētāju zaimotu Dievu.

Pēkšņi viņa sejas izteiksme asi mainījās; viņa acīs atmirdzēja atjaunotas cerības stars. Tas nebija stars, bet vesels staru kūlis: viņa acis iezagās prieks, bet lūpas sāka smaidīt.

Vai tiešām viņš piebiedrojās Lantanasa neprātīgajiem smiekliem?

Nē! šai skatienā nebija pat aptumšota prāta pazīmju.

Taisni otrādi, viņš skatījās pat pārāk nopietni cilvēkam ar pilnīgi veselu saprātu. Beidzot viņš neviļus pavēra muti un vājā balsī pateica vienu vārdu. Tikai vienu vārdu, bet cik daudz tomēr izsacīja šis vārds, cik prieka pilnu cerību tas pauda.

„Bura!“

Jā, viņš bija ieraudzījis buru… baltu plankumu tālumā, pie apvāršņa … tā bija kuģa bura.

Atkal cerība iesildīja viņa sirdi, kas uzmundrināta skaļi pukstēja viņa krūtīs.

Baltais plankums kļuva arvien lielāks un izveidojās pareizās kontūrās. Tagad vairs nebija šaubu, tas bija kuģis, kas brauca pilnām burām. Kuģis tuvojās un, acīmredzot, virzījās uz barku. Dons Gregorio ieplestām acīm sekoja tālajai burai. Pēkšņi cerību izglābties aizstāja bailes: bet ja nu arī šis kuģis pabrauc garām?

Bet nē, pirmais kuģis bija šķērsojis „Kondora“ ceļu, bet šis brauca tai pašā virzienā, sekoja „Kondoram“ un, acīmredzot, gribēja to panākt un, lai gan lēni, tomēr noteikti tuvojās; tas bija vērojams no tā, ka bura kļuva arvien lielāka, pletās platāka un pacēlās augstāk virs apvāršņa.

Beidzot viņi varēja cerēt sagaidīt glābējus; tagad jau viss tumšais kuģa korpuss bija redzams virs ūdens līnijas, un viņš varēja saskatīt pat atsevišķas buras. Visas bija uzvilktas. Cik priecīgi sita viņa sirds, kad viņa acis pie tām kavējās! Tās likās kā žēlsirdības eņģeļa spārni, kurš steidzās viņus glābt.

Mastā plīvoja karogs — Anglijas karogs. Pat ja tas būtu viņa dzimtenes Spānijas karogs, viņš nebūtu priecīgāks un pateicīgāks; tagad viņš, droši vien, tiks izglābts…

Bet gadījās jauna nelaime, .kas atkal varēja novest viņu dziļā izmisumā. Angļu kuģis bija vēl tālu, bet vējš, kas dzina to uz priekšu, pēkšņi norima. Jūras virsma bija pilnīgi mierīga, un kuģa buras nolaidās ļegani kā lupatas. Kuģis apstājās.

Bet „Kondors“? Vai arī tas apstājās?

Jā, protams. Viņš jau visu laiku bija braucis daudz lēnāk, bet tagad … tagad viņš nekustējās. Tas bija vērojams no spoguļa un lampas virs galvas, kas karājās pilnīgi nekustīgi. Beidzot barka sagriezās, un viņš pazaudēja kuģi no apredzes.

Bet tad barkas priekšgals atkal pagriezās pret kuģi, un viņš ieraudzīja nevien kuģi, bet arī laivu!

To ielaida ūdenī… tā tuvojās „Kondoram“. Airi mirdzēja saulē un šķieda uz visām pusēm kā briljantus ūdens piles.

Barka turpināja griezties uz vietas, un laiva atkal nozuda no apredzes. Bet tas neko nenozīmēja: tagad viņi, droši vien, tiks izglābti.

Un dons Gregorio neskatījās logā, bet tikai klausījās. Tad viņš izdzirda stiprā vīrišķīgā balsī teiktus vārdus — tas bija sauciens:

„Barka, hei!“

Viņš mēģināja atbildēt, bet viņa vājā balss gandrīz nebija dzirdama. Atbraukušie bija jau uz „Kondora“; viņu balsis atskanēja no klāja. Tad kļuva dzirdami cilvēku soļi, kas drīz nodunēja uz kāpnēm.

Rokturis bija pagriezts, durvis atvērtas, un kajītē ielauzās svaiga gaisa šalts līdz ar cilvēkiem. Viņi ienāca, skaļi saukdami.

Pagriezis galvu, dons Gregorio ieraudzīja atbraucējus: viņi bija divi, abi jūras virsnieku formas tērpos un abi viņam pazīstami!

Viņu ierašanās donu Gregorio ārkārtīgi pārsteidza, šis uztraukums bija par lielu viņa fizisko un morālo ciešanu novājinātajam organismam, un viņš zaudēja samaņu.

XXIX. nodaļa. Vētra.

Protams, nav nemaz jāsaka, ka kajītē ienākušie virsnieki bija Krozjē un Kedvaladers, jo „Kondors“ bija tā polacca, kam sekoja angļu fregate „Crusaders’s“.

Sekojot barkai, viņiem nebija ienācis pat prātā, ka tas varētu būt kuģis, ko dons Gregorio Montego noīrējis braucienam uz Panamu. Taisnība, viņi zināja, ka tā ir čīles polacca, bet viņiem bija teikts, ka esot noīrēts kuģis, nevis barka. Bez tam starp daudzajiem kuģiem Sanfran-ciskā neviens nebija redzējis čīles barku. Bet. fregatei panākot barku, Krozjē dvēselē iezagās šaubas, kaut tik neskaidras, ka viņš pat neuzskatīja par vajadzīgu tās pateikt Kedvaladeram. Tagad viņš atcerējās, ka Sanfran-ciskas ostā bija redzējis tik pat lielu kuģi, kā tas, kas tagad no viņiem bēga, un pat, kā likās, arī toreiz tam bija bijušas visas polaccas raksturīgās pazīmes, un arī toreiz uz tās bija plivinājies čīles karogs.

Tai laikā, kad viņi sekoja barkai un brīnījās par bri-gas un vaļu zvejnieku kuģa ziņojumu sakrišanu, ka viņi redzējuši uz barkas cilvēkus ar sarkanu spalvu, Krozjē atcerējās, ka aizbraukšanas dienā no Sanfrancisko Harijs kaut ko līdzīgu bija stāstījis kādam matrozim, kas veda Kedvaladeru uz krastu. Biju jau bija bijis uz čīlieša un, atbildot biedra jautājumam par komandas sastāvu, bija smiedamies teicis: „Tikai viens melns un divi sarkani vīri.“ Kad viņam jautāja, kas ir šie sarkanie, viņš atbildējis, ka tie esot divi orangutāni.

Visu to atcerēdamies, Krozjē savā sirdī izjuta neskaidru nemieru, kas, tuvojoties noslēpumainajai barkai, arvien pieauga.

Un kad beidzot abi kuģi apstājās un tika pavēlēts nolaist laivu, viņš pieteicās par tās vadītāju, garāmejot pateikdams kapteinim dažus vārdus. Kedvaladers brauca viņam līdzi, jo arī viņš nespēja palikt mierīgs novērotājs.

Kad viņi beidzot uzkāpa klājā un ieraudzīja mērkaķus un melno vīru virtuvē, viņu bažas izvērtās bailēs par viņiem dārgo cilvēku likteni. Kā neprātīgi viņi iedrāzās

kajītē un atrada tur pie krēsliem piesieto kapteini un donu Gregorio; tad ieraudzīja arī divi tukšos krēslus — uz viena no tiem bija vēdeklis, bet otra — lakatiņš,.. Krozjē uzskrēja klājā, aizsūtīja kuteri pēc ārsta, bet pats ar Ked-valaderu steidzās apskatīt citas kajītes. Nekur nebija nevienas dvēseles, visas kajītes bija tukšas. Virsnieki atgriezās ēdamsalonā un vienā balsī no kapteiņa un dona Gregodio pieprasīja paskaidrojumus. Pirmais atbildēja sirdi stindzinātājiem smiekliem, bet otrs klusēja. Viņa galva bija noslīgusi uz leju, viņš bija zaudējis samaņu, ja ne nomiris. Ar galda nazi viņi pārgrieza virves, un dons Gregorio bezspēcīgi ieslīdēja viņu rokās. Nē, viņš nebija miris: pulss vēl sita, kaut gan ļoti vāji.

Viņi novietoja to uz dīvāna, atvēra muti un ielēja mazliet vīna. Pēc dažām minūtēm slimnieks atžilba tiktāl, ka ar viņu varēja sarunāties. Viņam tūlīt, gandrīz vienā laikā, uzstādīja divi jautājumus, kas bija it kā viens otra atbalss.

„Kur Karmena? Kur Inese?“

„Viņu nav!“ dons Gregorio tikko dzirdami atbildēja, „viņas nolaupītas …“

Bet dons Gregorio izrādījās vājāks, nekā viņi bija domājuši, un, nepabeidzis teikuma, atkal iegrima nemaņā. Viņi iedeva tam vēl vīnu un gandrīz ar varu piespieda ēst augļus. Tad virsnieki pievērsās kapteinim un atbrīvoja viņu, kaut gan viņiem tas tūlīt bija jānožēlo. Vājprātīgais skraidīja pa kajīti un sita un lauza visu, kas gadījās pie rokas. Beidzās ar to, ka viņu ieslēdza kādā tukšā kajītē.

šai laikā atskanēja kliedziens:

,,IIei jūs, tur lejā!“

Jādomā, brauca ārsts, un bocmanis gribēja virsniekiem to ziņot. Bet nē, tas bija pavisam kas cits; bocmanis paziņoja viņiem jaunas nepatiksmes.

,.Ātrāk uz klāja, mister Krozjē! Nāk melnas miglas valnis. Tas jau gandrīz sasniedzis barkas bortu … Stāvoklis ļauns … Dieva dēļ, ātrāk uz klāja, ser!“

Bocmaņa balss bija pārāk nopietna, lai nepiegrieztu vērību viņa vārdiem, un abi virsnieki steidzās uz klāja.

Paskatījušies pār barkas malu, viņi ieraudzīja miglu, kas ātri tuvojās, pārklādama okeana virsmu ar savu melno segu. Bet apakšā bija redzamas baltu putu šaitis, ko dzina viesulis.

Virsnieki neskatījās [Īgi. Visi trīs ļoti labi saprata draudīgās briesmas un, zinādami, ka tagad no fregates viņi palīdzību nevar gaidīt, tūlīt ķērās pie darba.

„Pie buru tauvām!“ Krozjē komandēja. „Atlaist tās!“

Mičmanis un bocmanis steidzās izpildīt pavēles; leitnants strādāja kopā ar viņiem. Nēģeris, ko bocmanis Gremots bija atbrīvojis, nevērojot puspinti izdzertā vīna, tikko varēja nostāvēt kājās, un tālab no viņa nevarēja sagaidīt nekādas palīdzības, tāpat kā no divi pārējiem pasažieriem.

Strādājot, kā var strādāt vienīgi tad, kad jautājums grozās ap dzīvības glābšanu, viņi ātri atlaida tauvas un vantis; to viņi darīja tamdēļ, ka nebija laika buras pievākt. Buras palika tāpat karājoties, kaut arī vējš tās saplosītu, un tam gandrīz neizbēgami bija jānotiek.

Tiklīdz viņi bija atlaiduši buru tauvas, tūlīt visu barku ietina bieza migla, bet vējš, līdzīgi liegabala šāvienam, iedrāzās burās. Par laimi Gremets paspēja satvert stūri un pagriezt kuģi pa vējam. Vienīgais, ko viņi tagad varēja darīt, bija braukt pa vējam. Un viņi lidoja, vēja dzīti, kas vispirms pūta atsevišķiem grūdieniem, bet tad kļuva pastāvīgs un stiprs, bet asi atsevišķi grūdieni saplosīja buras.

Drīz nepalika vairs nevienas buras, un vienīgi saplosīti gabali plīvoja pie rājām it kā karogi signālmastā.

Bet barka labi klausīja stūrei, bez tam virsniekiem izdevās nostiprināt vētras stagu, tālab barkas stāvoklis kļuva stabīlāks.

Pirmajā brīdī viņi fregati pavisam aizmirsa. To ietina migla un aizsedza viņu skatieniem. Tur, droši vien, buras bija jau nolaistas. „Crusaders“ nostājās pret vēju un, stāvēdams uz vietas, izturēs vētru. Varbūt viņi domāja, ka arī barka darīs tāpat. Pēkšņi atskanēja lielgabala šāviens, kas pārspēja vēja gaudas, šāva no fregates, lai norādītu viņiem savu atrašanās vietu. Bet kaut gan skaņas viņi dzirdēja skaidri, viņi nevarēja noteikt fregates virzienu. Kas gan to spētu izdarīt uz jūras miglas laikā?

Tad viņi dzirdēja otru šāvienu, pēc tam ari trešo. Vēlāk šāvieni bija dzirdami pēc noteiktiem starpbrīžiem. Bet, ja arī viņi zinātu, kur stāv fregate, viņi tomēr nespētu tai tuvoties. Negaiss izvērtās vētrā, un viņi ar lielām grūtībām spēja noturēt čīlieti vēja virzienā: vētra svaidīja to no viļņa uz vilni, barkā smēlās ūdens, kas draudēja to nogremdēt vai noskalot visus, kas atradās uz klāja.

šai dzīvības un nāves cīņā viņiem nebija nekādas iespējas turēties karakuģa tuvumā, un viņi atmeta pat domu to mēģināt.

Atkal viņi dzridēja šāvienus, kas atkārtojās vairākas reizes — signāli, kam viņi nespēja atbildēt, šāvieni kļuva dzirdami arvien vājāk un vājāk, un, beidzot, tie nebija vairs dzirdami nemaz. Varbūt tas bija tamdēļ, ka viņi bija aizbraukuši pārāk tālu, bet varbūt arī tamdēļ, ka tagad vētras krākšana pārspēja šāvienu troksni.

Vētra trakoja visu nakti; vējš krāca un dzina barku uz priekšu, kas, vienīgi pateicoties brīnumam, izturēja vētru līdz galam.

Kad rīta saule apspīdēja okeānu, vējam rimstot sāka izklīst arī migla. „Kondors“ vēl vienmēr lidoja uz priekšu no viļņa uz vilni. Tā augstie lokanie masti stāvēja savās vietās, vienīgi buras bija ļoti cietušas: to nebija — nebija nevienas.

Gremets stāvēja pie rata, vadīdams stūri, bet virsnieki stāvēja pakaļklājā, vērodami milzīgās viļņu grēdas, kas vēlās gar viņiem. Visapkārt bija vienīgi bezgalīga viļņotāja jūra. Viņi bija vieni simtiem jūdžu no krasta uz barkas, ko viņi, varbūt, nespēs savaldīt, jo visas buras bija skrandās. Bet, ja arī buras nebūtu saplosītas, viņi nespētu tās uzvilkt. Stāvoklis tiešām bija ļoti, ļoti nopietns, pat bīstams. Bet viņi nedomāja par to un, pārlaiduši vēl vienu skatienu okeanam, nokāpa kajītē.

XXX. nodaļa. Vizītkartiņa.

Angļu virsnieki jau ceturto dienu bija uz čīles bar-kas, kas vēl vienmēr peldēja pa okeānu. Viņi bija izcīnījuši smagu cīņu: viņi bija tikai trīs, kad trakoja vētra, un, kaut gan tā neturpinājās ilgi, tomēr bija viena no niknākajām Klusajā okeānā. Kapteinis Lantanass vēl vienmēr murgoja un bija ieslēgts kajītē, jo bija jābaidās, ka neprāta lēkmē viņš varētu izdarīt ko ļaunu. Dons Grego-rio, vājš kā bērns, gulēja pusguļus uz dīvāna; viņš pat nespēja iziet uz klāja. Vienīgi nēģeris bija mazliet atžirdzis un varēja nedaudz palīdzēt.

Barkas buru lupatas vēl vienmēr karājās pie mastiem, jo viņiem bija jācīnās ar vēju un nebija ne laika, ne iespējas tās novākt. Bet viņiem izdevās atvienot foktauvu un uzvilkt to uz jauna rezerves buras klīvera, ko atrada noliktavā. Pateicoties šim apstāklim, barkas ātrums sasniedza apmēram pieci vai seši mezglus stundā; viņi virzījās dienvidaustrumu virzienā. Bija pulksten divpadsmit dienā. Gremets stāvēja pie stūres rata, virsnieki barkas priekšgalā. Krozjē ar sektanta palīdzību mērīja saules stāvokli. Viņš jau sen bija atmetis cerību atrast fregati un, to zinādams, virzīja barku uz Panamu, cerēdams sasniegt to. Katrā gadījumā tur viņi saņemtu kādas ziņas.

Noteikuši ar hronometra palīdzību garuma grādus, viņi tagad gribēja tos pārbaudīt.

„Stūri pa labi!“ Krozjē kliedza Gremetam. „Pagriez un turi to dienvidaustrumu virzienā. Ciešāk!“

Tad, pagriezies pret Kedvaladeru, viņš teica:

„Ja viss ies labi, mēs sasniegsim Panamu ātrāk nekā divi dienu laikā. Mēs to varētu sasniegt arī vienas dienas laikā, ja varētu uzvilkt vairāk buru. Lai nu tas būtu kā būdams, es ceru, ka vecais Bresbridžs gaidīs mūs vismaz nedēļu. Ak! Ja tikai tas vien būtu mūsu nemiera cēlonis! ’ Baigi pat domāt… viņu nav … viņas mums zudušas … uz mūžu!“

„Tā nesaki, Ned. Es vēl nezaudēju cerības viņas atrast.“

„Bet, ja mēs viņas atradīsim, ko tad? Neatbildi, Vili, es negribu, lai tu runātu. Es pat nedrīkstu par to domāt. Karmena Montego, mana līgava, nekrietnu laupītāju rokās !“

Kedvaladers klusēja. Domādams par Inesi, viņš izjuta tādas pašas mokas.

Bet straujais jauneklis nespēja ilgi klusēt un atkal sāka runāt:

„Lai arī kas ar senjoritām būtu noticis, mēs tomēr viņas uzmeklēsim. Bet laupītāji mums jāatrod.“

„Jāatrod un jāsoda,“ Krozjē piebilda. „Ja man būs jāizdod visa sava nauda, ja man būs jāmeklē visu mūžu

— es tomēr viņiem Karmenu Montego atriebšu.“

„Bet es Inesi Alvaresu,“ Kedvaladers teica. „Jādomā, ka nelieši bija sarunājušies vēl pirms izbraukšanas no Sanfranciskas un iestājušies uz čīles kuģa nolūkā nolaupīt zeltu. Tā domā arī dons Gregorio, spriežot no tā, ko viņš dzirdējis no kāda bandas dalībnieka, kuru viņš pazīstot. Tā vārds esot liokass.“

„Ļoti iespējams,“ Krozjē teica, „kaut gan gluži vienalga, kad viņi šo nolādēto sazvērestību izstrādājuši. Galvenais, ka viņi to izveduši dzīvē. Bet mani visvairāk pārsteidz, ka arī Harijs Blju kļuvis nodevējs un pievienojies viņiem.“

„Vai tiešām tu tici, ka viņš mūs nodevis?“

„Kā lai netic? Viņš aizbraucis kopā ar visiem un, kā dons Gregorio saka, labprātīgi. Mani ļoti sarūgtina tik zema Harija Biju nepateicība …“

„Arī man viņa rīcība, atzīstos, šķiet mazliet savāda. Viņu, droši vien, iekārdināja zelts. Bet pietiek; cerēsim, ka mēs viņu kādreiz dabūsim rokās.“

„Jā! Un, ja tas gadīsies, es viņu nožņaugšu ar tām pašām rokām, ar kurām vēl nesen izglābu viņu no nāves …“

„Varbūt mēs viņu sastapsim kopā ar visu pārējo komandu. Kādiem gan zvēriem viņiem jābūt! Kā stāsta, tur bijuši visu tautu pārstāvji, to skaitā arī četri spāņi vai spāņu amerikāņi. Vai mēs neieiesim barkā un nepameklē-sim matrožu sarakstu? Tas mums varbūt vēlāk noderēs.“

„Katrā ziņā,“ leitnants piekrita. „Iesim.“

Viņi klusēdami devās uz dālbortu. Vispirms viņi apskatīja kādu kasti, izņēma no tās papīrus, vēstules, dažas vecas avīzes un vecu viltotu spāņu kāršu spēli. Apskatīdami kārtis, viņi starp tām atrada kādu pavisam baltu, uz kuras bija uzdrukāts uzvārds — vizītkartiņu, bet kā?

Krozjē paņēma vizītkartiņu un pārsteigts ieraudzīja, ka tā bija viņa paša kartiņa:

„Edvards Krozjē; B. K. F. fregate „Crusaders“.

Nebija jājautā, kā šī kartiņa bija še nokļuvusi. Viņš ļoti labi atcerējās, kam, kur un kam viņš šo kartiņu bija pasniedzis: donam de Laram viņu salikšanās dienā.

Iebāzis kartiņu kabatā, viņš satvēra vēstules un uz kādas aploksnes izlasīja „donam Francisko de Laram“. izņēmis vēstuli no aploksnes, viņš uzzināja, ka to parakstījis „Faustino Kalderons“.

Krozjē pagriezās pret Kedvaladeru un izteksmīgi svinīgi teica:

„Tagad mēs visu zinām! Karmenu Montego un Inesi Alvaresi aizveduši viņu noraidītie pielūdzēji Francisko de Lars un Faustino Kalderons … Jā, tas ir skaidrs,“ Krozjē atkal teica, „galvenais sazvērestības pamats nav bijusi vienīgi vēlme iegūt naudu — ar to viņi tikai saistījuši pārējos neliešus.“

„Zini, Ned, es jau pašā sākumā par to biju pārliecināts. Atceries, ko es teicu, kad mēs atstājām Sanfran-cisku? Es tomēr nedomāju, ka viņiem izdosies nokļūt uz barkas, sevišķi pēc tam, kad Biju mums apsolīja par viņām rūpēties. Atceries, viņš teica, ka savu dzīvību atdošot viņu dēļ?“

„Arī man viņš to zvērēja… O! Ja vien kādreiz es viņu sastapšu, es likšu viņam dārgi samaksāt par lauzto zvērestu!“

„Ko tu domā iesākt, kad mēs sasniegsim Panamu? Ja mēs tur atradīsim fregati, mums taču būs jāatgriežas uz tās.“

„Atgriezties! Nē, neviens mani nevar piespiest to darīt … Vai nu kapteinis Brezbridžs man palīdzēs, jeb es braukšu viens.“

„Tu nebrauksi viens, es došos tev līdzi.“

„To es zinu, Vili, un paļaujos uz tevi. Es gribēju teikt: ja Bresbridžs mums nepalīdzēs, es atstāšu dienestu, noīrēšu kuģi, pieņemšu komandu un pārmeklēšu katru pēdu Amerikas piekrastē, līdz uzzināšu, kur viņi izkāpuši malā…“

„Cik žēl, ka mēs nezinām šo vietu! Viņi, droši vien, nebija no zemes tālu, ja uzdrošinājās pārkāpt laivā.“

„Jā ,un pat ļoti tuvu; es jautāju donam Gregorio. To viņš zina, bet vairāk nekā. Nelaimīgais džentlmens gandrīz tikpat neprātīgs kā kapteinis. Viņš stāsta, ka tai dienā viņi pirmoreiz ieraudzījuši zemi, kopš izbraukšanas no Sanfranciskas. Kapteinis viņam paziņojis, ka viņi būšot Panamā pēc divi dienām. Kad laiva aizbraukusi no barkas, dons Gregorio redzējis krastu pa kajītes lodziņu. Tas pagaidām viss, ko es varēju no viņa uzzināt.“

„Bet nēģeris? Vai tiešām viņš nevarēja nekā jauna pateikt?“

„Es jautāju arī viņam. Arī viņš pārliecināts, ka bar-ka bijusi zemes tuvumā. Kādā vietā tas bijis — viņš nezin vairāk kā orangutāni; bet viņš man pastāstīja kādu ļoti svarīgu apstākli: pirms katastrofas viņš skatījies pār bortu un redzējis savāda veida kalnu — tam bijušas divi virsotnes, šis novērojums mums vēl var noderēt.“

„Cik žēl, ka kapteinis zaudējis prātu. Viņš varētu mums pateikt, kur viņi bija tai laikā, kad ļaundari atstāja barku; pats liktenis ir pret mums. Bet kālab mēs līdz šim neesam apskatījuši kuģa grāmatu? Varbūt tur mēs kaut ko uzzināsim.“

„Protams, ja vien tas būtu iespējams. Es jau meklēju kuģa grāmatu, bet nevaru nekur to atrast. Savādi tas, ka de Lars atstājis šīs vēstules!“

„Un barku ar uzvilktām burām.“

„Jādomā, ka viņš ļoti steidzās un, bez tam, bija pārliecināts, ka barka drīz nogrims.“

„Nesaprotu, kur varēja palikt kuģa grāmata.“ „Vecais nēģeris saka, ka grāmata parasti bijusi uz mazā plauktiņa pie kajītes kāpnēm. Es to tur meklēju,

bet neatradu. Jā, es tev piekritu, pats liktenis ir pret mums. Bet, ja tas tā, mēs Panamu nekad nesasniegsim.“ „Paskaties,“ Kedvaladers viņu pārtrauca, „mērkaķi, ko viņi tur dauza. Zvēru Dievam, man šķiet, tas ir tas, par ko mēs nule runājām!“

Mērkaķi pūlējās viens otram kaut ko atņemt. Tā, acīm redzot, bija liela, sarkanos vākos iesieta grāmata. Viņi bija sakropļojuši iesējumu un zobiem un nagiem vienu pēc otras izrāva grāmatas lapas.

„Tā… tā droši vien, kuģa grāmata!“ Krozjē iesaucās, un viņi abi steidzās glābt to no mērkaķu nagiem.

Pēc ilgākas cīņas viņi beidzot ieguva grāmatu, kurā, par laimi, bija uzglabājušās aprakstītās lapas. Pēdējā no tām bija redzams ieraksts, acīmredzot, beidzamais:

„Plat. 7 °20 ’ n.; gar. 82 °12 ’ n. viegls vējš.“ „Lieliski!“ Krozjē iesaucās, steigdamies uz kuģa pakaļgalu un noliekdamies pār karti. ,,ši.s ieraksts un divi virsotņu kalns mums varēs norādīt laupītāju pēdas. Un tieši tai mirklī, kad mēs jau pakļāvāmies izmisumam, Vili, draudziņ, apstākļi izveidojās citādi, un liktenis vēl būs mūsu pus ē.“

„Lai Dievs dod!“

„Ak!“ nopūtās Krozjē, „ja mums uz barkas būtu kaut desmit matrožu, es nebrauktu uz Panamu, bet virzītos tieši uz Koibas salu.“

„Koibas salu?“ Kedvaladers pārsteigts jautāja.

„Jā, jo tai vajadzēja būt tuvumā, kad tika ierakstīta šī atzīme. Paskaties kartē — te tas redzams.“ — Mičmanis noliecās pār karti un sāka to pētīt.

„Tev taisnība, Ned. Viņiem bija jāredz viena no šīm salām, kad kapteinis ierakstīja beidzamo atzīmi.“

„Noteikti. Bet vieglais vējs pēc tam varēja to aizdzīt ļoti tālu. Abi — virējs un dons Gregorio — to apstiprina. Ak, kaut mums būtu desmit vīri! Tūkstoš mārciņas katram, ja būtu desmit uzticami puiši! Cik žēl, ka kutera komanda nepalika pie mums.“

„Nebaidies, Ned. Vecais Bresbridžs mūs neatstās, par to es esmu pārliecināts. Viņš labsirdīgs cilvēks, un, kad viņš sīki uzzinās visus apstākļus, viss būs labi. Ja viņš pats nevarēs ļaut fregati mūsu rīcībā, viņš dos mums vīrus, lai mēs varētu pieveikt agrāko barkas komandu, ja vien mēs to atradīsim. Man tik ļoti jau gribētos būt Panamā.“

„Bet es gribētu būt Koibas salā, vai tai krastā, kur nelieši izkāpuši malā.“

„Bet ne ar mūsu spēkiem. Trīs pret divpadsmit.. .“ „Man vienalga. Es maksātu desmit tūkstoš mārciņas, ja es varētu būt starp viņiem kaut viens pats.“

„Ned, tu tur nekad nebūsi viens; visur es braukšu tev līdzi. Mums ir kopējs mērķis, un mēs vai nu uzvarēsim, vai kopā kritīsim.“

„Lai Dievs tevi svētī, Vili! Tu esi īsts draugs. Bet tagad nerunāsim vairs par to. Labāk uzvilksim visas buras, ko spējam, lai ātrāk sasniegtu Panamu, bet no turienes mēs brauksim uz Koibes salu. Ir labi, ka mums palīdz šis vakarvējš,“ viņš jautrāk turpināja, „ja viņš pūtīs tai pašā virzienā, mēs drīz ieraudzīsim zemi. Un, ja šīm čīles kartēm var paļauties, tad tam jābūt Panamas līča rietumu krastam. Es ceru, ka šī karte pareiza, jo Punta-Mala, kā tas redzams no nosaukuma, nav tā vieta, kur būtu jākļūdās. Ja mēs piebrauktu pie tās par tuvu, kad vējš pūš šai virzienā…“

„Ziemeļos kuģis!“ rupja balss viņu pārtrauca.

Tā bija Gremeta balss.

Krozjē paņēma tālskatu, pielika to acīm un, vērojot dūmus, teica:

„Tev taisnība, vecais, tas ir kuģis un — tuvojas mums! Tas brauks mums tieši garām. Stūri uz augšu un turi barkas priekšgalu tieši tā virzienā!“

Bocmanis paklausīja, un daži stūres rata apgriezieni pagrieza kuģa priekšgalu, līdz „Kondors“ peldēja tieši uz kuģi. Virsnieki, nēģeram palīdzot, atlaida tauvas un vantis, sagatavodami buras virziena maiņai.

Kuģis tuvojās ātri, un ne ilgāk kā pēc stundas apstājās kabeļtauvas atstatumā no barkas, kuras mastā bija uzvilkts nelaimes signāks.

„Īlei, barka!“ no kuģa kliedza. „Kāda barka?“ „Kondors“. Valparaiso. Nelaimē!“

„Sūtiet šurp laivu!“

„Mums nav ar ko sūtīt!“

„Nu tad pagaidait, mēs piebrauksim pie jums.“

No kuģa tika nolaista laiva, un pēc piecām minūtēm tā piestāja pie barkas. Krozjē leitnanta tērpā stāvēja pie borta un lūdza aizvest viņu uz kuģi; viņa vēlmi labprāt izpildīja, un laiva tik pat ātri aizbrauca atpakaļ.

Uzkāpis kuģa klājā, Krozjē ieraudzīja, ka tas bija — kā viņš to bija jau paredzējis — pasažieru kuģis, kas no Sanfranciskas brauca uz Panamu. Tur bija daudz pasažieru, ne mazāk kā tūkstoš cilvēku. Tur bija visdažādāko tautību pārstāvji. Vairums bija zelta meklētāju, kas atgriezās mājup; daļa bija kļuvusi bagāta un bija jautra, citi — skumji, vīlušies savās gaidās.

Krozjē izstāstīja, kāda nelaime piemeklējusi barku, un aicināja gribētājus palīdzēt sagūstīt laupītājus.

Krozjē vēl nepaspēja izstāstīt savu lūgumu, kad jau divi desmiti brīvprātīgo piedāvāja viņam savus pakalpojumus, atteikdamies pat no devīgās atlīdzības, ko leitnants piedāvāja. Gribētāju skaits arvien pieauga, bet Krozjē aprobežojās ar pirmajiem, kas izteica vēlmi piedalīties ekspedīcijā, un kopā ar tiem devās uz „Kondoru“.

Tad abi kuģi izšķiras; pasažieru kuģis turpināja savu ceļu uz Panamu, bet barka uzvilktām burām devās uz Koi-bas salu.

XXXI. nodaļa. Dzīvības un nāves loterija.

Tai laikā, kad „Kondors“ savāca jaunu komandu, lai vajātu aizbēgušos matrožus un virsniekus, pēdējie vēl vienmēr atradās tuksnešainajā salā un, nevērojot visus mēģinājumus, nevarēja nokļūt sauszemē. Bet viņi vairs nelīdzinājās tiem cilvēkiem, kas vēl nesen, aplaupītā kuģa bagātību apkrauti, izkāpa krastā. Bads bija apzīmogojis viņu sejas, badu varēja saskatīt viņu iekritušajās acīs un bālajos saplakušajos vaigos, bet viņu sakaltušās, sasprēgājušās lūpas liecināja par slāpēm. Jau veselas desmit dienas viņi nebija nekā ēduši, izņemot gliemjus un rūgto jūras putnu gaļu, bet kā vienu, tā otru aprobežotā daudzumā. Viņi nebija arī dzēruši, izņemot nelielo lietus ūdens daudzumu, ko viņi niecīgā lietus laikā bija nejauši savākuši bur-audeklā. Ar airiem un laivas ķekšiem viņi bija uzvilkuši buraudeklu augstākajā salas virsotnē, bet tas nepievērsa neviena sauszemnieka vērību. Arī jūrā nekas nebija redzams — neviena bura, bet milzīgā okeana virsma atgādināja viņiem viņu noziegumu.

Tagad viņi nožēloja un, ja būtu iespējams, labprāt izlabotu savu ļauno lietu. Viņi labprāt atdotu nozagto zeltu, atdotu savas gūsteknes. Bet visvairāk viņus moca barkas un aplaupīto upuru bojā eja.

Tagad visi bija apklusuši. Pat augstprātīgais liomecs, arī tas vairs netēloja vadoņa lomu, bet mežonīgais Padiljo bezdarbīgi klusēja. Klusi vienojoties, Harijs Blju pārņēma vadonību; varbūt tālab, ka viņam bija vairāk cilvēcīgu jūtu nekā pārējiem.

šai pārmaiņai bija īpata ietekme gūstekņu liktenī. Gūsteknes nebija vairs ieslēgtas, bet staigāja, kur gribēja. Viņām nebija jābaidās apvainojumu. Taisni otrādi, pret viņām izturējās cienīgi, pat padevīgi. Viņām tika atdota pārtikas labākā daļa, pat lielākā daļa ūdens. Tā bija laime, ka tā pietika, lai uzturētu viņu spēkus. Bet viņas savukārt bija sargeņģeļi un mierinātājas viņu nelaimes sagādātājiem.

Tā viņi nodzīvoja līdz desmitās dienas sākumam. Tad spēcīgs lietus, kas piepildīja buras iedobumu, ļāva viņiem apmierināt slāpes.

Desmitā dienā bads kļuva neciešams, un beidzot viņi nonāca tik tālu, ka ieteica kādu nogalināt, lai apmierinātu pārējo izsalkumu. Pirmais par to sāka runāt Padiljo. Viņa niknajās acīs necilvēcīgā alka bija skaidri redzama, sevišķi, kad viņu skatieni pievērsās daiļajām būtēm, kas staigāja starp viņiem.

Pienāca pusdienlaiks. Visi sabozušies klusēja un domāja savu domu. Padiljo pirmais pārtrauca baigo klusumu. „Amigos!“ viņš teica. „Ja nevar iegūt pārtiku — skaidrs, ka mums jānomirst badā. Lai gan, ja mēs varētu vēl izturēt dažas dienas, varbūt mums izdotos izglābties. Mazākais es vēl ceru, ka kāds piekrastes kuģis brauks mums tuvu garām un ieraudzīs mūsu signālus. Tas tikai laika un mūsu iespējas dzīvot jautājums. Bet kā lai mēs to panākam?“

„Jā, kā?“ Velarde jautāja.

„Jā,“ Padiljo atbildēja, „ir kāda iespēja, un tā ir vienīgā, ko es varu iedomāties. Mums nevajaga visiem reizē mirt, mazākais pagaidām nē. Jāmirst kāda m, lai citiem būtu izredzes izglābties. Vai visi tam piekrīt?“

šo priekšlikumu nevajadzēja paskaidrot — tas bija saprotams tāpat, un daudzi piekrita — daži pamādami galvu, citi noņurdēdami.

„Kā tu to domā, Padiljo?“ Velarde jautāja.

Pagriezis savas acis pret alu, kur no karstajiem saules stariem bija paslēpušās abas dāmas, nelietis atbildēja.

„Jā, camarados! Es nesaprotu, kādēļ vīriešiem jāmirst, ja sievietes …“

Harijs Blju neļāva viņam pabeigt un teica:

„Hei, jūs! Ne vārda vairāk. Ja kāds no mums jāapēd, tad tam jābūt vīrietim. Kas attiecas uz sievietēm, viņas būs pēdējās, nevis pirmās.“

Straikers un Deviss atbalstīja šo domu, Iīernandecs arī, kaut gan mazāk neatlaidīgi. Bet Homecs bija gandrīz tik pat noteikts kā Biju. De Lara sirdī bija jūtas, kas sašuta par sava sabiedrotā riebīgo priekšlikumu.

Tā bija pirmā reize, kad viņam un Harijam bija vienādas domas; bet, ja tas tā, tad nevarēja būt nekādu šaubu par iznākumu. Visi klusēdami to saprata un gaidīja tikai, lai kāds viņu domas pateiktu vārdiem. To darīja Straikers.

„Kaut gan es esmu bijis katorgā, es neesmu gļēvulis un nebaidīšos pagriezt kājas gaisā, kad redzēšu, ka mans laiks pienācis. Ja tas notiks tūlīt un Džekam Straikeram būs pienācis laiks mirt — nu, ko lai dara, viņš ir sagatavojies! Bet tam jānotiek godīgi, un tālab vilksim lozes.“ „Es tam piekrītu,“ rūca Padiljo, „ja jūs tur ieskaitīsit arī sievietes.“

„Mēs tam nepiekrītam,“ Biju pietrūkdamies teica. „Necilvēcīgais nelieti!“ viņš turpināja, tuvodamies Padiljo, „atkārto savu gļēvo priekšlikumu, un mums nevajadzēs izlozēt. Vēl brīdis — un vai nu tu vai es būsim barība tam, kas gribēs mūs ēst. Nu?!“

Kalifornietim vēl vienmēr bija daudz spēka un viss viņa laupītāja niknums, tomēr viņš atkāpās un saknupa plecīgā matroža priekšā.

„Carjo!“ drūmi un negribot padodamies, viņš rūca.

„Lai notiek pēc jūsu prāta… Man vienalga. Kad nonāk tik tālu, kad jāraugās liktenim acīs, Rafaels Ro-kass nav tāds cilvēks, kas atteiktos, kaut gan es nesaprotu, kālab sievietes labākas nekā vīrieši. Bet, ja jau jūs visi domājat citādi, lai notiek pēc jūsu prāta. Vilksim lozes bez viņām.“

Padiljo piekāpīgā runa izbeidza šīs savādās pārrunas; atlika tikai noteikt lozēšanas veidu, šai ziņā lielu grūtību nebija, un tas izbeidza Straikers, teikdams:

„Draugi! Mēs esam tieši divpadsmit — pilns ducis. Paņemsim divpadsmit vienādus gliemjus, ko jūs redzat tur izkaisītus, un ieliksim tos kastītē. Vienu no tiem mēs varam iezīmēt. Tam, kas izvilks iezīmēto gliemi, man tālāk nav, ko teikt..

Straikera priekšlikums ieguva visu piekrišanu. Izmeklēja divpadsmit gliemjus un ielika tos kastītē. Vienu gliemi iezīmēja ar sarkanu plankumu — asinīm no Straikera rokas, ko viņš pārdūra. Visi salasījās pulciņā, gatavodamies vilkt lozes, trūka vienīgi holandieša, kas stāvēja uz kraujas pie uzvilktās buras. Viņu sauca vairākas reizes, bet viņš pat neatbildēja. Acīmredzot, viņš tālskatā vēroja kādu priekšmetu jūrā. Visi viņu klusēdami un elpu aizturēdami vēroja, aizmirzdami savu svarīgo pasākumu. Vispārējā klusumā bija dzirdams vārds, kas izsauca cerību drīz izglābties:

„Bura!“

„Bura!“ atkārtoja holandietis.

Viens vienīgs vārds, bet tai ietilpa dzīvība jeb nāve.

Kastīte nokrita zemē, un gliemji izbira; neviens tos nemēģināja uzlasīt. Visi pagriezās pret jūru un vēroja okeana mirdzētāju virsmu, bet nekas nebija redzams.

„Kur redzama bura?“ jautāja holandietim. „Dienvidvakaros.“

Visi, kas vien vēl spēja, steidzās uz krauju, un tikai divi vājākie palika lejā un nepacietīgi gaidīja, ko teiks viņu biedri.

Bet holandietis šai laikā kļuva pavisam neprātīgs. Viņš lēkāja ap signāla karogu, plātīdams rokas un visu laiku kliegdams.

„Kuģi! Hei! Hei!“

Harijs Blju pirmais sasniedza krauju un, izrāvis holandietim tālskatu, pievērsa to melnajam punktam apvāršņa malā un skatījās veselu minūti, šai laikā ap viņu sapulcējās gandrīz visa komanda. Visi bija ļoti satraukti un apbēra Hariju jautājumiem:

„Kas ir? Buras? Kurp tās virzās?“

„Kaut kas līdzīgs barkai,“ atbildēja Biju, „un, kā man liekas, tieši stūrē uz mums. Es novērošu kuģi, kad tas izpeldēs no tā mākoņu blāķa.“

Homecs, kas stāvēja blakām, acīmredzot, ļoti vēlējās iegūt tālskatu; bet Biju, protams, nemaz negribēja citam to dot un vēroja tālo buru.

„Sakārtojiet signālburu,“ viņš teica. „Izstiepjiet to pēc iespējas platāku un pagrieziet to pret viņiem, lai viņi varētu to ievērot.“

Straikers un Deviss steidzās pie sadarvotā buras gabala un, satvēruši katrs pie sava stūra, izpleta to un mierīgi turēja gaisā.

Visu šo laiku Biju neatņēma no acīm tālskata, bet Homecs tik neatlaidīgi pieprasīja to, ka vecākajam palīgam beidzot bija jāpiekāpjas. Ja kāds šai brīdī veco matrozi novērotu, viņš tā sejā vienā laikā saskatītu prieku un pārsteigumu. Pēkšņi Harijs novilka savu spilgti sarkano flaneļa kreklu un pakāra to pie buru atbalstītāja šķērskoka gala. Tad viņš Straikeram un Devisam teica:

„Tas ir signāls, ko neatstās neievērotu neviens kuģis, ja vien uz tā ir kristīgi cilvēki. Bet šī barka noteikti ievēros! Jūs abi palieciet šeit un gādājiet par kārtību.

Es noiešu lejā pateikt pāris vārdus meitenēm. Stāviet pie staba un neļaujiet nevienam noraut manu kreklu.“

,,Ē, ē!“ nesaprazdams un par Biju vārdiem mazliet pārsteigts, Straikers atbildēja. „Labi, draugs. Uz mani un Bilu tu vari paļauties.“

„Es to zinu un ceru uz jums,“ bijušais matrozis piebilda, apģērbdams savu lietus mēteli uz kailas miesas. „Esiet abi man uzticīgi, un es jums drīz pierādīšu, ka Harijs Blju nepaliek nepateicīgs.“

To pateicis, viņš aizgāja un steidzās lejup uz alām; „Sidnejas pīles“ pārsteigti atkārtoja vecākā palīga vārdus, nesaprazdami, kālab tie teikti. Pēkšņi viņi izdzirda savādu kliedzienu. Kliedzējs bija Homecs, kas nolaida roku ar tālskatu, kura drebēja kā paralītiķim. „Kas noticis?“ Padiljo jautāja, viņam pieiedams. „Ņem tālskatu, Rafael Rokas, un tu redzēsi pats!“ Kontrabandists, paņēma tālskatu un pievērsa to savādajam kuģim. Tiklīdz kuģis nonāca viņa apredzē, viņš sāka skaļi runāt un to dzirdēja arī Straikers un Deviss; tas viņus pārsteidza, kaut gan pēdējo mazāk nekā pirmo.

„Tā ir barka … polaccas masti. Carramba! Tas ir savādi! Ja es nebūtu pārliecināts, ka „Kondors“ guļ jūras dibenā, es varētu zvērēt, ka tas ir viņš. Protams, tā nejaušība. Santissima! Cik savādi!“

Velarde savukārt paņēma tālskatu un, skatīdamies uz kuģi, atkārtoja gandrīz tos pašus vārdus. No Velar-des tālskats pārgāja Hernandeca rokās, kurš kopā ar pārējiem bija uzkāpis kalnā.

Bet Straikers negribēja gaidīt, ko teiks Hernandecs, un, pametis buru, viņš piegāja pie tā un nekautrēdamies izrāva tālskatu no viņa rokām un skatījās pats.

Viņam pietika divdesmit sekundu, lai noteiktu kuģa tipu, un, pagriezies pret pārējiem, viņš bailīgā, bet noteiktā balsī teica:

„Zvēru Dievam, tas ir „Kondors“!“

XXXII. nodaļa. Nemezida.

Straikera vārdi klausītāju sirdīs iedvesa bailes.

„Caspita!“ Padiljo teica. „Kondors“! Tas nevar būt… Kā tas var notikt ?“

„Tomēr tas ir „Kondors“, Straikers teica. „Kā tas varējis notikt — to es nezinu labāk par jums. Bet ka tas ir tas pats čīles kuģis vai tā gars, es varu zvērēt pie veselas bībeļu kaudzes.“

Viņa vārdi izsauca savādas domas, kas satrauca klausītāju prātus. „Kā tas varēja gadīties … Caururbtais un nogremdētais „Kondors“! Tas nebija iespējams!“

„Tā ir barka, nav šaubu!“ Straikers turpināja, atkal pielikdams tālskatu pie acīm. „Viss ir tas pats, izņemot buras, kas šķiet salāpītas. Bet tas sīkums. Tas ir čīlieša kuģis. Lūk, tur pie masta ir karogs ar vienu zvaigzni. Tas ir viņš! Tas ir tikpat noteikti, kā mēs te stāvam!“

„Chingara!“ Homecs kliedza. „Kur ir tie vīri, kam vajadzēja izurbt caurumu kuģa dibenā? Vai viņi tiešām to izdarīja?“

Atceroties šos ļaudis, visi atskatījās, tos meklēdami. Bet viņu šeit nebija. Biju jau sen bija nokāpis aizā, bet Deviss nule viņam sekoja.

Viņi tam kliedza, lai viņš atgriežas. Viņš dzirdēja, bet nepiegrieza tam vērības. Turpinādams virzīties uz priekšu, viņš drīz nozuda.

Tomēr, ko gan viņi lai tam jautātu? Un viņi drīz to aizmirsa. Kuģis jūrā saistīja visu viņu uzmanību.

Tagad, kad kuģis bija piebraucis tuvāk, nevajadzēja tālskata, lai pateiktu, ka tā bija barka — polacca, kuras masti bija pilnīgi līdzīgi „Kondora“ mastiem. Bet mastā bija sarkan-balt-zils čīles karogs. Vai tas bija spoks jeb nē, bet barka pilnās burās brauca tieši uz viņiem. Tā bija ieraudzījusi viņu signālu, par to nebija šaubu. Barka sasniedza ieeju starp zemūdens klintīm, tur tā samazināja buras un, sagriezusi šķērsām savas pakaļējās rājas, tūlīt apstājās.

Tika nolaista laiva. Kad laiva atsitās pret ūdeni, bija redzams, ka tai saklupa bars cilvēku.

Piebraukusi krastam, laivas komanda izlēca uz akmeņainās piekrastes. Daži pat negaidīja, līdz tā piestāja, un ielēca viļņos līdz krūtīm. Tur bija apmēram divdesmit plecīgi vīri lielām bārdām; dažiem bija matrožu tērpi, bet vairumam bija sarkani krekli un revolveri un dunči aiz jostām.

Divi no tiem bija jūras virsnieku tērpos. Viens no virsniekiem, acīmredzot, komandēja vīrus, jo viņš pirmais izlēca no laivas; tiklīdz viņš sasniedza krastu, viņš izrāva zobenu un devās uz priekšu pārējo priekšgalā.

Visu to redzēja ļaudis, kas vēl vienmēr stāvēja pie signāla staba un bailēs drebēja.

Viņu bailes tagad bija saprotamas. Pat Franks Lars, nevērojot savu drosmi, izjuta bailes. Viņš ieraudzīja cilvēku, kas bija norāvis montē banku.

Dažas minūtes viņš stāvēja klusēdams, plaši ieplestām acīm. Viņš vēroja laivas piestāšanos un tās komandas izkāpšanu, neteikdams neviena vārda. Bet tiklīdz viņš pazina Krozjē, viņš satvēra Kalderona roku; tagad viņš apzinājās savu noziegumu skaidrāk kā jeb kad agrāk, jo tagad sods par to, tāpat kā visiem citiem, šķita pavisam tuvu. No tā izbēgt nebija iespējams. Pretošanās vienīgi paātrinātu viņu likteni — nāvi.

Viņi nedomāja ne pretoties, ne bēgt un drūmi, klusēdami palika uz kraujas.

Kalderons pirmais pārtrauca klusumu, kā neprātīgs iekliegdamies:

„Santos Dios!“ Angļu fregates virsnieki! Noslēpumu noslēpums! Ko tas varētu nozīmēt?“

„Tur nav nekāda noslēpuma,“ de Lars iebilda, griezdamies pie pārējiem trim, „ne mazākā. Tagad es redzu skaidri, kā sauli dienas vidū. Biju mūs nodevis, kā es jau agrāk io paredzēju. Viņš un Deviss nav izurbuši barkas dibenu un palaiduši to nesabojātu; bet fregate to sastapusi — un tagad viņi ir šeit!“

„Tas taisnība,“ teica Velarde, jeb patiesībā dons Ma-nuels Diacs. „Bet šie rupjie vīri nelīdzinās karakuģa matrožiem. Tie drīzāk ir zelta meklētāji no Sanfranciskas.. Viņiem jābūt no turienes.“

Diacs un Padiljo, vai patiesībā Rafaels Rokass, piegāja kraujas malai, lai paskatītos lejup. Pārējie divi palika pie staba.

„Kā tu domā, ko viņi ar mums darīs?“ Kalderons jautāja de Laram. „Varbūt viņi ..

„Mūs nogalinās vai pakārs?“ de Lars viņu pārtrauca. „To tu gribi teikt? Es par to nekā nedomāju. Es par to esmu pārliecināts!“

„Santissimo!“ žēli iesaucās bijušais ganadero, „vai tiešām nav iespējams no tā izbēgt?“

„Nav. Nav vērts mēģināt no viņiem aizbēgt. Te nav vietas, kurp mēs varētu paslēpties, nevienas vietiņas, kas pasargātu mūs kaut stundu. Kas attiecas uz mani, es nedomāju kustēties no šīs vietas. Mani tik pat labi var sagūstīt šeit, kā kurā katrā citā vietā. Carramba! Nē!“ viņš turpināja, it kā būtu gadījies kaut kas, kas liktu viņam grozīt savus uzskatus, „es iešu lejā un sagaidīšu nāvi kā vīrs. Nē, kā tīģeris! Pirms nāves es nogal i-nāšu. Varbūt tu darīsi tāpat? Vai tu tiktāl esi nobriedis?“

„Es tevi nesaprotu,“ Kalderons atbildēja. „Nogalināt … ko ?“

„Ko izdosies, divus noteikti.“

„Kurus?“

„Eduardu Krozjē un Karmenu Montego. Tu vari darīt, kā tev patīk. Es savu pāri izvēlējos un domāju atņemt viņiem dzīvības pirms atdošu pats savējo. Viņi nedzīvos un nesvinēs uzvaru pār mani. Nē, zvēru visvarenajam Dievam!“

To teikdams desperado izņēma no kabatas revolveri, un apskatīja, vai visas sešas lodes atrodas stobros.

Kalderons mēģināja viņu atrunāt, norādīdams, ka viņus varbūt vienkārši sagūstīs un rīkosies augstsirdīgi.

De Lars viņu īsi pārtrauca:

„Tu vari iet cietumā un dzīvot tur, ja tev patīk. Es dodu priekšroku nāvei un atriebībai.“

„Labāk dzīvība un atriebība,“ kliedza Rokass, kopā ar Diacu pienākdams pie viņiem. „Ātrāk, biedri,“ viņš turpināja, „sekojiet man! Es atradu iespēju izglābt dzīvību un, varbūt, atriebt ātrāk nekā jūs domājat…“

„Nav vērts, Rafael,“ de Lars iejaucās, nesaprazdams roņu mednieka vārdu nozīmi. „Ja mēs mēģināsim bēgt, viņi mūs nošaus. Kurp lai mēs bēgam?“

„Seko man; es tev parādīšu, kurp. Carjo! Neprāts! Katrs mirklis dārgs! Ja vien mēs laikā paspēsim nokļūt tur…“

„Kur nokļūt?“

,,A1 botē!“

Dzirdēdams šos vārdus, de Lars priecīgi iekliedzās un sekoja medniekam. Dažas sekundes vēlāk visi četri kāpa lejā no kraujas, bet nevis pa aizu, pa kuru bija ieradušies, bet pa citu ceļu, kas arī veda uz līci.

Atstādami laivu krastā un pie tās vienu sargu, atbrīvotāji devās salā. Virsnieki gāja pa priekšu. Apbruņoto ienaidnieku vietā, ar ko viņi gatavojās cīnīties, viņi sastapa savas mīļās, no kā tik ilgi bija šķirti. Viņām sekoja pusducis galīgi novājējušu vīru, kas vairāk līdzinājās skeletiem nekā cilvēkiem, gļēvām, bailīgām sejām, un tik vājus, ka tie tikko turējās kājās.

Iebāzuši zobenus un revolverus makstīs, virsnieki steidzās uz priekšu; senjoritas skrēja viņiem pretim. Krozjē pateica Karmenai, ka viņas tēvs dzīvs un atrodas uz bar-kas. Dzīvs un neievainots -— tā pietika. Pēkšņi Krozjē pagriezās pret Hariju Biju, ko ieraudzīja dažu soļu atstatumā. Ne vārdiem, ne kustībām matrozis viņu neapsveica. Viņš stāvēja kluss un nekustīgs, šis lielākais noziedznieks pasaulē. Krozjē piegāja matrozim un teica viņam:

„Es prasu no tevis paskaidrojumus. Saki skaidri, kas tev sakāms un nemēģini izlocīties. Ja tava nodevība tik pat melna, kā es domāju, tad tu nepelnī manas žēlastības.“ Krozjē atkal izvilka zobenu un nostājās tieši matroža priekšā, gatavodamies viņu nodurt.

Arī Biju bija bruņojies ar revolveri un dunci. Bet viņam nenāca ne prātā tiem pieskarties; viņš stāvēja nobaidīts, noliecis galvu uz krūtīm.

Viņš neatbildēja. Viņa lūpas nepakustējās. Vienīgi viņa krūtis smagi cilājās, it kā tās plosītu briesmīgs satraukums.

šī viņa klusēšana šķita kā savas vainas atzīšana, un Krozjē teica:

„Nodevējs! Atzīsties, pirms es ieurbju tavā nelietīgajā miesā šo zobenu!“

Draudi izsauca atbildi.

„.Jūs varat mani nogalināt, ja gribat. Pēc taisnības mana dzīvība pieder jums, mister Edvard. P&gt;et, ja jūs man to atņemsit, man paliks apziņa, ka esmu darījis visu, ko spēju, lai pierādītu jums savu pateicību par to, ka jūs kādreiz izglābāt manu dzīvību.“

Viņš vēl nebija nobeidzis savu savādo runu, kad zobena asmens tika noliekts lejup. Zobena turētāja rokai uzgūlās kāda maigāka roka, un laipna balss teica:

„Pagaidi, Edvārdo! Dios de mi alma! Ko tu gribi darīt? Tu pats to nezini… šis varonīgais cilvēks… mums viņam jāpateicas par dzīvību — man un Inesei.“ „Jā,“ piebilda Inese, pienākdama klāt; „vairāk nekā par dzīvību — viņš mūs aizstāvēja …“

Krozjē drebēja; zobens gandrīz izslīdēja no viņa rokas. Kad Karmena paskaidroja Harija Biju nopelnus, viņu pārtrauca kliedzieni, kās atskanēja no piekrastes:

„Hei, jūs! Palīgā, palīgā!“

Krozjē izdzirda arī savu vārdu, tad atkal saucienus: „palīgā, palīgā!“ un pazina pie laivas sardzē atstatā Gre-meta balsi.

Nevilcinādamies ne mirkli, viņš steidzās uz krastu. Kedvaladers un zelta meklētāji viņam sekoja, bet divi palika sargāt tos, kas bija padevušies.

Nokāpuši no kraujas, viņi saprata iemeslu, kālab bocmanis dziedāja tik briesmīgu dziesmu. Gremets stāvēja laivā ar laivas ķeksi rokās, draudīgi to vīcinot un visu laiku kliedzot, četri vīri steidzās pie viņiem tādā ātrumā, kādā spēja viņu kājas. Viņi skrēja uz jūrmalu no līča labās puses.

Ar pirmo skatienu virsnieki divus no tiem pazina: de Laru un Kalderonu. Ļaundari gribēja iegūt laivu un aizbēgt.

„Brauc nost no krasta! Brauc dziļākā vietā!“

Gremets nolaida laivas ķeksi, izmisīgām pūlēm atbrīvoja laivu un iegrūda to ūdenī.

Bet pirms viņš paspēja rīkoties tālāk, atskanēja revolveru šāvieni, un bija redzams, ka viņš noslīd lejā un paliek sakņupis guļot.

Atriebības kliedziens atskanēja vajātāju grupā, un viņi kā neprātīgi drāzās uz priekšu. Vai viņi nokavēs? Pīrāti jau sasniedza neapsargāto laivu, un visi četri reizē pārlēca par tās malu un apsēdās uz soliem. Visi satvēra airus.

Krozjē izmisis kliedza:

„Ak Dievs! Vai tiešām viņi mums aizbēgs?“

Tā šķita. Bēgļi nolaida airus ūdenī, un sāka irties. Revolveru lodes nespēja viņus sasniegt.

Bet lūk! Kaut kas viņus kavēja! Dievs nebija viņu pusē. Airi cilājās, bet laiva nekustējās no vietas. Tās stūre bija iestrēgusi koraļļu klintī, kas to cieši turēja, un airu sitieni bija velti.

Tagad vairs nebija nozīmes izkāpt no laivas, lai to atvieglotu — bija par vēlu. Atlika vienīgi vai nu padoties vai pēc iespējas dārgāk pārdot savas dzīvības.

De Lars un Rokass izvēlējās pēdējo. Bet divi pārējie pretojās, instinktīvi cerēdami izglābt dzīvības. Gļēvais Kalderons pirmais deva priekšzīmi, piecēlies kājās, viņš izstiepa rokas un lūdza žēlot.

Brīdi vēlāk viņi bija ielenkti, un laiva izvilkta atpakaļ krastā. Krozjē ar pūlēm savaldīja saniknotos zelta meklētājus, lai vainīgos turpat uz soliem nenogalinātu. Viņu laime, ka bocmanis nebija nogalināts, bet tikai viegli ievainots. Zelta meklētāji visus četrus neliešus izrāva no laivas, tad atbruņoja un aizvilka viņus uz pakalnu, kur novietoja lielā alā, kas uz īsu brīdi aizstāja cietumu. Bija arī tiesneši, kas bija paraduši spriest īsu un ātru tiesu, kam nekavējoties seko sods. Tā bija slavenā linča tiesa. Tiesa ātri veica savu darbu, četri spāņi tika atzīti par v a i 11 ī-g i e m. Piespriestais sods — nāve pakarot.

Citi, mazāk noziedzīgi, bija jāaizved uz Panamu un jānodod čīles konsulam; viņu noziegums bija dumpis un čīles kuģa aplaupīšana.

Izņēmums bija vienīgi Straikers un Deviss. „Sidnejas pīlēm“ tika nosacīti piedots, jo viņi apsolīja visā turpmākajā dzīvē dzīvot godīgi. Par to viņiem bija jāpateicas Harija Biju aizstāvniecībai. Zelta smiltis tika savāktas, iesaiņotas un novietotas laivā. Senjoritas pārģērbās un nepacietīgi gaidīja atgriešanos uz barkas, lai apskautu to, ko viņas tik ilgi bija uzskatījušas mirušu. Virsnieki stāvēja viņām blakus; visi gaidīja traģēdijas noslēguma ainu

— notiesāto noziedznieku sodīšanu.

šai nolūkā uz laukumiņa alas priekšā tika ierakts stabs. Virves vienā galā tika iesieta cilpa un, tā kā nebija karātavu āķa vai koka zara, tad otru galu pārsvieda pār krauju.

Kad viss bija sagatavots, pirmo izveda de Laru. Viņam abās pusēs gāja pa zelta meklētājam. Viņš nebija saistīts, jo nebija jābaidās, ka viņš varētu aizbēgt.

Kad viņu izveda no alas, viņa acis, degdamas drūmās liesmās, pctīgi saktījās apkārt un apstājās pie kādas grupas, kas stāvēja solus divdesmit atstatu. Tur bija četras personas: Krozjē, Karmena, Kedvaladers un Inese, kuri stāvēja pāros.

Uz pēdējiem diviem Krozjē neskatījās, jo visu viņa uzmanību saistīja pirmie. Viņš uzmeta tiem tikai īsu skatienu, bet otru uz revolveri, kas atradās pie viņu sargātāja zelta meklētāja sāniem.

Viens lēciens, un viņš to piesavinājās; vēl lēciens un viņš atbrīvojās no saviem abiem sargiem un drāzās uz novēroto grupu.

Edvardam Krozjē un Karmenai Montego par laimi atskanēja brīdinātāji kliedzieni, ko viņi laikā izdzirda.

Krozjē apgriezās, ieraudzīja briesmas un mēģināja tās novērst. Tas bija diezgan vienkārši: viņš izrāva revolveri un šāva uzbrucējam.

Atskanēja divi šāvieni, abi gandrīz vienā laikā. Krozjē izšāva pirmais. Kad izklīda dūmi, spēlmanis gulēja zālē; no viņa krūtīm sūcās asinis.

Harijs Blju metās uz priekšu, un, noliecies pār viņu, noteica:

„Miris! Lode ieurbusies tieši sirdī — tā bija drosmīga sirds! Cik žēl, ka tā bija tik melna…“

„Iesim projām, mia querida!“ Krozjē teica Karmenai. „Tavs tēvs būs pēc tevis noilgojies. Tu jau esi pietiekami daudz redzējusi. Cerēsim, ka tagad mūsu pārbaudījumi beigsies.“

Un viņš aizveda Karmenu pie laivas; Ivedvaladers un Inese viņiem sekoja.

Viņi ieņēma virsnieka vietas un gaidīja zelta meklētājus, kas drīz ieradās, vezdami līdzi savus gūstekņus — „Kondora“ laupītāju komandu, izņemot četrus, kas bija palikuši uz salas kā laupījums korakarasiem.

XXIII. nodaļa. Kadiksa.

Otrā dienā pēc noziedznieku sodīšanas čīles barka atstāja Veraguajas krastus, to vietu, kas jaunākajās kartēs atzīmēts kā Montego līcis.

Viņi apbrauca Kabomalu un devās uz Panamas līci. Krozjē uzņēmās barkas komandu, kapteiņa palīga vietu izpildīja Kedvaladers, jo Harijs Blju vēl pagaidām nebija spējīgs stāties darbā — bads bija novājinājis pat viņa spēcīgo organismu.

Ceļā Harijs virsniekiem izstāstīja visu, ko zināja par spāņu nekrietnajiem nolūkiem.

„Sāksim no tā brīža, kad jūs atstājāt mani Sanfran-ciskā. Toreiz es misteram Vilim, kad viņš atbrauca krastā, teicu, ka nolīgu par vecāko palīgu uz čīlieša kuģa. Tad tas bija kuģis, bet vēlāk tika pārtaisīts par barku, jo trūka darba roku. Kad es ierados uz klāja, es vairākas dienas uz tā biju vienīgais matrozis. Tad kapteinis — šī nelaimīgā neprātīgā būte tur lejā — saka ievietot laikrakstos sludinājumus, piedāvādams augstas algas, kas, kā es domāju, saistīja vienpadsmit cilvēkus, kas sauca sevi par matrožiem. Tā kā labāku nebija, tad vienu no tiem iecēla par otru palīgu; grāmatās viņš tika ierakstīts kā Padiljo. Tas bija beidzamais no trīs pakārtajiem, un, ja kāds cilvēks pelnījis karātavas, tad tas bija viņš, asinskārākais visa bandā.

„Nogaidījis vēl vienu vai divi dienas un redzēdams, ka vairāk neviens nerādās, kapteinis nolēma doties ceļā. Tad vecais džentlmens un abas senjoritas pārbrauca uz barku, un mēs devāmies jūrā. Jau tad, atstājot ostu, man radās šaubas par komandas uzticamību. Bet kad mēs sasniedzām okeānu, manas aizdomas pārvērtās pārliecībā. Tomēr es viņus uzskatīju tikai par ļauniem cilvēkiem un, ja tas iespējams, vēl sliktākiem jūrniekiem. Otrā naktī pēc izbraukšanas no ostas es uzzināju kaut ko vēl briesmīgāku: izrādījās, ka mūsu komanda ir ostas laupītāju banda, un ka viņiem jau izstrādāts plāns. Laimīgs gadījums man ļāva atklāt viņu velnišķos nolūkus. Tie divi, kurus mēs atlaidām — Džeks Straikers un Bils Deviss, abi veci putni, Austrālijas katordznieki — savā starpā pārrunāja šo lietu, un man laimējās viņos noklausīties. Viņu saruna man visu noskaidroja: viņi bija norunājuši aplaupīt kuģi, kurā dons Gregorio bija novietojis zelta smiltis, un aizvest jaunās miss. Tad viņi bija nolēmuši izurbt kuģim caurumu un to nogremdēt, vispirms sašķaidot galvas vecajam džentlmenim un kapteinim; jūsu padevīgajam kalpam un melnajam virējam draudēja tāds pats liktenis.

„Klausīdamies šai velnišķajā plānā, es biju tā pārsteigts, ka nezināju, ko iesākt. Jautājums grozījās ap mūsu dzīvību un nāvi, bet senjoritām draudēja vēl kas ļaunāks. Vispirms es gribēju visu izstāstīt kapteinim Lanta-nasam un donam Gregorio, bet tad nolēmu citādi— šis labsirdīgais, ne uz kādu viltību nespējīgais cilvēks man, varbūt, neticētu, bet, un tas būtu vēl ļaunāk, atklātu visu un izsauktu asiņaino drāmu vēl ātrāk, nekā viņi bija nodomājuši. No Straikera un Devisa vārdiem es sapratu, ka visam bija jānotiek, kad mēs ieraudzīsim zemi Panamas tuvumā.

„Un lūk, pēc ilgām pārdomām, es beidzot atradu it kā izeju — vienīgo, kas man šķita iespējama: izlikties, ka es pievienojos sazvērniekiem, un nostāties viņu priekšgalā. No abu „Sidnejas pīļu“ sarunas es uzzināju, ka viņi nav apmierināti ar nodomāto zelta smilšu sadalījumu, un atzinu, ka tas dos man iespēju iekļūt viņu skaitā. To pašu nakti es uzsāku sarunas ar Straikeru un panācu, ko gribēju.

„Ticiet, džentlmeņi, man bija jāizliekas un jābūt veiklam. Starp citu, man bija jāizliekas vienaldzīgam pret kajītes pasažieriem visu ceļojuma laiku, bet sevišķi pret tām divi maigajām butēm. Daudzreiz man sāpēja sirds, kad es domāju par jums, mister Krozjē, un arī par misteru Vili, un par jūsu mīļajām, un par to, ka man, varbūt, neizdosies viņas aizstāvēt. Kad viņas vienreiz sāka ar mani laipni sarunāties, man bija jāizliekas drūmam, jo es zināju, ka mani novēro daudzas acis. Arī viņām es nevarēju nekā pateikt — tas tikai kaitētu maniem nodomiem un visu izjauktu. Viņas dotos tieši pie vecā džentlmeņa, un tad visam būtu beigas. Es sapratu, ka nespēšu visus izglābt un ka dons Gregorio, tāpat arī kapteinis, būs jāupurē. Es sapratu, ka tas briesmīgi, bet nekā nevarēju darīt, jo man jau tā bija daudz rūpju ar abām sievietēm, un es nespēju vēl rūpēties arī par divi vīriešiem. Bet Dievs arī te man palīdzēja, un es Viņam pateicos, ka visi izglābās.“

Stāstītājs apklusa, lai atvilktu elpu, un klausītāji klusēdami gaidīja, kad viņš pats sāks turpināt savu stāstu.

„Beidzot, kad mēs ieraudzījām zemi, pienāca laiks izdarīt ļauno darbu. Bija palicis jau tumšs, kad mēs pie tā ķērāmies; es, kā viens no atzītajiem vadoņiem, arī rīkojos. Es tēloju savu lomu tālab, lai varētu kontrolēt pārējos. Vispirms mēs nolaidām laivu un novietojām tur savas mantas. Tad mēs sadalījāmies grupās: vieni gāja nolaupīt zeltu, citi — sagūstīt senjoritas; to es ļāvu darīt Homecam, negribēdams izsaukt priekšlaicīgu sadursmi. Man ar Devisu, kurš par laimi izrādījās galdnieks, vajadzēja izurbt kuģa dibenā caurumu; mēs devāmies kuģa apakšējās telpās. Tur es viņu uzaicināju ļaut nāvei nolemtajiem iespēju izglābties un neurbt caurumus. Kaut gan viņš bija katordznieks, bet viņš nebija tik ļauns cilvēks kā pārējie.

„Viņš man piekrita, un mēs atgriezāmies uz klāja, atstājuši barkas dibenu veselu.

„Tiklīdz es biju izbāzis galvu pa lūku, es ieraudzīju visus jau laivā, arī meitenes. Es nezināju, ko viņi izdarījuši ar veco donu un kapteini. Es baidījos par viņiem, domādams, ka viņi nogalināti, kā to gribēja Padiljo. Bet es nedrīkstēju atgriezties kajītē, jo baidījos, ka viņi aizbrauks un atstās mūs lamatās, kā mums daži jau draudēja … bet gribēja daudzi — es zinu. Ja viņi būtu to izdarījuši — tad nav nemaz ko runāt, kādas būtu beigas. Lūk, kālab bija jāsteidzas uz laivu. Tad mēs aizbraucām, pamezdami barku tādā stāvoklī, kādā tā bija visu dienu.

„Kad mēs airējam uz krastu, es redzēju, ka tā aizpeld uzvilktām burām, it kā kuģa komanda būtu uz klāja un to vadītu …“

„Bet apgriestais karogs?“ Kedvaladers jautāja. „Kā tas notika, Harij ?“

,,A! Tas apgriestais karoga gabaliņš … To es izdalīju tumsā, cerēdams, ka pretimbraucēji kuģi to drīzāk ievēros. Es to paspēju izdarīt, pirms iekāpu laivā.“

„Un tu izdarīji vissvarīgāko!“ Krozjē iesaucās. „Te es, protams, redzu Dieva pirkstu … Ja nebūtu nelaimes signāla, „Crusaders“ brauktu tālāk un nesekotu barkai un … bet turpini. Izstāsti mums, kas notika pēc tam.“ „Labi. Mēs izkāpām uz salas, nezinādami, ka tā sala. Lūk, arī viens apstāklis, kas pierāda, ka labie gari mūs nebija atstājuši. Ja tā būtu zeme, tad man nemaz nav jāsaka, ka tagad viss būtu citādi. Izkāpuši krastā, mēs visu laiku palikām krastmalā: vīrieši gulēja lielajā alā, bet sievietes mazajā. Es pats par to parūpējos, lai viņām nenotiktu nekas ļauns.

„Nakti notika kāda lieta, ko, es domāju, viņas jums būs pastāstījušas, un no viņām es vēlāk uzzināju, ka Ho-mecs un Hernandecs nebija neviens cits, kā tie divi vīri, kas jums uzbruka Sanfranciskā. Viņi apmeklēja mazo alu un teica senjoritām nez’ kādas rupjības; es biju tuvumā

un, viņiem klātos slikti, ja viss neizbeigtos ar sarunām vien.

„Labi. Otrā rītā agri piecēlušies, mēs ieraudzījām, ka laiva aizpeldējusi jūrā un sašķīdusi pret zemūdens klintīm. Bet visi domāja, ka tā mums vairs nav vajadzīga, un neviens neskuma. Tad sadalīja zelta smiltis, bet tad pienāca brīdis izšķirt galveno jautājumu — mazākais, man tas tā bija — par to, kas paturēs meitenes. To es gaidīju un tādēļ es būtu varējis mirt. Ilomees un Ilernandecs pieprasīja meitenes sev. Tad es paziņoju, ka man patīk miss Karmena, un samācīju Devisu pieprasīt sev otru miss. Lieta nonāca tik tālu, ka mums ar Ilomecu bija jācīnās. Es nebaidījos mirt, bet Baidījos atstāt senjoritas neaizsargātas. Bet nekā nevarēja līdzēt, un es piekritu divcīņai, kam vajadzēja sākties ar revolveriem un beigties, ja vajadzīgs, ar dunčiem.

„Kad viss bija jau sagatavots, pēkšņi kāds no vīriem mums sauca, ka mēs atrodamies uz salas. Atceroties nozaudēto laivu, mēs sapratām, ka tas nozīmēja lielas briesmas. Divcīņu, protams, pārtrauca, un mēs visi steidzāmies uz krauju. Nelieši pīrāti bija ļoti nobaidījušies un labprāt atkal atgrieztos uz kuģa, ko nule bija atstājuši un kuru visi, izņemot Devisu un mani, uzskatīja kā nogrimušu jūras dibenā.

„Pēc tam viss bija mierīgi, cik tas attiecās uz senjo-ritām. Tiem, kas dēļ viņām tā tīkoja, tas tagad bija otrā vietā; bailes no bada vilkus drīz nomierināja, un tādi viņi palika līdz beigām.

„Tagad, jaunie džentlmeņi, jums zināms, kā rīkojās Harijs Blju, un jūs redzat, ka viņš turējis vārdu, ko jums Sanfranciskā deva.“

,.Tu esi rīkojies krietni, jauki!“ Krozjē teica. „Tu esi turējis vārdu kā vīrs, kā īsts britu matrozis! Ļauj man tevi apskaut, Harij … un piedod mūsu aizdomas, no kā mēs sākumā nespējām atbrīvoties. Nu, Vili, apskauj arī tu viņu un parādi viņam, ka mēs abi esam viņam pateicīgi par to, ka viņš izglābis vairāk nekā mūsu dzīvības!“

„Paldies tev, Biju… lai Dievs tevi sarga!“ Kedvala-ders iesaucās, spiezdams matroža roku.

Pēc šī aizkustinātāja skata iestājās dziļš klusums, ko pārtrauca Gremeta balss, kas, stāvēdams pie stūres, vadīja barku tieši uz tālumā saskatāmo Panamas līci.

„Mister Krozjē!“ vecais bocmanis kliedza, „vai jūs redzat tur to kuģi… lūk to, kas stāv ostā?“

Jūrnieki paskatījās norādītājā virzienā ,un viņi neviļus iesaucās:

„Crusaders!“

Kadiksā, lielajā katedrales baznīcā, pie altāra stāvēja divi angļu jūras virsnieki blakām daiļām spāņu senjoritām, kas pēc dažām minūtēm kļūs viņu sievas.

Nav nemaz jāsaka, ka līgavaiņi bija Edvārds Krozjē un Vilis Kedvaladers, abi leitnanti, bet līgavas — Karmena Montego un Inese Alvaresa.

Svinībās piedalījās visas vecās Andalūzijas pilsētas aristokrātija kopā ar ārzemju konsuliem un ostā stāvētāju karakuģu kapteiņiem. Starp pēdējiem sevišķi izcēlās kapteinis Bresbridžs un fregates „Crusaders“ virsnieki. Tur bija redzami arī divi tirdzniecības flotes jūrnieki: tie — „Kondora“ kapteinis Lantanass, kas bija izveseļojies, un vecākais virsnieks Harijs Blju.

„Kondors“ tagad vairs nebija barka, bet atkal kuģis, kas uzturēja kārtīgu satiksmi starp Valparaisu un Kadiksu, apmainīdams čīles zeltu un sidrabu pret zīdu un Spānijas saldajiem vīniem. Daudzi tagad nepazītu barku, kas kādreiz klīda pa okeānu kā spoku kuģis, un vienīgi kapteinis un vecākais palīgs no visas komandas to zināja un, atcerēdamies pagātni, cerēja, ka viņu „Kondoram“ nekad vairs nebūs jāuzvelk nelaimes signāls.

Beigas.

[1] Haizivis.

Content

Rīds Tomass Mains Main Rida kopoti raksti. Devītais sējums

I grāmata »JAMAIKAS MAROŅI«

I. nodaļa. Brokastis pie plantatora.

II . nodaļa. Vergu tirdzniecība.

III. nodaļa. „Okeana Nimfas“ pasažieri.

IV. nodaļa. Skarba sagaidīšana.

VI. nodaļa. Piedzīvojums mežā.

VII. nodaļa. Negaidīts aizstāvis.

VIII. nodaļa. Kustoss un maronis.

IX. Nodaļa. Smidža kunga varoņdarbs.

X nodaļa. „Spoku aiza“.

XI. nodaļa. Obi burvība.

XII. nodaļa. Nakts klaidoņi.

XIII. nodaļa. Savādi atklājumi.

II grāmata »JAMAIKAS MAROŅI«

XIV. nodaļa. Cilvēku mednieki.

XV. nodaļa. Noslēpumaina pazušana.

XVI. nodaļa. Ienaidnieki no vienas puses, draugi — glābēji no otras.

XVII. nodaļa. Divkāršs noziegums.

XVIII. nodaļa. Līdzdalības alga.

XIX. nodaļa. šakra atriebjas.

XX. nodaļa. Skumja atgriešanās.

XXI. nodaļa Atbrīvota.

XXII. nodaļa. Laimīgā ieleja.

ŽAKS DEPARS

I. Notikums kafejnīcā.

II. Vispārēja pārmeklēšana.

III. Vizītkartiņu apmaiņa.

IV. žaks Depars.

V. Viesmīlīgie draugi.

VI. Pastā.

VII. Čeks.

VIII. „Misuri Skaistule“.

IX. Neviens mūs nesagaida.

X. Vajāšana.

XI. Atrisinājums.

III grāmata. NELAIMES SIGNĀLS

I. nodaļa. Sekotāji.

II. nodaļa. Kuteris.

III. nodaļa. Spoku kuģis.

IV. nodaļa. Sanfrancisko.

V. nodaļa. Divi senjoritas.

VI. nodaļa. Kalifornijas kabalero.

VII. nodaļa. Vētraina satikšanās.

VIII. nodaļa. Kuģis bez matrožiem.

IX. nodaļa. p’aseo de caballo.

X. nodaļa. Golope de enballo.

XI. nodaļa. Hasta cadiz.

XII. nodala. The Sailor’s Home.

XIII. nodaļa. Eldorado.

XIV. nodaļa. Montē.

XV. nodaļa. Harija Blju varoņdarbs.

IV grāmata. NELAIMES SIGNĀLS

XVI. nodaļa. Pamestā mītne.

XVII. nodaļa. Iepazīšanās ar četrročiem.

XVIII. nodaļa. Aizbraukšana.

XIX. nodaļa. Ambre la puerta.

XX. nodaļa, „Adios California.“

XXI. nodaļa. Divi „Sidnejas pīles“.

XXII. nodaļa. Jauna sazvērestība.

XXIII. noda]a. Panama vai Sant-Jago.

XXIV. nodaļa. Tintoreras).

XXV. nodaļa. Pamestā barka.

XXVI. nodaļa. Alā.

XXVII. nodaļa. Laupījuma dalīšana.

XXVIII. nodaļa. Debesu palīdzība.

XXIX. nodaļa. Vētra.

XXX. nodaļa. Vizītkartiņa.

XXXI. nodaļa. Dzīvības un nāves loterija.

XXXII. nodaļa. Nemezida.

XXIII. nodaļa. Kadiksa.