Rīds Tomass Mains

Meksikas strēlnieki Pirmā grāmata

Tomass Mains Rids

Meksikas strēlnieki

IEVADS. Anahuaka *).

Tālu, tālu aiz tumšiem, draudošiem mežonīgā Atlanlijas okeana viļņiem, aiz ziedošām Rietumindijas salam atrodas brīnišķa zeme. Viņas virsma liekas1 kā smaragds, viņas debess kā safīrs, viņas saule — kā izlieta zelta bumba. Tā ir Anahuaka.

Ceļinieks vērš savus skatienus uz austrumiem; dzejnieks apdzied Grieķijas seno slavu; gleznotājs ar mīlu un centību zīmē uz audekla jau sen pazīstamos un visiem apnikušos Apenīnu un Alpu kalnus; romānu rakstnieki raksta par bailīgu itāliešu zaglēnu pārvēršanos varonīgi romantiskos banditos, vai arī, iegrimuši viduslaikos, uzjautrina sentimentālo jaunatni ar neiespējamu varoņu un viņu fantastisko piedzīvojumu aprakstiem. Viņi visi — gleznotājs, dzejnieks, ceļotājs un romānu rakstnieks — savās dziņās pēc skaistā un varenā, pēc poētiskā un krāšņā novēršas taisni no šīs burvīgās zemes.

Vai mēs lai darām tāpat?

Nē! Mēs līdzīgi dženoviešiem dosimies uz vakariem pār tumšiem, draudošiem vētrainā Atlantijas okeānā viļņiem gar ziedošām Indijas salām uz vakariem

—    uz Anahuaku. Piestāsim viņas krastam, iespiedīsimies viņas mežu noslēpumainā tumsā, uzkāpsim vareno kalnu galotnēs un šķērsosim nepārredzamos līdzenumus.

Laipni lūdzam mums līdz, ziņkārais ceļotāji Nebaidies nekā. Tu ieraudzīsi te tādus brīnumus, kādus pat sapnī neesi redzējis. Dzejniek! tu te gūsi jaunu iedvesmi, atradīsi apdziedāšanas cienīgus priekšmetus. Gleznotāj! te tev ir paša Dieva radītas gleznas. Rakstniek! arī tu Anahuakā netiksi aizmirsts. Te ir daudz leģendu par mīlestību un naidu, par krietnumu un viltību, par cēliem varoņdarbiem un zemiskiem noziegu-

*) Senais Meksikas nosaukums — Anna-hiwawk.

iniem — dzīves patiesības un neizdibināmi jauka romantisma apdvestas teikas…

Dosimies pāri tumšiem, draudošiem trakojošā okeānā viļņiem gar saules apmirdzētām mazām bagātās Indijas salām, dosimies arvien tālāk un tālāk līdz Anahuakas krastiem!

Šīs brīnišķās zemes ainavas ir ļoti dažādas un mainās kā opala krāsa. Ik uz soļa jūsu priekšā atvedas jauna ainava. Raibā rindā mainās milzīgie kalni, kas balstās safīra debesīs, ar apvārsni saplūstošie zaļie līdzenumi, nebeidzamie meži, kas vilina savā ēnā, sidrabotās upes, avoti un strauti.

Ir grūti aprakstīt visus šos dabas jaukumus, var tikai nojaust brīnišķās Meksikas krāšņās ainavas.

Es tomēr gribu mēģināt īsumā atzīmēt tās ainas, kas neizdzēšami iespiedušās manā atmiņā.

Es stāvēju Meksikas līča krastā. Caurspīdīgie, mirdzošie viļņi, klusu šalkdami, atsitās pret sidrabotām smiltīm klāto krastu. Šur tur pie koraļļu rifiem mutuļoja pērļainas putas. Es raudzījos uz austrumiem un ieraudzīju plašu jūfu, kas it kā radīta nepārtrauktai kuģniecībai. Bet kur tad ir baltspārnainie tirdzniecības vēstneši? Tikai vientuļa „peskodara“ (zvejnieka) laiviņa cīnās ar viļņiem, pie krasta šūpojas „polacca“, kas drīzāk noder kontrabandai, un tuvējā līcītī redzama iedzimto „piroga“ — tas viss. Cik tālu sniedzas skatieni, nav citu dzīvības pazīmju. Acīmredzot, tirdzniecības ģēnijs vēl nav še nokļuvis.

No tā es nelabvēlīgi spriežu par šo zemi un viņas iedzīvotājiem. Cik zemam jābūt šo iedzīvotāju morālam līmenim, cik nožēlojama viņu materiālā eksistence. Nav tirdzniecības, nav rūpniecības, un tālab nevar būt arī labklājības… Bet pagaidiet!.. Lūk, tur kaut kas saskatāms. Es, liekas, pārāk ātri esmu notiesājis iedzimtos … Pie apvāršņa redzama kāda tumša svītra, kas lēni izklīst dzidrajā gaisā. Tie ir tvaikoņa dūmi

—   plašās civilizācijas pazīme, darbīgas dzīves simbols… Jā, tas ir kuģis, kas ātri tuvojas krastam… Bet… uz kuģa ;plivinās nevis vietējais, bet svešs karogs! Svešnieku sejas noliekušās pār klāja bortu, un vējš

atnes šurp svešnieku sarunas… Nē, man bija taisnība! *)

Kuģis ienāk galvenā ostā, izmet krastā nelielu vēstuļu uu avīžu paciņu, kādus desmit preču saiņus ūn pusduci nožēlojamu, pusdzīvu cilvēciņu. Tad atskan atvadu šāviens, griezīgi skan tvaika sirēna — un lepnais atnācējs dodas projām. Pēc dažām minūtēm nav redzamas pat viņa pēdas. Atkal dzirdama tikai klusā viļņu valoda, un gaisā, spārniem mirdzot, lidinās albatross.

Es pagriežos uz ziemeļiem: tur es redzu baltu smilšu svītru, kas ietver zilo ūdeni. Pagriežos uz dienvicnom — tas pats sKats. TSī sidraba josla iekļauj Meksikas jūfu no abām pusēm, ar savu mirdzošo gaišumu atdalot tumšo viļņu virsmu no mežu smaragda zaļuma. Bet šī josla ir stipri nelīdzena. Vējš miljardus tropiskā saulē mirdzošo smilšu atomus sanesis lidz trīsdesmit metru augstos pauguros. Šie pauguri izkaisīti gar visu jūrmalu, izveidojot brīnišķas arabeskas.

Ar pūlēm virzos uz priekšu pa šo krastu, kur nav nekādu augu, un uz katra soļa grimstu smiltīs, rāpjos smilšu kalnos, kas ir apbrīnojami dažādi — koni, kupoli un izrobotas sienas. To padarījis vējš, kas rotaļādamies no šī smilšu materiāla ceļ pašas brīnišķākās celtnes. Vietām izraktas vulkānu krāteriem līdzīgas bedres, to pakājē plešas ielejas, ko šķērso dziļi bezdibeņi, gar kuvieni paceļas gandrīz stateniskas sienas, izrobotas viļņveidīgiem robiem.

Bet šīs formas nav „pastāvīgas. Nortliern’s*) vienā naktī tās noposta, ceļ jaunas, pārvērš kalnus ielejās, sienas — bezdibeņos.

Pakalnu galotnēs man uzpūš viegls vējiņš, kas nāk no līča, bet to pakājēs neizturami dedzina tropu saule, kas saviem spilgtajiem stariem smilšu mirdzumā pilnīgi apžilbina, šai zemē bieži mirst no saules dūriena.

*) Tai laikā, kad autors rakstīja šo grāmatu, Meksikai biaj tikai divi kuģi.

Bet, lūk, arī northern’s.

Ziemeļos pie apvāršņa debess klājas melniem mākoņiem. Brīžiem apžilbinošs zibens un dobji pērkoņdārdi pauž northem’a tuvumu, bet to var zināt arī bez šiem vēstnešiem. Sakaitētais gaiss, kuļ'ā jums tikko bija gandrīz .jānoslāpst, pēkšņi kļūst auksts, it kā caurstrāvo visu ķermeni un liek jums tā drebēt, ka zobi neskar zobus. Vējš paceļ smilšu mākoņus un nikni dzen tos uz priekšu, atgādinot Arābijas tuksnešu sainumu. Smalkie, adatveidīgio smilšu kristai li griežas sejā un aizmiglo acis. Northern’s pūš vairākas stundas no vietas, bet dažreiz pat vairākas dienas. Viņš pazūd tikpat ātri, kā atnāk, virzoties uz austrumiem.

' Lūk, northern’s jau projām. Smilšu kalni jūsu priekšā ieguvuši pavisam citu izskatu un veidu: kur bija līdzenums, tur tagad pakalns, kur ceļu nesen šķērsoja stāva siena, tur tagad atrodas dziļa grava…

Tādi ir Anahuakas krasti, kas ietver Meksikas jūru. Tur ir tikai viena kārtīga osta (Verakruca); nav ne tirdzniecības, ne rūpniecības, pat kārtīgu dzīvokļu nav; tikai smiltis, smiltis un smiltis, tomēr skats ir varens un krāšņs.

Kāpjam zirgos — un uz priekšu! Esiet sveicināti, jaukā līča zilie viļņi !

Aiz mums paliek smilšu kalni, un mēs atrodamies Verakrucas ēnainā mežā. Tie ir tropu meži. To var redzēt no milzīgajām lapām un viņu spilgtās krāsas

—    zaļš un zelts. Magnolijas, platani un banānkoki lepojas ar savām lielām, vaskveidīgām un mirdzošām lapām Acis -sajūsmā vēro augstos palmu stumbrus, kas izskatās kā slaidas milzu kolonnas, zaļā juma greznotai:. Skatiens klīst pār vīnogu ķekariem un milzīgām liānām, kas vijas ap kokiem, un izbrīnā apstājas pie milzīgām papardēm un necaurejamiem bambuku biezokņiem. Visur krāšņi puķu ziedi, kas kāri uztver

*) Angliski — northem, spāniski — el nortč — ziemeļu vCjš, kas izvēršas vētrā un pilnīgi pārveido Meksikas jūras krastus. Tps nes līdz aukstumu un veicina dzelteno drudzi (vomito).

tropu saules spilgtos starus. No koka uz koku stiepjas krāšņas, sarkanas vīnogāju vītnes, un tālāk saskatāmi cauruļveidīgie bignonijas ziedi, kuj’os sīc zeltītas bites.

Savādas, īpatas, nekad neredzētas floras paraugi mani apņem no visām pusēm. Palma real*) ar pilnīgi gludu stumbru — tikai pašā galotnē kroņa veidā lepojas platās lapas, kas līgojas pie mazākās vēja vēsmas

—     lepni paceļas pār savu pastāvīgo pavadoni, mazo un tievo Indijas palmu (cana de la India). Corozo, radniecīga koraļpalmai, graciozi izliec savas lapas, it kā sargādama no dedzinošiem saules stariem savus apaļos riekstus, kas atgādina grieķu riekstus. Abanico (palma ar vēdekļveidīgām lapām, corypha umbraculifera) klusi māj saviem vēdekļiem. Vasku palma (ceroxylon andicola) izspiež pili pa pilei savas sveķainās līmes, un aug pirrijoo (palma meliciton) ITumbolta, kūjas grumbuļainais stumbrs nosegts zeltīto augļu milzīgiem ķekariem. Gar upes krastiem, kur mēs jājam, augstu paceļas cēlās moriche (cocus mauri! ia) kolonnas, ko pirmie misionāri savā sajūsmā diezgan pareizi nosaukuši par, „dzīves maizi“ (pan de vida).

Ar neliekuļotas sajūsmas izjūtu raugos milzīgās papardēs, kas manas dzimtenes salās sniedzas tikai līdz vidēja auguma cilvēka ceļiem, bet te tās līdzinās lieliem kokiem. Patiešām, kokveidīgā paparde še sasniedz palmas lielumu un rotā apkārtni savām garām, robotām lapām. Es tīksminos par skaistām mamejām (mammea amerieana), ar lieliem ovāliem augļiem. Mahogani (acajou) ar iegarenām lapām izveido virs manis skaistu velvi. Raugoties šo koku tumšos stumbros, es neviļus iedomājos brīnišķās mēbeles, ko kādreiz no tiem pagatavos.

Karsto saules staru caurstrāvots, šis mežs ar savu brīnišķo lapotni un spilgtām krāsām radīja jauku, burvīgu ainavu.

Gaiss bija mierīgs; tikko manāms vējiņš lēni kustināja lapas. Putni lidoja no koka uz koku, viņu

*) Palma real — kara]a palma (attalea); krāšņākā starp visām palmu šķirnēm. Sasniedz trīsdesmit metru augstumu.

skaistās spalvas visdažādākās spilgtās krāsās mirdzēja un laistījās saulē. Mežonīgā izskata tanagre*), pļāpīgie lorettos,mirdzošais tragons, tukans ar savu milzīgo knābi un vēl daudz citu putnu sugu pārstāvji šūpojās kokos un atmirdzēja visās vafaviksnas krāsās. Krūmos lēkāja cekulainais curasso, bet lepnais Honduras tītars saulē cienīgi vicināja savus mirdzošos spārnus.

Slaids briedis (cervus mexicanus), izdzirdīs zirgu pakavu troksni, bailīgi pazūd biezoknī. Kaimans slinki lien gar krastmalu un paceļ savu pretīgo galvu virs ūdens. Zelta šķirgata veikli pārslīd šauro taciņu; co,tejo **), indīgais riebeklis, rokas nobirušo lapu kaudzē un meklē kukaiņus, bet hameleons uzmanīgi lien pa zaru, pieņēmis lā krāsu, lai nemanīts varētu sasniegt savu upuri.

Lūk, arī čūskas: milzīgā boa un macaruel saritinājušās lokos guļ; liela, raiba čūska paceļ draudoši galvu un šauda mēli; klaburčūska, saritinājusies spirālē, šūpo ķermeņa augšdaļu uz priekšu un atpakaļ, bet. koraļļu čiiska izstiepjas kā sarkana taisne un draudoši šņāc. ftī čūska mazāka kā boa, bet bīstamāka par to, un mans zirgs bailēs kāpjas atpakaļ.

Tagad apskatīsim četrķājniekus un četrrokainos dzīvniekus. Sarkanais mērkaķis (niono colorado) bčg no mums, lekdams no zara uz zaru un slēpjas aiz baltām sūnām (Tillandsia usnevides), kas rotā koku galotnes. Mazie ouistiti turpina starp lapām mierīgi spēlēties, bet niknais zambo trīcina mežu saviem briesmīgiem, gandrīz cilvēka balsij līdzīgiem kliedzieniem.

Jaguars noslēpies džungļu necaurejamos biezokņos. Viņš parādīsies tikai naktī un tad mēness gaismā varēs redzēt viņa lielisko, plankumaino ādu. Var viņu ieraudzīt arī dienā, ja ar medību suņiem vai šāvieniem to izdzen no džungļiem. Tas pats sakāms par panteru, bebru un lūsi. Dažreiz, ja jūs uzmanīgi virzīsities uz

*) Tanagre — mazs, gaišsarkanas krāsas putniņš. Viegli pieradināms; ielikts būri, viņš skumjās nobeidzas vai nonāvē sevi.

**) Cotejo — dzeltena šķirgata, ar melnām svītrām.

priekšu, jūs ieraudzīsit sarkano Meksikas lauvu, kās paslēpies aiz koka, lai sagaidītu bailīgo briedi. Pieklājīgi ejiet projām un netraucējiet viņu, pretējā gadījumā brieža vietā viņa zobos atradīsities jūs.

Naktī aina mainās. Brīnišķie putni, papagaiļi-, tūkām un kolibri atpūšas savās lizdās, dodami vietu citiem putniem, kas atdzīvojas naktī un kam tumsa neko nenozīmē, jo viņi nes sevī gaismas avotu. Tādi ir Cocuyos, kas naktī mirdz zaļā, sarkanā un zeltītā mirdzumā, un brīžiem šķiet, ka viņi liesmu pārņemti. Tādi pat ir arī qusanitos, kufu mātītēm nav spārnu un kas guļ uz lapām kā mazi mirdzoši tārpiņi, bet tēviņi lido riņķī un jautri sīc, izsviezdami mirdzošas dzirkstis; bet šīs dzirkstis, kas ir viņu dzīves galvenais pamats, ir arī viņu bojā ejas iemesls, jo tās pievilina daudzos ienaidniekus: nakts vanagu, sikspārni un pūci.

Briesmīgā kuguara un Meksikas lauvas rūkšana jaucas ar mērkaķa nepatīkamo balsi, vilka gaudoņu, koku vardes kurkstēšanu un zaļās koku vardes (IIyla viridis) spiedzieniem. Puķu aromāta vietā, kas pilda mežu dienā, nakti viss pildās ar nepanesamo ehinehes (Mephitis chingia) smaku, kas aizdzen visus viņas ienaidniekus.

Tāds ir tropu mežs starp Meksikas jū^as līci un kalniem. Bet ne tikai mežs vien ar savu mežonīgo, dabisko krāšņumu un bagāto dzīvnieku pasauli aizņem visu apgabalu. Tur ir arī nelielas, kultivētas zemes strēmeles.

Lūk, beidzas mežs, un mūsu priekšā jauna ainava

—    bagāta fermera hacienda. Zemi te apstrādā vergi — peoni. Strādājot viņi dzied, bet viņu dziesmas ir skumjas un vienmuļas; tās ir uzvarētas rases, vergu dziesmas.

Apkārtējā daba it kā gavilē un smaida — viss, izņemot cilvēku-strādnieķu, zied un līksmo: visapkārt brīnišķie augi, visur puķes un augļi. Tikai cilvēks te dilst un nīksti

Paraugaities uz upi, kas skaisti izlokas starp auglīgiem laukiem. Viņas tīrais, skaidrais ūdens nāk

no Orizabas sniegotām galotnēm, viņas krastos aug platārii un kokospalmas, un izplešas brīnišķo tropu puķu un augļu dārzi.

Lūk, pomeranču koks ar zeltītiem augļiem, citronu koks un cherimolia, kas sniedz savus saldos augļus kokosriekstu lielumā. Pār laukiem skrejošais vējš atpūš mums kafejas, indīgo, vaniļas un veselīgā kakao (theobroma cacao) smaržu. Tālumā saulē mirdz cukurniedru zeltītie stiebri.

Kultivētie lauki tropos izskatās tikpat krāšņi kā mūža meži.

Jo dziļāk mēs dodamies zemes iekšienē, jo augstāk un augstāk mēs paceļamies virs jūras līmeņa. Mēs virzāmies jau pār pakalniem un kalniem, kas šķērso ielejas un gravas. Zirgi vairs nestieg smiltīs un mīkstā zemē, jo viņu pakavi atsitas pret cieto klinti. Zeme, dabas skati un pati atmosfaira pēkšņi ap mums ir mainījusies. Gaiss palicis vēsāks, bet vēl nav auksts, jo mēs atrodamies karstā joslā (tierras calientes). Mērenā josla (Templatas) atrodas vēl augstāk. Mēs esam nonākuši Ziemeļu Andu pakājē, tūkstoš jardu virs jūvas līmeņa.

Bet kāda brīnišķa pārmaiņa! Tikai nepilnu stundu atpakaļ mēs atstājām ieleju un tagad jau atrodamies it kā pavisam citā zeme. Mēs apstājamies mežonīgā apvidū un pārsteigti raugāmies apkārt. Lapotne kļuvusi sīkāka, un džungļi retāki un zemāki. Ir tekas, gar kurām neaug neviens koks. Palmas vairs nemaz nav redzamas, bet to vietā ir koki, kās daudzējādā ziņā līdzinās palmām — tās ir kalnu palmas. Lūk, lielā palmetto, ar vēdekļveidīgām lapām, kas aug koka galotnē garos kātos; lūk, spalvainās yaccas, neglīti, bet. kupli koki; lūk, pita aloe ar saviem gariem, puķēm nosētiem stiebriem un asiem dzenoļiem; lūk, dažādu šķirņu kaktusi, kam visfantastiskākās formas.

Te aug arī milzīgais dadzis (cardonales), mimoza, šī jūtīgā „neaiztiec mani“, kas, mums tuvojoties, dreb un steidzīgi satin savas maigās lapiņas, lai tās atvērtu tikai pēc tam, kad mēs būsim aizgājuši. Te labi iesakņojušās arī akācijās, kas aizņem veselus apgabalus un saaugušas necaurejamos biezokņos (chapperals). šai biezoknī jūs ieraudzīsit robinia pseudo-accacia, ar galiem purpura ziedu ķekariem, albagro un dzelonaiņo mezquitt. Pār visām citām akacijātn paceļas fouquiera splendens, kuras galotnē garos stiebros aug sīki purpursarkani ziedi

Dzīvnieki te sastopami jau retāk. Tomēr dzīvnieku valstij arī te ir pietiekoši daudz pārstāvju. Lielas, spārnotas skudras ceļ savas zemes lizdas akaciju zaros, bet skudru lācis ar savu lipīgo mēli ķer dažādus kukaiņus. Bruņnesis slēpjas klinšu spraugās, vai, bēgdams no ienaidnieka, saritinās kamolā un ripo no kalna l<*jā. Gaisā lido zopilotes, kas ar savu aso skatienu meklē kādu kritušu dzīvnieku. Zālēs apaugušos laukumiņos ganās dažādu četrkājaino dzīvnieku bari; dažreiz tos var sastapt arī pie ūdens, kur viņi nāk dzert.

Arī še vēl šur tur var sastapt kultūras pēdas — peona būdu vai sīko lauksaimnieka rančo. Celtnes te stiprākas kā palmu rajonā, jo celtas no akmeņiem, šur tur redzamas arī haciendas ar zemām, baltām sienām un šauriem, aizsargātiem logiem, kas atgādina cietumu logus; paretām sastopami arī nelieli ciemati (pueblita), kas grupējas ap krusta un zvana greznotu baznīcu.

Cukurniedru vietā aug kukurūza, un liela platība nosegta platām tabakas lapām.

Mēs rāpjamies stāvās klintīs un nokāpjam tumšos bezdibeņos, kas dažreiz līdz trīs simt metru gap. Dažreiz taciņa iet gar pašu klints malu, kas pārkaras pār bezdibeņu, kur burbuļo un kfāc kalnu strauts.

Kalni un gravas mainās viens pēc otra, līdz mēs nonākam līdz ejai starp augstiem Meksikas Andu kalniem.

Es ieeju biezā mežā, kā vidū paceļas zilas porfīra klintis. Pārgājis Sierri, es ieraudzīju jaunas ainavas, kas mani piespieda apstāties mēmā izbrīnā. Tas bija viens no Meksikas līdzenumiem, vairāk kā trīs simt metri virs jūras līmeņa Kordiljēru Andos, kas izpletās līdztekus kalniem no tropiem gandrīz līdz arktikai.

Šim līdzenumam pilnīgi gluda virsma, gandrīz kā ezeram. No visām pusēm to ieslēdz kalni, ko tikai vietām šķērso aizas, kas dod izeju uz blakus kalnājiem. Šiem kalniem nav piegāžu, un tie paceļas vai nu pilnīgi stāvi, vai mazliet ieslīpi, bet. tomēr nepieejami

Mēs tagad ieejam mērenā joslā (tierra templada), kam nav nekā kopēja ar karsto joslu (tierra caiiente). Viss te ir citāds — flora, fauna un pat gaiss, svaigs un pavasarīgs. Bet man, kas te ieradies tieši no tierra caiiente, tas liekas pat auksts, un es ietinos ciešāk apmetnī.

Redzamības apvārsnis milzīgs, jo līdzenumā koku gandrīz nav. Zeme apstrādāta, jo te ir galvenais Meksikas kultūras centrs. Te jūs ieraudzīsit lielas pilsētas ar bagātiem klosteriem un tempļiem un visur sastapsit cilvēkus.

No apdedzinātiem ķieģeļiem celi ie rančo iežogoti augstiem kaktusu žogiem. Lielās sādžas apdzīvo brūnie acteķu pēcteči.

Man visapkārt raženi lauki. Mani skatieni apstājas pie milzīgām agavēm. Šķēpveidīgie kukurūzas stiebri trokšņaini viļņojas vēja pūsmā, še kukurūza sasniedz vislielāko garumu. Nepārredzami lauki apsēti kviešiem, zirņiem un spāņu pupām (frijolēs). Mans skatiens ar baudu raugās staipekņu rozēs, kas apklāj sienas un apvij māju durvis. Kartupeļi te zied savā dzimtā zemē. Augļu dārzos aug milzums ābolu, bumbieru, granātu un aivu — tropisko un vietējo augļu maisījums.

Šaura taka, kas izcirsta klintīs, ved mani no vienas ielejas otrā. Jauna pārmaiņa! Viss laukums segts tauku zāli, un tur ganās neskaitāmi ganāmpulki, ko sargā virsgani (vaqueros).

Izgājuši cauri nākošai aizai, ieraugām jaunu ainavu! Tur es redzu smilšu tuksnesi, virs kūja griežas milzīgi putekļu viesuļi, kas izveido drausmīgus tēlus, kas liekas kā no pasakām ņemti. Kad putekļi uz īsu brīdi norimst, es redzu plašus ezerus, gandrīz jūras, lielu purvu ieslēgtas un niedru pieaugušas. Tālāk līdz pašam apvārsnim izplešas plašs pārakmeņojušās lāvas lauks, kas pierāda, ka te kādreiz darbojies vulkāns. Sī melnā jūra ir pilnīgi tuksnešaina un neauglīga; tur nav ne kociņa, ne zāles, neviena organiskās dzīves atoma.

Tik aažādas ir ainavas lielā līdzenumā kalnu vidū. Interesantas un pamācošas ainavas, kā dabas dažādību pierādījums.

Atstāsim tagad šo joslu un dosimies vēl augstāk. Uzrāpsimies pa stāvām tekām Kordiļjēros un nonāksim aukstā joslā (tierra fria).

Uzkāpis trīs tūkstoš metri virs jūras līmeņa, es atkal nonāku biezu mežu ēnā. Milzīgi stumbri mani ielenc, aizsegdami visu pārējo pasauli. Kur tad es esmu? Taču ne tropos! Mežs, ko es redzu, līdzinās ziemeļu zemju mežiem. Lūk, ozola plašie zari un robotās lapas, sidrabotā kalnu oša miza, konveidīgie priežu čiekuri. Vētra saceļ gaisā pagājušā gada lapas, un es sāku drebēt no aukstuma. Locīdams koku galotnes, vējš svilpo skumjo ziemas dziesmu. Bet cik ilgi, kad ši pati saule, kas tagad tikai spīd, bet nesilda, mani dedzināja zem palmu vēdekļiem!

Es izjāju laukumā. Redzu apstrādātus laukus, kur aug lini, kaņepes un citi ziemeļu zemju raksturīgie! augi. Strādnieku rančo te celti no baļķiem un segti slīpiem jumtiem. Šīs celtnes nelīdzinās tām, kādas mēs redzējām tierra caliente un templada joslā.

Es jāju garām kūpošai ogļdega bedrei, sastopu arriero (mūļu dzinēju), kas, tērpies savā spilgtā tērpā, dzina veselu baru mūļu, kas bija apkrauti ar ledu bagāto pilsētu vīna pagrabiem. *'

Kāpsim vēl augstāk. Ozoli izzūd, priedes kļūst vārgas un kroplas, bet vējš kļūst arvien aukstāks un asāks.

Augstāk, vēl augstāk, lasītāj! Arī priedes vairs nav redzamas, to vietā aug dažādas sūnas, kas sedz kailās klintis. Mēs atrodamies it kā pie ziemeļpola. Lūk, mūžīgā sniega robeža. Eju caur mirdzošām ledus masām un redzu tās pašas sūnas, kas klāj cietos akmeņus.

Excelsior! excelsior! (augstāk! augstāk!), draugi! Vēl mēs neesam galā!

Mēs ar grūtībām virzāmies pa sasalūšo sniegu, slīdam pār ledus laukiem, rāpjamies pa gandrīz stāvām, apledojušām klintīm, pārlecam bezdibeņiem, vietām rāpjamies uz ceļiem, turēdamies pie asām klinšu šķautnēm un ledus kristalliem, stingdami aiz aukstuma — virzāmies arvien augstāk un augstāk …

Bet beidzot mēs sasniedzam virsotni, mēs esam pie mērķa! Tā ir Orizaba, sen izdzisuša vulkāna virsotne, ko indiāņi nosaukuši par „degošo zvaigzni“. Es tagad atrodos vairāk kā trīs tūkstoš metri virs juras līmeņa. Es pagriežos pret austrumiem un ar vienu skatienu aptveru visu noieto ceļa gabalu. Redzu sniega un sūnu joslu, melno priežu līniju, gaišāko ozolu zaļumu, zeltītos maizes augu laukus, kukurūzas jūļ’u un akaciju biezokņus, palmu mežus, sidraboto upju joslu un zilos jūras viļņus. No jūras krasta līdz Orizaba galotnei nav tālu, bet te ir sakopotas visas trīs klimatiskās joslas, it kā cs būtu atnācis no ekvatora līdz polam.

Es esmu viens, jo mani ceļa biedri bija tikai manās iedomās. Mana galva griežas, pulss sit nevienādi, sirds krūtīs dreb, un es dzirdu viņas stipros pukstienus. Es jūtos apkārtnes varenuma nomākts; es jūtos kā nožēlojams, niecīgs atoms šai draudošā dabas krāšņumā.

Es skatos un klausos. Es redzu daudz, bet nedzirdu nekā. Man visapkārt nāves klusums, tas briesmīgais, nospiedošais klusums, kurā var sajust mūžīgā Radītāja klātbuti.

Bet klau! Klusumu iztraucē. Kas tas? Pērkoņa grāvieni?.. Nē, tie ir krītošas lavīnes briesmīgie dārdi! Es drebu šī noslēpumainā, visu iznīcinošā dabas spēka priekšā… Man šķiet, ka es dzirdu Dieva noputu!

Es drebu ;un domās zemojos visu spēku spēka priekšā

Lasītāj! Iedomājies sevi Orizabas virsotnē, tīksminoties par tavā priekšā gulošo brīnišķo dabas panoramu, kas Radītāja elpas dvesta — un tu sapratīsi mani.

II Jaunorleānā.

1846. gada beigās es ierados Jaunorleānā. Es gribēju atpūsties, un tādēļ pārtraucu savus klaiņojumus. Paliesi, beidzamo desmit gadu laikā es biju klīdis gandrīz bez pārtraukuma, nepalikdams nekur ilgāk par dažām nedēļām. Kur tikai es šai laikā netiku bijis! Es biju izbraukājis gandrīz visu kontinentu no vienas malas līdz otrai, šķērsojis gandrīz visas jū^as, un manas kājas bija minūšas Andu galotnes un kāpušas Kordiljeru Sierra-Madros. Es braucu ar tvaikoni pa Misisipi un pārcēlos mazā laiviņā pār Orinoko. Es biju Arkanzasas ielejās šāvis bifeļus un Rio-la-Platas apkārtnes pampasos strausus. Vienu dienu es drebēju nožēlojamā eskimosa būdā, bet pēc kāda mēneša svīdu, karstumā guļot zem tropu palmām. Es ēdu pusjēlu barību ar Klinšu kalnu traperiem un cepu mērkaķus Moskitas indiāņu sabiedrībā. Vispār šos desmit gados es daudz tiku darījis, redzējis un pārdzīvojis, ka visu nevar pat izstāstīt. Nevērojot visu to, manas ilgas pēc jauniem piedzīvojumiem nebija mazinājušās, un es nemaz vēl nedomāju apmesties kaut kur uz ilgāku laiku. Tikko nobeidzis savas cīņas ar Tehasas komančiem, jau steidzos jaunās cīņās.

,,Ko vēl varētu iesākt?“ es domāju. „Kur varētu vēl mesties? Varbūt ņemt dalību Meksikas karā? Jā, lūk lieliska doma!“

Patiesi, kaj\š stari) Meksiku un Savienotām valstīm tikko bija sācies. Mans zobens — lielisks Toledas mākslas darbs, ko es atņēmu kādam spāņu virsniekam pie San-Jaeinto — rūsēja pio kamīna bez darba, un

mani pēkšņi pārņēma kareivisks gars. Ilgi nedomājis, es satvēru — pagaidām gan vēl nevis zobenu, bet spalvu — un uzrakstīju lūgumu kara departamentam, ka gribu iestāties Savienoto Valstu karaspēkā. Apbruņojies ar pacietību, es sāku gaidīt atbildi.

Bet es gaidīju velti. Ar katru jaunu ziņojumu no Vašingtonas pieauga dienestā pieņemto virsnieku skaits, bet mana vārda šos sarakstos nebija. Jaunorleānā, šai republikas vispatriotiskākā pilsētā, ņudzēja uzpleči un zobeņi, un es skaudībā un nokaunējies noskatījos uz tiem, pārdzīvodams Tantala mokas. No kara lauka katru dienu pienāca telegrammas, kas bija pilnas ar izcilu varoņu vārdiem, no turienes pienāca kuģi ar cilvēkiem, kam trūka rokas vai kājas, kam bija sašautas sejas, saplosīti un sakropļoti locekli, bet kas bija vaiņagoti slavas lauriem.

Bija pagājis vairāk kā mēnesis, bet uz manu lūgumu vēl vienmēr nebija nekādas atbildes. Maui „pārņēma nepacietība, īgnums un garlaicība, un es patiesi nezināju, ko iesākt.

Bija vakars.

„Kur tagad varētu aiziet?“ es sev vaicāju. „Vai neaiziet uz franču operu paklausīties Kalvē?“

Es aizgāju tur, bet operas kareiviskais sižets vēl vairāk manī iededzināja ilgas pēc varoņdarbiem, tā kā atgriežoties mājās, es jutos pavisam slikti — man bija kaisla vēlme tūlīt palikt slavenam kaujas laukā. Es būtu ar mieru pat viens pats uzbrukt veselai ienaidnieku armijai, lai tikai ātrāk apslēptu manī degošo godkārības uguni un neaprobežoto drosmi. Iekšēji es nolādēju prezidentu un visus kara padomes locekļus par to, ka viņi tik nevērīgi izturas pret manu tieksmi palīdzēt un glābt tēviju.

„Nu ja es būtu valdībai pavisam nepazīstams,“ es domāju, „tad man nebūtu sevišķa iarnesla pārmest. Bet es tačr neesmu kurš katrs ielas gājējs ..

„Pazūdiet, nolādētie! Ko jūs no manis gribat?“ Es pēkšņi izdzirdu aiz tumša ielas stūra Trēnu priekšpilsētā

Tūlīt pēc tam bija dzirdami vairāki franču izsau

cieni un cīņas troksnis, atskanēja šāviens, un tā pati balss iesaucās:

„Četri pret vienu! Nelieši!.. Palīgā!.. Palīgā!“

Es skrēju uz notikuma vietu. Bija ļoti tumšs, un vajā gāzes apgaismojumā es tikko varēju saskatīt cilvēku, kas ielas vidū aizstāvējās pret četriem. Viņš bija liela auguma, platiem pleciem un izmisumā dūra uz visām pusēm ar gāju, spīdošu nazi, bet uzbrucējiem bija kūja« un dunči.

Netālu skraidīja mazs zēns un cītīgi sauca palīgā. Es domāju, ka te notiek vienkāršs ielas kautiņš un, gribēdams tēlot samierinātāja lomu, steidzos pie uzbrucējiem, tos mierinādams. Bet tas bija velti, mani vārdi izrādījās pilnīgi nelietderīgi, un viens no četriem uzbrucējiem ievainoja man roku. Par laimi man bija līdz revolveris. Es to izrāvu un, gandrīz netēmēdams, nošāvu cilvēku, kas mani ievainoja. Viņš nokrita, nepaspēdams pat iekliegties. To redzot, viņa trīs biedri metās bēgt, ko spēja, un acumirklī pazuda tumšā alejā.

Tas viss notika tik ātri, ka varēja likties tikai par fantāzijas rēgu, bet tomēr tā bija visreālākā patiesība. Man blakus stāvēja milzīga auguma vīrietis, man pie kājām gulēja asiņains līķis, netālu slēpās zēns, kam trīcēja rokas un kājas, bet man rokās vēl kūpēja revolveris. Jā, tā bija īstenība!..

„Ser,“ nepazīstamais sāka runāt, „ja jūs man pateiksit savu vārdu, es to vienmēr atcerēšos… Bobs Linkolns nav no tiem, kas aizmirst, ticiet mani“

„Ko?! Bobs Linnkolns?!“ es pārsteigts iesaucos, izdzirdis slavenā kalnu trapera vārdu, ar ko man vairākus gadus atpakaļ bija izdevība iepazīties.

„Ak Dievs, pasargā no spokiem!.. Bet jūs taču esiet kapteinis Hollers? Lai mani apēd suns, ja jus tas neesiet! Ak Kungs, lūk, kādi brīnumi!.. Jā, jūs varētu pazīt jau no šāviena vien!.. Ei, Džekl Kur tu esi?“

„Te,“ drebošā balsī atbildēja puisēns.

„Nu, nāc šurp… Vai tevi neievainoja?“

„Nē,“ tuvodamies pīkstēja zēns.

„Tas ir mazais amerikānis,“ turpināja Bobs Linkolns. „Es viņu atradu mežā, un viņš bija apmaldījies un izbadojies kā vilks… Skaties, zēn, tas ir kapteinis Hollers. Ja tev būtu jānomirst, lai glābtu viņa dzīvību, nedomā un mirsti. Dzirdi?“

„Labi, miršu !“ drošsirdīgi atbildēja zēns.

„Linkoln, pietiek!“ es teicu. „Es nemaz negribu, lai manis dēļ kāds mirtu. Un tad vēl, es taču esmu jums pateicību parādā — vai esat aizmirsis?“

„Nieki!.. Es nekad neatceros, kas man parādā… Bet kā tad jūs nokļuvāt Jaunorleānā, un kāds vējš jūs atpūta tieši šai peklē?“

,,Te es tikko gribēju vaicāt jums, Linkoln. Kas īsli te pašlaik notika?“

„Vispirms es jums atbildēšu uz beidzamo jautājumu. Redziet, kaptein, man bija kabatā divpadsmit dolāru, un man ienāca prātā tos dubultot. Nu, uu es devos uz kādu mājiņu, kur salasās spēles mīļotāji… It kā nelabais būtu mani samulsinājis! Agrāk nekad ar mani tas nebija gadījies, ka es mēģinātu iedzīvoties tādā ceļā… Notrakoju tur visu vakaru un beigās laimēju veselus simt dolārus. Redzu — uz mani sāk skatīties ļaunām acīm. Es paņēmu savu zēnu pie rokas un gāju ar viņu projām… Nevajadzēja jau viņu tādā vietā ņemt līdzi, bet viņš tik ļoti man pieķēries un seko visur kā ēna… Nu, lūk, četri visniknākie puiši dzinās man pakaļ, un sāka mani no visām pusēm sist! Ja jūs nebūtu gadījies, kaptein, viņi mani būtu pievarējuši… Jūs labi šaujat, kaptein, patiesi labi! Dzeltenais laupītājs pat neiepīkstējās! — Bet vai ziniet ko, kaptein? Būs tomēr labāk, ja mēs no šejienes klusi un mierīgi aizvāksimies, citādi mums te vēl var uznākt nakts sardze, un tad atbildi nu par šo nelieti. Iesim, es jūs aizvedīšu uz kādu pieklājīgu kafejnīcu, tur mēs varēsim no sirds papļāpāt.“

Es biju mierā, un mēs devāmies uz vienu no labākām priekšpilsētas ielām, kur iegriezāmies diezgan pieklājīgā kafejas restorānā.

Tur Bobs Linkolns man pastāstīja, ka viņš ieradies Jaunorleānā ar nolūku iestāties brīvprātīgo pulkā, kas dodas uz Meksiku, un reizē viņš arī izteica izbrīnu, ka es vēl neesmu brīvprātīgais. Es viņam pateicu, ka esmu savus pakalpojumus jau piedāvājis, bet neesmu saņēmis nekādu atbildi.

„0!“ viņš iesaucās. „Jūs velti arī esat griezies kara departamentā. Jums vajadzētu pierakstīties tieši brīvprātīgo komitejā, kas tepat nozīmē vienu daļu par virsniekiem, otru par vienkāršiem kareivjiem.“

Šī doma jau agrāk bija ienākusi man prātā, bet es baidījos, ka mani kā ārzemnieku nozīmēs par kareivi, ko es, protams, nevēlējos. Bet Bobs Linkolns mani nomierināja, teikdams, ka jau daudzi ārzemnieki pieņemti par virsniekiem.

„Lai lietu nevilktu garumā, iesim jau rīt pat no rīta uz komiteju,“ viņš piebilda, „es jūs iepazīstināšu.“

Tā mēs arī nolēmām.

Nākamās dienas rītā cs jau atrados milzīgā zālē, kas bija pārpildīta ļaudīm, kas gribēja karā kļūt slaveni. Tur bija visu tautību pārstāvji, un bija dzirdams tāds valodu sajukums, ka neviļus nāca prātā Bābeles tornis.

Uz liela galda atradās milzīgs pergamenta papīrs, kas gandrīz viss bija pārklāts parakstiem, un ari es uz tā ierakstīju savu vārdu.

Es apskatīju virsnieku kandidātu grupu. Tā tad tio bija mani sāņcenšil Kāda seja man likās pazīstama, tas bija jauns plautātors, drošsirdīgs, jautrs un enerģisks cilvēks, kas mīlēja vīnu, spēles un vispār stiprus pārdzīvojumus. Cik nu tas bija zināms, viņš bija nodzīvojis jau veselu kapitālu.

,,ĀI Kleilejs!“ es teicu, spiezdamies pie viņa caur biezo pūli. „Vecs paziņa, vai mani pazīstat?“

,,Ā! Hollers, mīļais draugs, kā lai jūs nepazītu!“ viņš priecīgi atbildēja, sniegdams man roku. „Kur tad jūs visu šo laiku bijāt? Vai tikai nedomājat doties mums līdz?“

„Domāju. Es jau pierakstījos… Sakiet, ludzu, kas tas par cilvēku, kas stāv tur priekšā. Es nez’ kamdēļ baidos, ka viņš izjauks manu kandidatūru. Viņš skatas pārāk bezkaunīgi.“

„Tas ir kreols Djubrozs.“

So cilvēku viņa ārienes dēļ visi ievēroja, un kas viņu reizi bija redzējis, tas viņu neaizmirsa! Viņam bii*. bāla. iegarena seja ar pareiziem vaibstiem, ko izcēla melno matu sprogas un sacirtotās, skaistās ūsas. Ko plato, tumšo skropstu apakšas raudzījās aukstas un iedomīgas, varbūt pat nekaunīgas, lielas, melnas acis. Paretam tajās atmirdzēja kaut kāda nepatīkama uguntiņa. Uz viņa plānām lupām pa reizei pavīdēja cinisks smaids, un kairu reizi kļuva redzamas divas rindas lielisku, mirdzoši baltu zobu. Viņu varēja saukt par. skaistuli, bet reizē ar to viņā bija kaut kas neizsakāmi pretīgs un atbaidošs. Tūlīt bija redzams, ka šis cilvēks vairas no darba, ka viņam nav ne mazākā godīguma un sirdsapziņas, ka viņš mīl dzīvot tikai uz citu rēķina, ko viņš sev pakļāvis vai nu ar varu, vai savas dēmoniskās ārienes pievilcību. Tādu tipu pasaulē ir daudz, un tādus esmu sastapis ir Parīzes dārzos, ir Londonas parkos, ir Havanas kafejas restorānos, ir Jaunorleāuas ballēs — visur, kur tikai salasās pūlis. Es visur tūlīt pazinu šos indīgos tipus, pazinu tos ar naida un antagonisma instinktu.

„Iespējams, ka viņu ievēl par mūsu kapteini,“ Kleilejs man čukstēja. „Tas būtu nepatīkami, jo man liekas, ka viņš ir pirmā numura nelietis.“

„Man arī,“ es atbildēju. „Bet, jādomā, arī citiem viņš nav sevišķi simpātisks. Kamdēļ tad jūs domājiet, ka tieši v i ņ u izvēlēs par kapteini?“

„Iet baumas, ka viņš lieliski prot rīkoties ar ierobiem, uņ tā pietiktu. Uz raksturu te negriež vērību… 4rī jūs, man liekas, kandidējat uz kapteiņa posteni? Man liekas, jums jau šī pakāpe ir?“

„.Jā Zemāk es gan negribētu. Bet sliktākā gadījumā iešu arī kā vienkāršs virsnieks.“

„Bet. es ceru tikt par leitnantu. Mēs viens otru tāfiu netraucēsim.“

„Protams, nē,“ es apstiprināju.

„Jūs, liekas, pazīstat Bobu Linkolnu? Es redzēju, jūs ar viņu sarunājāties,“ Kleilejs turpināja.

„Taisni vitjš jau mani šurp atveda.“

„Nu ja tā, tad jūsu lieta droša. Viņam uz šejienes

vēlētājiem milzīgs iespaids, jo viņš ar tiem sadraudzējies. Skatieties, kā viņš ar visiem saprotas, it kā visi būtu viņa radi… Liekas, viņš jūs meklē.“

Patiesi, Bobs Linkolns mani meklēja.

„Redziet kaptein,“ viņš teica, „es jau, tā sakot, zemi sagatavoju un tagad gribu jūs iepazīstināt ar mūsu lielas galveniem vadītājiem. Iesim !“

Viņš mani pieveda vecāku, drūmu cilvēku grupai un iepazīstināja.

Mani apsveica loti priecīgi un pēc kādas ceturtdaļ stundas, es jutos tā, it kā šos cilvēkus būtu pazinis jau visu mūžu.

***

Vēlēšanas bija noliktas nākošās dienas vakarā.

Mēs ar Djjībrozu dabūjām vienādu balsu skaitu. Mums ieteica strīdu izšķirt ar ieročiem. Kas uzvarēs, tas būs kapteinis.

Mēs visi atradāmies ieroču zālē. Mums atļāva izvēlēties ieročus un atbrīvoja vietu telpas vidū. Pats par savi saprotams, ka mūsu divkaujai nedrīkstēja būt nāvīgas sekas, un tamdēļ rapieriem bija jābut aizsegtiem, tas ir — jāuzliek aizsargs. Tomēr Djubrozs gribēja cīnīties pret mani ar atsegtu ieroci.

„Kā tad jūs tā?“ es teicu. „Jūsu rapieris taču bez aizsarga.“

„Ak, atvainojiet,“ acīm uz mani pazibsnīdams, viņš noteica. „Es to nemaz neievēroju.“

Viņš aizgāja un paņēma citu rapieri. Acīmredzot viņš domāja, ka visi akli un neieraudzīs, ar kādu ieroci viņš gribēja cīnīties.

Mēs ieņēmām stāvokli viens pret otru, un, laikam, abi no sirds vēlējāmies, lai divcīņa būtu īsta, uz dzīvību un nāvi.

Klātesošie ielenca mūs ciešā lokā.

Agrāk es biju rapieru cīņas meistars, bet tā kā man ilgi nebija bijusi izdevība trenēties, tad šinī gadījumā es par sevi nebiju pilnīgi pārliecināts. Mans pretinieks tūlīt sevi _parādīja par neparasti veiklu un drošu

cīkstoni. Nevērojot visu to, es pēc dažām minūtēm ar rapiera aizsargu skāru viņa vaigu. Atskanēja uzmundrinoši saucieni, no kā es vēroju, ka skatītāju vairums manā pusē. Tas kreolu saniknoja, un viņš, it kā čūska caur zobiem šņākdams, tēmēja man acī. Es sekmīgi atsitu viņa uzbrukumu un iesitu otrreiz viņam pa vaigu tai pašā vietā. Atkal atskanēja saucieni:

„Bravo! Vareni, Holler!.. Tā vajaga, tā šim kreolu Irantam!“

Daži vēlētāju vadoņi saskatījās un paraustīja plecus.

Djubrozs sāka arvien vairāk un vairāk uztraukties. Es, turpretim, paliku arvien mierīgāks un aukstasinīgāks un tamdēļ sāku gūt pārsvaru. Pēc mana trešā sitiena pa to pašu ienaidnieka vaigu, parādījās asins, kas bija zīme, ka divkauja beigusies ar manu uzvaru. Aiz niknuma sevi tikko valdīdams, kreols uz sava ceļgala pārlauza rapieri un nosvieda to uz grīdas. Pēc tam, kaut ko pie sevis murminādams par „'labāku ieroci“ un „izdevīgāku gadījumu“, viņš atgrūda skatītājus un aizsteidzās uz izeju.

Tā es biju kļuvis par brīvprātīgo pulka kapteini, un Kleileju ievēlēja par vecāko leitnantu.

Pēc nedējas, 1847. gada 20. janvārī, mūsu pulks, kas bija pieņemts Savienoto Valstu dienestā ar „karabīniešu pulka“ vai „brīvo strēlnieku pulka“ nosaukumu, jau brauca ar lielisku kuģi pa ziliem okeana vijņiem uz ienaidnieka zemes krastiem.

II. Lebosas salā.

Lebosas salā savāca dažādas karaspēka dajas, un te vajadzēja notikt arī jaunkareivju apmācībai.

Vienā dienā salas izskats pilnīgi pārvērtās. No rīta te vēl bija biezs mežs, bet vakarā visur jau bija redzamas neskaitāmas baltas teltis, virs kurām plīvoja karogi.

Pagāja vairākas dienas, kamēr saradās visi tie pulki, kas bija nozīmēti uz Meksiku, bet pēc tam sākās apmācības. Mēs cēlāmies gaismai austot un bijām kājā.s līdz vēlam vakaram. Protams, mēs bijām tāi nomocīti, ka tiklīdz nokļuvām teltīs, kritām zemē un tūlīt aizmigām ciešā miegā, nevērojot ap mums rāpojošās ķirzatas, skorpionus, milzu zirnekļus un līdzīgus kukaiņus, kas uz salas bija pārpilnībā.

22. februārī bija Vašingtona dzimšanas diena, un mūsu majors Tvings sarīkoja īstas dzīres, uz kurām aicināja arī mani, un kaut gan es biju ļoti noguris, man tomēr bija jāiet.

Kleilejs atnāca pie manis, un mēs gājām reizē.

Majora Tvinga telts atradās starp lieliem kaučuka kokiem. Piegājuši klāt, mēs ievērojām, ka telts ar izstiepta audekla nojumi palielināta divreiz tik liela.

Gafi dēļi bija nolikti uz vidēja augstuma sausiņu mucām un atvietoja milzīgu galdu. Šis galds bija viss piekrauts visāda lieluma un formas pudelēm, glāzēm un krūzītēm, pa vidu bija saliktas sardīnes un citi konservi, veselas kaudzes jūras sausiņu un šķīvji ar sieru un gaļu.

Mēs ar Eleileju jau atradām priekšā plašu pulkvežu, kapteiņu, virsnieku un ārstu sabiedrību. Visi sēdēja juku jukām, nevērojot ne dienesta pakāpes, ne vecumu. Bija arī vairāki jūras virsnieki un kuģu kapteiņi, kas līdzinājās pa pusei kareivjiem, pa pusei matrožiem.

Pats saimnieks, kā nākas, sēdēja galda galā. Tas bija viens no tiem dzelzs vīriem, kas cīnās kā lauvas, dzer kā sūkņi, un nejūt ne no viena ne otra nekādu neērtību. Viņš vienmēr nesāja sev līdzi lielu metalla pudeli, ko vērtēja tāpat kā savu dienesta pakāpi un par cīņām iegūtās goda zīmes. ŠI pudele vienmēr bija ievainoto, vai no karstuma un putekļiem galīgi pagurušo biedru rīcībā. Viņš vienmēr bija sajūsmināts,, ja kāds teica: „Majora Tvinga pudele ārstē visas slimības."

„Ak, tio esat jūs, kungi !“ mūs ieraudzījis, majors noteica. „Lūdzam, sēžaties… Tomēr, laikam nav pat kur

sēdēt?.. Ei, Kudžo, mīlulīt, aizskrej uz pulkveža Maršala telti un atstiep divus solus… Bet tu, mīļais Edž, pagaidām attaisi šo pudeli… Bet kur tad korķviļķis?.. Kungi, atrodiet viļķi!.. Tas taču nevar bez pēdām pazust, velns lai parauj! Tas atradās pašā redzamākā vietā.“

„Major, iztiksim arī bez t.ā!“ iesaucās adjutants. „Man ir patentēts izgudrojums, kā īpatā veidā attaisīt pudeles.“

Ar šiem vārdiem viņš paņēma kreisā rokā šampanieša pudeli, bet ar labo tādā spēkā iesita pa pudeles dibenu, ka korķis ar revolvera šāviena troksni izlidoja no pudeles.

„Veikli!“ iesaucās īru virsnieks tienesi, kas sēdēja blakus majoram. „Es mīlu veiklus puišus!“

„Patiesību sakot, tas ir Kentujas joks,“ adjutants teica, „un ļoti ērts: velti nav jāzaudē laiks, un vīns paliek tīrs, bez korķa drumslām.“

„Uz mīļo viesu veselību!“ uzsauca majors.

„Uz jūsu, dārgais major!“ korī atskanēja no visām pusēm.

,,ĀI ari soliņi, lūk… Nē — žēl, tikai viens… Edž, ko tad tas nozīmē?.. Vai tad vairāk neviena neatradi? Nu, neko darīt! Kleilej, sēžaties lūk te, uz šīs kastes… Edž, novieto kasti kā nākas, piebīdi tuvāk… Nu, tā labi… Sēžaties, kaptein, sēžaties… Luk, cigārs, es jūs lūdzu.“

Tiklīdz mēs bijām apsēdušies, jau vairākas balsis pieprasīja dziesmu vai stāstu.

„Kam kārta?“ majors prasīja.

„Siblejam!, Siblejam! Viņam kaut kas mums jāpastāsta, jānodzied kāda dziesma, jeb jāziedo pusducis šampanieša. Noruna zināma!“ kāds iesaucās.

„Siblejl Siblej! Stāsti !“ atskanēja no visām pusēm.

„Labi,“ atsaucās Siblejs, jauns virsnieks no Dienvidkarolinas. „Dziedāt es neprotu, bet kaut ko izstāstīt es varu.“

„Sāciet, mēs klausāmies,“ teica majors.

„Vispirms izdzeriet glāzi limonādes,“ kapteinis Henesi piedāvāja.

„Paldies. Uz jūsu veselību, mīļais kapteini Uz visu klātesošo veselību! Bet šis dzēriens lieliski atspirdzina… Nu, tā tad, kungi, es sāku. „Kādi seši mēneši atpakaļ man gadījās ceļot no Dienvidkarolinas caur Ģeorģiju un Pensakolu. Ir zināms, ka bagātās, ziedošās .Ģeorģijas plantācijas pieder vergu īpašniekiem. Šīs plantācijas izkaisītas milzīgā apgabalā, kur tikai reti var atrast nožēlojamas fermas ar vēl nožēlojamākiem iemītniekiem…“

Te stāstītājs uzmeta zīmīgu skatienu majoram, kas bija cēlies no Ģeorģijas, un turpināja:

„Mana ceļojuma trešā dienā es biju nojājis kādas divdesmit, jūdzes pa īstu tuksnesi, kur nebija pat cilvēka mājokļu pazīmju. Es cietu no bada un slāpēm, un ne mazāk cieta arī mans zirgs. Nabaga dzīvnieks bieži izstiepa kaklu un žēli zviedza, jo bija saskatāms tikai bezgalīgs, smilšains līdzenums, kur nebija nekādu andju un nevienas ūdens peļķes. Saule nežēlīgi dedzināja. Lai cik mums bija grūti virzīties uz priekšu, bet palikt uz vietas būtu vēl sliktāk, un tamdēļ mēs vilkāmies soli pa solim arvien tālāk un tālāk, cerēdami sasniegt kaut cik ciešamu atpūtas vietu. Un patiesi, beidzot, ceļa līkumā es ieraudzīju lielu, diezgan glītu baļķu celtni, kam virs ieejas bija priežu zars un liela izkārtne, uz ku^as milzīgiem burtiem bija rakstīts: „Viesnīca“. Ārkārtīgi iepriecināts, es no sākuma negribēju ticēt savām acīm, un domāju, ka manā priekšā vienkārši miraža, kā tas tuksnešos bieži gadās. Bet nē, tā patiesi bija viesnīca. Es pacēlos seglos un pamudināju zirgu iet ātrāk.

„Tagad mēs esam glābti, vecais draugs,“ es viņa kaklu glaudīdams, tcicu. „Tev tūlīt iedos veselu spaini ūdens un iebērs veselu kaudzi miežu — ēd un priecājies! Nu, bet es baudīšu šķiņķi, olas un karstu kafiju ar biskvītiem… Tomēr, kam man vajadzīga karsta kafija, ja jau tā karsts? Es palūgšu labāk kādu atvēsinošu dzērienu … Vispār mums abiem būs labi…“ Tomēr, kad es piejāju pie mājas, tad ievēroju, ka viņa atrodas tādā stāvoklī, it kā neilgi pirms tam te būtu iebrukuši mežoņi un laupītāji. Es pat sāku šaubīties, vai kāds tur dzīvo… Bet ieraudzījis trīs cilvēkus, kas iznāca uz verandas, es kļuvu mundrāks. Acīmredzot., virji bija ieraudzījuši mani pa logu un steidzās sagaidīt. Visi trīs — viens vecāks un divi jauni puiši

—   bija neiespējami vāji un ļoti slikti ģērbušies. Netālu gulēja divi suņi, arī neiespējami vāji, noguruši un apātiski. Neviens nekustējās no vietas.

„Vai es varētu te palikt pa nakti?“ es prasīju, taisīdamies nokāpt no zirga.

Neviens neatbildēja. Man kļuva baigi, bet es tomēr atkārtoju savu jautājumu, no zirga tomēr nenokāpdams.

„Pārnakšņojiet, ja jums tā gribas,“ beidzot noteica vecais, pilnīgi neskanīgā balsī, nepakustinādams nevienu vaibstu.

„Vai jums ir kvieši?“ es turpināju, gribēdami, pārliecināties, vai mans zirgs te tiks pabarots.

„Kvieši?“ vecais pārprasīja.

„Nu, jā, kvieši.“

„Mums nav kviešu.“

„Tad, varbūt, siens?“

„Siens?“

„Jā, siens.“

„Nē, arī siena nav.“

„Ak, velns lai parauj!“ es nodomāju. „Pavisam slikti… Būtu kaut pļava te tuvumā bijusi, kur zirgu varētu palaist, bet. arī zālīte nekur nav redzama… Būs jānopērk maize un ātrāk jājāj tālāk. Varbūt, taču mūžīgi neturpināsies šis nolādētais tuksnesis.“

„Kamēr es pats ar sevi tā prātoju, cilvēki, kas stāvēja uz pussagruvušās verandas, klusēja kā miruši, raudzījās manī ar neko neizteicošiem skatieniem, un pielika rokas te vaigam, te pakausim, te plecam. Likās, ka viņi visi saslimuši ar svētā Vitta deju. No sākuma šīs monotonās kustības mani samulsināja, bet tad, ieskatījies labāk, es sapratu, ka tādā veidā viņi vienkārši atgaiņā moskitus.

„Nu, bet vai jums ir šķiņķis un olas?“ es no jauna prasīju

„Šķiņķis un olas?“ vecais kā atbalss atkārtoja. „Nu jā, šķiņķis un olas!“

„Nav nc šķiņķa, ne olu.“

„Ļoti žēl. Tad, varbūt, ir cāli?“

„Cāļi?“

„Jā, cāļi.“

„Cāļu arī nav.“

„Bet gaļa?“

„Gaļa?“

„Jā, vai juras nav kaut kāda gaļa — vērša, govs… ra, cūkas, beidzot teļa… Dodiet vienalga ko. Es miru badā.“

„Arī nekādas gaļas nav.“

„Tad, droši vien, ir kaut maize?“

„Maize?“

„Nu jā, gabaliņš maizes un glāze ūdens taču jums atradīsies. Es arī ar to būšu apmierināts, ja jau jums cita nekā nav.“

„Mums maizes nav.“

„Bet taču kaut kas ēdams jums ir?“

„Kaut kas, ko varētu ēst?“

„Jā…“

„Ne, nav nekā, ko varētu ēst, gluži nekā.“

„Bet. manam zirgam ūdeni taču jūs variet dot? Es &ov vairs nekā nelūgšu.“

„Mājās mums ūdens nav. Bet dažas jūdzes no mums ir ūdens.“

„Kungs, mans Diovsl“ es iesaucos. „Ko tad tas nozīmē?.. Gaļas nav, maizes nav, kviešu nav, ūdens nav… nekā nav!.. Sakiet, lūdzu, mans draugs, kā tad jūs te dzīvojat?“

„Paldies, pamazām dzīvojam,“ vecais mierīgi atbildēja „Kā redziet, vēl elpojam…“

Es visā spēkā parāvu pavadu, tā ka zirgs sacēlās pakaļkājās. Pēc dažām sekundēm es jau pilnā sparā auļoju pa ceļu uz Pensakolu. Zirgs, it kā pats jau būtu sapratis, kas par lietu, bez kāda mana mudinājuma izlika beidzamos spēkus, lai ātrāk izkļūtu no šī pretīgā tuksneša, kur cilvēki pārtiek tikai no gaisa un smiltīm… Es līdz šim laikam vēl neesmu sapratis, kas tās bija par savādām būtēm …“

„Kaptein Henesi, lūdzu ielejiet vēl vienu glāzi limonādes !“

„Ar prieku, mīļais leitnant… Te jau nav Ģeorģijas tuksnesis.“

„Dzeriet šampanieti, kungi, šampanieti !“ savā asā balsī kliedza majors. „Nekautrējieties, mani draugi — vēl ir a! licies vesels kurvis.“

„Bet kad tas būs cauri, palūgsim mūsu vecajam suflierim; viņam ar šainpānieti pielādēts pilns kuģis,“ teica kāds no flotes virsniekiem.

„Ar duci labprāt dalīšos,“ noteica transportkuģa saimnieks, kas nez’ kamdēļ bija nosaukts par suflieri. „Tādas dienas labā var daudz ko ziedoti“

„Tā kā runa pieskārusies šai dienai,“ sāka runāt garš, sirms virsnieks ar ļoti simpātisku seju, sēdēdams man pa labi, „tad atļaujiet man būt par to jūtu izteicēju, kas mūs še vienojušas šai dienai par godu.“ „Pulkvedim Ilardingam vārds!“

„Pulkvedim I-Iardingam jārunāl“

„Pulkvedis Hardings grib uzsaukt tostu!.. Pielejiet glāzes!.

Tā kliedza vairākas balsis.

Pulkvedis Hardings paņēma līdz malai piepildītu glāzi, pacēla to un uzsauca:

„Es dzeru tā slavenā cilvēka mūžīgai piemiņai, kā vārdā mēs šodien esam te sapulcējušies, lai nosvinētu viņa dzimšanas dienu! Mūžīga piemiņa neaizmirstama jam Vašingtonai)).“

Tostu uzņēma dziļā klusumā un kājās stāvot. Jautrie smiekli, kas brīdi pirms tam atskanēja teltī, pēkšņi pamira, atceroties lielo cilvēku, kas dzīvoja un nomira kā varonis. Bet šis klusums nevilkās ilgi. Pēc dažām minūtēm smiekli un sarunas atjaunojās jaunā spēkā.

„Tagad majoram Tvingam kārta! Lai viņš atriebj par Ģeorgiju!“ kāds teica.

„Labi, kungi, esmu jusu rīcībā, tikai iepriekš vēl vajaga izskalot rīkli,“ noteica majors. „Edž, attaisi tak!.. Ak, te jau vēl pat stiepulītes nav pārgrieztas… Kudžo, pasniedz standziņas!.. Arī to nav?.. Fū, kas tā par velnišķību! Jādomā, ka smiltis aprijušas arī tās

tāpat kā pirmīt viļķi… Kungi, sargājiet savus makus. Ja jūs nejauši tos izkratīsit, tad pazudīs arī tie… Šīs smiltis man jau daudz lietu aprijušas… Apbrīnojama lieta! It, kā te būtu kāds bezdibens!“

„Nu, manā makā nekā nav, lai viņš zūd, ja grib!“ kāds piezīmēja.

Visi sāka smieties.

Adjutants satvēra nazi, pārgrieza vairākām pudelēm stiepulītes un palaida gaisos korķus.

III. Ķūķis.

„Lūk, tagad es varu iesākt,“ kad visi bija izdzēvuši, teica majors Tvings.

Atkal iestājās klusums. Šo dzīvu saimnieks bija pazīstams kā labs stāstītājs, un visi bija pārliecināti, ka viņ^ daiļrunībā pārspēs savu sāņcensi Sibleju.

„Arī es attēlošu ceļojumu,“ viņš iesāka, ar smaidu paskatīdamies Siblejā. „Tikai baidos, ka nogurdināšu jūsu uzmanību, mani kungi, jo mans stāsts nebūs tik īss, kā…“

„Jo labāk, jo labāki Stāstiet kaut līdz rītam!“ atskanēja balsis.

Majors palocījās un turpināja.

„Manās jaunības dienās es kopā ar kādu savu biedru sadomāju doties uz Vašingtonu. Pa ceļam mums gribējās pamedīt. Jums, kungi, zināms, ka no Ģeorģijas var nokļūt Vašingtonā tikai caur Palmeto, un ka šis štāts ir slavens kā ar savas zemes auglību, tā arī ar bagātību un savu iemītnieku laipnību un saprātu.“

Te majors ar vienu aci pamirkšķināja klausītājiem, ar otru pašķielēja uz Sibleju, kas bija cēlies no Dienvidkarolinas.

„Es jau sevi uzskatīju par piedzīvojušu ceļotāju,“ majors turpināja, „bet mans biedrs, kā jūs redzēsit, šai ziņā mani noteikti pārspēja. Tas bija ļoti drošs, izveicīgs un neiespējami viltīgs cilvēks. Viņu sauca — Villi

obs. Mēs devāmies ceļā ar trīs simt dolāriem — vairāk par to mums neizdevās savākt — bet mums katram bija lielisks Ģeorģijas zirgs, un tamdēļ mēs bijām pilnīgi pārliecināti, ka ceļā mums nekā netrūks.

„Sliktākā gadījumā mēs varam pārdot zirgus, ja pietrūks naudas,“ Kobc teica.

Par nelaimi pirms mēs nokļuvām Palmeto štatā, mums bija jāpavada nakts Ģeorģijas robežpilsētā Augustē. Tā ir jautra pilsētiņā, un tālab mēs tur aizkavējāmies veselu dienu. Mēs ātri noorganizējām ļoti patīkamu sabiedrību un sākām spolēt vispirms pokeru par deviņiem pensiem, tad tumšā par ceturtdaļ dolāru, bet beigās mūsu draugi mūs iekārdināja spēlēt faro. Kad mēs, visu nakti spēlējuši, no rīta beidzot piecēlāmies no galda, tad visi mūsu trīs simt dolāri atradās svešās kabatās.

„Ko mēs tagad iesāksim?“ es prasīju.

„Kaut ko jau izdomāsim,“ Kobs teica.

„Pārdosim zirgus un griezīsimies atpakaļ,“ es nedroši ieteicu.

„Ne par ko!“ Kobs enerģiski sāka protestēt.

„Bet ko tad citu lai mēs iesākam? Mēs taču nevaram ceļot uz Vašingtonu bez naudas! Labāk dosimies af pakaļ.“

„Kas atrodas tavā somā?“ prasīja mans draugs, nepiegriezdams manai piezīmei vērības.

„Krekls, divi revolveri, paciņa tabakas un bowio (nazis ar saliektu spalu).“

„Vispirms pārdosim bowie,“ Kobs teica. „Ar saņemto naudu samaksāsim viesnīcas lēsi. Tas ir galvenais, citādi mēs neizkļūsim no šīs nolādētās bedres.“

„Nu, labi. Bet pēc tam? Turpināsim ceļu uz Vašingtonu?“

„Katrā ziņā! Ar kādām acīm lai mēs tagad atgriežamies mājās? Mūs taču pat vistas sāks izsmiet.“

„Bet. kā tad mēs bez naudas? Es, Villi, to nekā nesaprotu.“

„0, tas ir nieki!“ ar tādu pašpārliecību noteica Kobs, it kā viņām līdz pat Vašingtonai visur būtu plašs kredits. „Redzi, nākošā pieturas vietā man ir kāds pa

zīstams. Pie viņa mēs pārnakšņosim par brīvu. Viņa mājā mums dos ēst un dzert, cik gribam. Bet tālāk paļausimies uz plantātoru viesmīlību. Es esmu pārliecināts, ka caur Dienvidkarolinu mēs izjāsim ērti un netraucēti. Tur dzīvo tikai krietni un augstsirdīgi ļaudis “ Te majors atkal pašķielēja uz jauno karolinieti. Lūk, par Terebentinas *) štatu es negalvoju. Tur būs grūtāk tikt cauri… Nu, bet mums taču ir līdz labi revolveri. Cerēsim arī no turienes izkļūt sveiki un veseli… Tagad iesim pārdosim nazi, un tad būs redzams, kas darāms tālāk.“

Sava drauga uzņēmības un ajpķerības pārsteigts, es bez iebildumiem viņam visur piekritu. Vienam no tiem, kas mūs apspēlēja, mēs pārdevām manu nazi par sešiem dolāriem. Kad mēs samaksājām nekautro viesnīcas lēsi, mums palika vēl daži šiliņi, ar ko mēs devāmies Vašingtonas virzienā. Vakarā mēs jau bijām viesos pie kāda Koba paziņas. Mūs patiesi uzņēma ļoti viesmīlīgi, un mēs jutāmies kā mājās. Kobs gribēja no laipnā saimnieka aizņemties naudu, bet viņam bija kauns stāstīt., kādā veidā mēs palikām par… nabaga klaidoņiem. Otrā dienā mūs atlaida tikai pēc labām brokastīm. Arī mūsu zirgi bija labi pabaroti un pat lieliski notīrīti. Viss tas bija jauki, tikai mūsu nauda nebija pavairojusies, bet pat pamazinājusies par šiliņu, ko mēs iedevām nēģerim, kas mūs apkalpoja. No šī brīža mēs bijām pilnīgi akla gadījuma varā. Nākošo nakti mēs pārnakšņojām pie kāda plantātora. Es nezinu, ko atvadīšanās brīdī viņam teica Kobs, bet dzirdējis tikai, ka viņš tam diezgan rupji atbildēja, ka šai zemē nav parasts ceļot bez naudas. Tad sekoja daži nesakarīgi izsaucieni, kaut kas līdzīgs dobjām lamām, kas nepatīkami griezās ausīs.

„Acīmredzot, šis cilvēks nav no viesmīlīgajiem,“ es piezīmēju, kad mēs dažus soļus bijām aizjājuši.

,,.Tā, ja viņš būtu zinājis, ka mums nav ko samaksāt, viņš mūs pie sevis nebūtu laidis,“ Kobs teica. „Es brīnos — karoliniešus uzskata par ļoti laipniem nu labiem. Man liekas, ka mēs esam uzrāvušies uz izņēmumu.“

*) Ziemeļkarolina.

„Tas patiesi Karolinā izrādījās izņēmums, jo tc mūs palaida vēl samērā viegli. Kad nākošā pieturas vietā uzzināja, ka mums nav naudas, mūs tā izlamāja, ka es aiz kauna varētu, kā mēdz teikt, ielīst zemē. Tad mēs apstājāmies kādā lauku viesnīcā; tur saimnieks vienkārši paņēma mūsu somas un atbrīvoja tās tikai tad, kad Kobs teica, ka viņās nekā cita nav kā divi revolveri, kam piemīt t,ā nepatīkamā īpašība šaut svešos cilvēkos

„Un mums ari ir, lūk, tādas lietiņas !“ izraudams revolveri no maksts, viņš teica.

Tikai tā mēs tikām cauri.

„Jā, stāvoklis patiesi bija slikts,“ atzinās Villi, kad mēs klusu, galvas nolaiduši, vilkāmies tālāk.

„Slikti, Villi, Joti slikti !“ es apstiprināju.

„Vajaga izdomāt kaut ko tādu, kas mums palīdzētu izkļūt no mūsu grūtībām.“

„Vajaga, Villi.“

„Nu tad domā, Hariji“

„Papūlēšos.“

Un es cītīgi sāku lauzīt savu galvu pie šī sarežģītā uzdevuma. Bet visi mani izgudrotie plāni, tuvāk apskalot, izrādījās nekam nederīgi. Es biju jau pavisam noskumis, kad Kobs, kas jāja kādus soļus divdesmit pa priekšu, pēkšņi apturēja zirgu, pagriezās pret mani un iek’iedzās tik stipri, cik atļāva viņa veselīgās plaušas. „Harij, atradu !“

„Nu?“

„Es pārcirtu Gordija mezglu !“

„Vai patiesi?“

„Jā, un pārcirtu to ne sliktāk kā Maķedonijas' Aleksandrs. Netici?“

„Ticu, ticu? Bet kādā veidā?“

„Pagaidi, šovakar dabūsi zināt… Es vēl neesmu sīkumus pārdomājis … Kā tu domā, cik tālu no Kolumbijas mēs tagad atrodamies?“

„Spriežot pēc tā, ko mums teica viesnīcā — ka divdesmit piecas jūdzes — tad apmēram divdesmit jūdzes. Mēs esam nojājuši ne mazāk kā piecas.“

„Tā Tādā gadījumā jāsim pēc iespējas lēnāk,“

Kobs teica. „Mums vajaga nokļūt tur ne agrāk kā vakarā … Vai tu nezini, kāda tur apkārtne?“

„Man nav ne mazākās jēgas, Villi. Bet tā kā Kolumbija ir štata galvas pilsēta, tad es domāju, ka slikti tur nevar būt.“

„Jā, jāl Tas taisnība. Tad mūsu lieta izdosies.“ Mēs atlaidām pavadas un jājām soļos. Kamēr Kobs pārdomāja sava noslēpumainā plāna sīkumus, es klusēdams tīksminājos par viņu. Man jums jāsaka, viņš bija īsts skaistulis. Gaj-š, plecīgs, melniem matiem, skaistām ūsām un tumšām, degošām acīm — viņš bija apburošs. Nu, lūk, kad jau bija krietni tumšs, mēs iejājām Kolumbijā. Pilsētā spoži gaismoja laternas, un Kobs nepārtraukti grozīja galvu uz visām pusēm, apskatīdams visas izkārtnes.

„Ahal lūk, tas ir tas, kas man vajadzīgs!“ apturēdams zirgu pie kastu veikala, viņš pēkšņi teica.

Viņš nolēca, zemē, iegāja veikalā un, cik pa logu vērodams es varēju saprast, sāka līgt lielu, tukšu kasti, kas stāvēja redzamā vietā. Es piejāju tuvāk un dzirdēji, sarunas beigas.

„Kad jūs izgatavosit caurumu un piesitīsit vāku, tad uzrakstiet uz tās šo uzrakstu,“ Kobs teica, pasniegdams meistaram papīra gabaliņu, uz kā viņš kaut ko bija uzrakstījis. Lūk, jums maksa uz priekšu. Pēc stundas es atsūtīšu pēc kastes.“

Viņš atsveicinājās un iznāca pie manis.

„Jāsim,“ kāpdams zirgā, viņš teica. „Es izdomāju lielisku lietu.“

Pirmajam kārtībniekam, ko mēs satikām, mēs prasījām, kur atrodas labākā viesnīca un pēc viņa norādījumiem devāmies turp.

Kad mēs bijām no viesnīcas vairs tikai dažus solus, Kobs atkal nokāpa no zirga, pasvieda man pavadu un pačukstēja:

„Es būšu še pēc stundas. Pagaidām pasūti vakariņas un paēd, mani negaidot. Aizņem labas, dārgas telpas un pieprasi visu labāko, bet mūsu vārdus nepieraksti. To es izdarīšu pats.“

Tad viņš pazuda.

Es visos sīkumos izpildīju viņu instrukcijas: paēdu kopējā zālē ar īstu vilka apetīti un tad, novietojies lieliskās telpās, nepacietībā gaidīju Kobu un nesapratu, ar ko mēs samaksāsim viesnīcas lēsi. Viņš ieradās divu nēģeru pavadībā, kas nesa viņa nopirkto kasti.

Uz šīs kastes vāka lieliem, melniem burtiem bija uzrakstīts:

„Brīnišķīgais Gjujas-Ķūķis“.

Zem virsraksta atradās iegarens caurums, kas, acīmredzot, tikko bija pagatavots, jo griezums vēl bija pilnīgi svaigs.

Kobs turēja rokā lielu papīra lapu, un tiklīdz nēģeri'bija aizgājuši, viņš to uzklāja galdā. Norādīdams uz papīru, viņš man svinīgi teica:

„Skaties, Harij, luk, šai papīrā ir viss mans joksl“ „Kā tad tā?“ es nesapratu.

„Bet lūk, tā… Lasi, draugs, lasil Varbūt tu arī sapratīsi, ka* par lietu.“

Es noliecos pār papīru un sāku stiprā balsī lasīt: „Brīnišķīgais Gjujas-Ķūķis, satverts Oregonas tuksnesī, apmēram 54° 40’!“

Tas bija iespiests lieliem burtiem, bet pēc tam ar vidēja lieluma burtiem sekoja apraksts. Tas mani tā ietekmēja, ka es to iegaumēju vārdu pa vārdam un varu tagad jums atkārtot. Lūk:

„Šis ievērojamais dzīvnieks, ko dabzinātnieki vēl līdz šim nepazīst, savieno tīri cilvēcisku prātu ar tīģera niknumi' un orangūtana veiklību. Viņa āda ir brīnišķā debesu krāsā, ap viija lokano, daiļo ķermeni velkas vienpadsmit maigi iesārtas svītras, bet divpadsmitā aptver viņa skaisto degunu. Nekad nav redzēts nekas tamlīdzīgs! Nedaudziem izdevies novērot, kā šis dzīvnieks uzvelk pieaugušus cilvēkus īpašu augstāko koku galotnēs un pamet viņus tur, lai tie nomirtu badā un slāpēs. No tā var spriest par Gjujas-Ķuķa spēku, veiklību un cietsirdību !

Ar šo paziņoju Kolumbijas intelliģentiem iedzīvotājiem, ka t'o brīnišķīgo četrkāji viņiem parādīs rit,

otrdien pulksten astoņos vakara, Minervas viesnīcas lielajā zālē.

Ieejas maksa 25 centi!“

„Bet, Villi,“ tagad, pa daļai sapratis viņa joku, es iesāku, „vai tu patiesi gribi…“

„Gribu !“ viņš mani pārtrauca. „Gribu un izdarīšu, lai tad es neesmu Ģcorģijas štata Viljams KobsI“

„Un tu domā, ka tev izdosies piemuļķot gudrus cilvēkus?..“

„Gudrus?., lla-ha-hā! Tu, acīmredzot, pavisam nepazīsti cilvēkus!“ viņš mani no jauna pārtrauca.

„Nu, labi. Bet saki, lūdzu, kādu lomu tad es spēlēšu šai komēdijā?“

„Ļoti vieglu, mans draugs. Es tevi tikai palūgšu rīt visu dienu neiziet no šejienes un neļaut nevienam ieskatīties šai kastē — tas vissl“

„Nu, bet vakarā!“

„Vakarā tu stāvēsi pie durvim un saņemsi naudu, bet kad es sākšu rūkt un žvadzināt ķēdi, tu sataisīsi izbijušos seju un skriesi pie manis.“

Es apsolīju apzinīgi izpildīt Koba nolikumus, lai gan biju pārliecināts, ka viņa ģeniālā izdoma beigsies bēdīgi.

Nākošā rītā Kobs piecēlās agri un piecēla arī mani. Kādu laiku parūcis un uzkliedzis „nepaklausīgajam dzīvniekam“, viņš aizgāja.

I’ēc kāda laika es aiz durvīm izdzirdu čukstus. Tad durvis mazliet, atvērās, un tais parādījās nēģera galva.

„Vai massa kaut ko nepavēlēs?“ melnais prasīja, viltīgām acīm iezīzdamies kastē.

„Man nekā nevajaga, taisies ka pazūdi!“ es atbildēju, pieņēmis nopietnu un norūpējušos izskatu.

Nēģeris pasteidzās aizsist durvis.

Mazliet vēlāk čuksti atjaunojās, un durvis atkal atvērās, šoreiz ieradās pats viesnīcas īpašnieks, kas gribēja redzēt ziloni.

„Vai tas patiesi ir tik nikns dzīvnieks?“ bailīgi čukstot, viņš prasīja.

„Visniknākais un cietsirdīgākais pasaule,“ es apgalvoju.

„Vai jus man nevariet viņu parādīt?“

„Diemžēl nevaru. Svešu cilvēku izskats viņu satrako, bet es vēl neesmu paspējis iekārtot vajadzīgos aizsarglīdzekļus.“

„Ol Nu, labi, paskatīsimies vakarā… Tautas būs daudz.“

„Ceru.“

„Jusu paziņojumi jau visur izlīmēti. Van-Amburga kuags — ļoti enerģisks cilvēks.“

„Van-Amburgs?“

„Nu jā, jūsu biedrs Van-Amburga kungs.“

,,A!.. Jā, tas tiešām mans biedrs.“

Es sapratu, ka tas ir Koba jaunais vārds.

„Bet viņš taču pats neizlīmē afišas?“ es teicu, ievērojis nelielo saimnieka izbrīnu.

„Protams, nēl Viņš nolīga zēnu, bet pats visam seko.“

„Citādi taču nevar. Viņš ļoti noteikts cilvēks.“ „Tas redzams. Jā, lūk kas: tūlīt bus gatavas brokastis. Vai jūs nāksit lejā?“

„Nākšu.“

Kobs atgriezās ar biezā papīrā ietītu, garu, masīvu dzelzs ķēdi,

Pietiekoši rūkuši un klieguši, mēs nogājām apakšējā zālē brokastot. ^

Kobs, protams, rūpīgi noslēdza durvis un atslēgu iebāza savā kabatā.

Pie galda visi uz mums raudzījās tādā ziņkārē, it kā mēs paši būtu Gjujas-Ķūķi. Kobs nosauca mani par Volfa kungu, bet es viņu godāju par Van-Amburga kungu, un mūs apkalpoja sevišķi cītīgi.

Pēc brokastīm mēs steidzamies atgriezties pie „sava gūstekņa“. Kobs atkārtoja rūkšanu un „dusmīgā dzīvnieka“ mierināšanu un tad atkal atstāja mani vienu.

Viņš atgriezās pēc stundām divām un vairs neaizgāja. Brīžiem viņš bļāva un rūca — ar katru reizi briesmīgāk un ilgāk. Kamēr viņš izdarīja šos vokālos vingrinājumus, es visā spēkā kliedzu:

„Mierā, Gjuj!.. Klusāk, pretīgais dzīvniek!.. Pagaidi, es tev rādīšu !“

Tāpat kliedza savukārt Kobs, kad es noguru.

Ar divu nēģeru palīdzību mēs vakarā segā ietīto kasti nonesām lielajā zālē, kas bija krāšņi apgaismota un priekškara pārdalīta uz pusēm. Kasti novietoja aiz priekškara, un Kobs palika pie tās, bet es pa to laiku novietojos pie ieejas durvīm un sāku saņemt ieejas maksu no apmeklētājiem. Biļešu nebija, un katrs atdeva naudu tieši man.

Zāle ātri piepildījās visu šķiru un vecumu ziņkārīgiem. Bija arī veči un mazi bērni. Nāca pat veselas ģimenes. Starp citu ieradās pat dažādu valdības iestāžu pārstāvji, un visu sejās bija saskatāma visdzīvākā ziņkāre.

Bet lūk, aiz aizkariem atskanēja draudoši rūcieni. „Klusu, Gjuj !“ pavēloša balss tur kliedza. „Neuzdrošinies tu man trakoti Es tev parādīšu, blēdi !“ Publika, izrādīdama savu nepacietību, sāka sist plaukstas, dauzīt kājām un nūjām. Daži pat kliedza: „Gjujas-ĶUķi! Gjujas-Ķūķi!.. Mēs gribam redzot slaveno Gjujas-Ķūķi !“

Tai laikā Gjujas-Ķūķis briesmīgi ierēcās.

„Viņš droši vien, izsalcis!“ kāds kliedza. „Dodiet viņam ēst:!“

„Parādiet mums viņu, parādiet!“ kliedza citi. „Parādiet dzīvnieku ! Ātrāk! Mums apnicis gaidīt! Dzīvnieku… vai atpakaļ naudu!“

Bija dzirdāmi draudi, un man sāka uzmākties, bet Gjujas-Ķūķa niknie rēcieni un gaudi pārspēja visus. Tad pēkšņi aiz priekškara sākās grūstīšanās, bija dzirdama ķēžu žvadzoņa, it kā sāktos ciņa… Tā bija norunāta zīme. Es sataisīju izbijušos seju un steidzos arī aiz priekškara. No turienes es redzēju, ka daudzi sāka kāpties atpakaļ uz durvīm. Kobs skraidīja no kakta uz kaktu, purināja ķēdi, bīdīja kasti un apbrīnojami tēloja te trakojošā zvēra, te bargā dīdītāja lomu. Viņš bija bez virsdrēbēm, krekls viss bija saplosīts un notašķīts it kā asinīm. Arī uz rokām un sejas bija asiņu pēdas.

„Ciet klusuI.. Kuš, nolādētais dzīvnieks !.. Ā! Tad tu domā dumpotiesI,. Lūk, es tev, lūk!

,,0-ū-ū-uI.. RrrrrI.. Vū-ū-ū-u!.. Hrrrr!…“ rēcai un gaudoja satrakotais zvērs.

„Volfa kungs, palīdziet!.. Viņš grib izrauties!.. Palīdzietl..“ ieraudzījis mani, bļāva van Amburgs. „Turiet, ! Turiet ciešāk!“ arī es savukārt kliedzu. ,,ū-ū-u!.. Nū-ū-ā-ā-ā!.. Iirrr!.. Hrrr!..“ trakoja galīgi saniknotais Gjujas-Ķūķis.

„Palīdziet, palīdziet!.. Zvērs noraujas no ķedcs!“ visā spēkā kratīdams ķēdi, bļāva Ivobs.

Pēkšņi viņš izlēca aiz priekškara un briesmīgā balsī sāka kliegt:

„Glābieties, kungil Zvērs palicis traks! Nav iespējams viņu noturēt…“

Grūti izstāstīt, kas notika pēc tam. Izcēlās neaprakstāma pānika. Publika šausmās izgāza durvis, izdauzīja logus un glābās bēgot. Kliedzieni, pīkstieni, spiedzieni, raudas un rēcieni — viss saplūda kopējā elles troksnī. Par laimi logi nebija augstu no zemes, tālab, izlecot pa t,iem„ neviens nenositās. Pēc piecām minūtēm zāle bija pilnīgi tukša. Mēs kliedzām, ka arī zvērs aizbēdzis pa logu. un ka mums jāmēģina zirgos viņš panākt, jo citādi pilsētā var notikt daudz nelaimes.

Viesnīcas saimnieks un apkalpotāji, arī tikko dzīvi no bailēm, skrēja uz stalli pēc mūsu zirgiem, mēs viņiem līdz…

„Ātrāk, ātrāk!“ bez elpas kliedza Kobs, drebošām rokām pievākdams ķēdi, kuj'ā atkal vajadzēja piesiet briesmīgo zvēru, ja tikai izdosies viņu noķert. ,,Ei, vai tur ir kādsl“ turpināja neīstais Van-Amburgs. „Dieva dēļ, nesiet šurp mūsu somas… Lūk, jums” nauda… Dodiet kaut kādas drēbes… zvērs visas manas saplosījis …“

Viņam atnesa un uzmeta uz pleciem kamzoli, uzlika galvā cepuri un iedeva mūsu somas. Es samaksāju saimniekam, tad mēs uzlēcām apseglotos zirgos un — lai atminas, kā sauca!..

Lai atvilktu elpu, mēs apstājāmies tikai mežā kāuas desmit jūdzes no Kolumbijas. Turpat mēs sākām

skaitīt ieņemto naudu. Tur bija… jā, cik tad tur bija?

„Sešdesmit seši dolāri, piecpadsmit centi,“ no galda otra gala atbildēja gai’š, skaists, bet ļoti drūms kungs, ko grūti bija turēt aizdomās par šī interesantā piedzīvojuma varoni.

Bet tas patiesi bija viņš. Skaļi aplausi un jautri smiekli saņēma šo atklājumu …

***

„Turpiniet, major, turpiniet!“ mēs lūdzām. „Ar to taču jūsu ceļojums nenobeidzās. Droši vien, vēl kaut kas uotika.“

Majors gribēja atbildēt, bet šai brīdī atskanēja musketes šāviens, un lode svilpodama ieurbās telts augšdaļā, skardama kapteiņa Henesi ausi.

„Lūk, neveiksmīgs šāviens !“ noteica lienēsi, aukstasinīgi berzēdams ausi, kas sāka asiņot. „Jādomā, tēmēja man, bet slikti.“

Mēs vi*i piecēlāmies un izgājām no telts.

„Kas šāva?“ vairākas balsis prasīja.

Atbildes nebija. Daži virsnieki steidzās koku biezoknī. bet drīz bez panākumiem atgriezās.

„Droši vien, kādam kareivim neviļus sprāgusi bise,“ pulkvedis Hardings piezīmēja. „Protams, viņš neatzīsies, jo baidīsies soda par neuzmanību.“

„Nu, Dievs ar viņu!“ Henesi teica. „Lai paliek! Viss taču beidzās labi.“

„Tā jau ir jūsu laime, kapteini“ kāds teica.

„Ne tikai mana, bet arī kapteiņa Ilollera: lode gandrīz skāra viņa galvu. Jādomā par mums abiem kāds šodien sirsnīgi lūdzis Dievu.“

Patiesi, lode pārlidoja tieši manai galvai. Es sajutu pat vieglu pūsmu, ko tās kustība sacēla gaisā, un no nepatīkamās sajūtas man neviļus sacēlās mati, kaut gan es nemaz neesmu bailīgs.

„Bet, varbūt, tas bija domāts jums, kaptein? Henesi prasīja, pagriezies pret mani.

,,Hm!.. Tomēr, nav vērts vairāk par to pat do

māt Apsēdīsimies labāk savās vietās un izdzersim uz saimnieka veselību.“

Mēs visi atgriezāmies teltī. Adjutants Hillis ar savu „Kentujas paņēmienu“ attaisīja vēl pusduci pudeļu, un jautrība atjaunojās. Bija dzirdami joki, anekdoti, dziedāja kara dziesmas un uzsauca dažādus tostus, bet par šāvienu neviens vairs pat neieminējās.

Ātri aizskrēja šis vakars, atstādams par sevi tikai patīkamas atmiņas. Mēs izšķīrāmies tikai pēc pusnakts, nedomājot par to, ka nākošā lielā Vašingtona piemiņas dienā lielākā mūsu daļa vairs nebūs dzīvi.

IV. Piedzīvojumi ar skeletu.

Man bija smaga galva, un tamdēļ es iedomājos pastaigāties gar jūļ’u, lai mazliet atsvaidzinātos.

Ainava, kas man atklājās, bija tik brīnišķa, ka es mēmā sajūsmā paliku stāvot.

Pilnais tropu mēness slīdēja pa pilnīgi skaidrām debesīm. Zvaigznes, mēness gaismas aptumšotas, mirdzēja kā caur miglu, izņemot pašas lielākās — Orionu, Veneru un Dienvidus Krustu, kas mirdzēja un laistījās visās varavīksnes krāsās. Plata, sidrabota lenta stiepās no paša krasta līdz apvārsnim, apzīmēdama mēness meridiānu. To it kā uz pusēm pārgrieza koraļļu rifi, kupis atmirdzēja viļņu fosforiskais mirdzums. Tā kā visa sala bija koraļļu rifu ieslēgta, tad likās, ka ap to ir uguns josla. Tikai pie krasta čaloja viļņi, bet tālāk jūras vidū ūdens virsma tik tikko viļņoja vieglā vēja pūsmā, atspoguļodama spilgti zilo debess velvi ar tās mirdzošiem spīdekļiem — zvaigznēm un nakts karalieni — mēnesi.

Dienvidos bija saskatāmi kāds simts pareizās rindās viens blakam otram novietoti kuģi. Mēness gaismas mirdzumā tie likās kā kādi fantastiski jūras briesmoņi.

Es atskatījos un ieraudzīju taisnē izstieptās teltis, kas līdzinājās sniega piramīdām. Caur audekla sienām šur tur pamirdzēja uguntiņas; tur, acīmredzot, kareivji

tīrīja savus ieročus vai izpildīja virsnieku uzdotos darbus. Šur un tur atmirdzēja arī sargu šauteņu stobri. Kaut kur kurkstēja vardes, iekliedzās kaijas, ieraudzījušas ūdenī laupījumu. Ap kuģiem melancholiski čaloja viļņi; skaļi sasaucās sargi, un it kā par kaut ko sačukstējās karogi, kad vējš tos jautri sapurināja.

Gar krastu es aizgāju līdz tai vietai, kur bija saskatāms Meksikas kontinents. Te augi nebija cilvēku skarti >in bija redzami visā savā mežonīgā skaistumā.

Mēness sāka rietēt, un uzpūta rīla vēsma. Es gribēju griezties atpakaļ, bet mani apturēja kāds savāds troksnis, kas atskanēja no jūras puses… Bija dzirdami aiyu sitieni un it kā smagas laivas berzēšanās gar piekrastes niedrām… Lūk, kaut kas iepeldēja gaišajā svītrā. — Es ieskatījos un pazinu meksikāņu laivu … Varbūt, tie bija zvejnieki no Tuspauas? — Nē, viņiem te nebija ko darīt. Mans Dievs! Vai patiesi…“ Šai laikā kādus divdesmit soļus no manis laiva piestāja krastam, un no tās izkāpa vairāki cilvēki, kas nozuda manā priekšā atrodošos biezos džungļos.

Man katrā ziņā gribējās uzzināt, kas tie par ļaudīm. Nemaz nedomādams par briesmām, kas man varēja draudēt, es droši devos mežā. Tomēr es biju pagājis tikai dažus soļus, kad atrados īstā stumbru, zaru un sakņu labirintā. Vietām ceļu aizkrustoja dzeloņkrūmi, vietām nevarēja likt cauri liānu tīkliem.

Es izrāvu zobenu un sāku cirst pa labi un kreisi, iznīcinādams visus šķēršļus. Nekas nebija ne redzams, ne dzirdams, bet es biju cieši apņēmies pārmeklēt visu mežiņu un turpināju lauzties uz priekšu, aizmirzdams, ka mani var ātrāk ievērot un, ja vajadzīgs, nonāvēt, iekaru es uzzināšu, kas ar laivu atbraucis.

Es apstājos un sāku klausīties, bet velti: nebija sadzirdams ne mazākais troksnis.

„Viss viens,“ es domāju, „tagad vairs nav vērts griezties atpakaļ. Mežs te nav plašs, un tamdēļ es drīz nonākšu pie teltīm. Tur es paziņošu, kam nākas, ko redzēju, un tad mēs aplenksim šo drūmo perēkli . . . Tad neviens no mums neizvairīsies, lai arī kā slēptos!..“ Es varonīgi turpināju rāpties pār saknēm, pīties garajā zālē un lauzties caur dzeloņaugiem, kas plēsa manas drēbes, skrāpēja seju un rokas. Kādreiz es paslīdēju un satvēru resnu zaru, kas nokārās virs manis. Tai pašā mirklī kaut kas gluds un auksts pārslīdēja .manai rokai un pār plecu atkal pazuda kokā. Es sapratu, kā tā bija iguana, vispretīgākā un drošsirdīgākā šķirgata, jo cita nebūtu uzdrošinājusies pieskarties cilvēkam.

Milzīgs sikspārnis aizskāra mani spārniem, palidinājās ap mani un atkal pārskrēja virs pašas galvas, izplatīdams savu īpato, pretīgo smaku. Es divas reizes dūru viijam ar zobenu, bet trāpīju tikai gaisu. Asi iespiegdamies, līdzīgi sarūsējušu ratu čīkstoņai, viņš pazuda.

„Paldies Dievam!“ es noteicu. „Tagad es varu uzelpot brīvāk…“

Bet tad, šausmās iekliegdamies, es negribot atkāpos atpakaj. Es biju tā pārsteigts, ka pat zobens izkrita no manām rokām. Un bija ari no kā samulst: t.ris soļus no manis, izstiepis savas kaulainās rokas, stāvēja milzīgs skelets, it kā gatavodamies mani satvert! Es skaidri redzēju viņa kailo galvaskausu, tumšos acu iedobumus, vaļējo ribu rindas, garās kājas un rokas… Jā, tā bija pali nāve!

Kamēr es pūlējos aprast ar šo briesmīgo parādību, aiz manis krūmos bija dzirdams cīņas troksnis.

„Emīl, Emīl!“ spāniski kliedza sievietes balss. „Tu viņu nenonāvēsi, nenonāvēsi!“

„Laid mani, MarijI laid taču, kad tev saka!“ tai paša valodā atbildēja rupja vīrieša balss.

„0, nē, nē!“ turpināja sieviete. „Dieva dēj, nenonāvē viņu! neno…“

„Ak tu, nolādētā! Vai tu mani beidzot laidīsi, vai nē!“

Cīņa pastiprinājās. Atskanēja pusapspiests kliedziens. Tad no kokiem pie manis iznāca cilvēka stāvs un blāvajā gaismā, ko vieda gandrīz aiz apvāršņa paslēpies mēness, ieskatījies manī, iesaucās:

_ ,,A, kapteiņa kungs, tas esiet jūs! Nu, tagad mēs izrēķināsimies!“

Reizē ar to viņš ar kaut ko iesita man pa deniņiem, es pakritu un zaudēju samaņu…

Kad atguvu samaņu, vispirms ieraudzīju Linkolna garo bārdu, un tikai pēc tam viņu pašu, mazo Džeku un dažus manas rotas kareivjus.

„Kas ir?.. Kas ar mani noticis?.. Kas mani te novietoja?“ es prasīju, izbrīnā aptaustīdams savu sasieto galvu.

„Guliet, lūdzu, mierīgi, kapteini“ paņēmis manu roku un nolicis to uz segas, teica Bobs Linkolns.

„Lai slavēts Dievs, viņš glābts !“ iesaucās kareivis

—    īrs Šeps.

„No kā glābts?.. Kas ar mani noticis?..“ es turpināju.

„O, šis dzeltenpurnis francūzis jūsu godību gandrīz būtu nonāvējis. Kaut velns būtu parāvis visus šos nolādētos vardulēnus !“ Šeps teica.

„Nonāvēts? — Francūža?.. Bob, ko viss tas nozīmē? Ak, jā! atceros… kāds man iesita… Un nāve… pati nāve stāvēja manā priekšā!“

Es pacēlos, gribēdams kaut kur steigties, vai kaut kam uzbrukt.

„Kas tā par nāvi, kaptein? Ko jūs t.ur, atjaujat teikt, muldiet?“ teica Bobs, savām stiprajām rokām iespiezdams mani gultā.

,,A, kapteinis laikam runā par skeletu!“ Šeps piezīmēja.

„Par kādu skeletu?“ es prasīju.

„Nu par to, ko biedri džungļos atrada un pakāra kokā. Mēs jūs atradām netālu no šī baltā skaistuļa… O, nelietīgie franči!.. Lai tikai viņi gadās man pie rokas … es viņiem parādīšu, ko nozīmē Seps.“

,„Ā! Tad lūk, kā!“ es noteicu. „Nav brīnums, ka man likās, ka es redzu pašu Nāves kundzi… Nu, bet kas tie par frančiem?“

„Pazuduši, jūsu godība,“ Šeps atbildēja.

„Pazuduši?“

„Tieši tā, kaptein.“

„Pilnīgi pareizi,“ Linkolns apstiprināja.

„Ko tas nozīmē — pazuduši?“ es pētīju.

„Tas nozīmē — dezertējuši, kaptein?“ ..Dezertējuši? Kā jūs to ziniet?“

„Tamdēļ, ka viņu tagad nav.“

„Kur? Uz salas? Nometnē?“

„Jā… viņus meklēja visur, apskatīja visus kaktus, visus krūmus, bet nekur neatrada.“

„Nevaru saprast, par kādiem frančiem jūs runājat.“ „Protams, par Djubrozu un viņa jauno biedru, kas nekad viņu neatstāja.“

„Bet par ko gan citu?“ Bobs Linkolns piebilda. „Tas būtu nepatīkami, ja es uzzinātu, ka velns viņus vēl nav aizrāvis uz elli!.. Tur viņiem būtu īstā vieta.“ „Vai viņi patiesi aizbēguši?“

„Goda vārds, kaptein.“

„Man jau bija tas gods ziņot, ka mēs pārmeklējām visu salu, domādami, ka viņi kaut kur paslēpušies. Vakar vakarā Gravenics redzējis, ka Djubrozs iegājis mežā, bet pēc tam atkal no tā iznācis. Drīz pēc tam dzirdējām šāvienu. Stāstīja, ka šauts majora Tvinga teltī Bet pēc tam kāds no mūsējiem redzējis, ka Djubrozs divatā ar savu biedru no jauna iegājis mežā. Jums blakām mēs atradām, lūk, šo nazi.“

Un Linkolns parādīja vienu no tiem īsiem zobeniem, ko meksikāņi sauc par mačete.

,,A! Nu un kas tālāk?“

„Vairāk nekā, kaptein. No visa es tikai spriežu, ka uz salas bijuši meksikāņi, ar kuriem Djubrozs arī aizmucis.“

Kad paliku viens, sāku pārdomāt visu šo noslēpumaino atgadījumu. Atmiņa man sāka darboties senā skaidrībā, varēju atcerēties visu, kas naktī notika un sapratu sakarību starp atsevišķajiem epizodiem. Lode, kas majora Tvinga teltī gandrīz caururba manu galvu, laiva, vārdi, ko es dzirdēju pirms tam, kad ieradās tas, kas man iesita, viņa izsauciens — viss tas norādīja, ka Linkolnam taisnība, ja viņš uzskata Djubrozu par vainīgo pie visa, kas ar mani noticis.

Bet kas tā bija par sievieti, kas mežā lūdza mani nenogalināt?

Es atcerējos jauno cilvēku, kas pazuda reizē ar Djubrozu un ko es bieži biju redzējis kopā ar viņu. Kāda savāda sakarība bija šo divu cilvēku starpā; jauneklis likās rupjā un nekaunīgā kreola padevīgs un pazemīgs vergs. Vai patiesi tā būtu sieviete?

Es atcerējos jaunekļa maigo seju, patīkamo balsi, mazās rokas un kājas un delikāto uzvešanos. Viss tas inani pārsteidza un izsauca izbrīnu. Dažas reizes, kad Djubrozs nebija klāt, es uztvēru jaunekļa ciešo skatienu, kas bija pievērsts man un kuļā es lasīju gandrīz nožēlošanu, varbūt, arī izbrīnu.

Es atceros arī citus sīkumus, dažādus niekus, ko agrāk nekad nebiju ievērojis. Tagad tie visi manās acīs ieguva nozīmi, un man radās pārliecība, ka šis jauneklis un tā sieviete, kuras balsi es dzirdēju mežā — viens un tas pats cilvēks.

Atceroties šausmas, kas mani pārņēma ieraugot skeletu, es neviļus pasmaidīju. Par visu to es tomēr nolēmu nevienam nestāstīt.

Pēc trim dienām es jau biju uz kājām. Aians ievainojums nebija dziļš un bīstams. Acīmredzot, kreols baidījās, ka viņu var iztraucēt un dūra man uz laimi, kur gadījās. Droši vien, tas mani izglāba.

V. Pie Verakrusas sienām.

Marta sākumā visu karaspēku, kas atradās Lebosas salā, nosūtīja uz Litonlizardo līci, kur jau atradās visa amerikaņu flote, kas gaidīja transportkuģus.

Tur nav nevienas pilsētas, pat neviena ciema. Tikai retas būdiņas izkaisītas šur tur tuksnešainajā krastā. Visu šo apgabalu aizņem plaša smilšu ieleja, kur pareti paceļās krāšņu, milzīgām lapām greznotu palmu kopas un saskatāmi sīki krūmāji.

Mēs neizkāpām krastā, lai gan labprāt būtu mazliet pastaigājušies pa cietzemi. Spriežot pēc tā, ka tuvējo kalnu pakājē šad tad saulē pamirdzēja šauteņu stobri, acīmredzot, aiz kalniem slēpās ienaidnieks.

Mums nemaz negribējās bez vajadzības nokļūt viņu rokās.

Es iedomājos iespaidu, kādu vajadzēja izjust šī krasta iemītniekiem, redzot mūsu kuģus ar veselu armiju, kas gatavojās uzbrukt viņu zemei. Trojas iedzīvotāji, jādomā, tā nenobaidījās no milzīgā grieķu zirga kā nabaga Anahuakas iemītnieki no ozola kuģiem, kas šūpojās pie viņu krastiem.

Mēs saprotamā lepnumā tīksminājāmies par šiem kuģu būvniecības lieliskiem paraugiem, skatieniem mērojām to ievērojamo lielumu, lēsām skaitu un brīnījāmies par lielisko iekšējo iekārtu un daudzajām ērtībām. Plīvojošie, zvaigznēm nosētie karogi lika priekā iedrebēties mūsu sirdīm tās lielās nācijas uzvaras gaidās, kā formu mēs nēsājām.

Mēs redzējām mirdzošos ieročus, sajutām uzplečus uz saviem pleciem, dzirdējām tauru skaņas, bungu rīboņu, skaistos flautu motīvus un komandas saucienus. Viss tas mūs iepriecināja., apreibināja un lika mūsu sirdīm pukstēt kareiviskā sajūsmā.

9. martā mums bija jāizkāpj Sakrificiosa salas krastā, tieši pret Verakrucas lielgabaliem…

Devītā martā uzlēca apžilbinoši spilgta saule, vēstīdama lielisku dienu. .Jūra tikko viļņoja klusā, glāstošā vējiņā, kas nesa sev līdzi patīkamu vēsumu.

No pašas rīta ausmas jau bija vērojama neparasta flotes kuģu kustība. Tie bieži apmainījās signāliem un starp tiem visos virzienos devās vieglas laiviņas.

Drīz no kuģu bortiem ūdenī nolaida lielās, plakanās laivas un tad tās virvēm piestiprināja pie kuģiem. Tas nozīmēja, ka desants sagatavots un ka melnais mākonis, kas bija nolaidies pār Meksiku, katru brīdi draudēja sākt dārdināt pērkonu un spļaut zibeni.

Bet no kuras vietas īsti sāksies uzbrukums? Ienaidnieks to nezināja un gaidīja mūs.

No melnajiem kuģu dūmeņiem reizē sāka celties biezi dūmu mutuļi, kas visu floti drīz ietina kā mākonī.

Uz kuģu klājiem rindās stāvēja kareivji un gaidīja pavēli doties laivās. Starp viņiem šurp un turp staigāja virsnieki un savā starpā dzīvi sarunājās.

Pēkšņi sāka rībēt kādas bungas. Tām atbildēja otra.:… trešās … un tā tālāk. Atskanēja asa, ilgstoša komanda, un kareivji devās laivās. Neraugoties uz milzīgo cilvēku daudzumu, pārsēšanās nevilkās ilgi. Tad viss atkal apklusa, pamira, un tagad gaidīja norunāto zīmi no neliela melna kuģa, uz kufa atradās virspavēlnieks.

Un, lūk, no tā borta atdalījās uguns atspīduma pavadīts, balts dūmu mākonītis, un tālu pār viļņiem atskanēja lielgabala šāviens. Tai pašā mirklī atkal viss sakustējās un atdzīvojās: visi kuģi it kā uz burvja mājienu sāka virzīties uz priekšu, vilkdami sev līdz kareivju pārpildītās liellaivas. Tie virzījās uz ziemeļaustrumiem, uz Sakrificiosa salu.

Burenieki slīdēja pa vējam, tvaikoņi elsa un šņāca, saceldami veselus putu kalnus, bungas dārdēja, taures pūta, un satrauktie kareivji sajūsmā kliedza.

Arī iztraucētais ienaidnieks palika nemierīgs, un pa krastu sāka skraidīt izlūki. Tad ieradās jātnieku pulk.i ar raibām, plīvojošām zīmotnēm. Putās nodzītie zirgi vilka pār kalniem un pakalniem vieglo artilēriju. „Andela! Andelal“ (Ātrāki ātrāk!) meksikāņi kliedza. Še*: velti viiji piešiem dzina zirgus, velti mudināja tos steigties pa kaklu, pa galvu: pret viņiem bija pati daba, labvēlīga ienaidniekam.

Viņiem zeme un ūdens bija šķēršļi, bet mums ūdens un gaiss — labākie sabiedrotie. Viņi kustējās zem dedzinošiem saules stariem pa sakarsēto smalko smilti, lai pēc tam iestigtu Mandingas un Medelinas purvos, bet mēs bultas ātrumā, vēja dzīti, pa jūfu devāmies uz priekšu.

Trauksme izplatījās pa visu krastu. Atskanēja signāli, sita bungas, auļoja jātnieki — viss tas pats, kas neilgi pirms tam notika pie mums, bet tikai citā veidā: vis.s notika pārāk steidzīgi, pārāk skaidri bija redzams apjukums. Acīmredzot, to viņi nebija gaidījuši.

No San-Huana forta atskanēja šāvieni, viņam atbildēja no Sant-Jago un Koncepcionas. Tie visi bija signāli.

Mēs redzējām tūkstoš cilvēkus, kas saradās uz

māju terasēm, uz cietokšņa sienām un vaļņiem. Droši vien, viņi drebošām, nobālušām lūpām lūdza Dievu I Karš ir briesmīgs!

Un tomēr vēl neviens nezināja, kurā vietā mēs sāksim uzbrukumu, kur sagaidīt nelūgtos viesus.

Domāja, ka mēs gribam bombardēt San-Huana cietoksni, un, varbūt, cerēja noslīcināt pie tā sienām visus mūsu kuģus.

Un patiesi, mēs tuvojāmies gandrīz pašam cietoksnim, un pagriezām viņu bateriju šāvieniem mūsu lepno, peldošo milzeņu sānus. Pūlis uz vaļņiem un sienām auga arvien lielāks un lielāks, un Sant-Jago forta artileristi klusu un nekustīgi stāvēja blakām saviem draudošiem, nāves nesējiem lielgabaliem un gaidīja pavēles. Aizdegtos degļus jau lika pie tērauda briesmoņiem… un pēkšņi atskanēja izmisuma un dusmu kliedzieni no tūkstošgalvainā pūļa mutes. It kā zobodamies par ienaidnieku, priekšējais kuģis pēkšņi pagriezās pa kreisi un slīdēja tālāk Sakrificiosas līča virzienā. Viņam sekoja arī pārējie kuģi, kas veikli izpildīja to pašu manevru un, pirms meksikāņi paspēja attapties, visa mūsu flote jau bija ārpus šāvienu rajona: neviena lielgabalu lode mūs tagad nevarēja sasniegt.

Sapratis, ka mēs esam viņus piemānījuši, ienaidnieks aptvēra arī šīs viltības sekas. Milzīgie kuģi, kas nesen it kā atdevās ienaidnieku varā, tagad acīmredzot. steidzās uz neapsargāto krastu. Velti taures aicināja kāpt. zirgos, velti artilērija drāzās pa ielām — par vēlu!

Pa to laiku mūsu kuģi izmeta enkurus, novāca buras un atraisīja pilnās kareivju laivas. Katrā laivā iekāpa viens virsnieks, no virspavēlnieka kuģa atskanēja signāls, un visa flotile devās uz krastu, kur vēl nebija saskatāms neviens cilvēks.

Mēs sasniedzām krastu. Pēc dotās zīmes mēs visi izlecām krastā. Mūsu bija pieci tūkstoši. Mēs visi kā viens cilvēks priecīgi gavilējām, mūsu gaviles uztvēra desmit tūkstoši mūsu biedru, kas vēl atradās kuģos.

Seržants-karognesējs uzskrēja pakalnā un pacēla tur mūsu karogu. Gaiss drebēja no jauniem sajūsmas kliedzieniem, kuģi salutēja, un no ienaidnieku SanHuana forta atskanēja pirmais šāviens. Tikai tagad apķērušies!

Saule jau taisījās rietēt, kad mēs sākām soļot pa smilšainiem pakalniem un ielejām. Kad iestājās nakts, mēs novietojamies atpūsties turpat mīkstajās smiltīs…

Mēs devāmies uz Verakrucu. Tā ir brīnišķa pilsēta, kam visapkārt stipras sienas, uz kurām vienādā atstatumā viena no otras novietotas baterijas. No sauszemes pilsētā ved trīs vārti (garitas), bet jūras pusē atrodas lieliska plūdmale, kur jaukos vakaros pilsētas iedzīvotāji pastaigājas.

Jūra viļņo pie pašām pilsētas sienām, un daudzu māju fasādes vērstas tieši pret jūru. Pilsētas priekšā uz koraļļu rifa paceļas slavenais San-IIuan-d’Ulloa forts, kurā vienā stūra tornī ierīkota bāka. Korta sienas un pati klints, uz kā tas stāv, aizsargā Verakrucas ostu no ziemeļu vējiem. Otrs, Koncepciona forts, atrodas pilsētas ziemeļu stūrī, bet trešais, Sant-Jago forts, aizsargā to no dienvidiem. Līdzenumu, kas atklājas aiz pilsētas, pārvalda smagiem lielgabaliem bruņotais, apaļais bastions.

Vienalga, no kādas puses skatās, Verakruca izskatās jauka. Viņas staltie dievnami, slaidie torņi, pusmauru, pusmodernā stilā celtie nami, tās priekšā mirdzošā jūra, apkārtējās klintis ar fortiem viss tas izveido apbrīnojami skaistu panorāmu, kas iejūsmina mākslinieka acis.

* *

Divpadsmitā marta rītā mēs stāvējām pie pilsēta« sienām uz sauszemes, protams. Mūs varēja sagaidīt no jūras, bet mēs apgājām pilsētu un atradāmies aizmugurē, ko ienaidnieks nebija paredzējis.

Vakarā visi virsnieki, to skaitā arī es, uzkāpa pakalnā, no kuļā varēja redzēt visu, kas notika pilsētā. Tur zvanīja vakara dievkalpojumam, un ļaudis bariem plūda uz baznīcu. Mēs skaidri varējām atšķirt dāmu graciozos stāvus un skaistās bālās sejas. Uz mirkli mums visiem kļuva žēl, ka mums šai pilsētā jāieiet ieročiem rokās, paužot šausmas, bēdas un nāvi…

Bet šī sajūta neturpinājās ilgi: no Puerta Nueya bastiona atskanēja lielgabala šāviens, kas atgādināja mums īstenību.

„Obol“ iesaucās majors Tvings, acumirklī nosēzdamies zemē. „Viņiem, droši vien, gribas pēc iespējas ātrāk mūs no šejienes padzīt… Nevar teikt, ka būtu pieklājīgi šaut neapbruņotiem ļaudīm.“

Viņš nepaspēja vēl izteikt savus vārdus, kad atskanēja otrs šāviens, un smaga lode aizlidoja pāri mūsu galvām blakus pakalna virzienā.

„Eeh, slikti tēmē, draugs !“ majors teica. „Par to tu droši zaudēsi iespēju šovakar ēst vakariņas ar šampānieti.“

„Bet pēc manām domām, viņš jau pārāk daudz baudījis šī cēlā dzēriena, citādi viņš nešautu gājām,“ otrs piezīmēja.

„Nu, lūk, atgādināji vakariņas !“ Kleilejs iesaucās. „Tagad man sāk gribēties ost… Ziniet ko. kungi, būtu labi dabūt austeres, ko?“

„Cietiet klusu, Kleilej, ja negribiet, lai es tūlīt sāktu rāpties sienā! Taču tikai tur pilsētā var iegūt austeres un citus … jaukumus.“

To teica Henesi, kas sadusmojās, ka austeru un šampanieša vietā viņš dabūs tikai speķa gabalu, sausiņu un glāzi ūdens.

„Sargaities, kungi!“ iesaucās majors Tvings, ievērojis jaunu mākonīti, kas parādījās pie bastiona sienām.

,,E, tā tak liekas bumbai“ Henesi teica. „Pagaidiet, ļaujiet vispirms uzzināt tās virzienu, citādi mēs nostādīsim sevi par mērķi,“ viņš piebilda, redzēdams, ka daži viņa biedri grib mesties zemē.

Bumba, dzirkstīm tumšās debesīs zīmēdama skaistu loku, svilpdama tuvojās.

Atbalss atkārtoja šāviena troksni. Bumba ar dobju troksni dažus soļus no mums ierakās smiltīs, tieši pie sarga kājām, kas šausmās burtiski pārakmeņojās. Viņš, acīmredzot, saprata, ka tā ir sprāgstoša bumba, kuras šķembas viņu tūlīt nonāvēs.

„Nav slikti, ja viņi grib mūs uzjautrināt ar uguņošanu'.“ iesaucās kāds no jaunajiem virsniekiem.

Tomēr tūlīt sekoja drausmīgs sprādziens, zeme nolīgojās zem mūsu kājām un apbēra mūs ar smilšu mākoni, sīkiem akmeņiem, šķembām un putekļiem.

Kad putekļi nogula, mēs ieraudzījām mirušo sargu, kas bija aizsviests kādus divdesmit soļus no sava posteņa. Viņš nebija maldījies — bumba tiešām atnesa viņam nāvi.

Prieka saucieni atskanēja no bastiona, kas izšāva bumbu.

„Ech!“ noteica majors. „Cilvēks aizgāja .bojā mušu neuzmanības dēļ! Un kamdēļ gan mums vajadzēja šurp nākt? Vai mēs esam mazi, vai? Šī nabaga nāve gulstas uz mūsu sirdsapziņu. Iesim drīzāk, citādi…

Viņa vārdus pārtrauca jauns šāviens, bet tas bija šautenes šāviens, kas atskanēja no meža ceturtdaļjūdzi no mūsu nometnes. Šāvienam atbildēja signāls no l’ivorta Nueva augstienes.

Tūlīt .pēc tam no meža izauļoja jātnieks, un devās uz (o smilšu pakalnu, kas atradās mums pretī. Tur viņš apstājās acīmredzamā neziņā, vai viņam jāt tālāk, vai griezties atpakaļ.

Domādami, ka tas kāds no mūsējiem, un nesaprazdami, kas tik vēlā stundā viņu izviļinājis no nometnes aizsardzes līnijas, mēs klusējām.

„Tas taču ir meksikānis!“ nomurmināja majors tikko uzlēkušā mēness gaismā saskatījis raksturīgo rančero tērpu.

Bet pirms kāds no mums paspēja kaut ko atbildēt, jātnieks izšāva uz mums no revolvera, sacēla zirgu pakaļkājās, pagrieza viņu un aizauļoja atpakaļ uz mežu.

„Nolādētie jeņķi!“ līdz mums atlidoja viņa asā, nepatīkamā balss.

Mēs viņam atbildējām ar dažiem neveiksmīgiem šāvieniem.

Pajājis gar mežmalu, viņš pēc dažām minūtēm sasniedza Puerta Nuevas dzelzs vārtus, kas viņam tūlīt, atvērās.

Trūkst 53,54,55,56,57,58,59,60 lpp

kokiem. Lauku malā paceļas baltas vai kādā skaistā, spilgtā krāsā izkrāsotas sienas, virs kurām pret debesim paceļas smailie bultveidu jumti. Tā ari ir bagātā tierra caliente plantātora hacienda. Lai pie tās nokļūtu, jums jājāj garām peoniem (indiāņu strādniekiem), kas ģērbušies baltās papīra drānās. Peonu galvas no saules saīga milzīgas platmales, kas sapītas no palmu lapām. Kājas kailas, tikai pēdām ar ādas siksnām piestiprinātas zandāles (guarchčs). Peonu ādas krāsa ļoti tumša, bet nav melna. Melnās, mirdzošās acis raugās nopietni un koncentrēti, un melnie mati nokaras pār pleciem. Viņi savādi staigā, griezdami kājas uz iekšu, kā cilvēki, kas paraduši nest smagas nastas. Tie ir civilizētie indiāņi (indios monzos). Pēc likuma brīvi, viņi patiesībā tomēr ir vergi. Tie ir agrāk apspiesto Anahuakas iedzīvotāju pēcteči.

Tādi ir Verakrūcas apkārtnes tierra caliente iemītnieki. Viņi maz atšķiras no Meksikas augstienes iedzīvotājiem. Tērpi, raksturs, paražas kā vieniem, tā otriem gandrīz vienādas. Neraugoties uz to, ka spāņu Amerikas, klimats un zeme ļoti dažādi, tās iedzīvotāji visā šai plašā (errit ori jā gandrīz vienādi.

Tāds ir īss tās zemes apraksts, kurp mums ar majoru Blossomu bija jādodas.

VII Izlūku jājiens

Agri no rīta, pareizāk, naktī pēc manas vizites pie majora Blossoma mani uzmodināja kāda klusa, draudzīga balss.

Tas bija seržants Bobs Linkolns.

„Ļaudis sagatavoti, kaptein,“ viņš teica.

„Labi!“ es atbildēju, steidzīgi izlekdams no gultas un sākdams ģērbties.

Es paskatījos no telts un mēness gaismā ievēroju divās kareivju rindas, kas stāvēja kā parādē — vareni puiši. Zēns apsegloja mazu zirdziņu. Zēns bija „mazais.

nu dzirdi sasniedza patīkamas sieviešu balsis, kas atskanēja no dārza vidus. Tie bija jautri, sidrabaini smiekli, kas jaucās ar aprautiem izsaucieniem un ko pavadīja ūdens šļakstoņa.

Tā tad šai paradīzei bija arī sava Ieva? Spriežot pēc balss, viņai vajadzēja būt jaunai.

Tā bija pirmā sievietes balss, ko es dzirdēju kopš aizbraukšanas no Jaunorleānas. Tās iespaidā manā dvēselē pamodās aizsnaudušās jūtas, un mana sirds priecīgi drebēja.

Man? pirmā vēlme bija doties uz priekšu, bet. mani atturēja bailes iztraucēt kādu peldošos Dianu, un es pat atrāvos atpakaļ, lai nepadotos kārdinājumam.

Šai brīdī es izdzirdu skaju vīrieša balsi, kas otrā pusē kliedza:

„Anda, auda! base mucho calor. Vainos a volver.“ (Ātrāk, ātrāki ļoti karsts. Atgriezīsimies mājās.)

„Leh! no, Pepel un ratito nas,“ (Ak, nē, Pepel vēl mazliet.)

,,Vaya, caramba!“ (Ātrāk, klausiet.)

Jauns smieklu vilnis un pastiprināts ūdens troksnis.

,,ā !“ es domāju. „Ja jau te ir vīrietis, tad ari es varu paskatīties, kas tur notiek, nepaliekot pārāk nekauti īgs.“

„Lupe, Lupe! mira, ,que bouito!“ (Lupe, Lupe! skaties, cik brīnišķs !)

„Ali, pobrecito, echalo, Lus,. echalo!“ (Ak, nabadziņš! laid viņu, Lus, laid!)

Es pagāju dažus soļus gar dzīvžogu uz priekšu līdz tai vietai, kur atskanēja balsis, un enerģiskā kustībā pašķīru krūmus. Manām acīm atvērās jauna ainava. ,

Es ieraudzīju otru baseinu dīķa lielumā, kas arī bija lielu kuplu koku ietverts, un tie meta. bagātīgu ēnu.

Baseina malas bija noklātas ķieģeļiem, kas bija nokrāsoti ar kaut ko porcelānam līdzīgu un izgleznoti fantastiskām figūrām.

No baseina vidus sila stiūkla, ap ko peldēja daudzas zeltītas un sarkanas zivtiņas. Vienā vieta ūdens

bija apsegts ar ūdens liliju segu. Tur, graciozi izliecis savu ga^o kaklu, peldēja gulbis. Otrs gulbis stāvēja krastā un žāvēja saulē savus baltos spārnus.

Manas acis saistīja kāda dzīva glezna, ko es vēroju ar aizturētu elpu.

Zem strūklas stāv divas jaunas meitenes nevērīgi uzvilktos kostīmos bez piedurknēm. Viņas iegrimušas ūdenī līdz pat krūtīm, bet ūdens ir tik caurspīdīgs, ka iespējams saskatīt pat mazās kājiņas, kas šķiet kā no ziloņkaula izgrieztas.

Krāšņie, biezie un gaj-ie mati apsedza kaklu, plecus ui: rokas.

Meitenes bija gandrīz vienāda auguma, un viņām bija vienlīdz slaidi, lokani un brīnišķi stāvi. Arī viņu sejas bija līdzīgas, atšķīrās tikai ādas krāsa: viena bija iesārti balta, otra — tumšāka, olivkoka nokrāsā. Tomēr tūlīt vaiēja zināt, ka tās māsas. Brunetes mati bija kraukļa spārna melnumā, lielās melnās acis mirdzēja kā kvēlošas ogles, un apžilbinoši balti zobi spīdēja starp lūpām. Tas ir tas skaistais tips, kas senos laikos dzīvoja Alhambrā.

Otra, gaišmate, atgādināja brīnišķu porcelāna figūru — tik balta, maiga un caurspīdīga viņa bija. Brīnišķie, zeltītie mati un zilās acis ar klusu un sapņainu izteiksmi sevī ietvēra ziemeļu dzejnieku un mākslinieku sapni

Es stāvēju kā pārakmeņojies, iegrimis divu .skaistuļu vērošanā, kas man šķita kaut kādas pārdabiskas būtes.

Bet lūk. atkal atjaunojās saruna, kas uz brīdi bija apklususi, jo gaišmate ūdenī kaut ko ķēra, bet brunete uzmanīgi sekoja viņas kustībām.

„Ah, que barbara! Pobrecito-ito-ito!“ (Ak, nabaga, nabaga maziņā!)

„Comeremos.“ (Vajaga viņu apēst!)

„Por Dios, no! Echalo, Lus, o tirarй la aqua en sus ejios de v’l“ (Dieva dēļ, nē! Palaid viņu, Lusi, citādi es tevi apslacīšu ar ūdeni!)

Un skaistā brunete gatavojās izpildīt savus draudus.

„Ja-nonl“ (Nu, nēl) enerģiski iebilda gaišmate.

„Guarda tel“ (Sargiesl)

Tumšmate palika sauju zem strūklas un sāka uzbrukt gaišmatei ar ūdens šaltim. Viņa izlaida no rokām nemierīgo zivtiņu un sāka tāpat aizstāvēties. Iesākās īsta kauju. Ūdens straumēm plūda pār viņu galvām un sejām, bet smiekli neapklusa.

Manu uzmanību saistīja rupjāku smieklu skaņas. Es paskatījos uz to pusi, no kuj-as tie atskanēja, un ieraudzīju zem koka gulošu, milzīgu nēģerieti, kas ari smējās, vērojot savdabīgo cīņu baseinā.

Jādomā, ka es agrāk šīs būtes balsi biju noturējis pa.' vīrieša balsi. Šis atklājums lika man saprast, ka, atrodoties šeit, es tomēr esmu izdarījis lielu nekautrību. Es jau gribēju pazust, kad pēkšņi ass, griezīgs kliedziens, ka> atskanēja reizē no abu jauno meiteņu lupām, piespieda mani palikt uz vietas.

VIII. Piedzīvojums ar kaimanu.

Acīmredzot, bija noticis kaut kas sevišķs. Gulbji bailīgi plātīja spārnus, un tas, kas bija ūdenī, steidzās uz krastu pie sava biedra. Zivtiņas uztraukti sāka skraidīt uz visām pusēm, meklējot glābiņu. Pat putni dārzā kļuva nemierīgi, uztraukumā kliegdami un čivinādami.

Es paliecos uz priekšu, lai uzzinātu šī pēkšņā uztraukuma iemeslu. Nēģeriete piecēlās un izmisumā rokas plātīdama, skrēja uz baseinu, kliedzot:

„Valgaine Dios!., et cayman! ct cayman!“ (Taisnais Dievs!.. Bērni!.. Kaimans! Kaimans!)

Es paskatījos uz to pusi, kur skatījās visas šīs šausmu pārņemtās sievietes, un ieraudzīju drausmīgo briesmoni — Meksikas kaimanu. Pretīgais riebeklis lēni līda pār baseina malu ūdenī. Acīmredzot, viņš ieradās no dārza biezokņa, kur vajadzēja atrasties ūdenim.

—    varbūt upei vai ezeram.

Es redzēju, kā zvīņotās kaimana ķepas sažņau

dza baseina malu, kā viņš pacēla savu milzīgo ķermeni, lai pārietu pār noliktajiem ķieģeļiem. Viņa garā, zobvēidīgā mugura atspīdēja inetalla mirdzumā; viņa parasti aizmiglotās acis tagad gandrīz izspiedās no acu dobumiem un spīdēja iezaļganās fosfora ugunīs.

Par laimi man bija līdz vieglais karabīns. Noņemt to no pleciem un notēmēt — bija vienas sekundes darbs. Atskanēja šāviens. Lode trāpīja starp briesmoņa. acīm, bet atlēca no viņa cietā galvas kausa kā no tērauda plāksnes. Šāviens bija vairāk kā neizdevīgs, tas dzīvnieku tikai saniknoja. Aiz niknuma saslējies, viņš ar vienu lēcienu atradās ūdenī un devās tieši uz nelaimīgajām meitenēm, kas bija cieši viena otru apskāvušas un šausmās sastingušas. Viņas drebēja un nebija spējīgas pakustēties no vietas. Piespiedušās viena pie otras, viņas mēmā izmisumā raudzījās uz debesīm, it kā no turienes gaidīdamas palīdzību. Es ar zobenu caur krUmiem atbrīvoju sev ceļu un steidzos pie baseina.. Pārlēcis pār malu, es devos ūdenī briesmonim ureti. Ūdens bija kādu metru dziļš, bet dibens bija slidens un, sapinies ūdensaugos, cs reizes divas paklupu. Es piecēlos un atkal devos uz «priekšu, kliegdams meitenēm, lai viņas skrien krastā. liet viņas, it kā marmora statujas, palika nekustīgi.

Kaimans tuvojās tik ātri, cik vien to atļāva viņa neveiklais stāvs; acīmredzot, viņu dzina atriebības kāre par tieši pa degunu saņemto apvainojošo sitienu. Stāvoklis bija kritisks. Cerēdams drīz satvert upuri, viņš jau atplēta savus briesmīgo žokļus, kur varēja saskatīt četras asu zobu rindas. Es no visa spēka kliedzu meitenēm, lai viņas iet projām. Ūdens kļuva arvien dziļāks un traucēja man kustēties. Kaimans bija meitenēm jau daudz tuvāk par mani. Manai palīdzībai neizbēgami vajadzēja nokavēties.

Bet par laimi briesmonis uzgrūdās ūdensvada caurulei un atlēca atpakaļ. Tas deva man iespēju sasniegt pirmajam no bailēm sastingušās meitenes.

,,A la orilla! a la orilla!“ (Uz krastu! uz krastu!) tes viņām kliedzu, ar vienu roku grūzdams viņas ārā no baseina, bet, otrā turēdams zobenu, gatavojos cīnīties ar briesmīgo ienaidnieku, kas, pārvarējis, šķērsli, atkal virzījās uz priekšu.

Tikai tagad brīnišķās nepazīstamās attapās un izlēca krastā. Zobus griezdams, briesmonis metās man virsū un tik drausmīgi kliedza, ka asinis dzīslās sastinga.

Es viņam iesitu pa galvu, bet. zobens tikai noslīdēja gar to kā gar dzelzi. Riebeklis atkal saslējās un paslīdēja man gājām.

Es šausmās atskatījos, domādams, ka ienaidnieks vēl var pārlekt pār malu un, varbūt, pat panākt savus upurus. Bet., pateicoties Dievam, viņas bija jau ārpus briesmām.

Es sānos sajutu sāpes, jo tos bija skāris šis prc t.īgais rāpulis, un es neviļus atvairījos no viņa milzīgās astes, ar ko tas visiem spēkiem sita un putoja ūdeni.

Tikko es sagatavojos izlekt no baseina, kaimans pagriezās pret mani. Es savu zobenu virzīju viņam tieši rīklē, bet tas ieķērās viņa zobos un salūza kā stikls Bet. tā kā atliekas palika man rokās, tad es nolēmu aizstāvēties līdz beidzamai iespējai.

Ierocis, protams, bija par daudz mazs cīņai ar tik stipru ienaidnieku. Meitenes, stāvēdamas zem kāda. koka, bailēs kliedza., Beidzot vecākā satvēra zemē gulošo mietu un steidzās ar to man palīgā. Tai pašā mirklī aiz jasmīnu žoga pamirdzēja vairākas ugunis, un atskanēja šāvieni. Tūlīt arī parādījās milzīga auguma cilvēks, piecu vai sešu vīru pavadībā, kas visi acumirklī metās ūdenī.

Iesākās izmisuma pilna cīņa starp cilvēkiem un kaimanu. Pēc dažām minūtēm briesmonis jau peldēja ar vēderu uz augšu, un asinis plūda no daudziem ložu un durkļu ievainojumiem.

• «

„Nu, paldies Dievam, kaptein, jūs esat izglābts,“ Linkolns runāja.

Pie manis līdz jostai ūdenī tagad atradās kādi divpadsmit cilvēki. Viņu starpā bija ari mazais Džeks, kam

tikai galva bija redzama. Viņš turēja rokā savu mazo, asiņaino zobenu. Viņa acis * mirdzēja drosme, bet uz lūpām rotājās uzvaras smaids.

„Jā, bet tikai pateicoties jūsu palīdzībai,“ es atbildēju. „Nebūtu jūs laikā paspējuši, es būtu beigts.“ „Mēs dzirdējām jūsu šāvienu un, zinot, ka jūs pulveri par velti nešķiedīsiet, sapratām, ka, jums draud briesmas Un lūk, mēs arī ieradāmies palīgā. Majors kādu laiku mūs vēl aizturēja, citādi mēs būtu ieradušies ātrāk. Šis kungs ar biezo ādu jau gribēja griezt zirgu atpakaļ, es tikai ar pūlēm atrunāju.“

„Lieliski, seržant Linkoln! — Bet kur tad…“

Es apskatījos apkārt. Meitenes vairs nebija redzamas.

„Ja jūs prasiet par sievietēm, kas te spiedza, kad mēs šāvām, tad viņas pazuda, lūk, aiz tiem kokiem,“ teica Linkolns, pamādams ar galvu uz mājas pusi. „Bet tumšmate ir jauka, ļoti jaukai Glezna, vairāk nekāl“ viņš piebilda, man viltīgi pamirkšķinājis.

Tad viņš pagriezās un nikni pāris reizes ar durkli iedūra beigtajam kaimanam.

„Luk tev, ūdens velns!“ viņš caur zobiem norūca. „Nemētāsies vairs pa dārziem un baseiniem! Mēs esam tevi izrobojuši kā sietu!“

Mēs visi izkāpām krastā un nostājāmies saulē, lai mazliet nosusinātos, un kareivji savus asiņainos durkļus noslaucīja biezā zālē.

Šai laikā atnāca Kleilejs ar pārējiem kareivjiem.

Es viņam izstāstīju, kas noticis, un viņš no sirds pasmējās par manu oriģinālo piedzīvojumu.

„Bet tas tomēr varēja beigties ļoti bēdīgi,“ pēkšņi palikdams nopietns, viņš teica. Labi, ka, izdzirdis jūsu šāvienu, Linkolns tūlīt saprata, ka atgadījies kaut kas slikts. No sākuma mēs visi redzējām, ka jūs te caur krūmiem skatījāties, bet tad pēkšņi jus pazudāt… Nu, majors negribēja Linkolnu laist un uzstājās, ka jāatgriežas nometnē un tur jāpaziņo, ka mēs iekļuvām lamatās. Linkolns tomēr palika pie sava — ar manu atļauju, protams — ,jo es tomēr esmu virsleitnants, bet viņš tikai seržants, kaut ari viņš būtu vēl garāks…

Tad, kad es dzirdēju, ka arī Linkolns ar saviem pieciem pavadoņiem sāk šaut, tad sapratu, ka stāvoklis pavisam slikts, un atsūtīju šurp vēl sešus cilvēkus, un beidzot, tiklīdz atbrīvojos no mūsu varonīgā majora, kā redzat, steidzos arī pats šurp.“

„Kur tad jūs atstājāt majoru?“ es interesējos.

„Turpatvecā Vietā. Tur blakus alejai ir kāds pussagruvis šķūnis, viņš, lūk, tur ielīda. — Ech, vai nevēlaties papriecāties?“ norādot uz žogu, viņš piebilda un sāka sirsnīgi smieties.

Negribot sāku smieties arī es, kad starp zariem ieraudzīju sarkano, apaļo majora seju. Viņš, bailīgi acis grozīdams, raudzījās caur zaļo dzīvžogu.

Pārliecinājies, ka nekādu briesmu nav, viņš izspraucās caur krūmiem, lauzdams un mīdams tos kā zilonis un, zobenu gaisā vicinādams, apskrēja baseinam apkārt.

Nu, kas, nekā nav?“ viņš prasīja, elsodams kā kalēja plēšas. „Tā tad, padzināt? Bet es iedomājos, ka te visi t-ūkstots dzeltenādaiņu, un steidzos jums palīgā, pametis savu spītīgo zirgu, kas nekādā ziņā negribējaiet uz priekšu.“

„Nē, major, diemžēl dzeltenādaiņi te nav manīti,“ es noteicu pēc ied ējas nopietni.

„Bet viņi, droši vieri, tepat, kaut kur noslēpušies,“ man pamirkšķinājis, teica Kleilejs. „Jāuzmaitās tikai, uzbruks mums kā izsalkuši tīģeri.“

Majora seja pēkšņi pārvērtās, pieņemdama pavisam nožēlojamu un samulsušu izskatu. Viņš nobālu kā līķis, un viņa rokas sāka drebēt.

,,Va: jus neatrodiet, kaptein,“ viņš dreboša balsī teica, „ka mēs tagad ar tīru sirdsapziņu varam griezties atpakaļ? Mūļu te nekur nav, to es varu apliecināt ar zvērestu. Kamdēļ mums velti mocīt cilvēkus, zirgus un sevi?“

Pirms es paspēju kaut. ko atbildēt, mūsu uzmanību saistīja jauns notikums: no mājas uz mums skrēja kāds savādi ģērbies cilvēks un skrienot kaut ko kliedza.

Major. , drebēdams kā apses lapa, nevarīgi raudzījās apkārt, meklēdams klusu stūrīti, kur nopietnu

«

briesmu gadījumā varētu ielīst. Bet. viņš nepaspēja vēl labi apskatīties, kad nepazīstamais uzdrāzās viņam kā vētra, satvēra savos apkampienos un sāka visā spēkā spaidīt., bērdams kā krusu spāņu vārdus, starp kubiem visbiežāk varēja dzirdēt „gracias!“ (pateicos).

„Kādu velnu šim cilvēkam vajaga ar viņa ,,graeisiem“?“ prasīja majors, velti pīilēdamies no viņa atbrīvoties

Ieraudzījis, ka no manis straumēm tek ūdens, meksikānis atbrīvoja nelaimīgo majoru un steidzās pateikties un apkampt mani.

„Senor, capitan,“ viņš runāja spāniski, apkampdams mani tādā spēkā, it kā es nebūtu cilvēks, bet lācis, „ticiet manai bezgalīgai pateicībai!.. O, senor,. jūs izglābāt manas meitas no nāves, no briesmīgas nāves! Ar ko es varu jums pateikties?“

Viņš vēl vairākas minūtes tarkšķēja skanīgā Servantesa valodā un nobeidza ar priekšlikumu, izmantot viņa māju un visu, kas tai atrodas.

Es pieklājīgi palocījos un pateicos par laipno priekšlikumu, piebilzdams, ka man jāatsakās no goda apmeklēt viņa māju, jo es esmu izmircis līdz kauliem.

Sarunājoties ar nepazīstamo, es viņu labi apskatīju. Tas bija vecāks, gafš, vājš un bāls džentlmcns ar gudru spāņu tipa seju, baltiem matiem un sirmām ūsām. Viņa melnās acis raudzījās laipni, bet arī pētīdamas. Viņš bija ģērbies smalkā, baltā audeklā. Sarkana zīda josta savienoja vesti ar biksēm. Mazās kājas bija apautas zaļās safjana kurpēs, bet galvu sedza liela salmu cepure.

Kaut »ari apģērbs bija vairāk meksikaņisks, tomēr viņa īpašniekā tūlīt varēja pazīt, spāņu hidalgo.

Spāniski es runāju slikti.

„Jūs, senor capitan, esat ārzemnieks?“ it kā pārsteigts, noteica nepazīstamais.

„.Jā, Meksika nav mana dzimtene.“

„Patiesi tā?“

„Ticiet man!“ es teicu, savukārt mazliet nesaprazdams.

„Bet vai jūs jau sen atrodaties armijā, senor capit-an?“

„Nesen.“

„Kā jums patīk Meksika, senor?“

„Es esmu redzējis vēl tikai mazu stūrīti un tamdēļ nevaru vēl pareizi spriest.“

„Jā? — Cik ilgi tad jūs atrodaties mūsu zemē?“ „Tikai trīs dienas. Mēs izkāpām devītā martā.“ ,,Por Diosl trīs dienas, un jau esat ieskaitīti mūsu armijā !“ nomurmināja spānietis, skatīdamies manī ar redzamu pārsteigumu.

Es sāku šaubīties par sava sarunu biedra garīgām spējām.

„Atļaujiet vaicāt, no kādas provinces jūs esiet?“ viņš turpināja interesēties.

„No kādas provinces?! No Amerikas!“

„Tā tad jūs esiet amerikanis?“

„Jā, amerikanis.“

,,Y son esos amerieanos? (Un tie arī ir amerikāņi)“ viņš prasīja, norādot uz maniem pavadoņiem.

„Si, senor,“ (Jā, senor) es atbildēju.

„Caramba!“ palekdamies iesaucās spānietis, neiespējami bolīdams acis.

„Patiesību sakot, tie nav visi dzimuši amerikāņi,“ es piebildu. „Mūsu starpā ir īri, franči, vācieši, zviedri, šveicieši, bet viņi visi atrodas Amerikas dienestā un tālab skaitās par Amerikas pavalstniekiem.“

Bet. meksikānis nesagaidīja mana paskaidrojuma beigas. Attapies no pārsteiguma, viņš aizskrēja atpakaļ uz māju, mādams mums ar roku un saukdams: „Esperatel“ (Pagaidiet!)

Otrā pusē baseinam sagrupējušies ļaudis sāka jautri smieties, ko es pat nemēģināju apturēt. Vecais dons savā pārsteigumā bija tik komisks, ka, raugolies viņā, es pats tikko valdīju smieklus.

Es ieklausījos kareivju savstarpējās sarunās.

„Šis meksikānis nav sevišķi viesmīlīgs,“ Linkolns nicinoši piezīmēja.

„Būtu mazākais glāzi vīna piedāvājis kapteinim, kas izglāba šīs divas jaunkundzes,“ teica otrs.

„Jādomā, šai mājā viņa nav, Mirt,“ noteica trešais.

„Jā, bet tomēr šī vietiņa nav slikta!“ Šeps piezīmēja. „Tā man mazliet atgādina mana vecā grāfa deDemeraja muižu. — Bet tur bija pietiekoši ruma, lieliska ruma! Kaut viena pile no tā te bijusi!“

„Tas, jādomā, ir gveriljass,“ izteica savas domas kāds īsts amerikānis no dienvidrietumu štatiem.

„Kas tāds?“ prasīja kāds no viņa biedriem. „Gveriljass, es saku — Meksikas laupītājs.“ „Droši vieni“ iesaucās īrs. „Jūs redzējāt viņa sarkano jostu?“

„Jā, tas ir kapteinis,“ jeņķis piebilda.

„Kapteinis, bet varbūt pat pulkvedis, es par to esmu pārliecināts.“

„Nat, ko viņš kliedza, kad skrēja projām no mūsu kapteiņa?“

Es nesapratu… Droši vien, mūs visus nolamāja.“ „Bet, varbūt, viņš tūlīt atgriezīsies un sāks uz mums šaut?“

„Var nolikt. Nekas labs no šiem kungiem nav gaidāms… Un arī vieta izdevīga: no krūmiem var šaut uz mums, cik dvēselei tīk.“

„Bet no sākuma večuks likās tik laipns… Dievs viņu zin, kas ar viņu pēkšņi notika.“

„Rauls saka, ka viņš kapteinim piedāvājis visu savu māju ar visu, kas tai atrodas.“

„0, mīļie! Vai patiesi viņš piedāvāja arī tās divas skaistules, kas no mums aizbēga kā stirnas?“ „Jādomā, arī viņas.“

„Nu, tādā gadījumā es kapteiņa vietā nebūtu tik ilgi domājis, bet būtu ar šīm skaistulēm iepazinies tuvāk. Varbūt, kāda no viņām būtu nākusi man j>ar sievu.“

„Tas ir porcelāns,“ teica kāds, rādīdams uz baseina aplikumu.

„Nē, nav porcelāns.“

„Bet kas tad?“

„Tas ir vienkārši izkrāsots akmens, muļķis tāds!“

„Akmens? Šis? Es tev saku, ka tas ir biezs porcelāns!“

„Pamēģini ar durkli.“

Es izdzirdu lūzuma troksni.

Es apgriezos un ieraudzīju, ka kareivis ar durkli lauž kādu plāksni.

„Beidziet lauzt!“ es viņam uzsaucu.

Šeps pusbalsī pateica kādus vārdus, ko es tomēr labi sadzirdēju.

„Kapteinis negrib, ka bojā to, kas viņam piederēs, kad viņš apprecēs vienu šejienes skaistuli,“ viņš teica. „Bet lūk, atgriežas arī pats šejienes vecais dons! Skat’! viņš taču tur rokās kādu gafu papīru… Tas, droši vien, būs dāvināšanas akts!“

Dons patiesi atgriezās pie mums, vicinādams kādu lielu pergamentu.

„Kas tas ir, senor?“ es prasīju.

„No so,y Mexicano, sov Espanoll“ (l''s neesmu meksikānis, bet spānietis!), pasniegdams man pergamentu, viņ* kliedza.

Tas bija Verakrucas spāņu konsula aizsardzības raksts, kas bija izsniegts Spānijā dzimušajam donam Kosme Rozalcsam.

„Senor Rozales,“ es teicu, atdodams viņam pergamentu. „.Jūs velti sevi apgrūtinājāt, rādīdami man šo dokumentu. Jūs būtu pilnīgā drošībā arī tad, ja jūs būtu īsts meksikānis. Mēs nemaz neesam tādi barbari, par kādiem, acīmredzot, jūs mūs uzskatāt. Mēs esam'ieradušies še nevis tamdēļ, lai nonāvētu un aplaupītu mierīgus iedzīvotājus, bet ar nolūku vest īstu kafu ar jūsu zemes kareivjiem.“

Pie šiem vārdiem vecā seja noskaidrojās.

„Es verdadl.. .Jūs esiet pavisam slapjš, senor? Jūs, jādomā, esiet izsalkuši?“ viņš jautāja.

Es nevarēju noliegt ne vienu, ne otru faktu.

„Jums vajaga atspirdzināties, kungi. Lūdzu, manā namā.“

„Tādā gadījumā, senor, atļaujiet jūs iepazīstināt ar majoru Blossomu, leitnantu Kleileju un leitnantu Oaka… Kungi, tas ir dons Kosme Rozaless.“

Visi sasveicinājās. Majors kļuva redzami mundrāks. „Vamonos, cabaleros (iesim, kungi),“ teica spānietis, virzīdamies uz savu māju. „Bet jūsu kareivji, kapteiu?“ viņš griezās pie manis. „Kur tad viņi paliks?“ „Viņi paliks še,“ es atbildēju.

„Atļaujiet man pasniegt viņiem pusdienas.“ „Pateicos par jūsu laipnību, senor, bet lūdzu neapgrūtiniet sevi pārāk mūsu dēļ.“

Pēc dažām minūtēm mēs līdz ar saimnieku iegājām viņa mājā.

IX. Meksikāņu pusdienas.

„Pasana dentro, senores,“ teica dons Kosnīe, paceldams durvju priekškarus un ar rokas mājienu aicinādams mūs ieiet.

,,A—āl“ iesaucās 'majors, pārsteigts jau no ārpuses par oriģinālās mājas iekšējo iekārtu.

„Sēžiet ies, kungi. Ja vuelvo (es tūlīt atgriezīšos).“

Ar šiem vārdiem dons Kosme pazuda mazās sānu durvīs, kas bija pusaizsegtas ar smalku stiebru pinumu

„Zvēru pie Jupītera, te ir brīnišķi!“ Kleilejs pusbalsī noteica.

„Patiesi, labi,“ teica majors un pievienoja kādu no saviem iemīļotiem lamu vārdiem.

„Lielisks stils!“

„Apbrīnojams !“ Blossoms apstiprināja un atkal izlamājās kā ūdens vedējs.

„Galdi un krēsli no sarkankoka,“ Kleilejs turpināja jūsmot. „Arfa, pianino, dīvāni, mīksti, pūkaini paklāji, kuros var iegrimt gandrīz līdz ceļiem… Labi, velns lai parauj, patiesi labi !“

Mans skatiens klīda visapkārt un ne pie kā nepakavējās.

„Ko jūs groziet degunu pa gaisu, kaptein?“ Kleilejs apprasījās.

„Tā. vienkārši.“

„Kā tā?.. Es zinu, ko jūs meklējiet: jaunkundzes, par ko jūs mums stāstījāt, brīnišķās baseina nimfas. Patiesi, kur tad viņas pazudušas?“

„Jā, kur viņas ir?“ es pusapzinīgi teicu, sajuzdams kaut. kādas nesaprotamas ilgas.

„Jaunkundzes? Kādas jaunkundzes?“ prasīja majors, kas nezināja mana ūdens piedzīvojuma sīkumus. Blakus istabā bija dzirdāma dona Kosme balss: „Pepe, Ramon, Frančesko! Dodiet pusdienas! Anda, auda!“ (Ātrāk!)

„Ko tas večuks tur sauc?“ redzami nemierīgs čukstēja majors. „Es neviena neredzu.“

Patiesi, neviens nebija redzams. Mēs visi sākām apskatīt apkārtni, cik to pieklājība atļāva.

Mājā, acīmredzot, bija tikai viena telpa tā, kuru mēs atradāmies. Atlika vēl neliela veranda, kur izgāja Kosme, bet tur nevarēja novietoties visi tie cilvēki, ko viņš sauca.

Mājas otrā pusē, zem olīvkoku grupas, bija divi nelieli paviljoni, bet caur to caurspīdīgām sienām nebij i saskatāmas pat cilvēku ēnas.

Aiz šiem paviljoniem mūsu acis varēja saskatīt kādu simt jardi lielu laukumu, kas robežojās ar brīnišķām magnolijām, aiz kufām sākās mežs. Kur gan varēja airaslies saimnieka meitas? Kur slēpās Pepe, Ramona un Frančesko? Šie jautājumi likās pilnīgi neatrisināmi.

Šis pārdomas pārtrauca zvaniņa skaņas un nemanot atkal zālē ienākušā dona Kosme jautājums:

„Varbūt kāds no viesiem vēlas kādu īpašu ēdienu?“ „Nē,“ mēs prātīgi atbildējām.

„Velns lai mani rauj!“ savā dzimtenes izloksnē norūca majors. „Vai patiesi šis večuks varētu dabūt no zemes visu, ko vien mēs būtu lūguši?.. Melo, blēdis! droši vien, zināja, ka mēs atbildēsim noraidoši!.. Ko? Kas tad tas?“

šo beidzamo jautājumu izsauca piecu vai sešu grezni ģērbtu apkalpotāju ierašanās, kas nesa ēdienus un dzērienus.

Visi šie ]audis iegāja mazās durvīs, bet no kurienes viņi radās? No parka, droši vien, nē, jo tad mēs būtu viņus ievērojuši.

Majors pusbalsī briesmīgi lādējās un skaļi piebilda:

„0, tas jau, acīmredzot, meksikāņu Aladīns!“

Jāatzīstas, ka arī cs biju ne mazāk ieinteresēts.

Tai laikā kalpotāji gāja un atkal atgriezās, salika uz galda sidraba bļodas, šķīvjus un dzērienu krūzes. Beigu beigās parādījās pat zelta kausi.

„Senores, vames a comer (kungi, lūdzu pie galda),“ dons Kosme teica. „Baidos, ka jums mani ēdieni nepatiks: tic ir tīri meksikāniski — estilo del pais.“

Tomēr ar tīru sirdsapziņu var teikt, ka pusdienas bija lieliskas, šai zigā mēs pilnīgi pievienojāmies majoram, kas apgalvoja, ka tik labi sen nav ēdis.

Vispirms pasniedza bruņu rupuču zupu.

„Varbūt, kungi, jūs labāk gribētu žuljcn vai sakņu zupu? ‘ saimnieks prasīja.

„Ak, nē, šī zupa ir brīnišķai“ visu savu biedru vārdā es strauji atbildēju.

„Pamēģiniet, lūk, šos aguakatus, ar tiem zupa būs daudz garšīgāka.“

Viens no apkalpotājiem pasniedza kādus bumbieriem līdzīgus, iegarenus, tumšzaļus augļus.

„Paprasiet viņam, kaptein, kā tie jāēd,“ majors teica.

„0, lūdzu atvainojiet,“ uztvēra dons Kosme, kas, acīmredzot, mazliet saprata angliski, „es piemirsu, ka jums, varbūt, mūsu ēdieni un augļi nav pazīstami… Noņemiet mizu un izgrieziet gabaliņu… lūk, tā.“

Mēs sekojām viņu piemēram, bet auglis mums negaršoja, un mēs turpinājām ēst zupu bez tā. Saimnieks to ievēroja, bet pieklājīgi klusēja.

Otra' ēdienā pasniedza lieliski pagatavotu zivi.

Tad sekoja vēl vairāki, mums nepazīstami ēdieni; visi tie bija stipri piparoti, bet, ļoti garšīgi.

Majors mazliet ēda. no visiem un sīki izprasīja, no kā un kā katrs ēdiens pagatavots. Acīmredzot, viņš

krāja jaunas kulināras zināšanas, lai vēlāk sava mājā tās pielietātu.

Don Kosme cītīgi pūlējās piebarot viņu līdz paSām ausīm, redzami glaimots par mūsu majora vilka apetīti.

„Pamēģinat šo pučero, senor coronel,“ viņš tam teica

„Pateicos, senor,“ Blossoms rūca un piekrāva sev pilnu šķīvi pučero.

„Atļaujiet, senor coronel, piedāvāt jums kaļ-otīti mote?“

„Piedāvājiet, don Kosme, piedāvājiet… Es ar lielāko prieku.“

Un mote pazuda majora bezdibenam līdzīgā mutē.

„Nogaršojiet, lūdzu, šo chilč rilleno.“

„Ar prieku,.. Ā! Velns lai raujl.. Tas dedzina kā elles ogles… fff—ū majors iesaucās.

„Pica! pica! (karsts!)“ likdams roku uz sirds, saimnieks piekrita un neviļus smaidīja par Blossoma vaibstiem.

„Bet jūs papūlieties uzdzert glāzīti klareta… Ei, Pepel vai johannesburgers ir atvēsināts?.. Nes ātrāk to šurp… Bet. varbūt, kungi, jums labāk garšo šampanietis?“

„Pateicamies, nepūlaties, don Kosme.“

„Tur nav ne mazāko pūļu, senor kaptein… Nesiet šampanieti, Pepe, ltamon!.. Senor coronel, pamēģiniet, lūk, šo guisado de pato.“

„Ļoti pateicos, — jūs esiet sevišķi laipns… O, arī tas deg kā uguns!“ majors rūca, apdedzinādams muti ar milzīgām piparoto ēdienu porcijām, bet tomēr viņš no mums visiem bija visvairāk sajūsmināts.

„Kā jūs domājiet, vai viņš angliski saprot?“ čukstoši prasīja Kleilejs, kas sēdēja man blakām.

„Dievs viņu zini.. Nezin vai vairāk kā divus-trīs vārdus."

„Nu, tādā gadījumā es varu teikt, ka mūsu saimnieks ir īsts džentlmens. — Vai nav taisnība, major?.. Nebūtu slikti, ja viņš būtu mūsu nometnē, ko?“

„Jā, būtu jauki, ja viņš pārvāktu pie mums savu virtuvi,“ lūpas čāpstinot, atbildēja majors.

„Senor coronel, atļaujiet man..

„Bet kas tas ir, mīļais don,“ acis izplētis, apvaicājās majors par jauno ēdienu, ko viņam piedāvāja uzmanīgais saimnieks.

„Pasteles de moctezuma.“

„0! atļaujiet… Tā tad, draugi, es saku, ka pats velns neizpratīs, ar ko mūs šis laipnais večuks pacienā, bet tomēr visi šie apbrīnojamie virumi man ļoti patīk.“

„Senor coronel, vai nevēlaties gabaliņu ģuana?“

„Gabaliņu ģuana? — Kā jūs domājiet, draugi, vai viņš patiesi mums piedāvā to pretīgo dzīvnieku, ko mēs redzējām Lebosā?“

„Ļoti iespējams. Kamdēļ gan nē?“

„Nu, nē, paldies! Man pietiek!., šķirgatu es nevēlos. — Ļoti pateicos, don Kosme, bet, liekas, es jau esmu pilnīgi paēdis.“

„Bet pamēģiniet tikai, major. Varu jums galvot, ka tas ir sevišķi garšīgs,“ teica Kleilejs, kas cepeti bija nomēģinājis.

„Jūs man atgādinat aptiekāru, kas noindē savu suni, izmēģinot pie viņa indes stiprumu,“ majors piezīmēja, bet tomēr paņēma krietnu gabalu gaļas. „Bet ja jau jums patīk, tad… Ā! cik brīnišķi! Tas taču ir pirmās šķiras gardums! Kāds maigums… mutē taisni kūst!“ i

„Bet lūk, senori, lūdzu parādīt godu šai pastētei,“ viesmīlīgais saimnieks piedāvāja jaunu ēdienu.

„Putnu?.. O, to es ar lielāko prieku nogaršošu!“ iesaucās Blossoms, kas ļoti mīlēja visādus putnus, sevišķi, ja viņi bija labi pagatavoti.

Vesels pastētes kalns acumirkli pazuda no majora šķīvja.

Beigās pasniedza ļoti bagātīgu saldo pīrādziņus, dažādus ļkrējumus, ķīseļus un augļus. Musū priekšā nolika vairākus sidraba traukus un kurvjus ar zeltītiem apelsīniem, gaišdzelteniem citroniem, vīnogām, mandelēm, banāniem un dažiem citiem augļiem, ko mēs nemaz nepazinām. Te bija visa tā paraugi, ko ražo tropu daba cilvēku baudai.

Mēs bijām pilnīgi apburti. Līdzīga greznuma neviens no mums nebija gaidījis.

„Lūdzu, kungi, glāzīti kiraso! Senor coronel, esiet tik laipns…

„Uz jūsu veselību, don Kosmel“

„Varbūt jums labāk garšo majorka, senor coronel ?! ‘

„Pateicos, pateicoši“ rūca majors.

„Bet varbūt jūs vēlaties Pedro-Ximen6s? Man ir. dažas pudeles.“

„Tādā gadījumā, senor, atjaujiet kā vienu, tā otru.“

„Ramon, nes šurp majorku, Pedro-Ximenēs un vel pusduci madēras sella verde (zaļais zīmogs).“

„Goda vārds, šis vecais džentlineiis ir īsts burvis!“ juzdamies septītās debesīs, nomurmināja majors.

„Man labāk gribētos, lai viņš šo pudeju vietā iepazīstinātu mūs ar savām meitām,“ es nodomāju pie sevis, sarūgtināts, ka dāmas nebija redzamas.

„Kafeju, senori?“

„Dodiet arī kafeju,“ nekautrīgais Blossoms atteica.

Kalēju pasniedza vecās Scvras porcelāna tasītēs.

„Jūs pīpojat, kungi? — Vai vēlaties Havanas cigārus? Varu piedāvāt. Man kāds labs paziņa sūta tieši no Kubas. Bet kas vēlas sigaritos, tās ir jūsu rīcībā . . . Lūk, vietējie cigāri, pūros, kā viņus te sauc. Bet pēc manām domām, tie nav labi.“

„Es ņemšu, lūk, šo havanu,“ teica majors, paņemdams no melnkoka kastītes krāšņu cigāru.

Bet es pa to laiku biju pavisam nolaidies. Man likās, ka saimnieks, neraugoties uz savu laipnību, mūs ar savu ģimeni neiepazīstinās. Bet es tā kāroju vēl reiz redzēt brīnišķo tumšmati, kas bija mani neizdzēšami iespaidojusi.

Tomēr man par lielāko prieku dons Kosme pēc kafejas mūs visus uzaicināja „viesistabā pie dāmām“.

Es tik strauji pietrūkos, ka gandrīz apgāzu galdu.

„Kas jums notika, kaptein?“ Klcilejs prasīja. „Dons Kosme grib mūs iepazīstināt ar dāmām. Vai tad jus gribiet bēgt?“

„Nē, pavisam nē!“ samulsis par savu neveiklību, es noteicu.

„Viņš aicina mūs viesist abā, bet kur te var būt viesistaba?“ neuzticīgi rūca majors. „Jūs skataities, biedri, ka tikai viss tas nebeidzās ar nelaimiI Vai revolveri jums kārtībā?“

„Ak, major, kā jums nav kauna!“ par viņa bailēm sadusmoti, mēs visi vienā balsī iesaucāmies.

Mēs visi sekojām saimniekam, kas laipni smaidīdams rādīja mums ceļu.

Noslēpums, no kurienes ieradās apkalpotāji, un kur atradās viesistaba, ko mēs nekā nevarējām šai caurspīdīgajā būrī saskatīt, drīz noskaidrojās.

„Atļaujiet, kungi, ievest jūs manā pagrabā,“ runāja spānietis. „Mana mītne pa pusei atrodas apakšzemē. Lielā karstumā, un ari tad, kad pūš „siverko“, daudz patīkamāk atrasties zem zemes, nekā virs tās … Lūdzu.“

Mēs viņam sekojām sānu durvīs un pa vieglām kāpēm nokāpām lejā. Oaki tomēr aizgāja paraudzīties, ko dara mūsu ļaudis.

. Mēs nonācām lielā,, lieliski apgaismotā zālē. Grīda bija brīnišķa marmora mozaīka. Sienas mja Krāsotas gaišzilā krāsā un pie tām karājās labas gleznas, dārgos ietvaros. Pie griestiem bija vairāki īpatnēji lukturi ar daudzām baltām svecēm. Uz marmora stabiem bija novietoti lieli puķu trauki. Visi šie priekšmeti atspoguļojās milzīgos spoguļos, it kā desmitkārt pavairojot to skaitu.

Dons Kosme šo zāli nosauca par priekštelpu, bet nekur nebija saskatāmas durvju pazīmes. Viņš piegāja pie viena no spoguļiem un paspieda kādu grieztu figūru zeltītā ietvarā. Tūlīt varēja dzirdēt zvaniņu skaņas, un, apspīdēdams mūs ar savu mirdzumu, spogulis pagriezās, it kā aizraudams sev līdz daļu no istabas.

„Pasan a dent.ro, senores,“ atkāpdamies sānis, teica saimnieks, ar rokas mājienu aicinot mūs nākošā telpā.

Greznums, ko mēs savā priekšā ieraudzījām, bija tiešām pasakains. Ja mēs to neredzētu paši savām acīm, tad nekad nebūtu ticējuši, ka tāds greznums iespējams — mēs bijām nonākuši it kā tūkstots un vienas nakts pasaku pilī.

Kamēr mēs mēmā izbrīnā vērojām apkārtējos sauca:

„Ņinas, ninas ven aca!“ (Bērni, nāciet šurp!)

Mēs dzirdējām vairāku sieviešu balsu jautru čivināšanu, it kā tur būtu putnu lizda.

Atskanēja zīda drānu čauksti, viegli soļi, un pie mums ienāca trīs dāmas: namamāte, pavecāka sonora, un viņas divas brīnišķās meitas, aprakstītā notikumā varones.

Mūs ieraugot, meitenes vispirms apmulsušas apstājās, bet tad skaļiem saucieniem: „Nuestro salvador!“ (Mūsu glābējs I) — steidzās pie manis, satvēra manas rokas un sāka skūpstīt.

Viņu uztraukums pārņēma arī mani, viņu dedzinošie skatieni un karsto lūpu pieskaršanās manai rokai izsauca mani spēcīgu jūtu saviļņojumu, bet maigās balss skaņas un šo apburošo radījumu skaisto seju bērnišķinevainīgā izteiksme mani nomierināja.

Šai laikā dons Kosme iepazīstināja savu kundzi sonoru Hoakinu ar majoru un Kleileju, viņš mūs iepazīstināja arī ar savām meitām un mēs dabūjām zināt, ka vecāko sauc — Gvadaljupa, bet jaunāko — Marija de la Ljus.

v ,Maman,“ griezdamies pie savas kundzes, teica dons Kosme, „šie kungi vēl nepaspēja izpīpot savus cigārus.“

„Mēs dāmas, protams, traucēsim,“ es piebildu.

„0, nē, nē!“ viņas visas vienā balsī iesaucās.

„Varbūt, arī jūs pīpojiet?“ es turpināju. „Jā nemaldos šai zemē pīpo arī dāmas?“

„Tas bija agrāk, bet tagad jaunās dāmas atturas no tā,! ' dons Kosme piezīmēja.

„Mēs nepīpojam,“ lauztā angļu valodā teica Gvadaljupa.

,,Ā! Jūs runājat angliski?“ šī atklājuma sajūsmināts, es teicu.

„Mazliet, bet kā redziet, senor, ļoti slikti.“

„Tas neko nenozīmē. Kad tikai sākts, vēlāk vienmēr vaipapildināties. Kas jūs iemācīja, vai kas jūs iemācīja kaut. tikdaudz?“

„Kāds amerikanis, dons Einilio.“

,,Ā! amerikanietis!“

„Jā, senor,“ teica dons ivosme, ,,»i» uwuuuUW dzīvo Verakrucā. Agrāk viņš mūs bieži «apmeklēja/'

Šķita, ka mūsu mājas tēvs nevēlas par šo „amerikani“ donu Einilio runāt, bet man, turpretim, ļoti gribējās sīki zināt Verakrucā dzīvojoša amerikaņa attio* čības pret to ģimeni, kufā, pateicoties liktenim, es tik negaidīti nokļuvu.

Gvadaljupa bija skārusi visas manas dvēseles stīgas un modināja manī daudz vairāk kā vienkārši simpātiju, un tālab es tā interesējos par visu, kas skāra viņu.

Pati senora Rozales tomēr pīpoja. Viņa no tabakas lapas satina tievu ciģareti, pielika to ar zelta standziņām pie uguns, aizdedzināja, un tad sāka pūst zilus, aromātiskus dūmu riņķus.

Reizē ar to viņa ieteica arī majoram satīt sev cigareti un pasniedza skaistu kastīti ar tabakas lapām.

Blossoms no tādas laipnības neiedrošinājās atteikties, bet viņš nezināja ko iesākt, jo neprata cigareti satīt. Viņš paņēma labākas lapu un sāka to starp pirkstiem grozīt ar pieradināta lāča veiklību.

Dāmas, kas viņu vēroja, ļoti uzjautrinājās par viņa neveiksmi, jaunākā nesavaldījās un sāka smieties ar asarām acīs.

„Atļaujiet, senor coronel, es jums satīsu,“ beidzot donna Hoakina teica.

Viņa paņēma no majora rokām tabakas lapu un veikli to satina.

„Lūk tā, senor, senor coronel. Tagad ņemiet, cigarete gatava; tikai par daudz to ar pirkstiem nespiežiet. Tā, tā… Aizsmēķējiet šo galu… Lūk tā, lieliski!“

Majors iepīpoja un tūlīt izpūta veselu dūmu mākoni.

Piecot; paņēmienos viņš to izpīpoja līdz galam, un cigaretes gals sāka dedzināt viņa pirkstus. Viņš gribēja to no mutes iespļaut, tieši pelnu traukā, bet aizrijās, ierāva cigaretes galu pavisam mutē un, protams, stipri apdedzinājās. Tas izsauca ļoti stipru klepu un šķavas. Viņš sprausloja kā zirgs un spļaudījās kā dulls.

Raugoties viņā dāmas un Kleilejs smējās bez gala. Tas, protams, kaitināja straujo majoru un, nevērojot dāmu klātbūti, viņš sāka neganti lamāties.

Gvadaljupa izbeidza šo skatu, pasniedzot viņam glāzi ūdens.

„Vai nevēlaties, es jums satīšu citu cigareti, seoor coionel?“ ar smaidu piedāvāja donna Hoakina.

„Nē, senora, es jums pateicos! Man pilnīgi pietiek ar vienu!“ Blossoms steidzīgi atbildēja.

Dāmas sarunu turpināja angliski, bet viņas ta kropļoja vārdus, ka bija ļoti jāpūlas, lai viņas saprastu.

Kādu Gvadaljupas teicienu mēs nesapratām nemaz, kaut gan viņa to atkārtoja trīs reizes. Viņa par to apvainojās un neapmierināti teica:

,,Ļoti žēl, ka brālis nav mājās. Viņš angliski runā loti labi.“

„Kur tad viņš ir?“ es apvaicājos.

„Pilsētā.“

„Verakrucā, jā?“

„Protams tur.“

„Un kad viņš atgriezīsies?“

„Šovakar.“

„Jā,“ piebilda donna Hoakina, „viņš aizbrauca uz dažām dienām, un šodien viņam jāatgriežas.“

„Bet kā tad viņš, velns… atvainojiet!.. Kā tad viņš tiks no pilsētas ārā?“ acis bolīdams, prasīja majors

„Savāds jautājums, senor!.. Ko jūs ar to gribiet teikt? Kamdēļ viņš nevarētu izbraukt no pilsētas?“ nobālušas kā drānas savukārt prasīja dāmas.

„Pavisam nav savāds, senorit.a! Viņu neizlaidīs caur priekšējās sardzes līniju.“

„Galīgi nekā nesaprotam! Senor kaptein, izskaidrojiet jūs, kas par lietu.“

Visas trīs bailēs un mēmā lūgumā raudzījās manī. Es sapratu, ka te vēl nekā nezināja par pilsētas aplenkšanu. Bet tā kā majors jau bija izrunājies, tad slēpt vairs nebija, nozīmes, un es spāniski atbildēju.

„Dziļā nožēlošanā man jums, senoritas, jāsaka, ka jūsu dēls un brālis patiesi nevarēs šodien atgriezties.“ „Bet kamdēļ tad, senor kaptein?

„Mūsu karaspēks ielencis pilsētu no visām pusēm, un tamdēļ ne ieiet, ne iziet no pilsētas neviens nevar.“ Šis paziņojums sacēla šausmīgu uztraukumu. Neko par kara lietām nezinādami, mūsu saimnieki nevarēja

pat iedomāties, ka mūsu klātbūtc varēja boit par šķērsli starp viņiem un vienu no viņu ģimenes loceķļiem.

Dzīvodami pilnīgi noslēgti, viņi, kaut arī bija dzirdējuši par kafu Meksikas un Savienoto Valstu starpā, domāja, ka kaj’š noliks kaut kur tālu no viņiem, kaut kur pie Riogrande. Viņi bija arī dzirdējuši, ka mūsu flote stāv pie Verakrucas, arī lielgabalu šāvienus viņi bija sadzirdējuši, bet viņiem nekas nebija zināms par to, ka mēs esam ielenkuši pilsētu arī no sauszemes.

Mans paziņojums izsauca dziļu izmisumu. Bija sāpīgi redzēt, kā pārmainījās viņu jautrās, smejošās sejas, kā viņas raudāja un lauzīja rokas, kad majors vēl papildus izgrūda, ka drīz pilsētu sāks apšaudīt.

Donna Hoakina nometās Svētās Dievmātes tēla priekšā ceļos un sāka karsti lūgt Dievu. Meitas apskāva te māti, te tēvu, kas arī bija sastindzis neizsakāmās skumjās, kas nerada sev izteiksmes veidu.

„Pobre Narcissol nuestro liermanito! le asesinaron!“ (Nabaga Narcissl mūsu brālis! viņu nogalināsi), lauzot rokas, sauca meitenes.

Dons Kosme turpināja klusēt, nokāris savu sirmo galvu uz krūtīm un nekustīgu skatienu raudzīdamies vienā punktā; no pēkšņi uzbrukušām bēdām viņš bija kā sastindzis.

Mums kļuva ļoti neveikli, jo mēs bijām šī izmisuma iemesls. Ko mums vajadzēja darīt? Гаг ko runāt? Mierinājuma vārdi no mūsu puses būtu pilnīgi nevietā. Pat mūsu klātbūtc šai mājā tagad saimniekiem varēja likties kā apvainojums.

Kamēr mēs nesapratām, kā izkļūt no šī tik nepatīkamā stāvokļa, viesistabā iedrāzās apkalpotājs un dobjā balsī sauca:

„Е! nortel cl norte!“

X „northern.“

Dons Kosme tūlīt attapās un iesteidzās auta sala (priekštelpā). Mēs visi viņam instinktīvi sekojām, lai gan vēl nezinājām, kas par lietu.

Kad mēs uzkāpām virszemē, mūsu skatieniem atvērās vienlīdz drausmīga un varena aina. Zeme un debess bija pilnīgi pārvērtušās. Daba, kas nesen vēl savā pavasara daiļumā smaidīja, tagad bija drūma un reizē arī draudoša. Dzidrās tīrās debesis, ko pildīja saules mirdzums, satumsa kā pirms liela negaisa. Ziemeļaustrumos peldēja milzīgi melni mākoņi, kas, sasnieguši Sierramadru, it. kā aizķērās aiz kalna galotnes. Daļa šīs tumšās masas atdalījās, izveidojās fantastiskā formā un briesmīgā ātrumā tuvojās mums. Tie bija vētras dēmoni, kas atstājuši savu midzeni, lai izplatītu visur šausmas un postu.

Kāds atsevišķs mākonis turējās pie Orizavas sniegotā kona, kā vampīrs, kas gatavojas uzbrukt savam guļošam upurim. No galvenās mākoņu masas brīžiem te uz vienu, te uz otru pusi izšāvās zibeņi.

Dienvidos līdz pašām debesīm pacēlās smilšu viesulis.

Vētra vēl nebija rančo sasniegusi, un koku lapas palika nekustīgas. Te vēl valdīja mooošs klusums, kas vienmēr ir stipru dabasspēku trakojamu vēstnesis. Gulbji griezīgi kliedza, pūces plēsa ausis saviem garajiem ,,ū-ū-ū-ū“, papagaiļi kaut ko bailīgi pļāpāja, dziedātāji putni pīkstēja, un visi steidzās ;..'>iēpiies olivkoku biezajā lapotnē.

Smagas lietus piles sāka dauzīt koku lapas, vispirms lēni, tad arvien biežāk un stiprāk, līdz beidzot iesākās īsta lietus gāze. Sai brīdī atbrāza vētras brāziens un smiukstot nolieca palmu galotnes gandrīz līdz zemei. Bet brāziens pārskrēja, un lepnās palmas atkal saslējās.

Ziemeļos varēja sadzirdēt kādu dobju troksni, kas līdzinājās jūļ-as vai ūdenskrituma krākšanai. Troksnis arvien tuvojās un auga. Brīžiem no meža atskanēja šakāļu rējieni un nebaidīto mērkaķu griezīgie spiodzieni.

„Tapa la casa! tapa la casa!“ (Aiztaisiet mājul) kliedza dons Kosmc, uz verandas stāvēdams. „Andai anda cori los mi'.catesl“ (Skrieniet ātrāk pēc virvēm!)

Acumirklī nolaida no augšas milzīgos palmu lapu ruļļus un aizsedza bambuku sienas it kā ar noslēgtām

«

bruņām pret negaisu un lietu. Kādās piecās minūtēs visa māja bija it kā kupola aizsegta.

j,Tagad viss kārtībā; nekādas briesmas vairs nedraud, un mēs varam atgriesties viesistabā,“ teica dons Kosme. „Lūdzu, kungi,“ redzēdams mūsu nedrošība, viņš piebilda.

„Es vēlētos noskatīties vētras uzbrukumu,“ es teicu, cerēdams atvairīties no nepatīkamās klāt.būtes lielajās bēdās.

„Kā vēlaties, senor kaptein. Nostājieties, lūk, še.“

Un dons Kosme norādīja man drošāko vietu.

„0, kāds elles karstums!“ ņurdēja majors, slaucīdams sviedrus no savas sarkanās sejas.

„Pēc divām — trim minūtēm jūs no aukstuma drebēsit, senor coronel! Tagad gan karsts, bet viss pēkšņi mainīsies.“

„Cik ilgi vētra var turpināties?“ es prasīju.

„Por Diosl senor, grūti noteikt, cik ilgi tā trakos. Tagad ir kautkas līdzīgs huracana (viesulis). Ja tas tā, tad būs briesmīga elle, bet viss ļoti ātri pāries. Oarambo!“

Svilpdams pārskrēja vētras brāziens, tam sekoja otrs un trešais, kā uz jū^as vētras laikā vienmēr viens otram seko trīs viļņi. Pēc tam ar briesmīgu tumsu un troksni sekoja pati vētra, aizraudama līdz drebošo putnu barus un veselus lapu mākoņus.

Olīvkoki krakšķēja un palmas noliecās līdz zemei, šūpodamas savas garās lapas.

Atr'. uznāca milzīgs mākonis, un gaiss pildījās it kā bieziem garaiņiem. Gaiss kļuva smags, dedzinošs un smacīgs’ Izplatījās smaga sēra smaka, un dažos mirkļos diena pārvērtās naktī.

Pēkšņi pazibēja tāds zibens, ka visi koki šķita uguns pārņemti, un pēc tam tumsa it: kā vēl vairāk sabiezēja Tomēr atmirdzēja jauns zibens un iedārdējās tik stiprs pērkons, ka pārspēja pat vētras svilpienam, krākšanu un vaidus, un viss it kā sāka līgoties.

Zibeņi nepārtraukti sekoja viens otram, pērkoņa dārdi sekoja dārdiem un lietus, īsts tropu lietus gāzās zemē. Likās, ka no mākoņiem nāk lejā vesels okeāns.

Bet vētra, it kā uzreizi izšķiedusi visus savus spē

kus, pēc dažām minūtēm sāka apklust. Mākoņi aizvirzījās uz dienvidiem, un ledains vējš aizdzina lietu.

„Vainos a bajjar, senores,“ (Iesim lejā, kungi), sarāvies no aukstuma, teica dons Kosme.

Kleilejs un majors ar skatienu man vaicāja, vai Sim aicinājumam sekot. Jau minēto iemeslu dol cs šaubījos.. Tad, sekodams sirds tieksmei, es tomēr teicu: „Iesim, kungi, mēģināsim nomierināt bēdas, ko mēs esam atnesuši šai viesmīlīgā mājā.“

*              *

Kad mēs atgriezāmies viesistabā, izrādījās, ka arī tur vētra norimusi. Aso sāpju un izmisuma vietā dāmas bija pārņēmušas dziļas skumjas un padevība neizbēgamajam.

Donna Hoakina, sēdot uz dīvāna skaitīja zelta lugšanu krelles, bet viņas meitas tagad savukārt Madonnas priekšā lūdza Dievu. Visu triju sejas pauda cerību, ka Svētā Jaunava laimīgi novērsīs visus pārbaudījumus, ko Dievam bija labpaticis viņiem uzlikt.

Neuzdrošinādamies traucēt lūdzējas, mēs apstājamies durvīs.

„Lūdzu,“ dons Kosme teica. „Apsēdīsimies un apspriedīsimies. Esiet tik laipni un sīkāk paskaidrojiet, kas īsti notiek un uz ko vajaga sagatavoties. No sākuma arr cs pavisam zaudēju galvu, bet tiešās briesmas man atdeva līdzsvaru, atgādinot man manus pienākumus, un tagad es varu pilnīgi aukstasinīgi jus uzklausīt..“

Mēs viņam pastāstījām visu, ko paši zinājām, tas ir — kā izcēlās kajaspēks, kā ielenca Ver&kructi, un kādām jābūt šī aplenkuma sekām.

„Tagad jums, protams, būs pilnīgi skaidrs, ka pilsēta ir pilnīgi nogriezta no ārpasaules,“ es nobeidzu. „Tomēr jums atliek vēl viena cerība izglābt jūsu dēlu; bet tas atkarājas no jums.“

„Kas tad jādara, kaptein?! Runājiet, Dieva dēļi“ teica dons Kosme.

Dāmas ar saviem skatieniem iezīdās manu uzķerdamas katru manu vārdu.

„Pie Verakrucas sienām stāv spāņu kuģis…“

„Jā, rnos dzirdējām par to, dzirdējām !“ dzīvi pārtrauca mani dons Kosme.

,,A! Jums tas zināms?“

„Jā, jā,“ Gvadaljupa teica. „Uz šī kuģa atrodas dons Santiago.“

„Dons Santiago?“ es prasīju. „Kas tas tāds?“ „Tas ir kāds no mūsu radiniekiem, kapteiņ,“ dons Kosme atbildēja. „Viņš ir spāņu flotes virsnieks.“

Šis paskaidrojums mani samulsināja, kaut gan es pats nezinu kamdēļ. Es tomēr it kā ar prieku pūlējos teikt:

„Tādā gadījumā jums ļoti viegli palīdzēt jūsu dēlam izkļūt no pilsētas.“

Visu sejas noskaidrojās. Dons Kosme satvēra manu roku un lūdza turpināt.

„Spāņu kuģis vēl turpina sazināties ar pilsētu,“ es teicu. „Dodieties tūlīt turp un palūdziet jūsu draugu izsaukt jūsu dēlu — tas ir viss. To var izdarīt, kamēr vēl nav sākusies apšaudīšana, bet. tā sāksies, tiklīdz būs novietotas mūsu baterijas.“

„Tūlīt došos ceļā,“ dons Kosme teica. „Nedrīkst kavēt nevienu minūti.“

Donna IToakina un viņas meitas aizsteidzās sagatavot visu ceļam nepieciešamo.

„Bet, senor, kā tad es tikšu pāri jūsu līnijām?“ viņš prasīja, kad dāmas bija aizgājušas. „Vai man atļaus doties uz kuģi?“

„Ar mani jūs izlaistu, don Kosme,“ es atbildēju. „Bet, diemžēl, es nevaru tūlīt jūs pavadīt.“

„0, senor!“ izmisušā balsī iesaucās spānietis. „Kamdēļ jūs nevarat?“

„Es esmu sūtīts pēc mūļiem, kas nepieciešami amerikaņu armijas pārvietošanai.“

„Pēc mūļiem?“

„Mēs no i'īta devāmies uz ieleju, kas atrodas netālu no šejienes un kur ganās lopu bari. Man likās, ka šais baros ir arī mūļi.“

„Tas taisnība. Viņu tur ir kāds simts. Viņi visi pieder man, un es labprāt jums viņus atdošu.“

„Mums uzdots nopirkt šos dzīvniekus, don Kosme, nevis ņemt ar varu. Lūk, majoram ir arī nauda un attiecīgās instrukcijas.“

„Labi. Kā jūs kungi vēlaties., tā arī dariet. Tā tad tiklīdz jūs iegūsit mūļus, jūs tūlīt dosities atpakaļ uz nometni?“

„Katrā ziņā. Vai ganības tālu no šejienes?“ „Apmēram vienu Ije. Es labprāt jūs pavadītu, bet…“ Dons Kosme samulsa, bet, mazliet padomājis, pievirzījās man pēc iespējas tuvāk un čukstēja.

„Lieta tāda, ka es būtu ļoti priecīgs, ja jūs paņ e iri t u mūļus man nezinot… Es nekad par politiku neesmu interesējies, bet Santa Ana ir mans ienaidnieks, un viņam vajadzīgs tikai niecīgs ienācis, lai mani apvainotu.“

„Saprotu… Tad mēs tūlīt dosimies uz ganībām un paņemsim jūsu mūļus ar varu. Jūs variet izrādīt jjat; pretestību, lai dotu mums iespēju aizvest jūs kā gūstekni uz mūsu nometni. Tā mēs jums parādīsim īstu ka;a laika pateicību par jūsu viesmīlību.“

„Lieliski!“ smaidot noteica dons Kosme. „Starp citu, tā kā glābjot manu meitu dzīvības jūs zaudējāt savu zobenu, tad atļaujiet jums piedāvāt, lūk, šo.“ Viņš man pasniedza lielisku Toledo zobenu ar bagātīgi izgreznotu zelta rokturi. Tas bija ģimenes dārgums.

„Ak, pateicoši“ es iesaucos un paņēmu zobenu. „Šo dāvanu es glabāšu kā savu acuraugu… Pateicos, senor, tūkstoš reiz pateicoši Tagad, major, stāsimies pie mums uzdoto pienākumu izpildīšanas.“

„Kungi, vai nevarētu piedāvāt uz ceļa glāzīti maraskina?“ dons Kosine piedāvāja.

Zvana izsauktais apkalpotājs atnesa vīnu un glāzes. „Pateicos, izdzersim,“ teica majors. „Bet. jums, kā redzams, ļoti daudz vērtīgu lietu,“ viņš turpināja, ar roku norādot uz apkalpotāja atnesto sidraba paplāti un zelta cukurtrauku, „un jūs darīsit gudri, ja pasteigsities tās ierakt kādā drošā vietā. Nav zināms, kas var gadīties.“

„Tas pilnīgi pareizi,“ es apstiprināju un pārtulkoju viņa runu spāniski. „Kaut arī mūsu karaspēks ii disciplinēts, bet mūsu armijai seko banditi, un par tiem mēs, protams, nevaram galvot.“

Dons Kosme apsolījās eekot mūsu padomam, un mēs izteicām vēlmi atvadīties no dāmām.

Viņas ieradās, sekojot dona Kosme aicinājumam, un izteica patiesu nožēlu, kā mēs nevaram ilgāk palikt.

„Es jums došu pavadoni, senor kaptein,“ dons Kosme teica. „Manus ļaudis un ganāmpulkus jūs atradīsit ganībās. Piespiediet viņus satvert jums mūļus. Vispār jūs atradīsiet tur visu, kas jums vajadzīgs … Adios, senores !“

„Sveiki, don Kosme! Sveikas, ines damesl“

„Adios, capitan, adiosl“

Es pasniedzu roku jaunākai māsai. Viņa to satvēra un bērna pārsteidzībā noskūpstīja. Gvadaljupa sekoja māsas piemēram, bet it kā negribot, klusi un atturīgi.

„Kāds jūs esat laimes bērns., kaptein,“ norūca majors, kad mēs uznācām augšā. „Par līdzīgu atliozfbu es labprāt būtu ari vēl vairāk izpeldējies.“

„Abas meitenes brīnišķi jaukas, bet jaukākā no viņām… un vispār no visām sievietēm, ko es kādreiz esmu redzējis, ir Marija de la Ljus!“ Kleilejs jūsmīgi iesaucās.

* *

*

Mīlestība — tā ir ērkšķu iežogota roze. Tās ir saldas jūtas, ko jau no pirmā mirkļa saindē greizsirdība. Katrs vārds, katra kustība, katrs jūsu mīlamās būtes skatiens tiek greizsirdīgi pētīts, un mīlētāja sirds mainās kā hameleons, uztverot mīlamās būtes vienu vai otru noskaņu sakarā ar kaut kādu darbību.

Es jutu, ka mani pārņēmusi mīla. Šīs jūtas pārņēma mani pēkšņi, negaidot, kā tas notiek ar visiem, kas velti neizšķiež savus sirds spēkus. Viņa bija tik brīnišķi jauka, ka pretoties viņas daiļuma burvībai es nevarēju. Viņas sejas cēlā izteiksme, viņas stāva harmoniskā grācijā liecināja, ka viņai vajaga būt arī ar krietnu un cēlu dvēseli. Miesa taču nav nekas cits kā dvēseles atveids, kas ir cilvēka būtes galvenā sastāvdaļa. Skaistās formās, var būt arī ļauna dvēsele, bet tad ārējam skaistumam būs kas zīmīgs, kas atbaidīs; kaut gadās arī otrādi’ neglīta miesa var slēpt arī cēlu, tīru dvēseli, bet tad pat šis neglītums būs pievilcīgs. Nav svarīgi tikai līniju pareizība un harmonija, bet arī to kopējā izteiksme.

Gvadaljupas ārējais skaistums saistījās ar iekšējo; citādi viņa nevarētu tik neatvairāmi ietekmēt. Līdzīga pilnība, kur forma atbilst saturam, sastopama reti.

Šai meitenē bija saskatāma ar enerģiju apvienota labsirdība un prāts, kas vēl nebija zaudējis savu bērnišķo naivumu. Viņas lielās acīs dažreiz pamirdzēja arī mežonīgas uguntiņas, kas atgādināja Arābijas un Indijas sievietes, bet man šis mežonīgums patika, jo tas liecināja par viengabalainu un stipru raksturu. Es neesmu no tiem cilvēkiem, kas mīl tikai lēnas aitiņas, jo lēnums nereti ir dvēseles vecumu simools.

Mana sirds dona Kosme vecākā meitā saskatīja nākošo varoni, sievieti, kas spējīga, veikt lielus varoņdarbus un izdarīt arī lielas kļūdas, atkarībā no tā, kādā stāvokli viņu nostādīs liktenis.

Atvadījies no viņas, es savās atmiņās vēroju visu, ko viņa darīja un runāja, salīdzināju to un atti.-c:gi secināju. Atvadoties viņa izturējās pret mani daudz vēsāk kā māsa. Tā bija laba pazīme. Ez zināju, ka mīlestība un naids var mitināties kopā vienā un tai pašā sirdī pret vienu un to pašu cilvēku.

Tas, kas citiem būtu ņēmis visas cerības, man tās palieliiuija.

Es tomēr atcerējos par dona Santiago esamību, un manā sirdī iezagās greizsirdības jūtas.

,,Jūias virsnieks dons Santiago, droši vien, ir jauns un skaists!“ es domāju, ar dona Kosme pavadoni jādams sava pulka priekšgalā. „Nu, bet viņa tomēr nav no tām, kas aizraujas tikai no ārienest Bet, kas zina, viņa vēl ir tik jauna un nepiedzīvojusi…“

Es itin nekā nezināju ne par dona Santiago vecumu, ne par viņa ārējo izskatu. Man bija zināms tikai, ka viņš jūras virsnieks, dona Kosme radinieks un šai brīdī atrodas uz spāņu kuģa, kas stāv pie Verakrucas sienām. Viņa „jaunība“ un „skaistums“ bija tikai manu spilgto iedomu augļi.

„Tā jau nu tas ir,“ es turpināju prātot, bet tomēr, kad pieminēja šī dona vārdu, viņas acis iemirdzējās… Viņa smaidīja īpatnēju maigu smaidu. Viņai bija redzami patīkami atcerēties. O, taisnais Dievs ! Tomēr, viņš ir viņas radinieks… jādomā, brālēns vai attālāks radi-

nieks. Ak, cs pazīstu šos mīļos brālēnus, pazīstu, un neieredzu visus brālēnus pasaulē!“

Beidzamo teikumu cs laikam neapzinīgi biju pateicis skaļi, jo Linkolns, kas jāja man blakām, palika uzmanīgs un prasīja:

„Ko jūs tur runājiet, kaptein?“

„Nekā, seržant, nekā,“ es apmulsis nomurmināju. Bet jādomā, šī atbilde viņu neapmierināja, jo es dzirdēju, ka viņš pusbalsī teica savam kaimiņam:

„Kāda muša viņam iekodusi? Viņš auļo kā nelabais!“

Patiesi, es biju mēchaniski piespiedis piešus un drāzos uz priekšu, nevērodams, ka tik ātri jādams notašķos slapjām smiltīm. Un ari steigties nevajadzēja. Mani vienkārši trakoja vētra, un tā izpaudās straujās kustībās.

Mēs sasniedzām biezus krūmus un gribot negribot bija jājāj lēnāk, jo vietām tikai ar lielām grūtībām varēja virzīties uz priekšu. Mēs jājām gan pa nelieliem smilšu pakalniem, gan purvainām gravām, gan dzeloņkrūmiem. Dažreiz mums bija jāapstājas, lai ar zobeniem izcirstu ceļu.

Beidzot mēs sasniedzām diezgan lielu upi, kas izrādījās par Jamapas pieteku. Upes abās pusēs auga milzīgi koki; nokārušies par ūdeni, tie saviem gariem zariem upi gandrīz aizsedza. Ūdens virsma ēnā likās melna un bija segta ar ūdens liliju un to vaskam līdzīgo, milzīgo lapu tiklu.

Mums ierodoties, griezīgi kliegdams, lēni piecēlās pelikāns un aizlidoja uz krūmājiem. Kaimans ienira ūdenī, un kokā sēdošais sažū visā spēkā sāka spiegt.

Kleilejs un es pavēlējām kareivjiem piepildīt ar ūdeni visus traukus, un tikai tad mēs pārcēlāmies upei.

„Mira, la caballadal“ (Lūk, ganāmpulks!) iesaucās mūsu pavadonis, norādīdams uz priekšu.

(Pirmās grāmatas beigas.)

Content

Rīds Tomass Mains Meksikas strēlnieki Pirmā grāmata

IEVADS. Anahuaka *).

II Jaunorleānā.

II. Lebosas salā.

III. Ķūķis.

IV. Piedzīvojumi ar skeletu.

V. Pie Verakrusas sienām.

VII Izlūku jājiens

VIII. Piedzīvojums ar kaimanu.

IX. Meksikāņu pusdienas.

X „northern.“