Fāsts Houards

Pēdējā robeža

Houards Fāsts

Pēdējā robeža

.

Pirmā nodaļa Notikums Dārlingtonā

1878. gada jūlijs

Diena bija karsta — bija iestājies pats tveicīgākais Oklahomas vasaras laiks. Skaidrās, it kā metāliskās debesis, šķiet, bija gatavas izgāzt pār zemi izkausētas saules strūklas. Svelme izplūda no visa — no saules, no dienvidu vēja, kas nāca no Teksasas tuksneša, no augsnes. Tā bija atdevusi savu valgmi un tagad sadrupa, izkūpot smalku, sarkanu putekļu mākonīšos. Sarkanie putekļi bija visur, uz visa un pār visu. Tie nogūlās uz zemajām, nīkulīgajām priedēm un dzeltenās zāles. Tie apbēra nekrāsotās mājas, un šķobīgo dēļu koksne sāka līdzināties zemei.

Sakarsētajā, virmainajā gaisā viss likās līgans, nenoteikts. Trusītis, kas lēkāja tīrumā, izskatījās kā brūngana skranda, ko dzenā tveicīgais vējš.

Aģents Džons Mailss, kas veica aģentūras rīta apgaitu, apstājās. Nu jau sešus gadus viņš dzīvoja Indiāņu Teritorijā un vēl joprojām nekādi nevarēja pierast pie šās Oklahomas vasaras. Un katra jauna vasara viņam šķita aizvien karstāka — vai arī viņš vienkārši aizmirsa, cik nepanesama bijusi iepriekšējā.

Viņš noraizējies pārvilka ar pirkstu pa stīvinātās apkaklītes iekšpusi. Jau vienpadsmit, bet ap pusdienu cietes pēdējās atliekas parasti izšķīst un apkaklīte pārvēršas slapjā lupatā. Lisija, viņa sieva, ne vienreiz vien mēdza teikt, ka ir muļķīgi visu vasaru staigāt stīvinātā apkaklītē. Kaklauts — kas var noderēt arī par mutautiņu — ir daudz ērtāks un praktiskāks, turķlāt nepavisam nemazina cieņu.

Par to Mailss nebija gluži pārliecināts. Cieņa un autoritāte taču izveidojas no simtiem sīkumu: neievēro

tikai vienu — un, paskat, pamazām esi atteicies no visiem. Bet, jo tālāk no civilizācijas, jo lielāka nozīme šiem sīkumiem.

Grūti gan iedomāties vietu, kas būtu vēl tālāk no civilizācijas nekā Dārlingtonas aģentūra, šaijenu un arapahu cilšu apmetne.

Mailss izvilka mutautiņu un noslaucīja seju. Tad, ātri atskatījies, vai kāds neredz, pieliecās un notrausa sarkanos putekļus no melnajiem puszābakiem. Viņš rūpīgi salocīja nēzdodziņu tā, lai netīrā puse nebūtu manāma, ja viņš to atkal izvilktu no kabatas. Smagi nopūties, Mailss atsāka soļot uz aģentūras skolu.

Šī skola bija viens no viņa — Indiāņu aģentūras priekšnieka — pirmajiem sasniegumiem. Viņš ļoti lepojās ar to, tāpat kā ar citiem saviem jaunievedumiem Dārlingtonā, tomēr nekad neaizmirsa, ka šis lepnums var tikt iznīcināts kurā katrā mirklī — bargi un nesaudzīgi. Mailss bija kvēkers[1], turklāt diezgan dievbijīgs, tāpēc rūpīgi slēpa savu nicīgo iedomību. Kad viņa lepnums cieta, viņš reizē ar izmisumu sajuta pat zināmu morālu gandarījumu.

Mailss gāja un domāja par to, ka skolu vajadzētu no jauna nokrāsot. Citā klimatā krāsa pamazām noplūk nelāgajā ziemas laikā, bet šeit, šinī nežēlīgajā karstumā, krāsa gluži vienkārši notek no sienām. Aģents sagrauzts nogrozīja galvu: viņš pārāk labi zināja, ka patlaban nav ko cerēt uz papildu krāsas devu, ja jau samazina pat pārtiku.

Mailss nonāca ieplakā un iegrima putekļos līdz pašām potītēm. Kāda gan nozīme notraust tos no puszābakiem! Viņš kāsēdams steberēja uz priekšu, un sarkanie putekļi virpuļojošā mākonī bira pāri viņam un visai apkārtnei.

Mailsam ceļā aizstājās baskājains arapahs, kas bija ietinies dzeltenā segā. No arapaha lūpām plūda melodiska indiāņu vārdu straume. Viņus abus šķīra putekļu mākonis, ko šļūkājot bija sacēlušas indiāņa pēdas.

Mailss pazina šo cilvēku. Viņu sauca Roberts Brēcošais Vanags. Indiānis mazliet prata angliski. Mailss sešos gados vēl nebija iemācījies saprast šaijenu vai arapahu valodu un nereti nodomāja, ka to neiemācītos arī sešdesmit gadu laikā.

—  Runā angliski,— Mailss īgni noteica.

—  Sieva saka, tā velna vista nedēj olas.

—  Griezies pie mistera Segera.

—  Pie Džonija? Viņam nospļauties par olām,— indiānis iebilda.

—  Nu, es pats parunāšu ar viņu,— Mailss sacīja, pūlēdamies nezaudēt pacietību.

—  Mēs apēdām šo velna vistu.

—  Tad jūs vairāk nedabūsiet vistas.— Mailss devās tālāk.

Bija patīkami skolas verandā paslēpties no saules. Te bija mazliet dzestrāks un nebija tik putekļains. Mailss juta, ka starp viņa uzacīm radies spriegs, sāpīgs punkts. Tātad pret vakaru atkal neizbēgami sāpēs galva un Lisija grauzīs viņu, ka viņš nesargājas no saules. Viņa atkal uzmāksies, lai viņš staigā ar saulessargu un kļūst par apsmieklu visiem Dārlingtonas indiāņiem. Lai baras, viņam būs iemesls iet aukstā vannā pirms pusdienām.

Mailss stāvēja verandā, ieklausīdamies balsu dūkoņā, kas plūda no klases, un ar patiku domāja par to, ka pēc pāris stundām iesēdīsies aukstā vannā. No šejienes viņam bija redzama stāvā nobrauktuve uz Kanādas upes sauso gultni, pieputējusi dzeltena zāle un kā par brīnumu saglabājušies nīkulīgu priežu šiliņi. Aiz upes Oklahomas dzeltenā un sarkanā ainava krauji pacēlās pret metāliskajām debesīm. No konusveidīgajām teltīm celtais indiāņu ciems bezcerīgi kļāvās pie izsusējušās upes. Uz nokaitētās zemes nebija redzama neviena dzīva būtne, vienīgi izzūdošais Brēcošais Vanags. Vairums indiāņu jau bija devušies uz bizonu medībām, no kurienes viņi atgriezīsies saniknoti, tukšām rokām. Pārējie sēž tipi1 un neparko nenāks ārā, iekams saule nebūs norietējusi.

Atskanēja zvans — durvis atvērās, un skolēni izskrēja no klases. Viņi jau bija izklīduši laukumiņā skolas priekšā, kad verandā iznāca priekšniece misis Jūdžinsa — gara, tukla sieviete ar kupliem gurniem un stāvām krūtīm kā guzainam balodim; viņai bija novītuši vaigi, mazas, zilas acis un sirmi mati. Sviedri tecēja pār viņas seju, izplūstot plankumos uz apkaklītes.

Ieraudzījusi Mailsu, viņa sasita plaukstas un iesaucās:

—  Bērni! Bērni! Nāciet šurp un sasveicinieties ar misteru Mailsu!

Viens otrs skolnieks apstājās, pārējie aizskrēja.

—  Lūdzu, nerūpējieties,— Mailss sacīja.

—  Jūs nu gan piedodiet, vasarā viss ir ļoti grūti. Tāds karstums, ka nav iespējams koncentrēties.

Mailss līdzjūtīgi pamāja.

—  Bet es nesūdzos,— piemetināja misis Jūdžinsa.

Verandā iznāca skolotājs un skolotāja — Džošua

Trublads un viņa sieva Matilde, arī kvēkeri. Viņi bija ieradušies Indiāņu Teritorijā, atsaukdamies uz savas draudzes aicinājumu, un šī apkaime viņus novārdzināja, atņemot pēdējās gribas paliekas. Džošua Trublads bija pazems cilvēciņš ar nokarenām, iedzeltenām ūsām. Dzīve aģentūrā viņam pamazām bija kļuvusi par tīro elli; neviens Dārlingtonā tā nebijās indiāņu — varbūt vienīgi viņa sieva. Skolotājs viņš bija centīgs un nevarīgs. Matilde — maza, pelei līdzīga sieviete — šķītās sava vīra ēna. Un tomēr kaut kādas neskaidras pienākuma jūtas aizturēja viņus šeit.

—  Taisni kauns vasarā spiest bērnus mācīties,— Džošua sacīja.

—  Pareizi,— Mailss pamāja.— Mēs viņus pēc pāris dienām atlaidīsim. Es negribēju, ka viņi piebiedrojas medniekiem. Pietiek, ka viņu vecāki klejo pa tuksnesi, meklēdami bizonus, no kuriem sen nav ne vēsts. Nav nekādas vajadzības vilkt līdzi arī bērnus.

Matilde noklakšķināja mēli, bet misis Jūdžinsa noteica:

—  Karstumā viss ir tik grūti.

Mailss kļuva steidzīgs. Viņam sāka sāpēt galva un vajadzēja saņemties, lai pamestu ēnaino verandu.

—  Nu, es iešu,— viņš sacīja.— Satiksimies pie pusdienām.

Mailss piespieda sevi nogriezties uz ceļa, kas veda uz indiāņu ciemu. Viņš gāja pa tīrumiem, kur indiāņi aģentūras fermeru uzraudzībā bija iestādījuši kartupeļus, kāpostus un kukurūzu. Lauki bija putekļu pilni, it kā tyr būtu sagāztas saslaukas. Nekāds spēks zemes virsū nevarēja piespiest indiāņus iznākt ārā un strādāt tādā saulē.

Viņš devās cauri vistu baram. Putekļi, ko tās sacēla, aizķepēja acis, iespiedās mutē, un viņš sāka kāsēt. Galvā klaudzēja kā veseris. Mailss apgriezās un nolūkojās, kā vistas kārpās.

Atceļā viņš pagāja garām nesen saceltām būdiņām, kam vajadzēja nomainīt tipi, kur patlaban dzīvoja indiāņi. Būdiņas vēl nebija nokrāsotas, bet svaigie priežu dēļi jau liecās un šķiebās aiz karstuma, atsegdami naglas, ar ko tie bija piesisti pie sijām. Mailss nogrozīja galvu, saknieba lūpas un vilkās mājup.

Pusdienas ēda pieci: Džons Mailss un viņa sieva Lisija, Džošua un Matilde Trubladi un Džons Segers, meistars visās lietās. Plecīgais un spēcīgais tumšmatis un melnacis Segers bija ieradies Dārlingtonā gandrīz vienā laikā ar Mailsu. Viņš bija sācis ar sīkiem darbiņiem, bet tagad izpildīja jebkuru uzdevumu — gan mācīja skolā, kad Trubladi netika galā, gan izsekoja kontrabandistus, kuri ieveda viskiju.

Indiāņi viņu dēvēja par Džoniju Smēķētāju. Sī palama bija aizgūta no piedziedājuma bērnu dziesmiņai, ko viņš mācīja bērniem skolā. No visiem, kas sēdēja pie galda, tikai Segers vienīgais mīlēja savu darbu. Viņš saprata indiāņus, un indiāņi saprata viņu.

Segers ienāca ēdamistabā sasvīdis, sakarsis un nikns un tikko valdījās, kamēr aģents Mailss nesteidzīgi nolasīja garu lūgsnu. Tad ieradās pavārs misters Benkss kopā ar kalponi — arapahieti Eidu. Viņa nesa bļodu ar karstu zirņu viru, un Benkss sāniski virzījās nopakaļ, bažīgi uzmanīdams, lai viņa neizsviestu trauku no rokām.

—  Es domāju, ka šādā svelmē karsta vira atsvaidzina,— misis Mailsa piezīmēja.

—  Varbūt tā arī ir, krustmāt Lisij,— Benkss pamāja. Viņš stāvēja atstatu un nenolaida acu no indiāņu meičas, līdz viņa laimīgi nolika bļodu uz galda.— Varbūt tā ir, bet, ak kungs, kāds virtuvē karstums! Ja es nebūtu izsprucis no turienes, es gluži vienkārši kļūtu traks; nudien, nav brīnums, ka pavāri tik bieži sajūk prātā!

—  Man šķiet, rīt vai parīt būs lietus.— Misis Mailsa lēnprātīgi pasmaidīja.— Un nevajag Dieva kunga vārdu veltīgi pieminēt, Benks.

—  Piedodiet, krustmāt Lisij,— Benkss atteica, noslaucīja rokas priekšautā un devās atpakaļ uz virtuvi, bīdīdams pa priekšu indiāņu meiču.

Misis Mailsa sāka liet viru, bet Segers, nespēdams vairs savaldīties, norūca:

—  Es šodien aizdzinu divus bizonu medniekus.

—  Bizonu medniekus?— Mailss bažīgi jautāja.— Te nav bizonu. Un arī tuvumā nekādu bizonu nav.

—  Es tikai tā viņus dēvēju.— Segers pamāja už misis Mailsas un Matildes Trubladas pusi.— Dieva vārds, man gribētos nosaukt viņus tā, kā viņi to pelnījuši. Viņi vienkārši ir draņķi. Jūs taču zināt tos subjektus briežādās. Varbūt viņi kādreiz medījuši bizonus, bet tagad viņus interesē kas cits. Seit, Teritorijā, ir vairāk blēžu, krāpnieku un lopu zagļu nekā visos pārējos štatos kopā.

Mailss pakratīja galvu.

—  Kas tad, pēc jūsu domām, viņiem šeit bija vajadzīgs?

Segers pašķielēja uz sieviešu pusi un nočukstēja:

—  Skvo.[2]

—  Slikti.

—  Sliktāk nemaz nevar būt! Un vēl tādā karstumā. Ciemā jau tā nav miera. Man pat naktīs sapņos rādās visādas trakas lietas. Bet, kad no medībām atgriezīsies šaijeni, neatraduši ne bizona spalvas, kas gan tad vēl notiks!

—  Mēs paēdīsim pusdienas,— Mailss lēni ierunājās, piesardzīgi izvēlēdamies vārdus un cenzdamies sadzirdēt tos cauri pulsējošajām sāpēm galvā,— un jūs jāsiet uz Reno fortu. Lai pulkvedis Mizners atsūta patruļu. Tā būs mierīgāk.

—  Cerēsim,— Segers atteica bez lielas sajūsmas.

Kad viņi jau dzīrās celties no galda, Mailss, kas

sēdēja ar seju pret logu, ieraudzīja tuvojamies indiāņus. Vispirms viņam šķita, ka tā ir tikai mirāža, tveices radīta rēgu aina. Indiāņu bija ap divdesmit — puskaili, izkrāsojušies; viņu zirgi bija kaulaini kā skeleti, un jātnieki varēja sacensties ar tiem vājumā. Viņi jāja, ietinušies sarkanu putekļu mākoņos, ko caurstrāvoja saule, un zirgi šķita peldam tajos kā viļņos.

—  Kungs, apžēlojies,— Mailss nočukstēja. Pārējie palūkojās uz viņu un pagriezās pret logu.

—  Kungs, apžēlojies,— Mailss atkārtoja, un Segers nomurmināja:

—  Nelaime nekad nenāk viena.

Segers pirmais izgāja lievenī un atvieglots nopūtās, ieraudzījis, ka indiāņi, kas puslokā ielenc mājas fasādi, nav apbruņoti. Tie bija šaijeni, un Segers pazina divus vecus cilts vadoņus: vienu sauca Trulais Nazis, otru — Mazais Vilks.

Ziemeļu šaijeni no Trulā Naža cilts bija pēdējie indiāņi, kas bija pārvietoti uz šaijenu un arapahu rezervātu. Viņu dzimtene bija Vaiomingas Melnie Kalni; viņi tur bija dzīvojuši kopš neatminamiem laikiem, klejodami uz Montānas un Ziemeļdakotas prērijām, lai medītu bizonus, bet vienmēr atgriezdamies savā pastāvīgajā nometnē kalnos. Viņi bija beidzamie no visām šaijenu ģinšu grupām, ko skāra civilizācija. Dzimtie kalni un Pauderas upes auglīgā ieleja deva viņiem visu nepieciešamo, un baltie cilvēki tik drīz līdz viņiem nenokļuva.

1865. gadā tika parakstīts Hārnija-Senborna līgums. Tas atstāja ziemeļu prēriju indiāņiem — siu, šaijeniem un arapahiem — visu teritoriju, ko viņi bija aizņēmuši, visu Pauderas baseinu. Sī teritorija pletās uz rietumiem no Mazās Misūri upes līdz Melnajiem Kalniem un Klinšu kalnu pakājei. Toreiz likās, ka daudzas indiāņu paaudzes arī turpmāk varēs dzīvot šajā lielajā platībā. Tajā bija papilnam medījuma, dzelzceļš atradās ļoti tālu, bet lopkopības rajons — ap pusotra tūkstoša jūdžu uz dienvidiem.

Bet nu Klusā okeāna dzelzceļš bija uzbūvēts. Pauderas ielejā zāle sniedzās zirgiem līdz skaustam. Nekur pasaulē nebija tādu ganību. Teksasieši pārdzina savus ganāmpulkus tūkstoš piecsimt jūdžu uz ziemeļiem, uzbūvējuši Cisholmas Traktu, un valdība sacēla fortus, lai lopkopjus aizsargātu no indiāņiem. Indiāņi nepalika parādā, un kongress sūtīja diplomātus ar uzdevumu lauzt Hārnija-Senborna līgumu. Viss sākās no gala — liellopi, dzelzceļi, zemes īpašnieku sabiedrības,— un indiāņiem vajadzēja aiziet.

Trulais Nazis un viņa cilts turpināja cīņu ilgāk nekā vairākums pārējo cilšu. Tikai 1877. gada pavasarī viņi padevās ģenerāļa Makenzija karaspēkam. Viņiem paziņoja, ka jāatstāj dzimtā zeme un jāapmetas dienvidos, kur indiāņu ciltīm piešķirta liela teritorija. Tāpat pavēstīja, ka valdība gādāšot par viņiem, ja viņi tur apmetīšoties, un viņi dzīvošot mierā un labklājībā. Jo viens indiāņu cilts atzars — dienvidu šaijeni dzīvoja Oklahomā jau kopš seniem laikiem; tas bija svarīgs arguments, tomēr par noteicošo faktu, kas viņus galīgi pārliecināja, kļuva kavalērijas pulks,— un tagad viņi atradās rezervātā jau vairāk nekā gadu.

Sis gads indiāņiem dārgi maksāja. Pieraduši pie prēriju un ziemeļu ieleju sausā gaisa, viņi mira kā mušas no purva drudža un citām slimībām neveselīgajā Teritorijas zemienē. Tauta, kas pārtika no medībām, bija pārvietota no medījumiem bagāta apgabala uz apvidu, kur medījumu nebija vairāk kā skaistuma. Jau pirms viņu ierašanās Mailsam vienmēr trūka pārtikas. Un, tā kā krājumi nepalielinājās, tad viņam pat prātā nenāca iztukšot savas klētis šo mežoņu dēļ, kuri sadrūmuši sēdēja savās ādas teltīs. Veselu gadu viņi badojās, veselu gadu mocījās, un tagad šie izdilušie cilvēki kaulainajos zirgos bija ieradušies šeit gluži kā mirušo ēnas.

Indiāņi piejāja pie aģentūras fasādes un apstājās. Viņi sēdēja seglos, paliekušies uz priekšu, un vienaldzīgi raudzījās piecos cilvēkos, kas stāvēja verandā. Bet rūsganie putekļi griezās un nosēdās' kā indīgo celmeņu sporas.

— Ejiet ar Matildi istabā,— Mailss sacīja sievai. Abas sievietes aizgāja; Džošua Trublads nemierīgi mīņājās no vienas kājas uz otru. Mazais Vilks un Trulais Nazis piejāja pie verandas un nokāpa no zirgiem.

Abi šaijenu vadoņi jau bija sirmgalvji, bet Trulais Nazis šķita vecāks, vārgāks un ne tik pašpaļāvīgs. Viņš stāvēja dziļajos putekļos un lūkojās uz kāju pirkstiem, kuri rēgojās no caurumainajiem, ar krellītēm izšūtajiem mokasīniem. Mazais Vilks uznāca verandā. Viņa stājā nebija ne vēsts no pazemības.

Mazais Vilks augumā bija tāds pats kā Segers, lai gan šaijeni bija visslaidākā prēriju iedzīvotāju cilts. Uzkumpis, platiem pleciem, tumšu, grumbainu seju un gariem, taisniem matiem. Viņa seja bija skaista — masīvs zods, pat indiānim liela mute, prāvs ērgļa deguns, nelielas gudras, sērīgas, tuvu stāvošas acis, kas gandrīz pazuda grumbu un kroku labirintā. No viņa plūda svaigums un plašums kā jau no cilvēka, kas visu mūžu pavadījis zem klajas debess, lietū, vējos un saules tveicē. Visā viņa tēlā bija kaut kas tāds, kas tūliņ izgaisināja bailes,— varbūt tā mierīgā nesteidzība, ar kādu viņš, uzkāpis verandā, pa kārtai sniedza roku Mailsam, Segeram un Trubladam. Viņa rokasspiediens bija spēcīgs un enerģisks.

Mazais Vilks sāka runāt tekošā, mīkstā šaijenu valodā, kas skanēja gandrīz kā čuksts. Neviens no baltajiem — pat Segers — nesaprata šo valodu tik labi, lai spētu sekot visiem burbuļojošās runas vārdiem.

—  Vai angliski proti?— Segers uzprasīja.

—  Ļoti mazliet.

—  Papūlieties uzzināt, kas viņiem te vajadzīgs, Džon,— Mailss satraukts sacīja.

Segers stostīdamies sāka runāt šaijenu valodā. Mazais Vilks, piešķiebis galvu, vērīgi klausījās. Segers runāja diezgan ilgi, un vadonis pacietīgi gaidīja, kamēr viņš beigs.

—  Vecs stāsts, —Segers beidzot sacīja Mailsam. —Cik man izdevās saprast — trūkst pārtikas, nav bizonu, moka slimības, karstums,— tā pati vecā dziesma. Varbūt es viņu nesapratu. Vecais taisni vai svilst. Labāk aizsūtiet pēc Herjera, lai viņš nāk parunāt.

Edmonds Herjers, metiss, dzīvoja aģentūras teritorijā, kur strādāja dažādus gadījuma darbus; turklāt viņš skaitījās Mailsa tulks un vispār noderēja par vidutāju starp aģentu un indiāņiem, kuru vidū viņam bija daudz radu. Mailss aizsūtīja Trubladu pēc Herjera, bet Segers aicināja vadoņus aģentūras telpās uzsmēķēt. Pirms ieiešanas mājā arī Trulais Nazis sasveicinājās ar baltajiem cilvēkiem, sniegdams tiem roku. Viņam trūka tās pašpaļāvības, kas Mazajam Vilkam, un, par spīti savam lielajam vecumam un vadoņa stāvoklim, viņš atgādināja nobiedētu bērnu.

Aģentūras kantorī Segers piebāza pīpi un aizkūpināja, bet vadoņi neapsēdās un nesmēķēja. Viņi stāvēja, atbalstījušies pret sienu, cieši ietinušies segās, lai gan bija tik karsts. Gaidot laiks vilkās gausi; Mailss pa logu redzēja pārējos šaijenus, kas nekustīgi sēdēja savos

kaulainajos zirgos. Nebija vērts mēģināt uzsākt sarunu lauzītajā šaijenu valodā, kādā runāja Segers, vai ar to nedaudzo angļu vārdu palīdzību, kurus zināja Mazais Vilks.

Kantorī ienāca misis Mailsa ar saldu cepumu trauku. Viņa bija noraizējusies par vīru, bet, ieraudzījusi, kāds miers te valdīja, laipni pasmaidīja un piedāvāja cepumus abiem vadoņiem. Viņai par pārsteigumu un neslēptu apvainojumu, tie atsacījās.

—      Vēl nav bijis tāda gadījuma, ka kāds no viņiem būtu atteicies no maniem cepumiem,— viņa žēli bilda.

—       Sie ir ziemeļu šaijeni, mežoņi, kas nekā nezina no civilizācijas,— Segers paskaidroja.

—      Viņi izskatās gaužām izbadējušies,— misis Mailsa piezīmēja.

—       Klau, Lisij,— vīrs viņu uzrunāja,— te var iznākt nopietna lieta. Mums jāaprunājas ar šiem cilvēkiem, un es jau aizsūtīju pēc Edmonda. Bet tu ej uz savu istabu un gaidi mani tur.

—  Kā gribi. Vai cepumus atstāt?

Mailss izklaidīgi pamāja, un Lisija, nolikusi trauku uz rakstāmgalda, izgāja. Viņš izvilka lielu sudraba kabatas pulksteni un pameta tanī nepacietīgu skatienu.

—  Kur viņš palicis?— Mailss vaicāja Segeram.

Segers paraustīja plecus un turpināja smēķēt. Istabā

bija smacīgi un šauri, indiāņi oda pēc zirgu sviedriem, jēlmītām ādām, svilušiem kokiem.

Segers piecēlās, piegāja pie loga un atvēra to. Mailss lauza pa gabaliņam no cepuma. Galva vēl arvien sāpēja — viņš joprojām netika vēsajā vannā, kā bija cerējis.

—  Re, tur viņi ir,— Segers ieteicās.

Trublads, smagi elpodams, ieveda Herjeru.

—       Es skrēju pēc viņa uz ciemu,— viņš aizelsdamies noteica.— Es domāju . . .

Segers sarkastiski nosmīnēja, bet Mailss sacīja:

—  Vai varu palūgt jūs pierakstīt, Džošua?

Trublads pamāja un ķērās pie bloknota un zīmuļa,

visiem spēkiem cenzdamies atgūties. Herjers noņēma platmali, pamāja abiem vadoņiem un sāka ātri runāt šaijenu valodā. Viņš atmeta visas ceremonijas un centās būt lietišķs kā baltie cilvēki.

—  Pajautā, kas viņiem vajadzīgs, —Mailss teica. —Ja viņiem trūkst pārtikas, saki, lai atgriežas nometnē, un es nogādāšu viņiem uz turieni papildu pārtiku.

—  Runa nav par pārtiku,— Herjers attrauca,— viņi vēlas atgriezties mājās.

—  Tad lai atgriežas. Neviens viņus netur. Saki, ka viņi var atgriezties kaut vai tūliņ.

—  Viņi grib mājās, nevis uz nometni,— Herjers paskaidroja.— Viņi grib uz dzimteni, uz Vaiomingu.

—  Tas nav iespējams!— Mailss iesaucās, uzsizdams ar plaukstu pa galdu.— Par to nevar būt ne runas. Saki viņiem, ka tas nav iespējams. Viņi jau paši to labi zina. Saki viņiem, ka nevienam indiānim nav tiesību pamest Teritoriju bez Vašingtonas atļaujas. Paskaidro viņiem, ka Lielais Baltais Tēvs nedod tādu atļauju. Tagad indiāņu dzimtene uz mūžīgiem laikiem ir šeit. Ja viņi grib vāļāties augu dienu savās teltīs, viņi saņems, ko pelnījuši. Ieskaidro viņiem to. Nekur no šejienes projām viņi netiks.

Herjers tulkoja, bet Džošua Trublads cītīgi pierakstīja. Segers nesatricināmā mierā pakšķināja pīpi. Kad metiss beidza runāt, vadoņi saskatījās. Trulā Naža seja pauda skumīgu apmulsumu. Viņš sērīgi nošūpoja vārgo galvu un jau pagriezās uz durvju pusi. Mazais Vilks mīļi, bet stingri aizturēja sirmgalvi aiz rokas.

Mazais Vilks sāka runāt, un metiss tulkoja viņa teikto vārds vārdā. Tulkot no šaijenu valodas angliski viņam bija grūtāk, un viņš cītīgi meklēja izteicienus, šķielēdams uz Trubladu un viņa bloknotu.

—  Cik ilgi mums būs šeit jāpaliek?— apvaldīti iesāka Mazais Vilks, balsi nepaceldams.— Tik ilgi, kamēr mēs visi apmirsim? Tu smejies par manu tautu, ka tā sēž savās tipi, bet ko lai tā dara? Strādā? Medīt — tas ir mūsu darbs. Mēs tā vienmēr esam dzīvojuši un nekad neesam cietuši badu. Kopš senseniem laikiem esam dzīvojuši paši savā zemē, pļavu un kalnu, un priežu mežu zemē. Tur nebija slimību un reti kāds mira. Kopš esam šeit, mēs esam slimi un daudzi mirst. Mēs ciešam badu un redzam, ka no mūsu bērniem palikuši tikai kauli un āda. Vai tas ir kāds noziegums, ja cilvēks grib atgriezties savā dzimtenē? Ja tu nevari mums atļaut aiziet no šejienes, tad atļauj diviem trim mūsējiem aizbraukt uz Vašingtonu un pastāstīt, kā mēs ciešam. Vai arī aizsūti pats kādu uz Vašingtonu un dabū mums atļauju atstāt šo zemi, kamēr vēl neesam visi apmiruši.

Vecā vadoņa nemākslotais patoss ietekmēja Herjeru. Pēdējos vārdus viņš izrunāja, plaši iepletis rokas, un uz mirkli šaurajā kantorī iestājās spriegs, satraukts klusums. Tad burvība izgaisa, un Herjers sāka vērīgi aplūkot savu platmali, lēni grozīdams to pirkstos. Trublads pārlasīja savas piezīmes. Mailss raudzījās Segerā, kas joprojām nesatricināmā mierā pakšķināja pīpi.

Mailss apskauda Segera neatkarību. Segers varēja tā sēdēt un nolūkoties no malas. Bet ko lai dara viņš, Mailss? Kā lai piespiež šos mežoņus saprast, ko nozīmē valsts politika? Viņiem tas ir tikai taisnības, viņu prasību apmierinājuma jautājums. Viņi negrib saprast, ka viņu ziemeļu dzimtenē jau izskausti visi medījumi un saceltas fermas un rančo. Tikpat veltīgs būtu mēģinājums izskaidrot tiem sapni, ko viņš pats kādreiz lolojis,— sapni par to, kā ieviest civilizāciju Dārlingtonas aģentūrā. Bet traucēt Indiāņu pārvaldi, protams, nevar; viņam pašam jātiek galā ar šo atgadījumu vai jāgriežas pēc palīdzības pie pulkveža Miznera, Reno forta garnizona priekšnieka. Viņš nolēma iegūt laiku.

—  Tagad es nevaru iesniegt jautājumu Vašingtonai,— viņš piesardzīgi sacīja.— Varbūt vēlāk, bet patlaban nevaru. Padzīvojiet te vēl kādu gadu. Ja stāvoklis neuzlabosies, es apsolu ierosināt šo problēmu izskatīt attiecīgās instancēs Vašingtonā.

Mazais Vilks pakratīja galvu.

—  Bet, ja mēs gada laikā visi nomirsim, ko tas mums līdzēs? Mums jāiet prom tūliņ. Ja mēs paklausīsim tev — varbūt vairs nebūs neviena, kas ietu uz ziemeļiem.

—  Tu dzirdēji manu atbildi,— Mailss tiepīgi noteica. Deniņos viņam pulsēja asinis. Virmojošā tveicē abi vadoņi šķita pretīgi rēgi. Viņš centās apspiest savu naidu pret tiem, pūlējās savaldīties.

Bet viss savijās ar domām par aukstu vannu, kuru viņš bija zaudējis šo cilvēku dēļ un kura bija vienīgais līdzeklis, kā remdināt galvassāpes,— ar domām par karstumu un putekļiem, par nekrāsotiem priežu dēļiem ar izlīdušām naglām nesen celtajās būdās, par pārtikas trūkumu, par Dārlingtonas pamestību, par iekšējo cīņu, kas norisinājās viņā pašā, par riebumu pret to darbu, kam kalpot viņš šķitās aicināts.

—  Pasaki, ka es nekā vairāk nevaru solit,— viņš pikti izmeta Herjeram.

Abi vadoņi klusēdami noklausījās atbildi. Viņi pamāja un ceremoniāli paspieda rokas visiem, kas atradās istabā. Rokasspiediens viņiem bija svešs, un viņi it kā centās iespējami pareizi un labi izpildīt balto cilvēku vienīgo rituālu, ko bija iemācījušies. Mazā Vilka seja palika nekustīga kā maska, bet Trulā Naža sasarkušajās acīs vīdēja veca vīra sāpes un bezcerība.

Mailss atviegloti nopūtās, kad abi vadoņi atstāja istabu; Segers, kas bija sekojis viņiem lievenī, noskatījās, kā viņi uzkāpj savos kaulainajos zirgos. Pārējie jātnieki viņus gaidīja, joprojām tikpat viegli un brīvi pārliekušies pār jēlmītās ādas seglu lokiem. Tad visa grupa pagriezās, un indiāņi aizauļoja, izstiepušies vienā līnijā, tāpat kā bija ieradušies; zirgu kājas cilājās pa dziļajiem putekļiem gandrīz bez skaņas, no jauna saceļot pulverī sabirzušā māla smacīgos vālus, un atkal likās, ka zirgi peld pa biedīgiem, sarkaniem mākoņiem.

Mailss pabāza galvu durvīs un teica Segeram, kas, domās iegrimis, kūpināja pīpi:

—  Džon, es iešu aukstā vannā. Vai jūs te pieskatīsiet?

Segers pamāja.

—  Kā jūs domājat, vai tas ir viss?— Mailss nobažījies jautāja.

Segers noraidoši pakratīja galvu.

—  Tikai sākums,— viņš klusu sacīja.

Otrā nodaļa Trīs bēgļi

1878. gada augusts

Par trim bēgļiem aģents Mailss uzzināja no arapaha Džimija Lāča, kurš bija jājis uz ziemeļiem lūkot medījumu. Pēc indiāņu vadoņu apciemojuma bija pagājušas vairākas nedēļas, bet lietus joprojām neljja un karstums nemitējās. Džimijs, kaut arī dzimis Oklahomā, vēl nebija pieredzējis tādu vasaru. Nekad nebija piedzīvots, ka zeme sabirst putekļos un cilvēkam pieķep pilna rīkle, deguns un acis. Viņš bija meklējis medījumu veselas divas dienas un šajā laikā nesastapis neviena dzīva radījuma, tikai tveicīgais gaiss virmoja un trīsēja.

Nogurdinošajā pusdienas svelmē Džimijs bija iebridis dzeltenajā zālē un noslēpies no saules zem sava zirga vēdera. Pieskāries izkaltušam, izbalinātam bizona galvaskausam, viņš bija sāpīgi apdedzinājis pirkstu.

Bet, kad Džimijs atkal sēdās zirgā, segli apsvilināja viņam kājas kā nokaitēta naža asmens pieskāriens.

«Dieva vārds, es drīz nobeigšos aiz šī karstuma,» viņš bija skaļi novaidējies. Viņš bija kristīts un tik labi zināja angļu valodu, ķa indiāņi dēvēja viņu par «to, kas pazaudējis savu valodu».

Varbūt vainīgs bija karstums, ka viņš gandrīz vai zaudēja prātu, ieraudzījis trīs šaijenus, kas auļoja uz ziemeļiem. Vispirms Džimijs sev teicis, ka tā viņi nobeigs savus zirgus; pēc tam: šaijeni acīmredzot ne velti tik traki traucas uz ziemeļiem, ka agri vai vēlu nodzīs savus lopiņus. Viņš meties tiem pakaļ, bet tie tik strauji apsviedušies apkārt un paskatījušies tik apņēmīgi, ka viņš nobijies, vai viņu nenošaus, iekams viņš paspēs izteikt kaut vārdu. Tie bija mežoņi, nevis kristītie — ziemeļu šaijeni no Trulā Naža ciema.

«Uz kurieni?» viņš tiem bija uzsaucis šaijenu valodā.

«Uz ziemejiem!» skanējusi atbilde. «Uz turieni, no kurienes esam nākuši.»

Viņi atkal apgriezuši zirgus un aizlēkšojuši kā neprātīgi.

Atceļā uz rezervātu viņš pats bija gandrīz vai zaudējis prātu, domādams par svaigajiem vējiem un zaļajiem kokiem apvidū, uz kurieni tie bija aizauļojuši.

Aģents Mailss sīki izprašņāja arapahu un vienlaikus domāja: «Kāpēc viņš man to visu stāsta? Kas man par daļu, ka trīs vai pat vesels desmits aizbēguši velns zina uz kurieni?» Bet viņš noprata, ka pēc stundas baumas par to apskries visu aģentūru. Jaunas ziņas izplatās neparasti ātri. Un tādā karstumā pietiek ar dzirkstelīti, lai uzliesmotu ugunsgrēks.

—  Vai tu esi pārliecināts, ka viņi bija no Trulā Naža cilts?— Mailss vaicāja.

Džimijs Lācis pamāja. Viņš pacēla roku un saskaitīja uz pirkstiem: viens, divi, trīs.

—  Un viņi jāja uz ziemeļiem, vai tu esi pārliecināts?— aģents Mailss neatlaidās.

—  Dieva vārds, uz ziemeļiem, un viņi auļoja kā traki.

—  Kā viņus sauc?

Arapahs paraustīja plecus.

—  Ziemeļu šaijeni.

Mailss noticēja arapaham tikai pa pusei. Viņš nožēloja, ka Segera nav kantorī. Ne tāpēc, ka Segers viņam palīdzētu pieņemt lēmumu, bet Segers, mierīgi pakšķinādams pīpi, skatītos indiānim cieši acīs. Mailss juta, ka indiānis drīzāk pateiktu patiesību Segeram nekā viņam.

—  Ja tu nezini, kā viņus sauc, kā tad tu zini, ka viņi ir ziemeļu šaijeni?

Arapahs neatbildēja. Piemiedzis acis, viņš tik izteiksmīgi pavērās Mailsā, ka tas jutās kā pēdējais muļķis.

Tad ienāca Lisija ar mūžīgo cepumu trauku un krūzi aukstas limonādes. Viņa novietoja gan vienu, gan otru uz rakstāmgalda. Indiānis salika rokas un jautājoši palūkojās Mailsā. Tas pamāja, un indiānis sāka ēst cepumus pilnu muti.

—  Vai gardi, Džimij Lāci?— Lisija smaidot vaicāja.

Indiānis pameta ar galvu un turpināja ēšanu. Pat nepaskatījies uz limonādi, viņš žigli rija cepumus, līdz iztukšoja visu trauku.

—       Bet tagad iedzer limonādi, tā ir salda un auksta,— Lisija mudināja.

Džimijs papurināja galvu un sāka virzīties uz durvju pusi. Mailss sacīja:

—  Tas ir viss, vari iet.

Kad arapahs izgāja, viņš piezīmēja:

—  Lisij, kāpēc tu allaž ēdini viņus?

—  Viņi taču to gaida.

—       Viņi nedrīkst to gaidīt. Viņi nedrīkst domāt, ka var pieēsties saldumus katrreiz, kad te ierodas. Es visādi pūlos būt objektīvs un taisnīgs, sadalot devas.

—  Nu, nedusmojies, Džon,— Lisija vainīgi noteica.

—       Labi,labi,— viņš izklaidīgi pamāja, rotaļādamies ar zīmuli un vilkdams aplīšus uz papīra, kas atradās priekšā uz galda.— Vai tu nezini, kur patlaban ir Segers?

—  Laikam stallī.

Mailss uzlika platmali un izgāja ārā. Viņš lēni devās uz stalli. Vakarējā nelabuma lēkme bija brīdinājums; ja viņš saslims ar malāriju, aģentūra peldēs viļņu varā kā kuģis bez stūres. Ieraudzījis Segeru, kas, ērti apmeties staļļa ēnā, šuva pārtrūkušo aizjūga siksnu, viņš sajuta skaudību par šā zaļoksnējā, iedegušā spēkavīra izturību. Kad Mailss pienāca, Segers pacēla acis un pamāja, bet darbu nepārtrauca.

Kamēr Mailss viņam atkārtoja Džimija Lāča stāstu, Segers joprojām strādāja, koncentrējis visu savu uzmanību uz siksnu. Un tikai tad, kad Mailss beidza, Segers klusu noteica:

—  Trīs vairāk vai mazāk . . .

—       Ja trīs var aiziet nesodīti, tad var aizmukt visa cilts.

—  Bet pagaidām taču tikai trīs,— Segers iebilda.

—      Sī ziņa izplatīsies pa visu aģentūru, pirms saule būs norietējusi,— Mailss sacīja.

—      Tas atkarīgs no jums. Jūs varat teikt, ka atļāvāt viņiem aizjāt.

—      Tad viņi visi pieprasīs atļauju,— Mailss sašļucis iebilda.— Katram indiānim iegribēsies no rezervāta atgriezties dzimtenē.

—  Es tam arapaham būtu galvu norāvis. Viņu vajadzēja pārmācīt, lai turpmāk pievalda mēli.

—  Tagad par vēlu,— Mailss atbildēja,— pat tad, ja es atzītu tamlīdzīgas metodes. Iejūdziet man zirgus.

—  Vai brauksiet uz fortu?

Mailss neatbildēja. Viņš vēlreiz apskauda bezrūpību, ar kādu Segers varēja sēdēt putekļos un labot iejūgu. Tāda ir starpība starp ierindnieku un vadītāju.

Sēžot un valdot zirgus, kas rikšoja pa ceļu uz Reno fortu, aģentūras vadītajs izjuta bažas, neizpratni un nogurumu. Mailss bija tērpies melnos svārkos ar melnu katliņu galvā un jau iepriekš zināja, ka kavalēristi vieglajos, skaistajos formas tērpos, kā parasti, par viņu zobosies. Dārlingtonas tuvumā ierīkotais Reno forts it kā pastāvīgi atgādināja, ka tiklab viņš, kā arī pārējie aģentūras darbinieki nespēj savaldīt indiāņus ar saviem spēkiem vien. Tas viņu kaitināja, tomēr cik reižu, sevišķi naktīs, uztrūkdamies no nemierīga miega, viņš bija ar pateicību domājis par to, ka Amerikas Savienoto Valstu armija atrodas tepat līdzās.

Bet kā savienot mieru, kas atnests uz durkļa smailes, ar tā vārdiem, kurš sludinājis mieru zemes virsū un kuram Mailss nolēmis kalpot visu savu mūžu? Ja pie kāda ierodas ar brālīgiem apkampieniem, tad durklis jāliek pie malas. Dodiet ar mīlestību, kalpojiet ar mīlestību — un jūs saņems ar mīlestību pat pēdējais mežonis. Bet kāda tam nozīme? Viņam trūķa īstas ticības, pat tās vientiesīgās ticības, kas spieda Lisiju pasniegt indiāņiem trauku ar saldiem cepumiem. Viņš atcerējās, ka reiz bija pieķēris Segeru nežēlīgi piekaujam kādu šaijenu zēnu. Viņš bija aizturējis Segera pacelto roku un izsaucies:

«Džon, ja mēs iesim pie viņiem ar sažņaugtām dūrēm un naidu sirdī, vai tad viņi sniegs mums savu mīlestību?»

Segera sejas izteiksme nemainījās, bet acīs pazibēja kaut kas līdzīgs nicināšanai.

«Aģent Mails,» viņš atteica, «šis zeņķis tik tikko neiedūra man ar nazi, tāpēc labāk ejiet projām un ļaujiet man izrēķināties ar viņu. Gan viņš mani iemīlēs, kad sapratīs, kas ir viņa kungs.»

Atmiņas par šo gadījumu mulsināja Mailsu, taču reizē stiprināja viņa apņemšanos šoreiz būt stingram. Tuvāko mīlestība un karstums nav savienojami. Lai indiāņi pakļaujas likumam, un tad viņš tiem parādīs, cik augstsirdīgs viņš var būt savā gādībā par to labklājību. Bet tagad jau atkal reibst galva, un apkaklīte un krekls ir izmirkuši sviedros. Piedevām vēl zirgu pakavu saceltie putekji klāj viņa melno tērpu.

Viņš iebrauca fortā caur baļķu vārtiem garām sargam, kas saslējās un militāri sveicināja. Mailss neprata atbildēt uz sveicienu; viss militārais viņu nomāca. Viņš apturēja zirgus un brītiņu sēdēja, smagi vilkdams elpu un pūlēdamies apvaldīt sirds straujos pukstus. Tad izkāpa no ekipāžas un rūpīgi noslaucīja mutautiņā seju un platmali.

Reno forts — četrstūris ar kleķa sienām, aiz kurām atradās kleķa kazarmas,— visā visumā neatšķīrās no citiem nocietinātajiem punktiem, kas bija izkaisīti prērijās no Kanādas robežas ziemeļos līdz Riograndei dienvidos. Kareivji trenējās, svīda, tīrīja zirgus, virsnieki, vai beigdamies nost aiz garlaicības, pavadīja bezgala garas dienas un naktis, spēlējot vistu un pokeru uz niecīgām likmēm vai mokoties malārijas lēkmēs. Sieviešu bija maz, izpriecu nekādu; trūka pat' veikala, kur pulcētos noskranduši bizonu mednieki un bezbēdīgi viskija pārdevēji. Kari ar indiāņiem bija beigušies, un Indiāņu Teritorijā dzīvoja nedaudzi lopkopji, tāpēc nebija neviena, kas traucētu militāro pavēlniecību ar sūdzībām par lopu zagļiem. Tādi zagli sagādātu kaut vai kādu izklaidēšanos: viņus varētu noķert, atgādāt fortā un pēc tam uzjautrināties ar nostāstiem par linča tiesām, viltotām lopu zīmēm, aizdzītiem ganāmpulkiem, par glābiņu pēdējā mirklī.. .

Taču te nebija nekā, vienīgi mēnesis atvaļinājuma un brauciens uz Sentluisu. Bet mēneši vilkās bezgalīgi un karsti. Tāpēc kareivji kurnēja un trenējās, bet jaunie virsnieķi rakstīja vēstules uz mājām un skaudīgi klausījās veterānu stāstos par bijušiem slavas laikiem,"par Sēdošā Vērša cilts vadoni, par Kāsteru un Krūku, par laikiem, kad vēl bija indiāņi, kurus varēja nogalināt, un drošsirdīgi cilvēki, kas labprāt tos nogalināja.

Pulkvedis Mizners saņēma Mailsu diezgan laipni. Nesaskaņās starp militāro pavēlniecību un aģentūras administrāciju brīžiem pastiprinājās, brīžiem atslāba, bet pēdējā mēnesī viss bija noritējis diezgan gludi. Pulkvedis nesaprata kvēkerus ne kā cilvēkus, ne kā sektu, bet, būdams pieredzējis darbinieks, atzina par savu pienākumu parādīt zināmu uzskatu plašumu. Turklāt viņš bija tāds vīrs, kuram labāk patīk, ja viņu lūdz, nekā lūgt pašam. Militārais formas tērps bija viņa dievs, un, ja lūdzējs griezās pēc palīdzības pie militārā formas tērpa, tas griezās pie viņa dieva. Sevišķi šobrīd, kad lūdzējs bija tāds cilvēks kā Mailss, kurš, pēc pulkveža domām, ne visai atbilda savam uzdevumam. Sis uzdevums gan vairāk derēja karavīriem nekā pulciņam kvēkeru.

Tātad viņš apsveica Mailsu sirsnīgi un labvēlīgi, apvaicājās par viņa un misis Mailsas veselību. Viņš ne bez patikas ievēroja skaidri redzamas raizes aģenta sejā.

Mizners bija garš cilvēks ar šauru seju un lepojās ar savu tievo vidukli un enerģiski sakniebto muti. Viņam bija ieradums nobraucīt ar plaukstu formas tērpā iespīlētās krūtis un vēderu, it kā lai pārliecinātos, vai pēdējās stundās nav kļuvis resnāks. Viņam bija patīkami apzināties, ka viņa akurātība un stāja izdevīgi atšķīrās no prēriju virsnieku nevīžības; šie virsnieki bija paaugstināti dienesta pakāpē lielāko tiesu kara laikā un nekad nebija redzējuši kara akadēmijas pelēkos mūrus Vestpointā. Tā nu viņš stāvēja Mailsa priekšā mundrs un nesatricināms, it kā termometrs rādītu ēnā sešdesmit grādu, nevis simt piecus grādus1 .

—  Ir gan karstumiņš — Mailss samulsis teica, it kā atvainodamies par savu noputējušo apģērbu un sviedraino seju.— Te pie jums šķiet tā kā mazliet vēsāks.

—  Viss atkarīgs no ieraduma,— Mizners pasmīnēja.— Pierod arī pie prērijām, karsts vai auksts — viens pīpis. Vai sarkanādainie neliek jūs mierā?

Mailss gurdi papurināja galvu un sekoja Mizneram no saules aizsargātajā virsnieku ēdamistabas verandā. Mizners piedāvāja viņam dzērienu.

—  Man tikai limonādi,— Mailss teica, drūmi lūkodamies uz apmācību laukumu, kur divi jauni leitnanti lakstojās ap jaunu meiteni. Acīmredzot karstums viņai nemaz nedarīja raizes, un Mailss apskauda viņas jautros smieklus, kas tik dzidri skanēja sausajā gaisā. Viņš meiteni nepazina un neviļus nodomāja, cik patīkami būtu, ja kāds pilnīgi svešs cilvēks, tāds kā šī meiča, ierastos aģentūrā un ēstu pusdienas kopā ar viņu, Lisiju un Trubladiem. Katoļu pāters, kas devās uz savas draudzes dienvidaustrumu daļu ar diviem apkrautiem mūļiem un ēzeli un bija palicis fortā pārgulēt, stāvēja kā melna bezveidīga ēna pie akas un nenolaida grūtsirdīgu skatienu no meitenes. Mailss līdzjūtīgi noskatījās mācītājā — viņš piepeši juta visas šā cilvēka bēdas un rūpes.

Limonāde viņu atveldzēja, un viņam kļuva vieglāk. Viņš gausi dzēra maziem malciņiem un galvenos vilcienos izklāstīja pulkvedim Mizneram savu bažu cēloni.

—  Tātad jūs uzskatāt, ka Mazais Vilks sadomājis dumpoties,— Mizners noteica, kad aģents apklusa.

—  Varbūt arī ne, tomēr ir jāuzmanās.

—  Protams. Es jums pilnīgi piekrītu,— Mizners atbildēja.— Bīstams blēdis ir šis Suņa karavīrs! Es cīnījos ar viņu ziemeļos. Censties indiāņus pārliecināt ir veltīgi, un, ja viņiem uznāk trakums, jūs viņus nekā nenomierināsiet. Indiānis ir labs tikai tad, kad viņš miris. Bet jums patiešām nav ko raizēties. Forts — akmens sviediena atstatumā, zēni man dūšīgi, pat ja sāktos dumpis, es nepieciešamības gadījumā varu te noturēties mēnesi . . . divus mēnešus,— viņš pārlaboja. Un domās piemetināja: «Nudien, lai tikai pamēģina, es taisni to vien gribu.»

—  Nē, nē, es nebīstos no dumpja,— Mailss steigšus iebilda.— Nekas tamlīdzīgs nav iespējams. Mēs aģentūrā ļoti labi tiekam ar viņiem galā. Pēdējos mēnešos viss rit ar katru dienu labāk. Bet šie ziemeļu šaijeni vēl nav pieraduši pie disciplīnas, un viņiem jāsaņem sods par trim aizbēgušajiem. Viņiem jāsaprot, ka viņi nometināti rezervātā uz visiem laikiem.

—  Es aizsūtīšu patruļu uz viņu ciemu,— Mizners pasmaidīja.— Mēs viņiem parādīsim likumu, nogādāsim barvežus jūsu kantorī un liksim trūkties. Jūs pats izraudzīsieties soda veidu. Un es jūs brīdinu, aģent

Mails, ka sodam jābūt stingram. Es taču pazīstu šos nolādētos Suņa karavīrus.

—  Es gan dotu priekšroku piesardzībai,— Mailss nedroši ieteicās.

—  Es nekad neesmu cietis no pārliekas piesardzības,— pulkvedis tagad runāja tēvišķīgā tonī.— Dodiet viņiem pamatīgu mācību, un mēs jūs atbalstīsim. Armija vēl joprojām ir labas zāles šajā apvidū . . .

Patruļa sastāvēja no seržanta Džonasa Kelija, ierindnieka Roberta Friča un Stīva Džeskija, kas bija it kā neoficiāls izlūks; viņš mūžīgi klimta ap posteni, piedāvājot savus ne visai daudzos talantus apmaiņai pret naktsmāju, ēdamo un dzeramo—ja laimējās ieraut viskiju. Viņš meloja tikpat viegli un brīvi kā kurš katrs no daudzinātajiem prēriju taku zinātājiem, kuru biogrāfijas desmitiem reižu parādījās desmitos austrumu laikrakstu, un varēja stundām gvelzt blēņas jebkuram iebraucējam, kas pasūtīja pudeli slikta viskija par četrdesmit centiem pintē[3].

Netīras, vecas, smirdošas briežādas bikses, pie jostas piekārts skalps un gari mati noderēja par liecību, ka Stīvs Džeskijs ir pirmklasīgs izlūks un indiāņu naidnieks. Uz deguna viņam bija liela, izblīdusi kārpa un no apakšlūpas pāri visai bārdai un krūtīm brūnā svītrā stiepās zelējamās tabakas pēdas. Tomēr viņa talantu vidū bija arī nelielas šaijenu valodas zināšanas.

Sīs zināšanas bija visai trūcīgas un paviršas, taču viņš atzina tās par vairāk nekā pietiekamām, lai uzskatītu sevi par lielisku tulku. Bagātā, skaistā, izteiksmīgā un dziedošā šaijenu valoda viņam bija tikai mežoņu buldurēšana, un tā viņš to arī tulkoja. Jāteic gan, ka paša Džeskija vārdu krājums bija tik nabadzīgs, ka viņš nevarētu pareizi pārtulkot arī tad, ja saprastu visu, ko indiāņi saka. Pieķert viņu varētu ļoti nedaudzi: Savienoto Valstu armija tikpat maz zināja tās tautas valodu, kuru apspieda, kā visas citas iekarotāju armijas pasaulē.

Džeskijs jāja pirmais, bet abi kareivji turējās pieklājīgā atstatumā — un ne bez iemesla. Bija ļoti karsts, tāpēc pastiprinājās ne vien visas ierastās smaržas, bet arī slēptās. Tiklab seržants Kelijs, kā arī ierindnieks Frics — pieredzējuši un rūdīti vīri — bija pavadījuši prērijās ne vienu gadu vien. Viņiem bija gluda, brūni iedegusi āda, nelielas, skadras acis, bet ilggadējais kareivja amats bija atradinājis viņus vaicāt —rkādēļ un kāpēc? Dienesta pienākumus viņi pildīja kārtīgi, uz kauju nelauzās, bet vajadzības gadījumā no tās arī nevairījās. Patlaban uzdevums bija apsargāt izlūku, un taisni to viņi arī darīs, bet tas, ka viņi dodas uz naidīgu indiāņu nometni, nesagādāja viņiem daudz raižu.

Viņi sarunājās savā starpā, it kā neredzēdami izlūku, kas jau bija pieradis pie švītīgo kavalēristu nicības. Seržants Kelijs bija tikko izsūdzējis grēkus pāteram, kas bija pārgulējis nakti fortā; viņš stāstīja Fricam:

—  Ievēro, es neiekārošu pagānieti, jo viņas dvēsele ir melnāka par viņas miesu.

—  Tādā gadījumā nekad nejāj pie apačiem,— Frics viņu ķircināja.— Viņu sievietes atsedz krūtis, tiklīdz mēs novelkam cimdus.

—  Tu melo.

—  Es? Tomēr vienalga, sarkanādainas vai melnas sievietes, taču tā ir labāk nekā bez sievietes. Vai tev nekad nav bijis skvo, seržant?

—  Tāpat kā tev, un es tevi brīdinu — turi savas acis tālāk no viņām.

—  Es turēšu rokas tālāk,— Frics atbildēja.— Velns lai parauj, es tik sen jau smoku šinī nolādētajā fortā, ka vismaz acis man vajag pamielot.

—  Šaijeni tev pārgriezīs rīkli, ja tu metīsi acis uz viņu sievietēm.

Frics nospļāvās.

—  Visi viņi ir sarkanādaini draņķi. Esmu redzējis glītas skvo, bet viņas ļoti ātri novīst kā iestāvējies ābols.

—  Es pazinu vienu,— Kelijs ierunājās pēc ilgākas klusēšanas.

—  Jā? Kur tad?

—  Pat atcerēties negribu,— Kelijs atbildēja.— Bet tu velti domā, ka indiāņi ir visi pēc viena ģīmja. Šaijeni ir pārgalvīgi. Tie nav komanči, pouni, siu vai kaijova. Viņi ir lepni — un nerunīgi kā īri.

—  Nekad neesmu redzējis nerunīgu īru,— Frics atteica.

—  Dvēsele viņiem ir nerunīga. Tu to nesapratīsi.

Tā viņi jāja tik ilgi, līdz izlūks pacēla roku. Priekšā caur zemajiem kokiem varēja saskatīt ādas telšu kopā saslietās kārtis.

—  Re, tur ir nometne,— Džeskijs teica.

—  Ļauj, es jāšu pirmais,— Kelijs sacīja,— lai nu kā, bet viņi jūt pienācīgu cieņu pret militāru formas tērpu.

—  Pats savām acīm esmu redzējis, kā viņi kapā ar lodēm šo «pienācīgo cieņu»,— Džeskijs paklusu nosprauslojās.

Mazā patruļa jāja cauri priedēm. Ierējās suns. Bērni pa kaklu, pa galvu skrēja uz nometni. Kavalēristi attaisīja revolveru makstis.

—  Nolaid bisi!— Kelijs pavēlēja izlūkam.

Šaijenu ciems bija novietots puslokā burta C veidā

izžuvušas upes krastā. Zirgi atradās ārpus šā pusloka aiz mietu un žagaru iežogojuma. Tikko kavalēristi un izlūks piejāja tuvāk, vīrieši sāka skriet ārā no tipi, daži ar ieročiem rokā. Viņi bija puskaili — citi garās, šaurās biksēs, citiem ap kājām plandījās tikai skrandas. Slaidi vīri ar skarbām sejām un platiem pleciem, bet vāji un nonīkuši. Viņu nebija daudz. Pavisam ciemā mitinājās ne vairāk par trīssimt cilvēkiem.

Abi kavalēristi un izlūks iejāja ciemā, augsti pacēluši rokas. Tikko viņi nokļuva nometnes vidū, ap mazo vienību sakjāvās indiāņu loks. Tomēr dziļu grumbu izvagotās sejas pauda ne tik daudz naidu, cik rūgtu izbrīnu. Bērni, attapušies no pirmā izbija, bāza galvu ārā no teltīm un šaudījās ap vīriešu kājām. Viņu mundrās, melnās acis un kapara sarkanā āda Kelijam atgādināja draiskus velnēnus no pusaizmirstas bērnu pasakas. Bet sievietes turējās tālāk; viņas vai nu stāvēja pēdējās rindās, vai slēpās savās teltīs.

—  Kur ir jūsu vadonis?— Kelijs jautāja.— Es runāšu ar cilts vadoni.— Viņš pavērsās pret izlūku.— Saki, lai iznāk vadonis. Parunā ar viņiem.

Džeskijs kaut ko nomurmināja šaijenu valodā. Daži padzīvojuši indiāņi izspraucās caur pūli un pienāca pie Kelija zirga.

—  Kur Mazais Vilks?— Kelijs prasīja.

Plecīgs indiānis pameta ar galvu.

—  Priecājos tevi redzēt,— Kelijs nokāpa no zirga un sniedza šaijenam roku. Viņi apmainījās ar rokasspiedieniem, un pēc tam abi kareivji un izlūks tāpat sasveicinājās ar pārējiem vadoņiem.

—  Saki viņiem, ka notikušas nepatīkamas lietas,— Kelijs teica.— Mēs negribējām nepatikšanas, bet tā nu ir iznācis. Trīs aizbēguši. Saki viņiem, ka pulkvedis licis šaijeniem visiem kā vienam ierasties aģentūrā pie Mailsa. Saki viņiem, ka Lielais Baltais Tēvs grib ar viņiem runāt.

Džeskijs, kropļodams vārdus, pārtulkoja Kelija pavēli. Divi vadoņi sadrūma, bet Mazais Vilks mazliet pasmīnēja. Vecais Trulais Nazis sāka nesteidzīgi un atturīgi runāt, un Džeskijs ar pūlēm pārtulkoja viņa vārdus.

Beidzot izlūks nospļāvās un pagriezās pret Keliju.

—  Velns lai viņus parauj, šos Suņa karavīrus. Viņi smejas par mani. Viņi nevēlas doties uz aģentūru. Pulkvedim vajadzētu atsūtīt eskadronu un uzbērt, viņiem mazliet svina.. Citādu valodu viņi nesaprot.

—  Atkārto viņiem vēlreiz,— seržants sacīja.

—  Manuprāt, indiāņi viņu nesaprot,— Frics piezīmēja.

—  Un kā vēl saprot!— Džeskijs atcirta.— Tīšuprāt izliekas. Tas mežoņu dabā.

—  Nu, runā, runā!— Kelijs komandēja.

Vadoņi atbildēja gausi, vilcinādamies. Džeskijs sacīja:

—  Viņi grib atstāt šo vietu un doties augšup pa upi. Aģents lai vācoties pie visiem velniem.

Kelijs pamāja.

—  Svētā dievmāte,— viņš paklusu noteica,— labi, ka pagadījās garīdznieks un atlaida man grēkus. Grieziet apkārt zirgus, jājam atpakaļ!

Pulkvedis Mizners bija acīm redzami apmierināts, ka Mailss aizbraucis atpakaļ uz Dārlingtonu. Mailss murkšķētu, stostītos, sprauslātu un galu galā pūlētos izmēģināt pie indiāņiem savas daiļrunības balzamu. Mizners tā arī pateica kapteinim Merejam, eskadrona «B» komandierim:

— Tad par Indiāņu pārvaldes gudro politiku liecinās degoši rančo' un noskalpēti līķi. Un tas ir neizbēgami, kamēr aģentūras paliks šādu gļēvu kvēkeru rokās.

— Taču no indiāņu puses vēl nav bijis nekādu naidīgu akciju,— Merejs mēģināja iebilst.

—  Dārgais kapteini, kad jums būs bijušas darīšanas ar tik daudziem sarkanādaiņiem kā man, tad jūs sapratīsiet, ka izlabot viņu nodarīto ļaunumu nevar. To var tikai laikus novērst.

— Tātad jūs domājat telegrafēt uz Vašingtonu, lai atjauj viņiem uzbrukt?

—  Man jau tāpat ir visas pilnvaras, lai uzturētu rezervātā kārtību. Tas ir mans pienākums, un, ja es asinskāro Suņa karavīru bandai atļautu darīt nekārtības, tad nonievātu savu pienākumu. Bet, ja es viņus visus līdz pēdējam vīram iesēdināšu aiz restēm, būšu izpildījis savu pienākumu. Tas ir viss.

Kapteinis Merejs pamāja. Viņam nepatika Mizners, bet Mizners bija viņa priekšnieks, tāpēc viņš vienkārši pamāja, cerēdams, ka viņam neliks stāties nodaļas priekšgalā, lai iesēdinātu cietumā veselu ciemu šaijenu. Merejs daudz neraizējās par taisnības jautājumu, bet viņš bija tā tipa virsnieks, kas gandrīz kā māte rūpējas, lai saglabātu savu kareivju dzīvības. Viņu bija mācījuši — un viņš bija par to pārliecināts —, ka laba virsnieka pienākums ir negrūst veltīgi postā savus kareivjus, bet saudzēt tos. Viņam jau bija gadījies cīnīties ar Suņa karavīriem; pēc viņa domām, pat ar veselu pulku nepietiktu, lai iesēdinātu cietumā vienu indiāņu ciemu.

— Ņemiet savu eskadronu Un arestējiet viņus,— Mizners piemetināja.

—  Ser?

—  Es teicu — arestējiet viņus. Nelietojiet varu bez nepieciešamības, bet, ja būsiet spiesti. . .

—  Manu eskadronu, ser?

—  Domāju, ka ar to pietiks. Manuprāt, tas būtu negods visai armijai, ja mēs nejaudātu arestēt pulciņu mežoņu ar kavalērijas eskadrona palīdzību.

— Tie taču ir šaijeni, ser. Suņa karavīri,— Merejs nedroši iebilda.

—  Zinu, kapteini. Ja jūs baidāties . . .

—  Es nebaidos, ser,— Merejs salti atteica.— Jūs gribat, lai es arestēju visu ciemu vai tikai karavīrus?

— Tikai karavīrus. Mailss teica, ka to droši vien vairāk par piecdesmit nebūšot. Večus neaiztieciet.

—  Bet ja viņi cīnīsies?— Merejs aukstasinīgi jautāja.— Vai jūs gribat, lai es ieņemu ciemu? Tur ir sievietes un bērni.

Mizners paraustīja plecus.

—  Paķeriet līdzi haubici un izšaujiet pāris reižu. Tas viņus izkvēpinās.

—  Šāviņš nešķiro, vīrietis vai sieviete.

—  Jūs dzirdējāt pavēli, kapteini!— Mizners atbildēja.

Tad Merejs piecēlās, militāri sveicināja un izgāja.

Eskadrons «B», pat vedot līdzi haubici, kustējās gandrīz bez trokšņa, dodamies lejup uz upes gultni, kur atradās šaijenu ciems. Bet, kā jau Merejs bija gaidījis, ciems bija pamests. Kavalēristi brīdi jādelēja putekļos, aplūkodami pamesto iedzīvi, bet, kad satumsa, Merejs pavēlēja nokāpt no zirgiem un ierīkot apmetni.

Rīta agrumā eskadrons jau lēkšoja pa viegli saskatāmām pēdām, ko smiltīs bija atstājuši šaijenu pajūgi. Sie pajūgi — kaut kas līdzīgs kamanām no krustām saliktiem telšu mietiem, ko piesēja pie zirgu segliem,— varēja virzīties uz priekšu tikai ļoti gausi, un Merejs bija pārliecināts, ka drīz panāks indiāņus. Patiešām, viņi nebija nojājuši ne astoņas jūdzes, kad, tikuši pakalnā, ieraudzīja lejā, pakājē, šaijenu nometni.

Teltis bija saceltas klusā, šaurā ielejā, ko sargāja no saules diezgan biezs mežs un apskaloja neliels strauts. Ziedošais, mierīgais kaktiņš nogurušos, sviedriem pārplūdušos kareivjus vilināja ar paradīzes dzestrumu. Viņi saspiedās pūlītī pakalna virsotnē un nesteigdamies apmainījās piezīmēm par to, ka indiāņi izraudzījušies vienīgo ciešamo vietu šinī tuksnesī, kas tik ļoti atgādināja elli.

«Un no šejienes — uz Reno forta cietumu!» Merejs nodomāja.

Viņš paraustīja plecus, pavēlēja nokāpt no zirgiem un lika artilēristiem nostādīt haubici pret nometni. Zirgus aizveda atpakaļ, tuvāk upes gultnei, kur tie bija aizsargāti, cilvēki izvērsās ķēdē pakalnu korē. Divi furgoni, kuri pavadīja vienību un ar kuriem bija paredzēts nogādāt indiāņus fortā, atradās tuvumā. Merejs nolēma rīkoties ātri un, neļaujot indiāņiem atjēgties, sadzīt viņus furgonos un aizvest uz fortu.

Bet ap to laiku, kad kareivji bija ieņēmuši savas vietas un visi sagatavošanās darbi bija galā, nometne jau zināja par eskadrona ierašanos.

Daži jātnieki lēkšoja šurpu turpu, mezdami skatienus uz kareivjiem; pārējie indiāņi darīja savus parastos darbus, it kā nekas nebūtu noticis,— tīrīja zirgus vai sarunājās, atlaidušies zālē. Viss ciems — vīrieši, sievietes un bērni — acīmredzot nevēlējās ievērot, ka Amerikas Savienoto Valstu eskadrons ieņēmis pozīcijas ap viņu nometni un nostādījis pret viņiem haubici.

Leitnants Frīlends, kas bija ieradies Reno fortā tikai pirms trim mēnešiem taisni no Vestpointas, tur saklausījies nostāstus par kariem ar indiāņiem pagājušos simt gados un paguvis nogarlaikoties līdz nāvei, nepacietīgi jautāja:

—  Vai domājat, ka būs kautiņš, ser?

—  Ceru, ka ne,— Merejs īgni atbildēja.— Es došos uz turieni, leitnant, bet jūs ar eskadronu palieciet šeit. Neko neuzsāciet, iekams neesmu atgriezies.

—  Bet, ser . . .

—  Neraizējieties, es atgriezīšos. Seržant,— viņš uzsauca Kelijam.— Jūs nāksiet man līdzi. Un paķeriet izlūku.

Merejs izsmēķēja pīpi un devās Kelijam un Džeskijam pa priekšu uz ciemu ar tādu seju, it kā viņus tur gaidītu kā mīļus viesus. Kapteinis nejuta baiļu — pagaidām vēl ne; tām vēl pienāks laiks, un viņš jau arī bija pieradis pie baiļu sajūtas. Merejs zināja, ka nav no drošsirdīgajiem, bet prata piespiest savu ķermeni paklausīt — un vairāk nekā nevajadzēja. Indiāņi viņam bija neatminama mīkla, kaut arī viņš saprata tos labāk nekā viņa biedri virsnieki. Viņš nevarēja saprast, kāpēc, par spīti pretinieka pārspēkam, šī tauta vēl joprojām cīnās un cīnās, kāpēc tā nenoliek ieročus pat tad, kad sakāve ir neizbēgama un cīņas turpināšana tai draud ar pilnīgu iznīcību. Merejs pat nepieļāva domu, ka indiāņiem varētu būt tie paši neatkarības un brīvības jēdzieni kā vairumam balto; viņš izskaidroja indiāņu nelokāmību ar mežoņiem piemītošu aprobežotību un rases izviršanu, izmiršanu.

Un tagad viņa acu priekšā noritēja šis izmiršanas process, un viņš to cītīgi veicināja.

Iet nevajadzēja tālu, un drīz viņi atradās nometnē. Šaijeni sanāca apkārt, bet nedraudēja un nemēģināja viņus aizturēt. Un, kad Džeskijs nosauca Mazā Vilka vārdu, viņus aizveda pie neliela ugunskura, pie kura sēdēja trīs sirmgalvji— Mazais Vilks, Trulais Nazis un Sajauktais Matu Cekuls — Suņa karavīru vadoņi; tā bija militāra organizācija, kuras nosaukumu prērijās attiecināja uz visiem šaijeniem. Suņa karavīri pildīja divējādus pienākumus — karavīru un policistu — un savus Jaudis vadīja gan ciematā, gan kaujas laukā.

Visi trīs vadoņi piecēlās, paspieda roku atnācējiem un uzaicināja tos pie ugunskura.

Merejs neviļus jūsmoja par trim sirmgalvjiem, kuri bija spējīgi sēdēt šeit ar tādu cieņu un mieru, kamēr karaspēks gatavojās noslaucīt viņu nometni no zemes virsas. Indiāņos, viņu sejās, sevišķi sirmgalvju grumbām izvagotajās sejās, tumšās kā zeme, bija kaut kas tāds, kas spieda Mereju apzināties spēku, ķurš varēja izturēt jebkuru balto cilvēku triecienu un vēl daudz ko citu . . .

Viņi brītiņu smēķēja, tad Merejs sāka runāt un Džeskijs tulkot:

—  Man tas jādara tāpēc, ka tā pavēl likums. Jūs zināt, kas ir likums. Likums — tas ir to cilvēku vārds Vašingtonā, kuri valda pār visu valsti. Viņi sacīja, ka visiem indiāņiem jāpaliek šeit, Teritorijā, savā rezervātā. Bet no jūsu ciema trīs vīri aizbēguši un arī pārējie atstājuši aģentūru. Tas ir slikti, tas ir likuma pārkāpums. Tāpēc man jāaizved jūsu vīrieši uz fortu, kur viņus turēs tik ilgi, ķamēr trīs bēgļi atgriezīsies un kamēr mēs pārliecināsimies, ka viņi vairs nepārkāps likumu.

Džeskijs ar pūlēm meklēja vārdus. Viņš bieži apstājās, pārjautāja Mereju, rakņājās savā atmiņā, pūlēdamies atrast atbilstošu šaijenu vārdu. Beidzis runāt, viņš piešķieba galvu un, blisinādams acis kā pūce, burzīdams bārdu un gremodams tabaku, klausījās atbildē.

— Suņa karavīri dumposies,— viņš beidzot sacīja Merejam.

—  Kāpēc tu tā domā?

— Viņi nesaprotot. Viņi domājot, ka nav darījuši nekā slikta, par ko būtu liekami cietumā. Viņi tikai aizgājuši no karstuma uz turieni, kur vēsāks un labāk dzīvot. Viņi teic, ka šinī zemē tik un tā nevarot dzīvot un, ja viņiem jāmirst, tad labāk mirt šeit, kur viss atgādina Melnos Kalnus vai velns zina kā sauc to vietu, no kurienes viņi ieradušies. Viņi teic, ka nemaz neesot aizbēguši no rezervāta, pat bērns varot noiet tās astoņas jūdzes no šejienes līdz aģentūrai.

Merejs papurināja galvu un kādu brīdi nikni pakšķināja pīpi.

—  Saki viņiem, ka man jāpilda pavēle un viņiem vajadzēs braukt līdzi uz fortu,— viņš noteica.

—  Viņi saka: ja cilvēku iesloga cietumā, lai viņš tur nomirtu, tad vajadzīgs iemesls, bet tagad tāda iemesla neesot. Viņi gribot palikt šeit un dzīvot mierā.

—  Saki viņiem: ja viņi labprātīgi nenāks uz fortu, es būšu spiests lietot varu.

Pār Mazā Vilka mierīgo, it kā granītā cirsto seju pārslīdēja vāja smaida ēna. It kā viņš visu būtu zinājis jau iepriekš.

—  Viņi teic, dariet jūs to, kas jums jādara, bet viņi darīšot to, kas viņiem jādara. >

Tad sekoja tā pati svinīgā roku spiešanas ceremonija, un karavīri kopā ar izlūku devās atpakaļ uz pakalnu.

—  Labi, ka paķērām līdzi haubici,— Kelijs ierunājās.

—  Paturiet savas piezīmes sev, kamēr jums vaicās, seržant!— Merejs viņu pārtrauca.

Kad Mailss uzzināja, ka pulkvedis Mizners izsūtījis kavalērijas eskadronu, lai atgādātu Trulā Naža cilts vīriešus Reno fortā un ieslodzītu cietumā, viņu pārņēma pretējas jūtas: vispirms, atvieglojums, tāpēc ka lieta pārgājusi citās rokās un tagad ar to nodarbosies autoritatīva militāra vara, otrkārt, kauns, jo viņš zināja, ka Miznera pasākums ir veltīgs un netaisns.

Šaijeni nebija atstājuši rezervātu, un nekas droši neliecināja, ka viņi gatavojas to atstāt. Tāpēc viņi joprojām palika Mailsa — Indiāņu aģentūras vadītāja — pārziņā. Taču, ja tā, kā tad viņš var atļaut Mizneram arestēt piecdesmit cilvēkus par noziegumu, ko tie ne tikai nav pastrādājuši, bet kas varbūt nemaz nav noticis? Nekādu pierādījumu par trīs cilvēku aizbēgšanu no Trulā Naža ciema nebija, tikai Džimija Lāča tukšais apgalvojums. Bet todien bija tāds karstums, ka arī prātīgākam cilvēkam par Džimiju Lāci varēja sazin kas likties. Un vai viņš vispār bija bēgļus redzējis? Vai viņš nebija to visu izdomājis, lai kādam atriebtos? Pat tad, ja arī būtu redzējis,— kas varēja galvot, ka viņi aizauļojuši uz ziemeļiem, nevis vienkārši izgājuši medībās?

Jo vairāk viņš par to domāja, jo stiprāk viņam sāpēja galva, mocīja sirdsapziņa un māca šaubas. Mailss, pildot savus aģenta pienākumus, no sirds centās rīkoties saskaņā ar savu ticību un darīt labu tai nelielajai cilvēku cilts daļiņai, kas atradās viņa aizbildnībā. Tas fakts, ka šķēršļi bija gandrīz nepārvarami, ka pārtikas nepietika un viņam nebija kārtīgu palīgu, bet valdība uzskatīja par lietderīgāku turēt rezervāta teritorijā kavalēriju, nevis skolotāju, namdaru, kanalizatoru vai mehāniķu pulku,— tas lietas būtību negrozīja. Viņa uzdevums palika tas pats, tikai kļuva daudz grūtāks.

Viņš devās pie Lisijas Mailsas ar savām šaubām, ar galvas sāpēm, sasvīdušā, lipīgā kreklā. Mailss iedzēra aukstu limonādi un mēģināja kaut drusciņ iepriecēt sevi ar viņas brīnišķīgajiem cepumiem.

— Bet, Džon,— viņa sacīja,— tikko šie indiāņi atradīsies Reno forta cietumā, viss būs nokārtots, un tad tu varēsi izlemt, kas vainīgs, kas ne.

— Nekas nebūs nokārtots,— viņš grūtsirdīgi atteica,— nevar ielikt cietumā piecdesmit vai sešdesmit cilvēkus tikai tāpēc, ka viens no viņiem varētu būt vainīgs. īstenībā es taču nevaru viņiem nekā pārmest, vienīgi to, ka viņi pārcēluši savu nometni tālāk, pie Koterkrīka, kur man vajadzēja viņus novietot jau pašā sākumā. Tur vismaz ir ūdens un drusku zaļuma, nevis sarkanas smiltis vien.

—  Bet trīs aizbēgušie?— Lisija lēnīgi atgādināja.

— Nu, velns ar viņiem! Piedod, Lisij! Es taču nemaz neesmu pārliecināts, ka patiešām kāds aizbēdzis. Es vispār ne par ko neesmu pārliecināts . . .

— Tomēr aģentūrā visi zina, ka trīs ziemeļu šaijeni aizbēguši. Kas būs tad, ja katrs bēgs projām, kad viņam ienāks prātā?

—  Tā jau nu ir . . .

— Saki Mazajam Vilkam vai Trulajam Nazim, ka šie trīs jāatgādā atpakaļ un tad viss būs labi.

— Kā viņi var tos atgādāt atpakaļ? Nē, Lisij, tu nesaproti. Runa nav par trim aizbēgušajiem, bet par to, ka visa ši rezervātu sistēma . . . nevar taču ielikt cietumā veselu tautu.— Viņš apklusa, tad nogrozīja galvu.— Nē, viņi tomēr jāsoda šo trīs bēgļu dēļ. Tikai ne tādā veidā. Mizners nosūtījis uz turieni haubici. Viņš spējīgs apšaudīt ciemu. Un ko es varu darīt?

— Aizsūti kādu uz turieni. Pagaidām taču tu esi Dārlingtonā saimnieks.

— Tev taisnība. Lai Segers aizjāj uz ciemu un liek viņiem pagaidīt, es pats aprunāšos ar vadoņiem. Tas tomēr ir labāk nekā Miznera haubice.

Viņš uzlika platmali un gāja meklēt Segeru.

Mailss jau jutās mierīgāks: viņš vismaz bija kaut ko izlēmis, un, lai tad notiktu kas notikdams, viņam būs vismaz šis mazais apmierinājums. Segers arī nenobīsies no kaut kādiem virsniekiem. Un katrā gadījumā viņš pats var spriest tiesu un taisnību savā aģentūrā.

Kamēr Segers segloja zirgu, Mailss runāja ilgi un dedzīgi — ne tik daudz Segeram kā sev, lai atbrīvotos no šaubu mokām. Viņš lūdza Segeru pasteigties, tas bija galvenais. Visticamākais, ka Mazais Vilks nepadosies. Vai kāds dzirdējis, ka Suņa karavīri piekāptos strīdā? Varbūt vienīgi tad, kad viņi paši atzina, ka viņu pretiniekiem vairāk taisnības. Tātad viņš lūdza Segeru nevilcināties un novērst vismaz kautiņu, ja arī ne jaunu karu ar indiāņiem. Segers aukstasinīgi noklausījās Mailsa apnicīgajos padomos un lūgumos un uz visu atbildēja tikai ar galvas mājienu.

—  Es darīšu visu, kas manos spēkos,— viņš sacīja.

Bija jau krēsla, kad Segers uzjāja pakalnā, kur bija

novietojies eskadrons «B». Te valdīja tāds klusums, ka Segeram sākumā likās — viss jau ir galā un Mailsam vajadzēs šo lietu nokārtot ar paša sirdsapziņu. Tad viņš pustumsā atšķīra nekustīgās kareivju figūras, kas klusuciešot sēdēja šautenēm rokas gar visu kranti, bet lejā, ielejas ielokā, kā jāņtārpiņi mirgoja indiāņu ciema ugunis.

Viņš atvieglots nopūtās un jautāja sargam:

—  Kas jums te ir komandieris?

—  Kapteinis Merejs.

— Aizved mani pie viņa. Es esmu Segers no aģentūras.

Merejs bija atlicis uzbrukumu visu dienu, līdz pašai krēslai. Sākumā viņš bija noņēmies ar sagatavošanās darbiem, vēlāk, kad tie bija _ galā, pētījis taktisko stāvokli. Tomēr viņš zināja, ka te nav vajadzīga nekāda taktika — pietiek izšaut pāris reižu, ieiet ciemā un saņemt ciet vīriešus. Bet laiks ritēja, vilcināšanās palika bez rezultātiem, un viņš kļuva aizvien drūmāks. Pat seržants Kelijs baidījās viņu uzrunāt, un bija mirklis, kad Merejs tikko nemetās ar dūrēm virsū izlūkam, kas, laiski atslējies pret koku, apspļaudīja visu apkārt ar tabakas sulu.

Tas notika tāpēc, ka Merejs jau bija izpratis sava uzdevuma neizpildāmību. Viņš nesaņems pat ne pusi indiāņu. Tie cīnīsies, viņš zaudēs kādu desmitu kareivju, un viņam vajadzēs apbedīt sieviešu un bērnu sakropļotās miesas. Un sekas no visa tā būs nevajadzīgs, nejēdzīgs indiāņu karš, kas, līdzīgi ugunsgrēkam, var pārņemt pusi prēriju, iekams to izdosies izbeigt, un pametīs visur mirušos, ievainotos un satriektas dzīves. Un tas, ka komandieris bez kādas apdomas atbildību par visu to bija uzvēlis viņam, modināja viņā tādu naidu pret pulkvedi Mizneru, kādu viņš nekad vēl nebija izjutis ne pret vienu cilvēku. Viņš redzēja, ka iekļuvis slazdos, no kuriem netiks ārā, jo pārāk labi zināja, cik liela ir pulka komandiera vara prērijās, iespēja izvirzīt vai pazudināt savu apakšnieku — virsnieku.

Tā viņš atlika savu lēmumu no stundas uz stundu un, kad beidzot ieraudzīja Segeru, juta, ka pati debess nākusi viņam palīgā, un priecīgi apsveica viņu.

—  Labvakar, kapteini,— Segers sacīja.— Redzu, ka jau esat cepeti sagatavojuši, tikai vēl neesat stājušies pie dzīrošanas.

—  Tas nav joks — iedzīt cietumā piecdesmit Suņa karavīru.

— Taisnība. Es domāju, jūs paši saprotat, ka jūsu pulkvedis šoreiz cirtis pār svītru.

—  Jā?

—  Man tā liekas. Tādās pašās domās ir arī aģents Mailss. Varbūt arī Indiāņu lietu pārvalde domā tāpat, un, ja jūsu skaistā haubice sāks ārdīt ciemu, tad var notikt velns zina kas. Varbūt pat Vašingtona būs kājās un jūsu visvarenais pulkvedis Mizners dabūs trūkties.

—  Varbūt,— kapteinis izvairīgi atbildēja, kaut arī ar pūlēm apspieda atvieglojuma smaidu.

—  Indiāņi vēl joprojām atrodas rezervāta teritorijā, tas ir, aģenta Mailsa, nevis militārās varas pārziņā. Un

Mailss jūs nopietni brīdina: ja notiks kaut kas Jauns, viņš uzskatīs par atbildīgiem visus jūsu pulka virsniekus. Jums nav tiesību arestēt indiāņus, un pulkvedis to zina. Vai gribat, lai es to visu paziņoju rakstveidā?

—  Nē, nav vajadzīgs,— Merejs atteica.

—  Vai jūs te paliksiet visu nakti?

—  Būs jāpaliek. Vismaz tik ilgi, kamēr stāšos sakaros ar pulkvedi Mizneru un saņemšu turpmākos rīkojumus. Bet jums nav jāraizējas, es jūsu dārgos mežoņus neaiztikšu. Es viņus tikai uzraudzīšu, vairāk neko.

—  Ticu jūsu vārdam, kapteini,— Segers pamāja. — Bet tagad es noiešu lejā un pamēģināšu pārliecināt vadoņus, lai viņi ierodas aprunāties ar aģentu Mailsu. Tāpēc nešaujiet, ja kāds iznāks no tumsas.

—  Jūs riskējat,— kapteinis viņu brīdināja.— Viņi taču zina, kāpēc mēs te esam.

— Tiešām? Lai armija visu skata tumšās krāsās. Es no viņiem nebīstos. Nedomāju, ka viņi šaus uz mani.

—  Vai gribat uz pārrunām ņemt līdzi Džeskiju?

—  Džeskiju? Nē, es pats mazliet protu šaijenu valodu. Negribu, ka man būtu līdzi kāds armijas cilvēks.

—  Labi, ejiet. Jūsu galva ir jūsu ziņā.

Merejs palika stāvam un nolūkojās Segeram pakaj. Pēc mirkļa jātnieks jau pazuda tumsā, kas aizvien sabiezēja; bija dzirdama vienīgi pakavu klaboņa, bet drīz arī tā izgaisa tālumā. Merejs ilgi sēdēja nekustēdamies, raudzīdamies indiāņu ciema mirgojošajos ugunskuros un apgaismotajās teltīs, kas atgādināja no ķirbja pagatavotas spuldzes; gaisma no iekšienes izplūda tikai pa spraugu augšā un spīdēja cauri vietās, ķur bizonu ādas bija izdilušas.

Viņš izdzirdēja, ka izlūks tumsā norūca:

—  Gan viņš, nelga, paspēlēs galvu! Pelnīti! Es necienu cilvēkus, kas nepazīst mežoņus.

Apmēram pēc stundas Segers atgriezās. Pieliecies seglos, viņš sacīja Merejam, kas bija viņu nepacietīgi gaidījis:

—  Vadoņi izies no rīta. Izlaidiet viņus.

—  Labi. Vai nekādu pārpratumu nebija?

—  Vienīgi ar manu šaijenu valodu. Vienkārši nevaru saprast, kā viņiem jau mazi bērni var runāt tādā valodā.

Otrā dienā agri no rīta pulkvedis Mizners un leitnants Stlvensons ieradās aģentūrā. Mizners bija pārskaities, ka Mailss atcēlis viņa pavēli; tomēr pārdomājis viņš saprata, cik dārgi varēja maksāt šī avantūra, un lai nu teic, ko grib, bet Mailss šoreiz bija viņa vietā izvilcis kastaņus no uguns. Taču, ja arī Mailss bija pārņēmis lietu savās rokās, Mizneram tomēr vajadzēja sekot notikumu attīstībai, lai varētu sastādīt sev labvēlīgu raportu.

Kad abi virsnieki ieradās, Mailsa mazais kantoris jau bija cilvēku pilns. Tur bija gan Segers, gan pats aģents, gan Trublads, gan tulks Edmonds Herjers. Mizners ienācis tikko pamāja ar galvu aģentūras darbiniekiem un apsēdās atzveltnes krēslā pie loga. Leitnants nostājās viņam līdzās. Segers atsēdās uz rakstāmgalda malas un bāza tabaku pīpē; Mailss sēdēja pie galda, Trublads — kaktā, apbruņojies ar bloknotu un zīmuli. Herjers kautri stāvēja, atbalstījies pret sienu, un, nokāris galvu, visu laiku grozīja rokās salmu platmali.

Pusstundā, kas aizritēja, indiāņus gaidot, runāts tika ļoti maz, un neviens pat nepakustējās, vienīgi Segers piecēlās, lai plašāk atvērtu logu. Pāris īsu piezīmju par laiku, cītīga pieru slaucīšana — un tas bija viss. Mailss, noliecies pār rakstāmgaldu, sastādīja pārskatu; viņš bija manāmi uzbudināts un jutās neveikli.

Beidzot. Segers pamāja uz loga pusi un noteica:

—  Re, tur viņi ir.

Visi reizē apgriezās. Verandai jāšus tuvojās trīs indiāņi. Pa priekšu jāja divi sirmgalvji, tiem sekoja šaijens vidējos gados, varenu miesas būvi, gladiatora muskuļiem, dzijām rētām izvagotu seju. Indiāņi jāja lēnām un domīgi, saliekušies uz priekšu, aiz viņiem skrēja aģentūras bērnu pūlis. Pie mājas viņi nolēca no zirgiem, un bērni ielenca viņus lokā, urbinādami smiltis ar baso kāju pirkstiem.

—  Re, tas — ar rētām — ir Krauklis,— Segers teica. — Pārdrošs. Laikam viņi gaida pārpratumus. Stāsta, ka viņš reiz kaujā pie Tvīnforkas plikām rokām nobeidzis sešus pouni. Bet vecie ir Mazais Vilks un Meža Kuilis.

Segers izsmēķēja pīpi un izgāja saņemt vadoņus. Istabā iestājās smacējošs, sasprindzināts klusums. Mailss pārstāja rakstīt.

Šaijeni ienākuši sniedza roku visiem klātesošajiem, tad atkāpās pie sienas un gaidīja, lai aģents sāk runāt. Bet klusums turpinājās. Tad ierunājās Mazais Vilks, un Herjers tulkoja:

—  Viņš jautā, kāpēc jūs esat viņus aicinājuši.

Mizners pēkšņi pasminēja. Mailss atbildēja:

—  Viņš zina, kāpēc esmu viņus aicinājis.

—  Viņš teic, ka nezinot. Viņš teic, ka viņi dzīvojuši mierīgi un nevienam nedarījuši nekā ļauna. Arī tad, kad baltie kareivji nostājušies viņu ciema priekšā un nostādījuši pret viņiem lielgabalu, viņi joprojām dzīvojuši mierīgi. Vai tad baltie cilvēki to negribot?

Tad Mailss pagriezās pret Mazo Vilku un sacīja:

—  Trīs no jūsu cilts ir aizbēguši. Kāds arapahs redzējis, ka viņi aizauļojuši uz ziemeļiem, un pazinis viņus. Jums zināms, ka tas ir pret likumu, ja kāds no indiāņiem atstāj rezervātu bez manas atļaujas. Un tagad jums jādod man desmit jūsu jauniešu, un viņi atradīsies šeit ieslodzījumā; tikmēr kareivji dosies uzmeklēt trīs aizbēgušos. Kad tos atgādās atpakaļ, es atbrīvošu šos desmit cilvēkus.

Kad Herjers to pārtulkoja, Mazais Vilks kaut ko pateica Meža Kuilim. Tas pamāja. Mazais Vilks lēni papurināja galvu.

—  Tas nav labi,— viņš sacīja aģentam.— Es nevaru darīt tā, kā tu no manis prasi. Kā tu uziesi šos trīs cilvēkus zemē, kur var paslēpties tūkstoši? Ja viens no taviem palīgiem aizbēgs no aģentūras, vai tad es nākšu pie tevis un pieprasīšu desmit tavu cilvēku? Vai tāds ir balto cilvēku likums, ka nevainīgajiem jācieš vainīgo dēļ? Sie desmit cilvēki nav darījuši nekā ļauna, bet tu gribi viņus iemest cietumā un turēt, kamēr viņi tur nomirs. Cik šaijenu jūs ieslodzījāt cietumā Floridā? Vai jel ķāds no viņiem ir atgriezies? Nē, es nevaru atdot desmit cilvēkus to triju vietā, kurus tu vairs nekad neredzēsi.

Mizners joprojām smīnēja. Herjers mīņādamies apmulsis tulkoja šaijena vārdus. Mailss dusmīgi noteica:

—  Vai nu jūs man dosiet desmit cilvēkus, vai arī es pārtraukšu uztura izsniegšanu. Jūs nesaņemsiet nekādu pārtiku, iekams viņi nebūs te. Es pieprasu šos cilvēkus un pieprasu tūliņ!

Mazais Vilks pakratīja galvu.

—  Es nevaru atdot šos cilvēkus. Tu veltīgi draudi mums ar bada nāvi, mēs jau tā mirstam badā. Bet cilvēkus atdot es tev nevaru. Es esmu balto draugs. Es esmu bijis viņu draugs daudzus gadus. Biju domājis, ka labāk strādāt kopā ar baltajiem nekā mirt, cīnoties ar viņiem. Par sevi es neraizējos, esmu vecs. Bet redzu, ka no cilts atlikusi vienīgi saujiņa. Tas ir ļoti briesmīgi, kad mirst vesela tauta, bet, ja nu mums jāmirst, tad labāk mirt cīnoties nekā no tā, ko jūs saucat par baltā cilvēka likumu. Varbūt tu domā, ka es nekā nezinu; es esmu bijis Vašingtonā un runājis ar prezidentu, un mēs sniedzām viens otram roku. Viņš sacīja, ka mūsu starpā jāvaldot mieram, un es esmu centies saglabāt šo mieru.

Mailss stūrgalvīgi pakratīja galvu. Viņš gandrīz neklausījās Herjera stostīgajā valodā. Viņš redzēja Miznera smīnu un juta, ka tas nicina viņu par nespēju piespiest indiāņus paklausīt.

—  Jums jādod man desmit cilvēkus,— Mailss atkārtoja.— Es prasu, lai tos atgādātu šurp un atgādātu šodien.

Mazais Vilks mierīgi pasmaidīja.

—  Mēs vienmēr esam bijuši draugi, aģent Mails,— viņš sacīja.— Bet es nevaru izdarīt to, ko tu prasi. Man jādara tas, kas ir pareizi pēc manām domām. Es negribu strīdēties, negribu izliet asinis tavā aģentūrā, bet nevaru izdarīt to, ko tu prasi.

—  Tādā gadījumā jūs nomirsiet badā!

Abi pārējie šaijeni paskatījās uz Mazo Vilku. Rētainā indiāņa seja sašķobījās niknumā, bet Mazais Vilks saspieda viņa elkoni tik cieši, ka ādā palika pirkstu nospiedumi. Tad Mazais Vilks apgāja visus klātesošos, spiezdams katram roku.

—  Gaidu jau šodien desmit cilvēkus,— Mailss noteica.

—  Es dodos atpakaļ uz ciemu,— Mazais Vilks pasmaidīja.— Mēs darīsim to, kas jādara,— gan tu, gan es, aģent Mails. Te, aģentūrā, tu ēdināji manas cilts ļaudis, tāpēc būtu negodīgi, ja es slacītu asinīm šo zemi. Bet, redz, kas man jādara un ko es darīšu: es celšu kājās savu tautu un vedīšu to atpakaļ uz ziemeļiem, uz mūsu dzimteni Melnajos Kalnos. Mēs gribam aiziet mierīgi, un, kamēr neviens nemēģinās mūs apturēt, mēs iesim mierīgi. Bet, ja tu domā ar kareivjiem dzīties mums pakal, tad pagaidi mazliet un Jauj mums iziet ārpus aģentūras robežām. Tad, ja tu gribēsi, es cīnīšos ar tevi, un tur mēs varam izliet savas asinis.

Mailss klusēdams blenza Mazajā Vilkā. Mizners ieteicās:

—  Paklau, Mails, neesiet muļķis un arestējiet viņus visus trīs, kamēr viņi ir šeit.

—  Pavadiet viņus, Seger,— Mailss dobji noteica.

—  Mails, vai tad jūs ļausiet viņiem aizjāt?

—  Viņi ieradās, manis aicināti,— Mailss aizrādīja. — Es viņiem solīju, ka viņi varēs brīvi atnākt un aiziet. Vismazākais, ko es varu izdarīt, tas ir — turēt vārdu.— Viņš palika sēžam pie galda, ar rokām sažņaudzis smeldzošos deniņus, bet pārējie pūlī izgāja verandā, kur nebija tik karsts un no kurienes labi varēja redzēt, kā trīs šaijeni aizjāja uz saviem kaulainajiem zirgiem, kas peldēja sarkano putekļu mākoņos.

Atvadoties Mizners izsmejoši sacīja Mailsam:

—  Es atstāju eskadronu «B» tepat. Tagad tas jums var noderēt.

Un Mailss satriekts neatbildēja ne vārda. Pēc brītiņa viņš nosūtīja Viljamam Nikolsonam, Indiāņu lietu pārvaldes pilnvarotajam Laurensā Kanzasas štatā, šādu telegrammu: «Mazais Vilks, ziemeļu šaijenu vadonis, draud aiziet no rezervāta uz ziemeļiem ar visu cilti, kopā trīssimt indiāņiem. Lūdzu steidzīgus norādījumus. »

Viņš mocījās un nervozēja, gaidīdams atbildi. Lisija, redzēdama, kādā stāvoklī viņš atrodas, uzaicināja pusdienās mācītāju — kvēkeru Elkanu Bērdu un tā sievu. Labsirdīgais mācītājs visiem spēkiem pūlējās nomierināt Mailsu. Bērds bija resns, mazs cilvēciņš ar ūdeņainām, zilām acīm; viņš nepaguris atkārtoja, ka mīlestības ceļš ir vienīgais pareizais un ikvienam šinī lietā iejauktajam stingri jātic: viss atrisināsies pats no sevis.

—  Redziet, brāli Mails,— viņš sacīja,— katrs var sekot vienīgi savas sirdsapziņas balsij.

—  Mežonis, pat kristīts, nespēj saprast kristīgo likumus,— Lisija lēnīgi piezīmēja.— Tomēr es allaž atgādinu Džonam, ka mums jāapbruņojas ar lielu pacietību un mīlestību un tad viss galu galā būs labi.

—  Neapšaubāmi,— mācitājs Bērds pamāja.

Bija gandrīz jau nakts, kad no Nikolsona pienāca atbilde: «Indiāņi nedrīkst pamest rezervātu. Visa indiāņu pārvietošanas plāna realizēšanai absolūti nepieciešams, lai ziemeļu šaijeni paliek aģentūrā. Ziņojiet pulkvedim Mizneram.»

Mailss vēl ilgi sēdēja kantorī, lasīdams un pārlasīdams telegrammu, iekams sūtīja pēc Segera. Tad viņš sašļucis lūdza Segeru nogādāt telegrammu pulkvedim Mizneram uz Reno fortu.

Aģents Mailss tonakt tikpat kā negulēja; stundas ritēja, bet viņš joprojām sēdēja kantorī, vērodams mušas un moskītus, kas dūca ap spuldzi, un atkal un atkal sev uzdodams jautājumu: vai viņš izvēlējies pareizo un labāko ceļu? Bet pulkvedis Mizners bija aktīvs cilvēks; pāris minūšu pēc telegrammas izlasīšanas eskadrons «A» jau segloja zirgus, un pēc pusstundas kapteinis Vints veda to pievienot Mereja eskadronam.

Merejs pret Miznera rīkojumu izturējās filozofiski. Viņš ieteica kapteinim Vintam nostādīt savus kavalēristus tā, lai tie segtu visu krants austrumu daļu.

—  Nav nozīmes vairāk izstiept līniju. Es nostādīšu sargus, kaut gan tas diezin vai ir nepieciešams. Viņu teltis un ugunskuri redzami no šejienes.

—  Pulkvedis kaut ko runāja par ciema ieņemšanu jau šonakt.

—  Tas būtu neprāts. Ciems ir sieviešu un bērnu pilns. Ja pulkvedim gribas asinspirti, lai sarīko to pats. Mums jāveic policijas uzdevums, nevis apkaušana. Mēs gaidīsim rītu.

Trešā nodaļa Medības sākušās

1878. gada septembris

Kapteinis Merejs pavadīja bezmiega nakti. Viņš jau sen bija pārliecinājies, ka nevar gulēt, ja no rīta gaidāma kauja. Lai arī kā viņš nokausēja sevi dienā, apjausma, ka nākamais rīts viņam var būt zemes virsū pēdējais, koncentrēja visas domas šajā griezīgajā fokusā. Viņš mocījās skaudībā pret jaunajiem virsniekiem, tādiem kā Vints, Frīlends vai Stīvensons, kurus tā bija aizrāvusi dzīve, ka viņi pat nevarēja aptvert, kas ir nāve. Tie bija drošsirdīgi vīri, bet viņš zināja, ka pats nepavisam nav drošsirdīgs; pietiktu ar vienu vārdu «gļēvulis», lai atsauktu atmiņā visu agrāko dzīvi. Tomēr laiku pa laikam viņš sev jautāja — vai tikai viņš vien izjūt bailes? Varbūt pārējie tās gluži vienkārši slēpj, tāpat kā tās slēpj viņš pats? Viņš bija nokalpojis armijā divpadsmit gadus, tika uzskatīts par vīrišķīgu cilvēku un krietnu virsnieku.

Pēc pirmajām gausi ritošajām stundām Merejs, pārliecinājies, ka cerības uz miegu kļūst aizvien mazākas, atteicās no turpmākajiem mēģinājumiem, apāva zābakus, piebāza pīpi, uzrāva sērkociņu un aizsmēķēja. Tad atgūlās uz muguras, saliecis ceļus, piešiem aizķeroties aiz segas. Pīpe nesagādāja prieku kā vienmēr, kad viņš smēķēja tumsā un neredzēja dūmus.

Kāds pienāca pie telts, pacēla tās malu un apstājās.

—  Kas tur ir?— Merejs noprasīja.

Tas bija seržants Kelijs.

— Es redzēju, ka iedegās sērkociņš,— viņš sacīja. — Es domāju, ka jums varbūt. . .

— Man nekā nevajag,— Merejs viņu skarbi pārtrauca.

—  Klausos, ser.

— Pagaidiet,— Merejs sacīja.— Atvainojiet mani. Kad nenāk miegs, cilvēks ir viegli uzbudināms.

—  Es ari nevaru gulēt,— Kelijs mierīgi atteica.— Biju apgaitā.

—  Vai viss mierīgi?

—  Kā kapā,— Kelijs pamāja.— Lejā deg ugunskuri, bet, kāpēc viņiem ugunskuri tādā tveicīgā naktī, nezinu.

—  Droši vien gaismai.

—  Kā jūs sacījāt, ser?

—  Nav svarīgi,— Merejs nopūtās.

—  Gaismai, jūs sakāt? Varbūt lai apgaismotu ceļu uz elli viņu melnajām dvēselēm?

—  Seržant,— Merejs ierunājās dīvainā balsī.— Rīt būs kauja. Jādomā, jūs priecājaties?

—  Kā jūs sacījāt, ser?

—  Es jautāju: vai jūs priecājaties, ka rīt nogalināsiet?

—  Es nekad neesmu par to tā domājis,— Kelijs negribīgi atbildēja.

—  Kā tad?

—  Maksāts tiek labi, bet darbs gadās arī sliktāks.

—  Ejiet, seržant, mazliet paguliet,— Merejs nopūzdamies atteica un, kad seržants pazuda, atbrīvoja segā iepinušos piešus un izgāja no telts. Seržantam bija taisnība,— ielejā vēl joprojām bija saskatāmas blāvi spīdošo telšu aprises. Debess bija melna, bez zvaigznēm, un spiedīgais smacīgums vēstīja lietu šonakt vai pret rītu. Merejs soļoja gar kranti, pagāja garām sargiem un beidzot apstājās pie haubices. Apkalpe skaļi krāca zem šāviņu vezuma. Merejs pieskārās valgajam, vēsajam stobram, tad pārvilka ar mitro plaukstu pār seju.

Viņš soļoja šurpu turpu, kamēr izsmēķēja divas pīpes. Laiku pa laiķam nakts klusumu iztraucēja dobji pērkona grāvieni pēc baltiem zibeņu uzliesmojumiem. Divi pirmie zibšņi pārsteidza Mereju negaidot, bet trešā laikā viņš pievērsa ciešu skatienu indiāņu ciemam — pašā centrā mirkli pazibēja vientuļa jātnieka figūra.

Viņš jautāja sargam, bet tas neko nebija redzējis, un Merejs, gaidīdams lietu, atgriezās teltī. Viņš apsēdās uz gultas malas un, sakrustojis kājas, rotaļājās ar piesi, bet lietus joprojām nelija. Tā viņš nosēdēja tik ilgi, kamēr teltī iezagās pelēķa, miglaina rītausma.

Tad viņš devās uz eskadrona «A» štābu un uzmodināja Vintu.

—  Labrīt,— Merejs aprauti sacīja!— Nāciet ārā!

Vints piecēlās sēdus, berzēdams acis.

—  Kas ir? Pie velna! Ārā taču vēl tumšs.

—  Jau rīts. Celieties. Es iešu apskatīties, bet jūs tikmēr ģērbieties. '

—  Viss mierīgi,— Vints miegainā balsī nomurmināja, taustīdamies pēc zābakiem.

—  Pārāk mierīgi. Es došos uz turieni.

—  Tas ir neprāts. Kāpēc jūs nevarat pagaidīt?

Merejs paraustīja plecus un izgāja ārā. Viņš nemaz nebija domājis iet uz ciemu, un vienīgi bailes bija spiedušas viņu mest izaicinājumu pa pusei aizmigušajam Vintam. Tagad viņam neizturami iegribējās viskija. Viņš iegāja savā teltī, parakņājās somās un, atradis līdz pusei piepildītu blašķi, iztukšoja to gandrīz visu. Tad piebāza pilnu muti ar piparmētru tabletēm, paņēma pudeli un, pagājis garām sargiem, iesvieda to krūmos. Merejs devās tālāk pa slapjo ataugu, un viņa jātnieka bikses viscaur izmirka. Ieplaka bija miglas pilna; drīz viņš ieraudzīja augsto tipi smailes, kas pacēlās virs iztvaikojumu mutuļiem. No daudzām teltīm bija noņemtas bizonu ādas, un to tievo kāršu ribas atgādināja skeletus.

Merejs nebrīnījās, atrazdams ciemu tukšu. Viņš drīzāk bija pārsteigts par savu neattapību. Nebija taču grūti paredzēt indiāņu viltību: atstāt ugunskurus pusē telšu, noņemt ādas no pārējām, aptīt zirgiem pakavus un bez trokšņa pamest nometni. Kad tas īsti notika? Bet tagad vajadzēs atbildēt. Un ja nu Vints saož viskija smaku un nosūdz?

Merejs aizsmēķēja. Tabaka nomāca viskija garšu, un Merejs cerēja, ka tā nomāks arī smaržu. Viņš izgāja cauri visam ciemam. Migla gaisa, izklīzdama viļņainos, pūkainos vālos. Merejs ieskatījās teltīs: ugunskuri vēl kvēloja; viņš ziņkāri aplūkoja indiāņu pamesto iedzīvi. Ir kaut kas aizkustinoši cilvēcisks jebkurā vietā, kur cilvēks vēl nesen dzīvojis un kur viņa tagad vairs nav. Nekad šaijeni viņam nebija likušies tik dzīvi un reāli kā patlaban. Merejs pieķēra pats sevi, ka pacel no zemes te vienu pamestu lietu, te otru: salauztu loku, ko vairs nebija vērts ņemt līdzi, mazu briežādas lelli, kas prasmīgi izšūta ar krellēm, pāri nodilušu mokasīnu, vēl gailējošu pagali.

Viņš domās iztēlojās citādu notikumu plūsmu: haubici, kas raida šāviņus uz ciemu, kavalēristus, kuri brāžas lejup ielejā, nevaldāmu aklu niknumu, kas pārņem cilvēkus, kad uz viņiem šauj un piespiež viņus nogalināt visus — zirgus, bērnus, sievietes. Viņš bija dzirdējis nostāstus par šaijenu zvērisko apkaušanu pie Sendkrlka un gandrīz kā bērns nopriecājās, ka viņam nebūs jāpiedalās tādā pašā asiņainā darbā.

Kad Merejs atgriezās abu eskadronu novietnē, viņš izbrīnījās, pamanījis, ka dungo kādu motīvu. Tagad viņš jutās piekusis: viņš labprāt būtu licies gulēt un mazliet nosnaudies.

Ticis krantī, viņš ieraudzīja Vintu. Mākoņi bija izklīduši, saules stari zeltīja ieplaku. Kapteinis Vints plūkāja melnās ūsiņas un apjucis noskatījās tipi ribās.

—  Aizšmaukuši,— Merejs sacīja.

—  Visi?

—  Līdz pēdējam. Kā viņi to izdarījuši — pat neviens zirgs nav iezviedzies —, nevaru saprast. Nevis jātnieki, bet īsti burvji.

—  Vajadzēja rīkoties šonakt,— Vints saīdzis noteica.

—  Lai mūs pēc tam zākātu par sieviešu un bērnu slepkavošanu?— Merejs noprasīja.

—  Ar indiāņiem ceremonijas nav jātaisa,— Vints atbildēja.

—  Esiet tik labs, uzrakstiet raportu, es drusku nosnaudīšos,— Merejs sacīja.— Neesmu šonakt lāgā izgulējies.

Pulkvedis Mizners bija tikko beidzis brokastot un gāja pār kazarmu pagalmu uz zirgu staļļiem. Līdz šim vēl nebija nekādu ziņu no eskadroniem «A» un «B», un, tā kā tiem jau bija laiks atgriezties kopā ar sagūstītajiem indiāņiem, viņš sāka izjust nemieru. Pulkvedis domāja aizjāt uz Dārlingtonu un uzzināt, vai Mailss nav saņēmis jaunus rīkojumus no Indiāņu lietu pārvaldes priekšnieka vai no Vašingtonas, tomēr nolēma pagaidīt Mereja vai Vinta ziņojumu. Staļļos viņš apskatīja zirgus un pavēlēja pēc stundas apseglot savu melno ķēvi Dženiju. Mizners jau nāca atpakaļ uz savu dzīvokli, kad pēkšņi ieraudzīja ierindnieku Endželusu, kas iejāja pa vārtiem putām klātā zirgā. Izlikdamies, ka kurjera ierašanās viņam vienaldzīga, pulkvedis turpināja ceļu, kaut gan zināja: ja nakti notikusi kauja, tad Merejs jau ziņo par to.

Viņš apsēdās verandā un aizsmēķēja cigāru, mierīgi nolūkodamies Endželusā, kas šķērsoja pagalmu. Kareivji bija sapulcējušies uz apmācībām, bet saprata, ka notiek kaut kas svarīgs, un, sastājušies nelielos pūlīšos, nogaidot noskatījās uz pulkvedi un noputējušo Endželusu.

—  Ziņojums no kapteiņa Vinta, ser,— Endželuss aizelsdamies raportēja.

Mizners paņēma ziņojumu, bet, pirms sāka to lasīt, uzsauca kapteinim Tribodī:

—  Es aizliedzu kareivjiem slaistīties pagalmā bez darba, kapteini!

Viņš ātri pārskatīja ziņojumu un sacīja Endželusam:

—  Ej paēst un tad ienāc pie manis. Pag, vai tu nezini,— kapteinis Merejs šonakt mēģināja sagūstīt indiāņus?

—  Nedomāju vis, ser.

Mizners devās uz savu kanceleju un tur vēlreiz izlasīja raportu. Viņa pirmais dzinulis pēkšņā dusmu ietekmē bija — atsaukt eskadronus «A» un «B» postenī un arestēt Mereju par noziedzīgu nevērību pretinieka tuvumā. Tomēr pārdomājis viņš nolēma, ka šo lietu nedrīkst nodot karatiesai. Uzpeldētu pārāk daudz apšaubāmu faktu, vispirms — vai viņam bija šaijeni jāapcietina vai tikai jānotur rezervāta teritorijā; un tālāk — kas notiktu, ja Merejs būtu apšaudījis ciemu? Ziņas par izrēķināšanos ar indiāņiem kaut kādā veidā vienmēr iekļuva austrumu laikrakstos, un sabiedriskās domas spiediens Vašingtonā ne vienreiz vien pārtrauca godkārīgo virsnieku karjeru.

Tomēr pašreizējos apstākļos lieta kļuva stipri vienkāršāka. Šaijeni atstājuši rezervātu, un viņa pienākums bija tos atgādāt atpakaļ. Un, ja tas tiks izdarīts veikli un bez trokšņa un palīdzēs novērst jaunu karu ar indiāņiem, tad pulkveža Miznera vietā var rasties ģenerālis Mizners. Tomēr rīkoties vajadzēs uzmanīgi; viņš apspriedīsies ar Mailsu, un, ja tad kaut kas lāgā neizdosies, lai atbildību uzņemas civilā vara.

Kad ieradās ierindnieks Endželuss, Mizners jau sēdēja seglos. Viņi kopā jāja uz Dārlingtonu.

Aģents Mailss satraukts noklausījās pulkveža ziņojumu par to, kas pagājušo nakti noticis pie Koterkrika. Kad Mizners beidza, Mailss, pašūpojis galvu, nomurmināja:

—    Tā jau nevar. Viņiem nebija tiesību atstāt rezervātu.

—  Daudz ko nevar,— pulkvedis atteica.

—    Bet kā tad … es nesaprotu . . . jums taču tur ir divi eskadroni?

—    Tā jau bija jūsu taktika, mister Mails,— gaidīt. Mani virsnieki nevarēja uzņemties atbildību par ciema apšaudīšanu tumsā. Ja jūs būtu Jāvis mums arestēt šos Suņa karavīrus agrāk, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis. Bet patlaban atliek viens: viņus panākt un atgādāt atpakaļ.

—  Jā, viņi jāatgādā atpakaļ,— Mailss nedroši sacīja.

—    Vai jūs neesat domājis par to, kas notiks, ja šī ziņa iekļūs laikrakstos?

—    Esmu darījis visu, ko varēju,— Mailss gurdi atteica.— Ko es vēl varēju darīt?

—  Vai jūs parakstīsiet pavēli par viņu arestēšanu?

Mailss pablenza pulkvedī, tad nolaida acis uz galdu,

kur viņa rokas nervozi burzīja papīra lapiņu.

—  Viņi nepadosies,— Mailss sacīja.

—    Nē. Bet, ja viņus neatgādās atpakaļ,— kā tas ietekmēs citas ciltis aģentūrā?

—  Es parakstīšu,— Mailss nopūtās.

—    Lieliski!— Pulkvedis uzreiz kļuva mundrs un lietišķs.— Es nekavējoties nosūtīšu divus eskadronus viņiem pa pēdām, un redzēsiet, ka nedēļas laikā viss būs galā. Telegrafēšu uz kara ministriju Vašingtonā, lai tur apstiprina jūsu rīkojumus. Tagad sakiet — cik cilvēku ir Trulā Naža ciltī?

—    Ap trīssimt,— Mailss grūtsirdīgi atbildēja.— Astoņdesmit pieci vai deviņdesmit vīrieši, pārējie — sievietes un bērni. Ir slimie, daudz slimo. Viņi nevar kustēties sevišķi ātri.

—    Tādā gadījumā ar diviem eskadroniem pietiks,— Mizners apņēmīgi noteica.— Mēs iegūsim laiku, ja izsūtīsim manus kareivjus taisni no tās ielejas, kur viņi atrodas. Atļauju jums visu darīt zināmu Indiāņu pārvaldei; es ziņošu jums, tiklīdz indiāņi būs ievietoti cietumā.

Aģents Mailss pamāja, un Mizners augstu paceltu galvu izgāja no istabas. Pēc viņa aiziešanas Mailss palika sēžam pie rakstāmgalda, drūmi blenzdams sev priekšā. Kad gandrīz pēc stundas ienāca Lisija un pateica, ka brokastis galdā, viņš vēl aizvien sēdēja tajā pašā pozā.

—  Kas tev kaiš?— viņa jautāja.

—  Nekas, nekas, Lisij. Es darīju visu, ko varēju.

Rīkojumi, ko pulkvedis Mizners deva Merejam, bija īsi un precīzi. Viņš pavēlēja panākt šaijenus un arestēt. Karaspēku pavadīs furgoni, lai indiāņus nogādātu postenī. Haubice jāaizved atpakaļ uz Reno fortu, jo tā var aizkavēt kavalērijas virzīšanos; Mizners neparedzēja sevišķas grūtības arī bez lielgabala. Galvenais — atrast indiāņus. Eskadroniem bez Stīva Džeskija piekomandēs vēl izlūku — arapahu, ko dēvēja par Cilvēku Rēgu.

—  Dabūjiet atpakaļ visus, kas paliks dzīvi. Es parūpēšos, lai jūsu nopelni tiktu ievēroti. Sī lieta jums var atnest paaugstinājumu.

Merejs pameta ar galvu, un pulkvedis nodomāja:

«Drūms tips, bet pavēli izpildīs. Vints nav Mēreja vērts, viņš ir labs palīgs, bet ne komandieris. Merejs ķersies pie darba, kā nākas, un atgriezīsies ar indiāņiem — ar tiem, kas būs palikuši dzīvi. Un Merejs nezaudēs pārāk daudz kareivju; ja viņam arī ir trūkums, tad vienīgi — pārlieka piesardzība.»

Mizners jāja atpakaļ uz Reno fortu, ārkārtīgi apmierināts ar saviem rīkojumiem, bet eskadroni «A» un »B» devās uz ziemeļiem. Trīssimt cilvēki jāšus — ciems, cilts, vesela tauta,— daudz dažāda vecuma cilvēku ar dažādām tieksmēm, jauni un veci, skaisti un neglīti, ar visu, kas viņiem pieder, ar lielām un mazām, rupjām un trauslām, personiskām un kopīgām mantām,— pa tādām pēdām nav grūti sekot. Un kā lai viņi varētu noslēpties? Indiāņi jāja ātri, un pakavu troksnim vajadzēja uzmodināt prēriju jūdzēm tālu. Viņus izdzirdēs, ieraudzīs, par viņiem ziņos. Viņu priekšā aizcirtīsies durvis, aizvirtņus noslēgs ar šautrām, lopus aizdzīs no viņu ceļa.

Eskadroni virzījās uz ziemeļiem, Džeskijs un arapahs atrada indiāņu pēdas putekļos, nomīdītajā prēriju zālē, platajās grambās izsusējušu upju gultnēs. Sausā zeme bija izrakņāta, un arapahs vēcināja rokas kā spārnus, rādīdams, kā šaijeni auļo. Kareivji joņoja zvērojošā tveicē jūdzi pēc jūdzes pa Catokvas pakalniem. Kodīgie, sarkanie putekļi uz sejas un mutē pārvērtās dubļos, aizsegdami visu pasauli. Līdz vakaram viņi jāja klusēdami, sviedriem pārplūduši, smagi elpodami, bet, kad saule kā nokaitēta ogle iegrima sarkanā miglā, viņi apmetās atpūsties Redforkas krastā.

Merejs bija drūms un kluss, un kareivji baidījās no viņa. Viņš bija noputējis, miesa niezēja no sviedriem un netīrumiem, bet upe bija izžuvusi un nebija, kur nomazgāties; viņš izgāza dusmas uz kareivjiem, zoboja tos, cenzdamies iedzelt sāpīgāk.

—  Ko jūs dusmojaties?— Vints pavaicāja.

—  Tā ir mana darīšana, kapteini.

—  Protams, bet, ja tas ir aiz karstuma, tad savaldieties. Mums visiem karsti.

—  Piedodiet,— Merejs atteica. Viņš palūkojās Vintā ar dīvainu skatienu.

—  Kā jūs domājat, vai rīt panāksim?— Vints jautāja.

—  Varbūt.

—  Es zinu gadījumus, kad Suņa karavīri veikuši simt divdesmit jūdžu dienā,— Vints sacīja.— Viņi ved līdzi rezerves zirgus un pārsēžas pēc katrām desmit jūdzēm. Neviena kavalērija pasaulē nevar viņus panākt.

—  Siem nav rezerves zirgu. Bet viņu pašu zirgi tā novājējuši, ka ceļā var nobeigties. Bez tam viņiem līdzi ir sievietes un bērni.

—  Tomēr viņi ies uz priekšu,— Vints sacīja.

—  Viņi, bez šaubām, ies. Varbūt mēs panāksim viņus rīt, varbūt parīt. Pamodiniet visus agri, četros trīsdesmit.

—  Cilvēki nepagūs izgulēties.

—  Ja skvo iztur, tad izturēs arī vīri,— Merejs atbildēja.

Vienība devās ceļā rīta krēslā. Kareivji klusām lamājās, virsnieki meta izbrīnītus skatienus uz Mereju. Sādā apgaismojumā būtu grūti dzīt pēdas, ja šaijeni tās mēģinātu jaukt. Bet viņu gaita uz ziemeļiem bija taisna kā putna lidojums; ceļu pašķīra tautas ilgas pēc savas zemes, pēc dzimtajiem pakalniem un ielejām. Un arapahs atkal vēcināja rokas, rādīdams, kā var auļot indiāņi — sievietes, bērni un sirmgalvji—, kad sentēvu zeme sauc. Arapahs kalpoja baltajiem, bet lepojās ar savu tautu, sevišķi, kad viņi jāja garām koijotu apgrauztiem un mušu apsēstiem kritušiem zirgiem.

— Auļo, kamēr krīt,— kavalēristi teica cits citam. Viņi zināja, ka indiānis, kas nodzinis savu zirgu, arī pats nodzīsies līdz nāvei.

Vēlā, tveicīgā rītā viņi apmetās uz īsu atpūtu: pavadāja zirgus un notīrīja no tiem sviedrus un netīrumus. Tagad viņi atradās apvidū, kas bija noaudzis ar augstiem dzeltenās zāles ceriem. Visapķārt sausi mēsli lika atcerēties milzīgos bizonu pulkus, kas reiz bija pārplūdinājuši prērijas.

— Tas nemaz nav tik sen,— Kelijs sacīja.— Vēl pirms desmit gadiem prērijas mudžēt mudžēja no viņiem.

Merejs jau pavēlēja taurētājam taurēt signālu, lai dotos ceļā. No ilgās sēdēšanas seglos viņam smeldza viss ķermenis, un viņš redzēja, ka kareivji izslienas seglos, pūlēdamies izstaipīt krampju savilktās kājas. Kā to izturēja sievietes un bērni? Viņš reiz bija izmēģinājis no jēlmītas ādas taisīto indiāņu seglu apšaubāmās ērtības.

— Jo ātrāk viss beigsies, jo labāk,— viņš nomurmināja, domādams, ka cilvēki taču nogalina mirstošu suni, kad nespēj vairs noskatīties tā mokās.

Viņi virzījās tālāk. Indiāņu ceļš veda uz ziemeļiem, un saules stari kā nokaitēti asmeņi dūrās kavalēristiem mugurā. Tomēr putekli te nebija tik biezi, un priekšā viļņojās augstas zāles dzeltenā jūra. Eskadroni pārjāja pār Soltforku un piejāja pie skvotera1 būdas.

—  Indiāņi?— Merejs nogārdza.

Skvoters bija garš un izkāmējis vīrs ar zirga seju, platās, apvalkātās biksēs. Viņš domīgi kasīja pakausi, bet sieva un divi bērni spiedās durvīs aiz viņa. Viņš nebija draugos ar likumu un baidījās no visa pasaulē; viņš baidījās no kareivjiem un indiāņiem un vienlīdz nīda gan vienus, gan otrus.

—  Pajāja garām,— viņš īgni norūca.

—  Kad?

—  No rīta.

' Skvoters — kolonists, kas apmeties uz kāda brīva, neapstradāta zemes gabala.

—       Cik? Runājiet!— Merejs uzbrēca.— Vai jūs kurls esat, vai? Runājiet!

—      Var būt, ka arī esmu kurls, mister,— skvoters novilka.— Jums nav tiesību bāzties manās darīšanās.

—  Cik tad, mister?— Merejs atkārtoja.

—      Tikpat daudz, cik jūsu . . . draņķi, velns lai jūs parauj,— skvoters noauroja viņiem pakal, kad vi^i aizlēkšoja.

Viņi apstājās tikai pie Kanzasas robežas. Kājas bija tā notirpušas, ka daudzi, nokāpuši no segliem, pakrita un palika guļam zālē. Tuvumā gadījās izsusējuša strauta gultne — vairākas ar duļķainu šķidrumu pilnas bedres, un kareivji padzirdīja zirgus. Pēc tam guļus viņi notiesāja savas porcijas un uzdzēra ūdeni no ceļa blašķēm. Merejs un Vints bija noliekušies pār karti.

—       Apmešanās vietā vajadzīgs ūdens,— Vints sacīja.— Soltforka izžuvusi. Viņi jās līdz Medisinlodžas upei.

—  Ja tur ir ūdens. Ja nav, viņi dosies tālāk.

—  Viņi nevar jāt tālāk.

—      It kā es nezinātu,— Merejs norūca.— Viņu zirgi bija tikko dzīvi jau pirms Dārlingtonas atstāšanas.

Vints paraustīja plecus.

—       Es nosūtīšu ziņnesi uz Dodžsitiju,— Merejs sacīja.— Turieniešiem jau vajag zināt, ja pulkvedis telegrafējis. Velns viņus neraus, ja viņi komandēs pāris rotu uz ziemeļiem. Bez tam viņi var izsūtīt vilcienu no Santafe un tā ielenkt indiāņus.

—  Bet pulkvedis var nodomāt. . .

—      Man ir pilnīgi vienalga, ko pulkvedis var nodomāt,— Merejs viņu pārtrauca.— Es gribu izbeigt to visu.

—  Labi,— Vints pamāja.— Labi.

Ziņnesis devās uz Dodžsitiju, bet eskadroni atkal traucās uz ziemeļiem pa šaijenu pēdām. Te, Kanzasā, mājas bija diezgan bieži, bet, kad ceļu aizsprostoja rančo, indiāņu pēdas meta tam apkārt līkumu. Tad vienība nokļuva tuksnesīgā, drūmā apvidū, kur nebija ne dzīvas dvēseles, vienīgi tālumā divi jātnieki apraudzīja ganības.

Leitnants Frīlends pieauļoja pie Mereja un sacīja:

—  Zirgi ilgi neizturēs, ser.

—  Vai tiešām?

Un Frīlends apklusa, bet Merejs arī pats redzēja, ka zirgi ir vienos sviedros un putās, galīgi nomocīti, trīc pat tad, kad gāja soļos.

Jau tuvojās vakars, kad izlūks Džeskijs pievilka pavadu un norādīja uz viegliem dūmiem tālumā.

Merejs pacēla roku, apturēdams savu vienību. Dūmi vijās daudzās vieglās strūklās, kas gan saplūda vienkopus, gan atkal izšķīrās gaisā.

—  Pēdas beidzas,— Vints klusu sacīja, un Merejs pamanīja, ka viņš attaisa revolvera maksti. Kareivji saspiedās pūlī, pārliekušies seglu lokiem, ar pūlēm atvilkdami elpu. Viņu zilos formas tērpus klāja brūni un pelēki putekļi, vaigus — trīs dienas neskūta bārda. Visi klusēdami noskatījās dūmos.

Merejs lēnām veda viņus uz upi, bet krasts bija aizaudzis ar krūmiem, un viņš apstājās kādus simt soļus no ūdens. Vints norādīja pret straumi: apmēram jūdzi tālāk līdzenums pacēlās, izveidojot it kā uzbērumu,— droši vien tur bija šaijenu nometne.

—  Man nepatīk šie krūmi,— Merejs teica.

Leitnanti Frīlends, Hetlovs un Auslenders piejāja

pie abiem kapteiņiem. Leitnanti bija tik uzbudināti, ka tikko valdīja vēlēšanos apbērt savus priekšniekus ar jautājumiem. Viņi gatavojās savai pirmajai kaujai ar šaijeniem un jau iztēlojās, kādu iespaidu atstās, kad, atgriezušies Austrumos, stāstīs par īstām kaujām ar indiāņiem. Hetlovs bija divdesmit divus gadus vecs ruds sārtvaidzis un jau iedomājās, kā stāv sava tēva — veca ieceļotāja — priekšā un viņi kā vīrietis vīrietim stāsta viens otram par indiāņiem. Auslenders centās saglabāt miera pilnu cieņu, bet Frīlends puiciski rādīja zobus.

— Jājiet atpakaļ un sakārtojiet cilvēkus,— Merejs viņiem sacīja. Viņš likās ļoti noguris, vienā laidā berzēja acis un žāvājās.— Kelij!— viņš pasauca.— Ei, Kelij!

Kad Kelijs ieradās, kapteinis gurdi pamāja un norādīja uz upes krastu.

—  Seržant, paņemiet izlūku un pāris kareivju un pārmeklējiet krūmus.

—  Klausos, ser!— Kelijs atteica.

Merejs ar Vintu vēroja, kā tie pieci, sastājušies retā ķēdē, virzās caur krūmiem uz upi. Saule jau bija zemu, un viņu ēnas, plakanas un garas, slīdēja pa viļņojošos zāli. No ziemeļiem uzpūta dzestrs vējš, un dūmu strūkliņas izklīda uz dažādām pusēm. Seržants Kelijs iznāca no krūmiem un pameta ar roku.

—  Tīrs!— viņš uzsauca.

Merejs veda eskadronus uz upi. Krūmājs bija putnu pilns; tie uzspurdza un laidelējās pāri noputējušo jātnieku galvām. Smilšainajā gultnē sastāvējies ūdens dziļumā sasniedza apmēram pēdu, un, kad kareivji jāja pāri upei, viņiem vajadzēja pievilkt pavadas, lai zirgi nedzertu. Otrā krastā viņi sastājās rindā pa četri, pacēla karogu, un, krēslai tuvojoties, kolonna kā gara čūska vijās caur zāli un zemajiem kokiem.

Vienība virzījās lēni pa straumi, pūtinādama zirgus, un drīz pakalna virsotnē parādījās neskaidri jātnieku silueti.

—  Viņi mūs ieraudzījuši,— Vints sacīja, un Merejs pamāja taurētājam. Taures dzidrās skaņas ieurbās sārtajās rieta debesīs kā smalkas jo smalkas sudraba bultas. Zirgi satrūkās, un vienība pārgāja rikšos.

Tad Merejs, pacēlis roku, apturēja vienību.

No indiāņu grupas pakalna virsotnē atšķīrās jātnieks un strauji auļoja lejup, turp, kur kavalērija ķārtojās uzbrukumam. Viņš sēdēja seglos taisni, pacēlis rokas virs galvas, un viņa garie mati plīvoja, bet mazais zirgs skrēja ar mežonīgu un brīvu grāciju. Saule nolaidās vēl zemāk, un pēkšņi kalna nogāze aiz indiāņa iegrima ēnā, tikai virsotnē vēl atdusējās ugunīgā bumba. Indiānis izauļoja no ēnas, un viņa zirgs sāka iet rāmāk. Joprojām turēdams rokas virs galvas, viņš piejāja pie vienības un apstājās soļus divdesmit no Mereja.

—  Mazais Vilks,— Vints noteica.

Vecais vadonis lēnām nolaida rokas; viņa sejā — tumšā kā zeme — rotājās smaids, kurā bija gan līdzjūtība, gan nožēla. Kails līdz jostasvietai, neapbruņots, viņš mierīgi sēdēja seglos kā gudrs soģis pagājušos laikos. Šķita, ka visi divsimt asiņaino cīņu — viņa tautas un balto cīņu gadi tagad iemiesojušies šajos divos cilvēkos, kas stāvēja viens otram pretī,— kapteinī Merejā, kurš bija tērpies apputējušā, zilā formas tērpā, un vecajā, puskailajā šaijenu vadonī.

Tomēr vienīgās jūtas, kas valdīja pār Mereju, bija drūms niknums — uz sevi pašu, uz Mazo Vilku, uz kareivjiem, uz visiem tiem spēkiem, kas bija prasījuši no viņa šo divu dienu ilgo trako pakaļdzīšanos.

—  Vaicā, ko viņam vajag,— Merejs teica Stīvam Džeskijam.

Mazais Vilks sāka runāt. Kareivji saliecās uz priekšu, ieklausīdamies viņa valodā, kaut arī nesaprata ne vārda.

—  Viņš negrib kara,— Džeskijs sacīja.

—  Jauki!— Merejs pamāja.— Saki, lai viņš atved šurp savus cilvēkus, un mēs tos arestēsim. Pret viņiem izturēsies labi, un rit atbrauks furgoni ar uzturu un apģērbu.

—  Tam viņš nepiekrīt,— Džeskijs atteica.— Viņi neies atpakaļ. Viņi dosies tālāk uz ziemeļiem, un, ja vajadzēs, viņš vedīs savus cilvēkus pāri Kanādas robežai.

—  Tas nav iespējams,— Merejs gurdi noteica.— Saki viņam, ka mēs uzbruksim nometnei un atgādāsim viņa ļaudis atpakaļ, kaut arī mums vajadzētu apkaut visus līdz pēdējam vīram. Saki viņam, ka rīt pienāks karaspēks no Dodžsitijas un vēl atbrauks pa dzelzceļu no Santafe. Viņš nenokļūs līdz Kanādai un pat ne līdz Vaiomingai.

Mazais Vilks atkal pasmaidīja un pastiepa roku Merejam. Bet Merejs nesniedza savējo, un Džeskijs stostīdamies pārtulkoja:

—  Viņš teic, ka darīšot to, kas viņam jādara, un lai jūs darot to, kas jums jādara. Viņš teic, ka viņiem labāk mirt nekā būt vergiem.

Merejs uzkliedza:

—  Saki viņam, lai viņš vācas pie velna, kamēr neesmu licis viņu nošaut.

Ēna jau noslēpa visu kalna nogāzi, un virsotnē vairs nevienu neredzēja. Puse saules diska bija sastingusi kā pārgriezts glazēts apelsīns uz svētku tortes. Mazais Vilks apgrieza savu zirgu un palaida rikšiem. Tad atkal apgrieza, it kā vēlēdamies vēlreiz runāt ar Mereju. Nu Merejs ļāva vaļu visam niknumam, kas bija sakrājies. Viņš izrāva revolveri un izšāva uz šaijenu vadoni.

Mazais Vilks nepakustējās. Merejs paskatījās uz vēl kūpošo revolveri un, acu nepacēlis, sacīja Frīlendam:

—  Taurēt uzbrukumu!

Mazais Vilks apgrieza zirgu un aizlēkšoja ēnā. Taures skaņas pāršķēla klusumu, pakavi sāka ritmiski klabēt, it kā bungas piebalsotu taurēm tukšā koncertzālē, un visa nodala, vienā kustībā pievilkusi pavadas, izdvesa dziju, gandrīz sadzirdamu nopūtu.

Tad Vints strauji norādīja ar roku uz pakalna virsotni, kur pēkšņi uz sārtās debess un sarkanā saules segmenta fona iznira gara jātnieku virtene. To bija pāri par astoņdesmit, visi cilts vīrieši — gan loti veci, gan ļoti jauni, gan nobrieduši karavīri pašā spēku plaukumā.

Mereja kavalērija drāzās uz priekšu, un gandrīz tūkstoš pakavu negantā klaboņa nomāca taures skaņas. Kavalēristu zobeni nozibēja, un, kad zirgi uzauļoja pakalna pakājē, nodzisa pēdējais gaismas atspulgs. Bet jātnieku silueti virsotnē nekustējās.

Pēkšņi šaijeni brāzās lejup, bezdievīgo orķestri papildinot ar savu kara saucienu. Viņi joņoja pretī kavalērijai tik strauji, ka šķita, zobeni kavalēristu izstieptajās rokās tūliņ izdursies viņiem cauri, bet — dažu soju atstatumā piepeši pašķīrās un, plīvojošo spalvu tumšajā viesulī ņirbēdami kā izbārstīti kaleidoskopa stikliņi, uz saviem zemajiem, dzīslainajiem zirdziņiem aizjoņoja kareivjiem garām.

Taure signalizēja atkāpšanos, un eskadroni «A» un «B», apturējuši piekusušos zirgus, apgrieza tos un sarindojās krēslainajā nogāzē. Vienīgā zilo formas tērpu trofeja bija zemē izstiepies šaijens ar pārcirstu galvu, žēlsirdīgas pustumsas segts.

Merejs, divreiz izšāvis, vēl aizvien spieda revolveri nosvīdušajā rokā, pamāja kapteinim Vintam un uzsauca, lai tas ņem savu eskadronu un panāk indiāņus pie upes. Kavalērija izvērsās, un zilie jātnieki ar aizsmakušiem kliedzieniem, izrāvuši zobenus, aizaujoja uz krastu. Ierindnieki Hārlings un Defrejs atpalika: viens pieturēja pāršauto plecu, otrs — roku, ko bija pārlauzis karavāles sitiens.

Kad kavalērija nojāja zemienē, indiāņi jau devās pāri upei. Abu eskadronu zirgu pakavi vienā mirklī sasmalstīja krūmājus, bet iestiga upes smilšainajā dibenā. Piekusušie zirgi, garā dienas pārgājiena nokausēti, varēja iet tikai lēnos rikšos un ar pūlēm kārpījās augšā stāvajā krastā. Tikmēr šaijeni, ķuru zirgi bija paspējuši atpūsties pirms uzbrukuma, raidīja pāris šāvienu uz kavalēriju, aizaujoja pret straumi un no jauna pārjāja pāri upei, pametot netīros un nomocītos kareivjus otrā krastā.

Jau iestājās nakts. Aiz pakalna vēl aizvien sārtojās debess. Kareivji nokāpa no zirgiem, kuri smagi elpoja, un, stāvēdami tiem līdzās, noskatījās, kā šaijeni zosu gājienā atgriezās nometnē, kur bija viņu sievietes un bērni.

Vints ar apmulsušu smaidu klusu sacīja Merejam:

—  Es kādreiz redzēju lapsu, kas aizvilināja medniekus no alas ar bērniem . . .

—  Vajadzēja ielauzties nometnē,— Merejs teica. — Viņi būtu atgriezušies, ja mēs sagūstītu sievietes un bērnus. Citreiz būšu gudrāks.

—  Jau Dārlingtonā viņu zirgi bija tikko dzīvi, un tomēr viņi bija žiglāki par mums.

—  Jāšanas sacīkšu vairs nebūs,— Merejs atbildēja.

Padzirdījuši zirgus, eskadroni devās atpakaļ pār upi un novietojās pusjūdzi no pakalna, lejup pa straumi. Seši cilvēki bija ievainoti, bet ne sevišķi nopietni, un visi varēja sēdēt zirgā. Ierindnieks Tempors, padzīvojis vīrs, kas visu Ziemeļu un Dienvidu karu bija hospitālī par sanitāru, kā prazdams pārsēja brūces. Sis plecīgais bārdainis izturējās pret ievainotajiem maigi kā sieviete un pat nesūdzējās par tik sliktu apgaismojumu kā nometnes ugunskurs.

Kamēr kareivji ēda, Merejs un Vints aizlēkšoja uz pakalnu. Šaijenu ugunskurus aizsedza kraujas mala, bet sārtenā atblāzma pacēlās kā vēdeklis pār pakalna virsotni, piešķirot tam fantastisku maza kvēlojoša vulkāna izskatu.

—  Acīmredzot viņi nemaz neuztraucas,— Merejs sacīja.

—  Pārtikas krājumu viņiem nevar būt,—• Vints piezīmēja.— Liekas, Mailss viņus mērdēja badā.

—  Runa nav par pārtiku, bet par ūdeni. Viņi taču var ēst savus zirgus.

—  Ejiet nu! Indiāņi zirgus neēd,— Vints iebilda.

—  Neēd? Suņa karavīri ēdīs. Viņi pārkāps jebkuru tabu, lai tikai nebūtu jāpadodas.

—  Nepatīkams darbs,— Vints sacīja.— Vai mēs ieiesim nometnē šonakt?

—  Vajadzētu. Ieroču viņiem droši vien nav daudz — pāris pistoļu, varbūt viena vai divas karabīnes. Kad viņus atgādāja Teritorijā, viņiem bija tikai daži simti patronu. Tur liela šaušana neiznāk.

—       Varbūt viņi nemaz nešaus,— Vints sacija.— Tas vecis nav muļķis.

Merejs teica:

—       Man nevajadzēja šaut uz viņu. Es biju zaudējis savaldīšanos.

—  Es par to nedomāju.

—      Jūs varat domāt, kas jums patīk, velns parāvis!— Merejs noteica.

—       Labi. Bet es nemaz par to nedomāju. Es saprotu, ka tāds cilvēks var izvest no pacietības.

—  Vai jūs nekad nezaudējat savaldīšanos?

—      Gadās. Jums jāizguļas. Ja es gulētu tik maz kā jūs. . .

—  Klusējiet!— Merejs iesaucās.

Viņi jāja tālāk, nerunādami ne vārda. Vinta lūpas bija sakniebtas šaurā svītriņā. Beidzot Merejs ieminējās:

—  Piedodiet, Vint!

—  Labi. Nerunāsim vairs par to.

Viņi atgriezās nometnē. Vints nokāpa no zirga un aizgāja, neteicis Merejam ne vārda, bet tas nogūlās pie ugunskura un sāka bāzt tabaku pīpē. Pienāca leitnants Frīlends un apstājās viņam blakus.

—  Ser?

—  Kas ir?— Merejs noprasīja.

—  Kādi būs rīkojumi uz nakti?

—      Gulēsim,— Merejs atbildēja.— Vairāk nekā. Nostādiet sardzi pie zirgiem un izsūtiet piketus ielenkt pakalnu. Nomainiet pēc katrām divām stundām. Tiklīdz kāds mēģina pielavīties pie ūdens — šaut!

Leitnants pamāja, bet palika stāvam.

—      Vairāk nekā,— Merejs atkārtoja,— un pats arī izgulieties.

Kapteinis atgūlās uz muguras un lūkojās debesīs. Viņš šodien nebija nekā ēdis: negribējās. Viņš gulēja un raudzījās melnajās debesīs, pār kurām slīdēja ugunskuru atblāzma. Sinī mirklī viņš stipri alka divu lietu: iedzeršanas un sievietes tuvuma. Jebkura dzēriena un jebkuras sievietes, pat kaut kādas skvo no pakalna virsotnes nometnes. Viņš nebija precējies, un nebija tādas misis Merejas, lai varētu pasapņot par atgriešanos pie viņas; taču misis Vinta gan bija, tikai diezin, vai Vints viņu atcerējās.

Pēc brītiņa Merejs iemiga. Tas bija pirmais dziļais miegs triju nakšu laikā.

Viņš atmodās, sajutis uz sejas aukstas lietus lāses, un ieraudzīja zemas svina debesis. Naktī kāds bija pārsedzis viņam segu; viņš to nometa un ar pūlēm piecēlās. Kājas zābakos bija uztūkušas un notirpušas, un pirmie soļi bija īsta mocība. Merejs paskatījās pulkstenī — bez dažām minūtēm pieci. Kareivji, satinušies segās, gulēja ap izdzisušajiem ugunskuriem, bet iztālēm, no pakalna pakājes, atplūda dobji pakavu klaudzieni.

Viņš klupšus devās meklēt Vintu. Lietus bija pamodinājis vienu otru kareivi; tie smagi cēlās kājās un izslējās Mereja priekšā. Viņš atrada Vintu un sāka purināt to aiz pleca.

—      Celieties,— Merejs sacīja.— Es gribu tur iekļūt līdz ausmai.

Vints piecēlās un sāka ar rokām saglaust matus. Viņam bija atauguši bārda, seja novājējusi un novecojusi.

—  Kur?— viņš aizsmacis jautaja.

Merejs pamāja uz pakalnu. Viņš cerēja, ka Vints piekritīs šim lēmumam; viņam bija bail. Ja Vints piekristu, tad nebūtu tik baismigi.

Vints joprojām glauda matus.

—       No Dodžsitijas ieradīsies kājnieki,— viņš sacīja. — Tik ilgi mēs varam indiāņus aizturēt.

—  Es gribu izbeigt šo lietu,— Merejs teica.

—  Vakar jūs bijāt citās domās.

—  Bet šodien tādās,— Merejs atbildēja.

Lietus pieņēmās. Vints uzlika galvā slapjo cepuri un noteica:

—  Pavēliet!

Merejs paraustīja plecus.

—       Pieceliet ļaudis,— viņš sacīja.— Mēs iesim kājām. Tā būs vieglāk.

—  Kā man nepatīk kājām ejoši kavalēristi!

—  Bet man nepatīk nogalināti.

Merejs aizgāja. Viņš sameklēja Keliju, kas pūlējās aizkurt apdzisušu ugunskuru.

—      Kā tur augšā izskatās, seržant?— viņš prasīja, pamādams uz pakalna pusi.

—  Mierīgi.

—  Mēs iesim kājnieku ierindā. Pamodiniet ļaudis un atsauciet piketus!

—  Klausos, ser!

—  Un lai nebūtu slepkavību!— Merejs piebilda. — Pasakiet to visiem. Tur pilns ar skvo un bērniem.

—  Liekas, viņi rok tranšejas, ser.

—  Par to, kas jums liekas, jūs ziņosiet tad, kad jums prasīs, seržant.

Eskadroni «A» un «B», nokāpuši no zirgiem un izklīduši retā strēlnieku ķēdē, sāka lēni doties uzbrukumā. Viņi puslokā ietvēra pakalna pakāji un pa nogāzi jau kāpa augšup, bet indiāņi joprojām nerādīja nekādas dzīvības zīmes. Agrās rītausmas pelēko krēslu nomainīja rīta bālā gaisma; kareivji atradās jau pusceļā uz pakalna virsotni, un Merejam sāka likties, ka viņi ieies šaijenu nometnē bez neviena šāviena.

Tad viņš saprata, ka šaijeni patiešām izrakuši tranšejas. Viens indiānis pacēlās visā augumā,— vēlāk Merejs nosprieda, ka tas bijis Mazais Vilks. Uguns no šaijenu tranšejām izjauca zilo formas tērpu rindas. Indiāņiem laikam bija maz patronu, jo viņi raidīja tikai vienu zalvi, bet kavalēristi apsviedās un metās atpakaļ uz kalna pakāji, pamezdami valgajā zālē vairākus zilus pauguriņus. Kareivji bēga atšaudīdamies, un Merejs, neganti lamādamies, centās kaut kā savākt kopā izjauktās rindas. Bet aizmugurē, pakalna virsotnē, indiāņus vairs neredzēja, tikai viens sēdēja uz tranšejas malas un mierīgi smēķēja pīpi.

Kareivji sagūla zālē pakalna pakājē, un Merejs smagiem soļiem devās gar ķēdi saskaitīt zaudējumus. Vints, kas bija neskarts, nenolaida acu no Mereja un tikai reizi paskatījās augšup uz pakalna nogāzi, kur zālē vēl aizvien rēgojās nekustīgie zilie pauguriņi.

—  Frīlends ir tur,— viņš sacīja Merejam.

Merejs pamāja un gāja tālāk. Trūka Kelija un piecu ierindnieku. Ne mazāk par trīsdesmit bija ievainoti. Izlūks Džeskijs gulēja ar pāršautu galvu; viņa briežādās tērpto ķermeni tikko varēja saskatīt garajā zālē. Arapahs Cilvēks Rēgs — ar sadragātām krūtīm — mēģināja rāpties lejup pa nogāzi. Leitnants Hetlovs atskrēja atpakaļ un palīdzēja viņam nokļūt lejā. Viņš palika guļam lietū un uzsāka žēlu dziesmu, ko neviens no apkārtējiem nesaprata. Pēc pāris minūtēm viņš nomira.

Merejs piegāja pie Vinta un nočukstēja:

—  Velns parāvis! Nevainojiet mani Frīlenda nāvē.

—  Mēs visi esam vainīgi,— Vints atbildēja.

—      Viņi gribēja atgriezties mājās,— Merejs turpināja.— Pie velna, viņi taču gribēja tikai to.

—  Zinu, ko jūs domājat darīt?

—  Iet atkal uzbrukumā,— Merejs gurdi atbildēja.

Ievainotajiem palīdzēja nokļūt līdz nometnei, un

pārējie no jauna izvērsās ķēdē. Šoreiz viņi līda pa slapjo zāli, tomēr netika augstāk kā līdz pakalna pusei. Tad viņi sagūla zālē; tikko parādījās kāda šaijena galva, viņi šāva, bet indiāņi neatklāja uguni, kamēr kareivji nemēģināja virzīties uz priekšu.

Tā pagāja rīts, bet ap dienasvidu lietus pārstāja un no mākoņiem parādījās karsta saule sēra krāsā. No zāles kūpēja garaiņi, upe, kas bija pacēlusies gandrīz par pēdu, locījās kā gausa, sarkana čūska. Merejs pavēlēja atkāpties.

Kareivji apēda neaizskaramās devas atliekas un, gulēdami zālē, saulē apžāvējās. Merejs izstiepās, palicis seglus pagalvī un pārklājis acis ar mutautiņu; tā bija ļoti ērti, un viņš varēja uz dažiem mirkļiem aizdzīt visas domas, just saules kvēli un dzestrā prēriju vēja glāstus. Putni čivinādami izspurdza no piekrastes biezokņiem, un to ēnas dejoja pa zemi. Paskrēja garām koijots, un aiz viņa ašā, garā svītrā novilnīja zāle.

Vints piesēdās līdzās Merejam un pavaicāja:

—  Vai atkal līdīsim augšup, kapteini?

Merejs ilgi neatbildēja. Tad viņš izslējās sēdus, salocīja mutautiņu un cieši pavērās Vintā.

—  Es nezinu,— viņš atteica.

—      Reizē ar furgoniem pienāks lielgabals,— Vints piezīmēja.

Merejs paraustīja plecus.

—  Es domāju, ka tā būs labāk,— viņš sacīja.

—      Tam nav nozīmes,— Vints atteica.— Viņi tur, augšā, jau ir tikpat kā beigti.

—  Man šķiet, viņi paši to gribēja.

—  Taisni tāpēc tam arī nav nozīmes.

—  Nevaru aizmirst Frīlendu,— Merejs sacīja.— Mēs pagaidīsim lielgabalu. Jāpienāk arī karaspēkam no Dodžsitijas.

Ne furgoni, ne lielgabals neatbrauca. Merejs, nogaidījis līdz pulksten sešiem, aizsūtīja seržantu Gitiju un ierindnieku Henesiju uzzināt, vai braucēji nav nomaldījušies ceļā starp Medisinlodžas upi un Dārlingtonu. Viņš nosūtīja arī raportu pulkvedim Mizneram un pavēlēja Gitijam nogādāt to ar Henesiju, tiklīdz viņi satiks furgonus. Seržantam vajadzēja atgriezties kopā ar furgoniem. Beigās Merejs sacīja Gitijam:

—  Ja jūs nesastapsiet mūs, novietojiet ievainotos furgonos un nogādājiet Koldvoterā. Manuprāt, tur jābūt ārstam.

—  Ja nesastapšu?— pārjautāja Gitijs.

—  Ejiet, seržant,— Merejs atteica.

Viņš pastāvēja, noskatīdamies, kā abi kavalēristi pārjāja pārplūdušo upi pa braslu, tad atgriezās pie eskadroniem. Pēcpusdienas atpūta bija uzmundrinājusi kareivjus un zirgus un izkliedējusi nomāktību, kas valdīja pēc šārīta sakāves. Bet kareivji jau trīs nedējas pārtika no samazinātām devām, bija ievainotie un kritušie, un tas vienību novājināja. Pakalna pakāji apsargāja piketi, tomēr šaijeni nebija redzami ne tranšejās, ne uzbērumos un nemēģināja izlauzties.

Merejs atcerējās nostāstus par Oregonas Trakta senajām dienām un pirmajiem pārcejotāju vezumiem, kas šķērsojuši prērijas. Tolaik spēku samērs bija pretējs, tomēr viņš šaubījās, vai kādreiz pārceļotāji nokļuvuši tik izmisīgā un bezcerīgā stāvokli, kādā tagad atradās Mazais Vilks un viņa tauta.

Viņus ielenc karaspēks, kas skaitā divkārt pārsniedz indiāņus, viņiem uzglūn vienība, kas izsūtīta no Dodžsitijas, lai galīgi nogrieztu ceļu uz ziemeļiem, viņus no visām pusēm ietver militāru posteņu un fortu tīkls,— viņiem nav pat visniecīgāko izredžu, ka jel kāds spēs izlauzties brīvībā. Ceļā paņemtie trūcīgie pārtikas krājumi droši vien jau izlietoti; agri vai vēlu viņi izšaus pēdējās patronas, bet nepārtrauktā auļošana laupīs spēku gan zirgiem, gan jātniekiem. Merejs bija dzirdējis, ka šaijenu bērni jājot jau kopš ceturtā dzīvības gada; pagājušo nakti viņš pats bija liecinieks šādai neticamai jāšanas meistarībai, bet viņš arī zināja, ka neviens jātnieks nespēj izturēt nepārtrauktu jāšanu stundām un dienām ilgi. Tas viņus nobeigs, pat ja viņi izlavītos, bet Merejs neticēja, ka viņiem izdosies izlavīties.

Merejs sacīja Vintam:

—  Ļaujiet ļaudīm atpūsties. Karaspēks no Dodžsitijas un varbūt ari lielgabals būs šeit rit no rīta.

—  Viņi var nakti aiziet.

—  Var,— Merejs piekrita.— Es izlikšu piketus visu nakti.

—  Es gribētu aizsūtīt ievainotos pie ārsta. Viņiem ir grūti, turklāt vēl tāds karstums.

—  Furgoni ieradīsies rīt,— Merejs atbildēja.

—  Cerēsim.

Arī šo nakti Merejs gulēja. Apbrīnojami, cik ātri viņš bija nomierinājies, pēc tam kad bija galīgi pārliecinājis sevi, ka šaijenu liktenis izlemts,— it kā šī doma būtu kuģis, kas palaists upes viļņos, kuri aiznes savā plūsmā visu cilvēku likteņus.

Viņam vienmēr bija grūti vārdos izpaust savas tiešās domas un izjūtas, bet šķita, ka viņa paša liktenis drausmīgi cieši saistīts ar mazā šaijenu ciema likteni. Tie bija dzīvs brīvības simbols, turpretī viņš — verdzības iemiesojums. Bet Merejs bija atteicies no cīņas un pat nenožēloja to. Viņš bija bruņots algotnis formas tērpā, un viņš pats ar savu roku iznīcinās to vienīgo, kas personificēja visas viņa miglainās tieksmes un sapņus. Viņš nesaprata, kad viņa rīcība ir netaisna, un nevarēja skaidri saskatīt, kad taisnība šiem puskailajiem indiāņiem, kam sveši baltā cilvēka likumi, kārtība un uzvešanās noteikumi. Bet Merejs juta, ka, iznīcinājis indiāņus, iznīcinās savas sirdsapziņas pēdējās atliekas. Tad viņš varēs sacīt tāpat kā nelaiķa seržants Kelijs:

«Maksāts tiek labi, bet darbs var pagadīties arī sliktāks.»

Tā nu Merejs mierīgi nogulēja līdz pusnaktij, kad viņu uzmodināja šāvienu sprakšķi, kas atplūda no kalna pakājes. Kad viņš galīgi atžilba kavalēristu burzmā, kuri metās seglot zirgus, viņš izdzirdēja neskaitāmu pakavu dipoņas diženo simfoniju.

—  Taurētāji— Merejs iekliedzās.— Taurētāji

Bet signāls «seglot» nebija vajadzīgs. Kareivji jau lēca zirgos, un jaunie leitnanti aprauti izkliedza komandas. Atauļoja piketi, un seržanti ripot noripoja no zirgiem, raportēdami:

—          Sie dedzināja ugunskurus un dziedāja savas velna dziesmas, ser. Taisni kā pērkons no skaidrām debesīm.

—          Tempor!— Merejs uzsauca.— Paņem vēl kādu un palieciet pie ievainotajiem. Gitijs jūs rīt pievāks. Kapteini Vint, vediet!

Viņi aizjoņoja tumsā, sekodami šaijenu zirgu pakavu dimai, kas aizvien attālinājās. Indiāņi bija pametuši nometni tā, ka pakalns viņus noslēpa no kavalērijas, un, kamēr Vints apjāja pakalnam apkārt pa šauru zemes svītriņu piekrastē, dima kļuva aizvien dobjāka un beidzot gandrīz izgaisa tālumā.

Pēkšņi Vints pavēlēja apstāties. Merejs aizlēkšoja garām krācošo un pakaļkājās saslējušos zirgu blīvajām rindām; atjājis vienības priekšgalā, viņš ieraudzīja, ka Vints nokāpis no zirga un noliecies pār kaut ko, kas gulēja zemē.

—   Kas ir?— Merejs noprasīja.

Vints izslējās, turēdams rokās indiāņu bērnu. Tas bija gadus piecus vecs zēns, miris, ar pāršautu kaklu. Viņam bija apaļa seja lieliem vaigu kauliem, melnās acis plaši ieplestas.

Gordons, viens no piketniekiem, izspraucās priekšā un vainīgi ierunājās:

—          Tas varbūt ir mans darbs, ser. Es šāvu uz viņiem. Tumsā nekā nevarēja saskatīt. Tāpēc vairākas reizes izšāvu uz labu laimi.

—   Tā arī vajadzēja,— Vints mierīgi atteica.

—   Miris,— Merejs piezīmēja.

—   Manuprāt, viņš jāapglabā.

—   Mūsējie guļ tur, pakalnā,— tos neapglabāja.

—   Manuprāt, viņš jāapglabā,— Vints atkārtoja.

Merejs cieši paskatījās viņā, tad lēnām pamāja. Pāris

kareivju nokāpa no zirgiem un klusēdami sāka rakt ar dunčiem kapu. Viņi neizraka to pārāk dziļu — tikai pāris pēdu. Kāds iesvieda racēju vidū segu. Vints satina indiāņu bērnu segā un ielika seklajā kapā.

—        Nav nekādas nozīmes,—kāda balss ierunājās, —koijoti tik un tā uzodīs.

—          Tie uzodīs, kaut tu ieraktu vai desmit pēdu dziļi,— otra balss sacīja.

Kapu aizbēra un nomīdīja ar zābakiem. Kāds izsmējīgi novilka tumsā:

—   Vai nenoskaitīt lūgsnu, kapteini? Merejs uzkliedza:

—   Muti ciet, citādi aiztaisīšu tev to uz visiem laikiem!

—         Nav svarīgi,— Vints atteica, smaidam pavīdot plānajās lūpās.— Viņš bija nekristīts. Nav kristīgo bērns. Tā ka tas nav svarīgi.

Viņi atkal sēdās seglos. Šaijenu zirgu pakavu dima bija sen izgaisusi naktī, un, tā kā tagad nebija nozīmes triekt zirgus, vienība lēni virzījās uz ziemeļiem.

Ceturta nodaļa Vašingtonas intermēdija

1878. gada septembris

Tikmēr pulkvedis Mizners bija nosūtījis sīku telegrāfisku raportu kara ministrijai Vašingtonā. Aģents Mailss no savas puses ziņoja par notikumiem Dārlingtonā Indiāņu pārvaldei. Viljams Nikolsons, Indiāņu pārvaldes pilnvarotais Laurensā Kanzasas štatā, nosūtīja diezgan sīku ziņojumu iekšlietu ministrijai. Bez tam viņš rakstiski brīdināja aģentu Mailsu, lai tas nesniedz nekādas ziņas reportieriem.

Miznera raports, papildināts ar neskaitāmām piebildēm un vairākām piezīmēm, galu galā nonāca līdz pagraba telpai Viljama Tēkumze Sērmena namā.

Savienoto Valstu armijas virspavēlnieks mīlēja bērnus. Tik ļoti mīlēja bērnus, ka viņa vārds bija kļuvis par apzīmējumu piekāpīgam un maigam tēvam. Katrreiz, kad reportieris gāja cauri Sērmena apartamentiem, lai nokāptu papīriem piekrautajā pagrabā, kas noderēja ģenerālim par kabinetu un pieņemamo istabu, viņš ieguva bagātīgu materiālu rakstam. Bieži gadījās, ka turpat grozījās divi trīs bērni, neļaudami virspavēlniekam strādāt. Un reportieris nodomāja:

«Mans Dievs! Vai tiešām tas ir tas pats cilvēks, kas gāja slavas (un postījumu) ceļu cauri Džordžijai?»

Bērni — tas bija lieliski; labs bija arī lakoniskais uzraksts uz plāksnītes virs kāpnēm pagrabā: «Ģenerāļa Sērmena kabinets.» Viss liecināja, ka jūs nekā nezināt par cilvēku, lai cik viņam skaļa slava, kamēr neesat redzējis viņu mājas apstākļos, ģimenes vidū.

Sinī pagrabā agrīna rudens siltajā, uzmundrinošajā rītā ģenerālis Sērmens izlasīja pulkveža Miznera raportu. Tas bija pienācis kā visparastākais papīrs kopā ar sainīti citu ziņojumu, kuri skāra karaspēka pārvietošanos prērijās: apaču vidū nemieri, dienvidos komanči

izdarījuši divus uzbrukumus, piedzēries indiānis no Caurdurto Degunu cilts nogalinājis balto un viņam pakaļ dzenas kavalērijas eskadrons. Sērmens saīdzis nogrozīja galvu: vesels eskadrons, lai notvertu vienu piedzērušu indiāni! Majors Džeimss T. Frīdrikss sašutumā ziņoja par kontrabandistu bandu, kas pārsūta tūkstošiem galonu[4] viskija uz Rietumu Virdžīniju. «Kā armija var atbalstīt kaut vai ārēji likumu un kārtību,» viņš jautāja, «ja šiem neliešiem atjauj atklāti pārdot savu saldināto spirtu?»

Tas viss bija viens vienīgs juceklis. Prēriju pārvaldīšanā piedalījās armija, Indiāņu pārvalde, iekšlietu ministrija, kvēkeru biedrība, tieslietu ministrija Savienoto Valstu maršalu[5] personā, civilā vara, štata policija, piemēram, Teksasas kavalērija, vietējā milicija . . . un tā tālāk līdz bezgalībai.

Sērmens uzrakstīja niknu rezolūciju, saplēsa to, uzrakstīja otru, apvaldītāku, un nosūtīja Frīdriksa sudzību uz Indiāņu pārvaldi.

Indiāņi no siu cilts bija pārgājuši Kanādas robežu.

Pienāks laiks,» Sērmens sev sacīja, «kad mēs beidzot ķersimies pie Kanādas un nodibināsim kārtību.» Viņš, tāpat kā daudzi citi karavīri, domāja, ka to vajadzējis darīt tūliņ pēc kara, kad federālās valdības rīcībā bija simtiem tūkstošu rūdītu kareivju. Karagājiens uz ziemeļiem, divi strauji triecieni Monreālai un Kvebekai, un rezultātā — valsts, kas izplešas no Ziemeļpola līdz Riograndei. Nu, nekas, tas viss ir izdarāms, un to izdarīs.

Sēdēdams savā pagrabā, kur jaucās siltums un dzestrums, un neievērodams mušas, kas dūca ap pieri un bārdu un tekalēja pa viņa papīriem, ģenerālis iegrima sapņos par jaunām kampaņām.

Streiks Čikāgā; nosūtīti divi eskadroni kārtības uzturēšanai. Ģenerālis izlasīja šo ziņojumu divas reizes. Viņš ienīda streikus; tajos slēpās neskaidri draudi, kas iesvēla negantu niknumu.

Iesācis lasīt nākamo papīru, viņš apstājās un paskatījās uz parakstu. Ģenerālis nevarēja atcerēties pulkvedi Mizneru. Viņš nodomāja: «Kāds pulks gan novietots

Teritorijā? Ceturtais ne, ceturtais ir tālāk ziemeļos, un vienpadsmitais arī ne. Tomēr laikam ceturtais.» Ģenerālis lepojās ar to, ka zināja pēc vārda gandrīz visus savus pulkvežus. Sasprindzinājis atmiņu, viņš tomēr atcerējās pulkvedi Mizneru Indiāņu Teritorijas nomalē Plūkādams bārdas šķipsnas, viņš lūkojās putekļainajā saules starā, kas zeltīja rakstāmgalda stūri, un pūlējās iztēloties Oklahomu. Mitrs klimats? Varbūt, kā viņš atminējās, tur lija lietus, bet pašlaik Oklahomā jābūt sausumam. Tur ir sausa vasara, sausa un ilga. Sarkani putekļi. Viņš atcerējās sūdzības: sarkanie putekļi ieēdas zilajos formas tērpos, un tos gandrīz nevar iztīrīt. Angļi, kad karo karstā, sausā apvidū, valkā gaišbrūnus formas tērpus, un tas varbūt ir daudz praktiskāk: tuvāk putekļu krāsai un labāk panes maz gāšanu. Viņš bija kaut kur lasījis, ka karstās zemēs jāvalkā baltas drēbes; vai tikai Bendžamins Franklins nerakstīja par to? Bet ietērpiet kareivi baltās drānās un viņš nekā cita nedarīs, kā tikai noņemsies ar savu apģērbu . . . aplamības, protams. Zils — tā ir lieliska krāsa. Ko gan nav izturējuši zilie formas tērpi! Viņš lasīja:

«. . . darīt Jums zināmu, ka trīssimt ziemeļu šaijenu pametuši rezervātu. Sis akts izdarīts pretēji rīkoju miem, kādus devis godājamais Džons Mailss, Indiāņu aģentūras pārstāvis Dārlingtonā, viņš ir ļoti noraizējies par mežoņu nekaunību. Saskaņā ar saņemtajiem norādījumiem par aģenta autoritātes atbalstīšanu es nosūtīju divus eskadronus, lai indiāņus atgādātu atpakaļ. Šaijeni virzās uz ziemeļiem, un, ja viņus neaizturēs, viņi neapšaubāmi nodarīs zaudējumus Kanzasas un Nebraskas fermām un pilsoņiem. Ceru tuvākajās dienās paziņot, ka indiāņi saķerti, bet tikmēr gaidu turpmākos rīkojumus.»

«Prātīgs raports,» ģenerālis nodomāja, «skaidri attēlo stāvokli un tanī pašā laikā norāda izeju.» Viņš uzskatīja, ka kara ministrijā visam jābūt precīzam, metodiskam un aktīvam — kā lielā sienas kartē ar neskaitāmām daudzkrāsainām kniepadatām un pavedieniem pie tām, lai to visu varētu saturēt rokā viens cilvēks. Galvenais — turēt pavedienus savās rokās, zināt, kur atrodas ikviena kniepadata jebkurā laikā dienu vai nakti. Protams, ir izņēmumi, tos rada diženi

cilvēki. Viņa paša pārgājiens no Atlantas līdz jūrai bija izņēmums.

Viņš atcerējās, kā reiz atskatīdamies bija ieraudzījis aiz muguras kādu savu mazdēlu, kas cieši lūkojās viņā plati ieplestām acīm.

«Uz ko tu tā skaties?» viņš bija noprasījis. ' «Uz jums, ser.»

«Kāpēc?»

«Tāpēc, ka jūs esat lielākais ģenerālis pasaulē, ser.»

«Vai patiešām?»

«Tā runā, ser.»

«Kas runā?»

«Visi, ser.»

Bet viss sabruktu, ja katram atļautu rīkot pārgājienus no Atlantas līdz jūrai. To var darīt tikai vienu reizi vienas paaudzes, pat desmit paaudžu dzīvē — ne vairāk.

«Drosmīgs manevrs ir liela lieta, ja vien ir cilvēks, kas to spēj. Bet tādu cilvēku nav daudz.» Viņš domās pārcēlās pagātnē. Pagrabā gan silti, gan dzestri, saules gaisma maigi strāvo; darbam nav labākas vietas par pagrabu; nav otras tādas vietas, kur siltums apvienotos ar dzestrumu, ar vieglu, patīkamu caurvēju. Lieliska vieta darbam, kaut gan patlaban viņš tik daudz nestrādā, cik sapņo, domādams par to, ka nekad tā īsti nav pazinis Linkolnu un Linkolns viņu. Viņš mazāk nekā jebkurš cits zināja, kā Linkolnam izdodas saglabāt saltu seju — saltu, garu, neglītu,— kaut gan Linkolns neapšaubāmi nezināja vairāk par citiem, zināja pat mazāk par citiem, un, ja padomā, kā viņam bija ap sirdi, apzinoties, ka visas viņa cerības, nākotne, visas izlietās asaras,— stāsta, viņš bijis raudulīgs kā sieviete,— pagaisušas kaut kur ienaidnieka zemē kopā ar armiju, ko vada viens pats cilvēks. Sešdesmit pieci tūkstoši kareivju devās uz okeānu, nesdami uz saviem durkļiem veselas tautas un tās civilizācijas likteni, devās, pierīdamies kā cūkas, izsūkdami visas valsts bagātības; tas bija pikniks, nevis karš, un tomēr tādas lietas notiek tikai vienu reizi veselas paaudzes — pat desmit paaudžu dzīvē.

Protams, gribētos, lai armiju vietā būtu daudzkrāsainas kniepadatas un visi pavedieni no tām atrastos viņa rokās. Īstenībā Lī, ja vien būtu nojautis, varētu sakaut Sērmenu pat karagājiena beigās, kad Dienvidiem gandrīz viss jau bija zaudēts; Lī būtu varējis taisīt strauju

pagriezienu, pamest Ričmondu, iet uz priekšu dienvidos un sakaut Sērmenu. Tā reiz bija rīkojies Vašingtons pie Jorktaunas,— Lī vajadzēja atcerēties Vašingtonu. Kaut arī Grants būtu ieņēmis Ričmondu, Lī taču tad sagūstītu veselu armiju, labi apbruņotu armiju, sešdesmit piecus tūkstošus durkļu. Nē, labāk turēt visus pavedienus savās rokās.

Ģenerālis uzšņāpa uz raporta: «Norakstu — iekšlietu ministrijai.» Lai Surcs redz, ka nomierināšana tuvojas beigām. Vēl gads, un indiāņu dumpji būs tikai pagātnes atmiņas.

Tad viņš uzrakstīja ģenerālim Filam Seridanam: «Izsūtiet karaspēku pa dzelzceļu uz austrumiem no Dodžsitijas, lai aizturētu trīssimt ziemeļu šaijenu, kas dodas uz ziemeļiem no . . .» No kurienes tad? Viņš cītīgi sasprindzināja atmiņu un tad vēlreiz pārlasīja raportu «. . . Dārlingtonas. Indiāņi, kas nelikumīgi pametuši rezervātu, jāaiztur nekavējoties un jāatgādā atpakaļ. Uz kūdītājiem var attiecināt kara laika likumus. Pulkvedim Mizneram Reno fortā ir sīkākas ziņas.» Tad viņš pierakstīja un pasvītroja šādus vārdus: «Ļoti svarīgi ielenkt indiāņus, pirms tie paspēj nodarīt vēl lielāku postu.»

Sērmens parakstīja savu vārdu un atkal ķērās pie raportiem. Kāds no tiem ziņoja par trīs tūkstoši seši simti mārciņu miltu iztrūkumu. Kāpēc viņam allaž uzbāžas ar visādām blēņām, kas skar tikai intendantūras pārvaldi un vairāk nevienu!

«Kāpēc visi allaž uzbāžas cits citam?» domāja Kārlis Surcs, lasīdams norakstu no ģenerālim Viljamam Tēkumze Sērmenam adresētā raporta, ko bija parakstījis kāds nevienam nezināms pulkvedis Indiāņu Teritorijā. Tas vēstīja, ka nez kādi indiāņi atstājuši rezervātu. Kāpēc šo raportu bija uzlikuši uz viņa galda pēc tam, kad viņa sekretārs ar to iepazinies? Kāpēc visiem valdības locekļiem jāpārvēršas par birokrātiem? Un ko var izdarīt cilvēks, kurš mēģina ieviest kaut nedaudz kārtības visā šajā nejēdzībā, ja viņš līdz ausīm iestidzis aplamu un melīgu ziņojumu grēdās? Ko nu līdz ausīm — ar visu galvu! Acīmredzot nav tādas lietas, kas neskartu viņa ministriju. Būt kabineta loceklim ir tas pats, kas aprakt sevi.

Surcs izlasīja parakstu «Mizners» un ieērcināts vaicāja sev: «Kas tas par Mizneru? Ko lai es ar to daru? Es varu likt izgatavot norakstus un nosūtīt vienu kara ministrijai, bet otru Indiāņu pārvaldei.» Doma, ka no raporta atkal un atkal izgatavos norakstus, piespieda viņu pasmaidīt. Tomēr valdības solis vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņam tas pat iepatikās — vāciska akurātība un pedantiskums: izgatavot neskaitāmu daudzumu norakstu un izsūtīt tos visur. Kaut kas taču iznāk: vismaz visi tos izlasa.

Pensnejs noslīdēja no viņa garā, smailā deguna un uzgūlās uz raporta, izšķobīdams dažus vārdus. Surcs izvilka mutautiņu un ar vienu pirkstu notīrīja pensneju turpat uz raporta. Tad uzlika to atkal uz deguna un pārvilka ar strupajiem pirkstiem pār bārdu, pūlēdamies atcerēties vēl kaut ko, kam būtu kāds sakars ar to pašu cilti, ar to pašu tuksneša daļu, ko dēvēja par Indiāņu Teritoriju. Ne jau tāpēc, ka tas liktos ļoti svarīgi, bet viņa prāts bija metodisks: viņam patika visu līdzīgo novietot blakus.

Surcs pasauca sekretāru un, kad tas ienāca, jautāja, kas saņemts no Dārlingtonas.

—   Vēstule no mistera Nikolsona, ser.

—   Dodiet šurp!—«R» noskanēja cieti, vāciski. Kad viņš teica tikai pāris vārdu, tad pūlējās tos izrunāt iespējami tīri, bez jebkāda akcenta, bet tas gandrīz nekad neizdevās.

Sekretārs ienesa vēstuli, bet tā nebija vajadzīgā.

—   Par Dārglingtonu,— Surcs uzstāja. Viņš pat atcerējās, ka tā bija sasprausta kopā ar četriem citiem ziņojumiem.— Tā ir šaijenu un arapahu aģentūra,— viņš paskaidroja, lepodamies, ka pārzina visas mežonīgā Oklahomas tuksneša aģentūras un visus rezervātus. Viņš bija izpētījis piecas valstis: nav joks, kad cilvēkam atmiņā glabājas tik liela zemeslodes daļa. Taisni kā karte, kurā redzami zīmējumi, reljefi, izloki, lieli tukši laukumi, bet šur tur ar fotogrāfijas precizitāti attēlotas viņa jaunības ainas, piemēram, tā, kad viņš, izrāpies no notekgrāvja vācu ciematiņā, savā priekšā ieraijjizīja it kā zemē ieaugušas prūšu kareivja kājas.*Ja prūsis būtu viņu pamanījis un nogalinājis, kā nogalināja daudzus revolūcijas laikā, kur tagad būtu visa šī karte ar spilgtajiem iespaidiem no Vācijas un Sveic^š, no Francijas un Savienotajām Valstīm?

«Kādas blēņas,» Surcs nopūtās. Vieni aizmirst savu pagātni, otri dzīvo vienīgi pagātnē. Citiem lemta tikai viena dzive, vienkārša un rāma kā mierīga upe, un tas varbūt ir pats labākais; ne tā kā viņam, kurš nodzīvojis tik daudz dzīvju, ka tās nekādi nesavienojas vienā jēdzīgā kopumā.

Ienāca sekretārs, šoreiz ar vajadzīgo vēstuli, un, kad Kārlis Surcs tai pārlaida acis, pievienoja to no kara ministrijas atsūtītajam raportam. Tagad viss bija kārtībā un Dārlingtonas lietu varēja novietot atsevišķos vākos. Pēc tam kopā ar tūkstošiem citu iekšlietu ministrijas aktu vāku to mierīgi pārklās putekļi.

«Varbūt citādi nemaz nevar,» Surcs sev sacīja, lasīdams ģenerāļa Sērmena pavēles par dažādiem ģenerāļiem, pulkvežiem un majoriem. Viņa dzīvē taču to bijis tik daudz — daudzi tūķstoši zābaku, kas vingri soļo dubļos un putekļos, pa zaļu zāli un dzelteniem viļņojošu kviešu tīrumiem. Viņš iedomājās pulkvedi Mizneru, kas bija parakstījis raportu, un atkal sāka rakņāties savā atmiņā. «Mizners . . . Mizners …» Prērijās vienā laidā pārkārto pulkus; viņš pat nevarēja atcerēties, kur atrodas šie šaijeni: dažos pēdējos gados ne mazāk par sešām ciltīm bija atdzītas no ziemeļiem un nometinātas Indiāņu Teritorijā. Nemierīga tauta! Šaijeni — nežēlīgi, ļauni mežoņi. Un ļaudis, kas apdzīvo prērijas, apgalvo, ka šaijeni dzīvojot vienīgi karam. Par to viņš tomēr šaubījās: viņš tā nedomāja pat par prūšiem, kurus ienīda dziļi, slēpti, aiz svarīgiem iemesliem. Neviena tauta nedzīvo tādēļ vien, lai nogalinātu un tikai nogalinātu,— tādai tautai nevarētu būt sievu un bērnu, tā pazustu no zemes virsas.

Un, lūk, tagad mazā šaijenu cilts, viens niecīgs ciems, tikai trīssimt cilvēku, atstājusi vietu, ko valdība tai norādījusi. Viņi aizgājuši uz ziemeļiem, kur ir viņu dzimtene, bet līdz tai — tūkstošiem jūdžu. Viņi ir vientiesīgi kā bērni, un par to viņiem jāmirst.

«Bet viņi mirs vīrišķīgi,» Surcs nolēma. «Liekas, vienīgais, ko indiāņi zina, tas ir — kā vajag mirt.»

Tomēr viņa ziņkāre bija iekairināta: viņam gribējās iepazīties ar jautājumu tuvāk. Diez vai viņš aptvēra, kādu īgnumu viņā bija pamodinājušas Sērmena pārsteidzīgās pavēles. Surcs pats bija kādreiz bijis karavīrs un saprata, kas ir militāra stingrība, tomēr lode neizārstē no jebkuras slimības.

Surcs sāka pētīt Dārlingtonas jautājumu. Divas stundas viņš mierināja savu sirdsapziņu, jautādams sev, kas gan cits būtu noņēmies ar tādiem niekiem. Beidzis lasīt, viņš jau zināja, ka nekā nedarīs.

«Tur nekā arī nevar izdarīt,» viņš nosprieda. Surcs nolēma tikties ar Sērmenu otrā dienā, kaut arī darāms tik un tā nebija nekas. Grozi, kā gribi, bet Sērmenam taisnība. Ja likums pārkāpts, tā pārkāpējiem jāsaņem sods.

Bet gadījās daudz citu darbu, un otrā dienā Dārlingtonā pagaisa no viņa atmiņas. Vāki ar ziņojumiem vēl joprojām gulēja uz rakstāmgalda, bet viņš pat neiedomājās par tiem līdz pulksten vienpadsmitiem, taču tad bija jāsteidzas uz kabineta sēdi. Tomēr, ejot garām galdam, Surcs pamanīja vākus un nolēma katrā ziņā parunāt ar ģenerāli Sērmenu.

Sapulcējušies uz sēdi, ministri garlaikojās, gaidot Heisu, bet prezidents kavējās. Kara ministrs Makrērijs vienā laidā vilka ārā pulksteni, sirdīgi paziņodams laiku. Kārlis Surcs nokoda cigāram galu, bet nesmēķēja. Pasta un telegrāfa ministrs snauda.

Pasniedza brokastis: butes, jaunos kartupeļus ar pētersīļiem, zaļos zirnīšus, kafiju un ābolu torti. Pēc Kārļa Surca domām, Amerika bija visvairāk atpalikusi gastronomijā: salkanā, negaršīgā, vienmuļā barība tikai apmierināja izsalkumu, atstājot visas pārējās vēlmes neapmierinātas. Viņš ēda ar izklaidigu izskatu, it kā pūlēdamies atcerēties, kur palikusi kāda sīka, nevienam nevajadzīga lieta. Tortei Surcs nepieskārās un, lēnām dzerdams kafiju, aizdedzināja cigāru.

—   Mēs te nosēdēsim līdz vakaram,— norūca Makrē" rijs.

Pelni cigara gala arvien pieauga, un pēkšņi Surcs atklāja sava iekšējā nemiera cēloni. Viņš jautāja tieslietu ministram Dīvensam:

—   Vai jūs atceraties Hārnija-Senborna līgumu?

Tieslietu ministrs knieba pa gabaliņam no ābolu

tortes. Viņš pacēla acis ar tāda cilvēka īgnumu, kam uzdevuši viņa domu gaitai ārkārtīgi tālu jautājumu. Viņam nepatika Surcs, nepatika tā izaicinošais tonis, nepatika tā akcents, tā ciešais skatiens caur pieri.

—  Jums to vajadzētu atcerēties. Tas bija sešdesmit piektajā gadā.

—   Līgums? Ar indiāņiem?

—   Jā, to noslēdza sešdesmit piektajā gadā,— iesprauda valsts sekretārs Evartss.

Surcs sakopoja domas. Viņš atminējās šā līguma galvenos punktus; galvenais bija apstiprinājums, ka prēriju indiāņiem nodotas zemes, ko tie bija ieņēmuši uz ziemeļiem no Pauderas baseina — no Melnajiem Kalniem un Klinšu kalniem rietumos līdz Jeloustonas upei austrumos; tas skāra šaijenu un siu ciltis, bet galvenokārt šaijenus, jo siu dzīvoja tālāk uz austrumiem.

Surcs īsumā izklāstīja to visu, pasvītrodams atsevišķus faktus ar īsiem cigāra vēzieniem un pamezdams pelnu kaudzītes uz galdauta. Viņš runāja pieļāvīgā tonī, kas tieslietu ministrā modināja vēlēšanos runāt pretī.

—   Es gribētu dzirdēt jūsu domas,— Surcs pabeidza. — Protams, bez īpašiem sīkumiem, vienkārši jūsu domas, kā par kuru katru citu lietu.

Dīvenss paraustīja plecus.

—   Tas viss ir tikai uz papīra,— viņš noteica.

—   Kāpēc?

—   Es neredzu ne jēgu, ne nozīmi tādā līgumā, kas pirms trīspadsmit gadiem noslēgts ar pulciņu mežoņu.

—   Mēs taču to parakstījām,— Surcs pusbalsī sacīja.

—   Tam nav likuma spēka.

—   Kā tā?

—   Tas ir vienkārši žests,— Evartss smaidot piebilda.— Tāpat kā jebkurš miera līgums ar indiāņu ciltīm.

—   Es jums varētu minēt trīs likumīgus pamatus tamlīdzīga līguma anulēšanai,— tieslietu ministrs sacīja.

Surcs ievilka dūmu un pamāja.

—   Pirmkārt, kad suverēna valsts slēdz līgumu ar citu suverēnu valsti, šis līgums paliek spēkā tik ilgi, kamēr abas valstis ir suverēnas. Jautājumu par suverenitāti nav nozīmes apskatīt; pat ja indiāņiem kādreiz piederējusi suverenitāte tanīs apgabalos, ko viņi apdzīvoja, tagad tās vairs nav. Jau tas fakts vien, ka viņi izdzīti no teritorijas, ko reiz apdzīvojuši, izslēdz jebkuras pretenzijas uz suverenitāti. Otrkārt, tamlīdzīgs līgums dibinās uz draudzīgām attiecībām. Kopš brīža, kad indiāņi pieteikuši karu, līgums ir anulēts. Protams . . .

Tad ienāca prezidents. Ministri dzīrās piecelties, bet Heiss pateica: — Sēdiet, džentlmeņi, lūdzu, sēdiet! Lielākā sēdes daļa bija veltīta jautājumam par dzelzceļiem. Nogurdinātais, nokausētais Heiss mēģināja tikt pie kādas skaidrības šajā kukuļošanas, krāpšanas un lauztu saistību jūklī. Surcs atkal piemirsa Dārlingtonu; viņa apziņā palika tikai pasīva vēlēšanās uzzināt trešo pamatu, ko Dīvenss nepaguva minēt, bet arī tā pagaisa no atmiņas, kad viņš iekarsis piedalījās debatēs, aizvien skaļāk izkliegdams iebildumus, turklāt viņa vāciskais akcents kļuva arvien dzirdamāks.

Kad Surcs atgriezās ministrijā, aktu vāki ar Dārlingtonas ziņojumiem jau bija novākti no viņa galda.

Par Dārlingtonu pēc divām dienām atgādināja Vašingtonas «New York Herald» korespondents Džeksons, bet šajās divās dienās iekšlietu ministrs jau bija paguvis pilnīgi aizmirst visu šo gadījumu. Surcs — izbijis žurnālists — bija izlasījis milzum daudz laikrakstu, un viņam bija savi ieskati par to, kādam jābūt laikrakstam. Dažreiz viņš gluži vai stinga aiz bailēm, domājot, kāds spēks laikrakstiem ir Amerikā un par kādu spēku tie varētu kļūt. Un tanī pašā laikā viņš redzēja, cik pērkams un izvirtis ir šis spēks, kā tas pārvēršas par tirānijas, krāpšanas, naida un tumsonības ieroci.

Viņam patika sniegt intervijas, patika runāt ar tādu cilvēku kā Džeksons. Tā rakstos bija vairāk uguns nekā parastajās saltajās reportāžās, bet Surcam patika lasīt kaut ko iekveldinošu, kas iesveļ.

Tāpēc viņš pasmaidīja, kad kabinetā ienāca Džeksons — garš, kalsnējs plikpauris ar neglītu seju gluži kā Linkolnam. Katrreiz, satiekoties ar Džeksonu, Surcam skumji sažņaudzās sirds un atmiņā atausa kādreizējā drauga prezidenta tēls.

—   Jūs varat dot man labu materiālu, ministra kungs,— Džeksons sacīja. Viņam bija ieradums dēvēt Surcu par «ministra kungu», un Surcam tas patika, jo atgādināja dzimteni, kur teica «pastmeistara kungs», «policista kungs» un tā tālāk. Kaut arī gribētos aizmirst itin visu, tomēr dažreiz ir patīkami, ja kāds atgādina pagātni.

—   Vai tiešām?— Surcs pasmaidīja.

—   Es zinu, jums neiet pie sirds runas par indiāņiem, kas «izgājuši uz kara takas», bet mans redaktors apgalvo, ka Kanzasā briestot karš.

—   Tādā gadījumā griezieties kara ministrijā,— mi-' nistrs paraustīja plecus, apmierināts par savu apšaubāmo asprātību.

—   Es jau tur biju,— Džeksons atbildēja.— Ja klausās viņus, tad prērijās ir tikai miers, klusums un piedzēruši indiāņi.

—   Tā arī vajag atbildēt.

—   Bet tad neiznāk korespondence. Man ir ticamas ziņas, ka Kanzasā indiāņi cīnās ar karaspēku.

—   Blēņas!

—   Šaijeni,— reportieris noteica, un tad Surcs pēkšņi atcerējās notikumu Dārlingtonā.

—   Nieki,— Surcs atbildēja.— Vienkārši pāris šaijenu aizbēguši. Viņi pametuši rezervātu, lai atgrieztos dzimtenē, un izsūtīta kara policijas vienība, lai atgādātu viņus atpakaļ. Tas arī viss.

—   Cik indiāņu?

—   Liekas, ap trīssimt, ieskaitot sievietes, bērnus un pārējos; jūs jau zināt, viņi klaiņo kā čigāni.

—   Tas jau ir kaut kas,— Džeksons sacīja.

—   Korespondencei par maz. Kāpēc jūs nevarētu uzrakstīt par tūkstošiem indiāņu, kas mierīgi dzīvo savos rezervātos? Uzrakstiet par to, kā valdība pūlas radīt jaunu dzīvi veselai tautai, civilizēt to vienas paaudzes laikā. Kāpēc nekad neiespiež ne vārda par indiāņiem, kamēr nesalūst kāda maza skrūvīte mašīnā? Tā ir liela mašīna, un vai tad jūs domājat, ka tā var strādāt bez kļūmēm?

—   Kad ļaudis cīnās, par to jāraksta avīzēs.

—   Cīnās? Tur taču nav vairāk par simt karavīriem. Izsūtīti divi kavalērijas eskadroni, lai atgādātu viņus atpakaļ.

—   Kad tas noticis?

—   Priekš divām, varbūt trim dienām.

—   Tādā gadījumā varbūt tagad viss jau beidzies?

—   Ļoti iespējams!— Surcs pasmaidīja.— Saklausījies par karu prērijās, jūs jau iztēlojāties veselas armijas, auļojošu kavalēriju, pārvietošanos, sadursmes, niknas kaujas,— nē, paldies Dievam, nē. Karš starp Ziemeļiem un Dienvidiem — labāk to pat neatcerēties — bija pēdējais. Amerikai pietiek karot. Ja daži

kavalēristi izjājuši pakaļ dažiem muļķa indiāņiem, kuri negrib saprast, ka valdība pūlas radīt viņiem labu dzīvi, tad tas nav karš. Tas ir tāpat kā tad, kad policija vajā dzelzceļa vagona apzadzēju. Viņus atvedīs atpakaļ un pārvērtīs miermīlīgos fermeros, un vai tā nav labāk, ko?

—   Vai arī iesēdinās cietumā Tortegesu salās?

—          Nē jel! Kur jūs rāvāt tās pasakas par Tortegesu salām? Mēs, protams, neesam nekādi svētie, taču nesūtām visus nejēgas indiāņus uz salām.

—          Sā vai tā, bet indiāņi tur mirst,— Džeksons lēnīgi sacīja.

—          Tāpat kā baltie. Tas ir negods! Vai tad es nesaprotu, ka tas ir negods — ierīkot cietumu tādā šausmīgā vietā? Vai jūs domājat, ka mēs varam izārstēt jebkuru trumu, vienkārši pārspļaujot pār plecu? Nē, tas prasa laiku. Vajadzīgs likumprojekts, rezolūcijas, komisiju debates, balsošana; tā jau ir demokrātija.

Džeksons smaidīja, lūkodamies uz bārdaino, sprauslājošo ministru. Surcs sacīja:

—          Aizsmēķējiet pīpi. Es ieliešu jums šņabi. Saprotu, ka nav patīkami ierasties ar sensāciju un aiziet bez tās.

—          Es tur biju,— Džeksons klusu noteica un izdzēra viskiju.

—   Kur?

—   Indiāņu Teritorijā.

Surcs blenza viņā; reportieris uzņēma šo skatienu ar mierīgu ziņkāri.

—   Vasarā,— Džeksons piebilda.

—   Jā?

Iestājās ilgs klusums, beidzot reportieris piecēlās, lai aizietu. Surcs noņēma pensneju un sāka to rūpīgi slaucīt.

—          Viņiem līdz dzimtenei jāiet tālu,— Džeksons piezīmēja.— No kurienes viņi ir?

—          Liekas, no Melnajiem Kalniem,— Surcs atbildēja, nepaceldams acis.

—   Es tur esmu bijis.

—   Jūs esat visur bijis, vai ne?

—          Sur tur. Man iepatikās Melnie Kalni. Varbūt man tāpēc patīk kalni, ka nekad neesmu tur dzīvojis. Es visu laiku sev sacīju, ka tas ir skaistākais stūrītis Amerikā.

—          Jā, jā . . .— Surca tonis skaidri norādīja, ka intervija beigusies.

—  Jā . . . Viņi gluži vienkārši ir jukuši. Tas taču ir tūkstošiem jūdžu no Indiāņu Teritorijas.

—   Varbūt viņi arī ir jukuši,— Surcs nesatricināmi atbildēja.— Viņiem tā iekārtotas smadzenes, ka dažreiz viņi šķiet jukuši. Bet vai mēs varam pieļaut, ka trīssimt čigānu aizklīst, kur tiem ienāk prātā?

Džeksons jau bija pagriezies, lai aizietu, bet ministra balss sekoja viņam līdz durvīm.

—   Man ļoti žēl, ka es jums laupīju sensāciju, bet nekāda kara tur nav. Nebūs labi, ja jūs rakstīsiet par karu. Mēs pūlamies darīt indiāņu labā visu iespējamo. Lūk, kas valstij jāzina!

«Baidos, ka valstij gar to nav nekādas daļas,» Džeksons pie sevis noteica.

Kad reportieris bija aizgājis, Surcs palika sēžam pie galda, raudzīdamies uz durvīm. Viņš bija pikts uz Džeksonu un pats uz sevi, ka nebija noslēpis savu satraukumu. īstenībā tas viss ir tikai aplamības, un reportieris vienkārši izmeta makšķeri uz labu laimi. Tāds jau viņu paradums. Un, ja tu viņiem izpļāpāsies,— būsi beigts un pagalam.

Bet tagad reportieriem nebūs, par ko rakstīt. Tas viss jau šodien vai rit beigsies. Tomēr, kad pēc pāris stundām kabinetā ienāca sekretārs, Surcs vēl joprojām sēdēja pie galda, blenzdams tukšumā.

—   Vai būs kādi rīkojumi, ser?— sekretārs jautāja.

—   Nē . . .

—   Misters Frīlings no Sentluisas gaida pienemšanu.

—   Jā?

—   Jūs vakar likāt viņam atnākt.

—  Jā, jā, lai ienāk. Un piesakiet ģenerālim Sērmenam, ka gribu viņu satikt.

Visu laiku, kamēr Surcs sarunājās ar misteru Frīlingu no Sentluisas, viņš mēģināja sevi pārliecināt, ka grib apmeklēt Sērmenu vienīgi tādēļ, lai ātri un bez trokšņa likvidētu šo nepatīkamo gadījumu, kamēr lieta nav iekļuvusi laikrakstu slejās.

Kad Kārlis Surcs nokāpa pagrabā pie Sērmena, tas piecēlās, viņu saņemdams, un vecie draugi apmainījās sirsnīgiem rokasspiedieniem. Viņi aizsmēķēja cigārus un nosēdās abās pusēs papīriem apkrautajam galdam, kur saules stari izveidoja plankumus uz burtu virtenēm un vecā koka, izstrāvodami siltumu dzestrajā, rāmajā gaisā. Saimnieks un viesis pārrunāja gan šo, gan to, atcerējās labos laikus un birdināja cigāru pelnus uz grīdas.

Beidzot Surcs^novirzīja sarunu uz sava apmeklējuma mērķi. Viņš izvilka pulkveža Miznera raporta norakstu un nolika uz galda Sērmenam priekšā.

—   Ahā!— Sērmens smaidīdams pamāja.

—   Pie manis bija reportieris, gudrs puisis, un prasīja, vai taisnība, ka Kanzasā sācies karš ar indiāņiem.

Sērmens klusiņām nosmējās.

—   Ceru, ka tas viss jau beidzies,— Surcs lēnām noteica.— It kā jau vajadzētu beigties.

—   Tikpat kā beidzies,— Sērmens apstiprināja.

—   Tātad viņi aizturēti?

—   Domāju, ka jā. Prērijās taču nav telegrāfa ik pēc desmit jūdzēm. Lūk, ko es šodien saņēmu no Seridana,— un viņš pasniedza Surcam ziņojumu.

«No ģenerāļa Poupa ģenerālim Seridanam, 1878. g. 12. septembrī.

Lai aizturētu ziemeļu šaijenus, doti šādi rīkojumi: simt kājnieku ar zirgiem rīt ar speciālu vilcienu izbrauc uz Vollesa fortu, lai notvertu indiāņus, ja tie šķērsotu dzelzceļu austrumos vai rietumos no šā posteņa. Divas kājnieku rotas šovakar dodas ārā no Heisa forta un ieņems pozīcijas pie divām parastajām indiāņu pārejām pār Klusā okeāna līniju Kanzasā starp Heisa fortu un Vollesa fortu. Viena rota no Dodžsitijas stāv pie dzelzceļa uz rietumiem no šā punkta. Divi kavalērijas eskadroni no Reno forta seko indiāņiem pa pēdām, un tos pastiprinās kavalērijas eskadrons no Kempseplajas. No Laiona forta nosūtīts karaspēks izlūkot rajonu uz austrumiem un rietumiem no šā punkta; tam dota pavēle indiāņu nepadošanās gadījumā nekavējoties tiem uzbrukt, lai kur tie atrastos …»

Surcs nolika ziņojumu uz galda un nomurmināja:

—   Kā peļu slazds.

—   Poups visu dara pamatīgi.

—   Jā. Tagad es saprotu, kāpēc paklīdušas baumas, ka Kanzasā sācies karš.

Sērmens paraustīja plecus.

—   Kareivji izlaižas, kad viņiem nav ko darīt. Tas viņus mazliet izkustinās. Šodien vai rīt mēs uzzināsim, ka indiāņi notverti.

—   Acīmredzot,— un Surcs piebilda:—Ja tikai kāds paliks dzīvs.

—   Viņi saņems, ko pelnījuši. Ja viņi nogalinās kādu desmitu mūsu kavalēristu, tad, lai cik viņu arī kristu, mēs tik un tā nebūsim izlīdzinājušies. Es neciešu indiāņus. Viņus vajadzēja iznīcināt pirms piecdesmit gadiem, valstij tas būtu nācis tikai par labu.

—   Varbūt. . .

—   Es devu rīkojumu, lai vadoņus un visus vīriešus, kas paliek dzīvi, izsūta uz Tortegesu salām.

—   Uz salām?

—   Dumpis jāizravē ar sakni, lai tādām lietām vienreiz darītu galu. Tas ir nežēlīgs līdzeklis, tomēr vislabākais.

—   Jā?

—   Citādi dzirkstele kvēlos.

—   Droši vien,— Surcs klusu sacīja. Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni un ironiski paskatījās uz sava cigāra galu.— Nebūs labi, ja šī lieta nonāks laikrakstos, bet visumā tam nav sevišķas nozīmes. Iezemiešu pārvietošana ir valdības darīšana; nevar pieļaut, lai trīssimt muļķa indiāņu klaiņotu no vienas vietas uz otru kā čigāni. Bet. . .— viņš pagrozīja cigāru, un uz grīdas nogūlās tieva pelnu svītriņa.— Ir labi strādāt pagrabā, daudz labāk nekā sēdēt torni, augstu pāri visiem.

—   Te ir dzestrs,— Sērmens piekrita.

—   Ļoti dzestrs. Jā, par ko es runāju?— Surcs ievilka cigāra dūmus.— Jūs zināt, es mīlu šo zemi. Dažreiz man prasa: vai gribat atgriezties Vācijā? Ak, es esmu atteicies no šās domas jau pirms divdesmit gadiem. Saka: tā taču ir jūsu tēvija. Bet es atbildu: tēvija ir tur, kur es varu justies brīvs. Tā runādams, es meloju pats sev, bet šiem vārdiem vēl ticu. Kad cilvēks kļūst par bārdainu veci, viņš pamazām atsakās no vienas godīgas pārliecības pēc otras. Viņa smadzenēs alkas pēc labā un brīvības sāk zust.

—   Pareizāk — ar gadiem rodas piesardzība un gara gudrība.

—   Jā . . .— Surcs paņēma platmali, gatavodamies aiziet.— Es cerēju, ka mēs nokārtosim šo lietu ar šaijeniem un nevajadzēs tos sūtīt uz salām.

—   Indiāņus nav iespējams vest pie prāta.

—   Tiešām? Mums liekas, ka viņiem nav prāta un ka viņi rīkojas kā neprāši, piemēram, mēģina noiet tūkstošiem jūdžu cauri zemei, kur visur nostādīts karaspēks, lai viņus saķertu. Bet varbūt viņi nav spējīgi visu kārtīgi apdomāt? Viņi grib atgriezties dzimtenē — un viņi atgriežas dzimtenē. Viņi uzņemas tālu ceļojumu uz ziemeļiem, bet viņiem tas neliekas neiespējams. Kas var būt neiespējams šādā vienkāršā un saprotamā lietā kā atgriešanās dzimtenē?

—   Šoreiz tā ir neiespējama,— Sērmens atteica.

Tad viņi atkal spieda viens otram roku, un Kārlis

Surcs devās augšup pa kāpnēm; ģenerālis viņu pavadīja līdz durvīm, brīnīdamies, cik lēni soļo iekšlietu ministrs.

—   Es jums paziņošu, tiklīdz viņus arestēs,— Sērmens sacīja.

Bet Kārlis Surcs to tikpat kā nedzirdēja. Atkal iegrimis savās domās, viņš lauzīja galvu: kā gan tas, kas teorijā nepareizs, praksē var būt pareizs?

Piektā nodaļa Kovboji un indiāņi

1878. gada septembris

Kavalērists ar iesauku «Rudais», kuru kapteinis Merejs bija nosūtījis uz Dodžsitiju, bija gadus deviņpadsmit vecs, garš, dzīslains puisis no Ņūdžersijas. Viņam bija burkānu krāsas mati un zirdziski garenā seja kā nobērta ar vasaras raibumiem. Ierindnieks Išabods Vanests varbūt būtu kļuvis par Vanderbiltu vai Astoru, ja viņa senči nebūtu aizklīduši uz mazu fermu kaut kur aiz Patersonas. Viņi bija holandieši, kas dzīvoja tālu no jūras, gausi, strādīgi, mierīgi; viņi paaudzēm ilgi ara savu zemi, nekad neraudzīdamies tālāk par Patersonu, mīlēja spožu naudiņu, un viņiem tās vienmēr arī bija pietiekamā daudzumā, lai varētu justies nodrošināti. Išabods šajā dzimtā bija pirmais ceļotājs, pirmais dēku meklētājs, bet arī viņam apreiba galva, kad pats nelabais viņu ierāva armijā un pēc tam — dziļi prērijā.

Vanests nemitīgi ilgojās pēc mājām. Ilgojās pēc miera, drošības un sātīgā holandiešu ēdiena. Ilgojās pēc nobriedušas labības smaržas, valganas, melnas zemes, pēc saticīgās laucinieku dzīves. Ilgojās pēc zilacainās, apaļīgās māsīcas, kura, mēnešiem un gadiem ritot, šķita aizvien skaistāka. Vientulības sajūta izpaudās drūmā kauslīgumā, un viņa garās, muskuļainās rokas bieži šķēla gaisu kā vējdzirnavu spārni. Dažreiz viņu iekaustīja, dažreiz ne. Viņš bija ruds, un tāpēc viņam piederējās būt kauslim.

Visā viņa dienesta laikā šaijenu medības bija pirmais gadījums, kad patiešām sāka ost pēc pulvera, un ar katru trakā steigā noauļoto jūdzi viņa bailes pieauga. Viņš nevēlējās ne nokaut, ne tapt nokauts, viņš nevēlējās mocīties un noasiņot un akli ticēja visiem nostāstiem, kurus viņiem par indiāņiem bija sagvelzuši pieredzējuši kavalēristi. Mereja pavēle doties uz Dodžsitiju viņam nāca kā paša Dieva sūtīts glābiņš, un viņš stingri ticēja, ka viss jau būs galā, kad viņš atgriezīsies eskadronā.

Ceļojums uz Rideru bija pirmais brīvības atspulgs pēc vairāk nekā gadu ilga nepārtraukta dienesta. Izrauties no nāves rīkles un vienam brīvi jāt caur prērijām — tas bija tikpat kā jaunas dzīves sākums. Viņš bija samelojies, ka zina ceļu, bet tas viņu neuztrauca; laime noteikti bija viņa pusē, un viņš pat nebrīnījās, ka lik ātri atradis lopu dzenamo ceļu uz Rideru. Vanests jāja mundri un jautri, un, kad nokļuva līdz Koldvoterai, pēdējās baiļu atliekas izzuda. Apzinādamies, ka viņam ir kavalērista zilais tērps, viņš izturējās augstprātīgi un lepni un, sēdēdams pie alus kausa Karaļa salūnā1 , svarīgā balsī sīki jo sīki stāstīja, kā sācies karš ar indiāņiem.

—  Bet viņiem ir darīšana ar armiju,— Vanests iegalvoja dīkdieņu bariņam,— viņiem ir darīšana ar armiju.

Koldvotera, kā izrādījās, bija miegaina un garlaicīga pilsētele. Vanests brīnījās, ka cilvēki var tā sēdēt uz salūna kāpnītēm, drāzt sprunguliņus un nemirkšķināt ne aci, kad prērijās visapkārt ir indiāņi. Ap to laiku, kad viņš nokusušā zirgā iejāja Riderā, karš viņa iztēlē jau plosījās pilnās liesmās. Metās krēsla, un vairāki fermeri izbrauca ratos no pilsētas. Viņi apstājās, bet, noklausījušies Vanesta stāstu, sāka pātagot zirgus. Viesnīcā «Brīvais štats» viņam ierādīja labāko no visām četrām istabām.

—   Armija tomēr nomierina,— kāds noteica.

Uzpeldēja pat jautājums par pilsoņu mobilizēšanu

zemessargos, bet tālāk par vārdiem lieta nevirzījās. Vanests sēdēja un stāstīja par pašreizējo stāvokli tik ilgi, kamēr aiz noguruma sāka svērt tabaciņu.

Bet no rīta, kad viņš atstāja Rideru, viņam jāšus pievienojās divi iereibuši klaidoņi un paziņoja, ka labprāt dotos kopā ar viņu uz Dodžu — apskatīties, kāds tur ir stāvoklis. Viņiem tik un tā esot jānokļūst Dodžā, viņi sacīja,— vai armija neiebilstot?

—   Pie velna, nē!— Vanests nosmīnēja.

Viņi atteica:

—   Lieliski, Rudais. Trīs ir labāk nekā viens, kad darīšana ar sarkanādainajiem.

' Salūns — bufete ar alu un uzkožamiem.

Viņus bija it kā atlaiduši, it kā vienkārši izdzinuši no rančo Koldvoteras tuvumā. Bleks, rančo saimnieks, bija nelietis — par to abi bija vienisprātis.

Mazākā klaidoņa uzvārds bija Makgrets, otru sauca par Satonu. Aiz jostas viņiem rēgojās milzīgi kolti, viņi valkāja platas, netīras bikses, un vaigi četras dienas nebija redzējuši bārdas naža. Vanests mazliet baidījās no viņiem, bet neiebilda pret kopīgu ceļojumu. Klaidoņi, pat zirgos būdami, nevar necienīt militāru formas tērpu.

—   Dodžsitija ir forša pilsēta,— Makgrets sacīja. Viņš to atkārtoja reizes trīs četras. Satons neteica ne vārda. Viņi jāja ātri un pēc laiciņa apklusa.

Kad viņi piestāja atpūsties, Vanests piedāvāja dalīties savā devā.

—   Pie velna, negribu,— Makgrets atteica.— Iedzertu gan ar prieku.

—   Kā nav — tā nav,— Vanests smīnēja.— Bet jūs, liekas, jau vakar vakarā ieķērāt?

—   Tu, kareivi, nebāz degunu citu darīšanās,— Satons norūca.

Vanests joprojām smīnēja; viņš negribēja uzsākt kautiņu. Viņam nepatika ne klaidoņu sejas, ne kolti aiz jostas. Viņš steidzīgi uzsāka sarunu par šaijeniem.

—   Es zinu veiklus zēnus, kas šos varētu noķert,— Makgrets sacīja.— Tikai ne armija. Par armiju es nedodu ne graša.

Vanests paraustīja plecus. Tagad jau vairs nebija tālu līdz Dodžsitijai.

—   Jāsim, kareivi,— Satons noteica.

Pēc stundas viņi sasniedza dzelzceļu un gar sliedēm rikšoja uz rietumiem Dodžsitijas virzienā. Diena bija tveicīga, smacīga, dienvidos krājās smagi, zemi mākoņi. Kad viņi, tikuši pāri pakalnam, piejāja pie pilsētas, tā iznira no zemu zāli klātās prērijas kā fantastisks rēgs. Līdztekus dzelzceļam stiepās Frontstrīta ar garu virkni nekrāsotu, nošķiebušos ēku. Sī pilsēta atšķīrās no visām citām pilsētām, kuras Vanestam bija gadījies prērijās redzēt, un laikam nepretendēja noderēt cilvēkiem par mitekli. Te nebija ne dzīvojamo ēku, ne piepilsētas fermu, kurām Dodžsitija būtu tirdzniecības centrs; tā bija brūce, puns, strutains augonis Kanzasas miesā. Dodžsitija nebija attīstījusies pakāpeniski, tā arī nebija radusies reibinošā ātrumā kā citas pilsētas pie

Rietumu robežas. Te bija līdzena vieta, tad parādījās dzelzceļš un pēkšņi reizē ar to — Dodžsitija, steigā saslieta, kaut kā sanaglota un cilvēku pilna.

Cilvēki tanī saradās tādā ātrumā, it kā vēsti par jauno pilsētu būtu izplatījis vējš. Te viss bija plašs, kalnains un skaists. Dzīvokļu nebija, bet pie garās Frontstrītas spiedās cieši jo cieši tāds daudzums salūnu, dzertuvju, publisko namu un spēļu eļļu, ar kādu nevarēja lepoties neviena cita pilsēta prērijās. Te nešķīra dienu no nakts, dzīve ritēja nepārtraukti. Dodžsitijā krustojās visi ceļi. Te pa Cisholmas Traktu no dienvidiem atdzina tūkstošiem Teksasas liellopu, ko tad sūtīja tālāk pa dzelzceļu uz Austrumiem, uz Santafi; simtiem Teksasas kovboju bija cīnījušies Ziemeļu un Dienvidu karā. Viņi bija atnesuši līdzi naidu un remdināja to asiņainos kautiņos. Te saplūda visi prēriju atkritumi — no Kanādas līdz Meksikai. Te ieradās bizonu mednieki, apkrāvušies ar smirdošām ādām; kontrabandisti Dodžsitiju bija padarījuši par savu galveno mītni, no kuras piegādāja indiāņiem bises un saldinātu spirtu. Tūristiem Dodžsitija bija atvērti «mežonīgo Rietumu» vārti. Angļu lordi un krievu lielkņazi uzskatīja par savu pienākumu uzkavēties šeit. Piemiņa no Amerikas! Ja viņi arī neredzēja šajā pilsētā cilvēkus, kas celtu, strādātu, audzinātu bērnus, lai radītu nākotni tur, kur nebija pagātnes,— tomēr viņiem bija par ko pieminēt Ameriku. Viņi bija dzirdējuši šāvienus un redzējuši bēru procesijas, kas devās uz Būthillu.

Jūdzi no Dodžsitijas rudmatis kavalērists jau saoda pilsētas smaku. Tā bija asa un kļāvās pie zemes, nomākdama prērijas aromātu. Tā bija bieza,— griez kaut ar nazi,— smirdīgs maisījums, ko veidoja novadējies alus, slikts viskijs un pūstoša bizonu gaļa, kas bija sakrauta grēdās divdesmit līdz trīsdesmit pēdu augstumā līdztekus dzelzceļa uzbērumam. No šās smakas Vanests sāka kāsēt, bet Satonam kļuva nelabi.

— Pie velna, man vajag iedzert,— viņš sacīja.

Kaut gan bija agrs, Frontstrītā valdīja rosība, salūni bija ļaužu pilni. Jātnieki rikšoja pa pilsētu, saceldami putekļu mākoņus, un spraucās cauri furgonu jūklim. Pie slitām zirgi spiedās cits pie cita kā zirņi pākstī.

Vanests palaida zirgu soļos un izbrīnā blenza visapkārt. Viņš jau bija gandrīz aizmirsis bezgalīgās jūdzes, ko nojājis putekļos, un atcerējās vienīgi Reno forta neciešamo vienmuļību; viņš juta, ka iekļuvis citā pasaulē — pasaulē, kas biedēja un pazemoja. Labi, ka viņam bija mugurā kavalērista formas tērps.

Vanests šķīrās no Makgreta un Satona pie trešā salūna un šķīrās ar atvieglotu sirdi. Lai gan viņš bija ne mazumu saklausījies par Dodžu, tomēr šī salūnu pārpilnība pārspēja visu, ko varēja iztēloties: «Garais zars», «Lopkopis», «Alamo», «Vientuļā zvaigzne», «Kelija salūns», «Segara salūns», «Ennas Fličas salūns». Viņš atguva priecīgo atbrīvošanās sajūtu, kad ieraudzīja, ka Makgrets un Satons piesien savus zirgus iepretim salūnam «Alamo».

— Uz drīzu tikšanos, kareivi!— tie nokliedza viņam pakaļ.

Vanests apturēja zirgu pie teātra «Jautrā lēdija» un bērnišķīgā sajūsmā izlasīja afišu: «Edija Fēja, Londonas, Parīzes un Ņujorkas atrakcija. Dziesmas un dejas,»— vēlēdamies, kaut jel uz vienu nakti tiktu atvaļinājumā, tad gan būtu ko stāstīt zēniem, pat ja tie būtu sagūstījuši šaijenus bez viņa. Tik un tā viņi tiks galā ar šaijeniem ātrāk, nekā rota paspēs iziet no šejienes. Un diezin vai rota vispār atradīs šaijenus vai Mereju. Viņš pildīs savu pienākumu, un pienākums ir nogādāt depešu, bet steigties nav vajadzīgs.

Vanests ar nožēlu pameta Dodžsitiju. Dodža forts, militārais postenis, atradās četras jūdzes aiz pilsētas, un viņš visu ceļu zīlēja, vai dabūs atvaļinājumu šonakt vai nākamnakt. Varbūt Mereja pieprasītā rota izies no forta nekavējoties; bet tūliņ viņš pasmīnēja, jo zināja, ka armijā ar tādām lietām pārāk nesteidzas. Kaut kāda aizkavēšanās jau būs katrā ziņā. Viņš sāka jāt soļiem. Ja ieradīsies fortā pret vakaru, ļoti iespējams, ka visu vajadzēs atlikt uz rītu.

Tā viņš vilkās gandrīz stundu, tomēr beigās pielika soli un iejāja fortā brašos rikšos. Tagad Vanests pildīja svarīgu uzdevumu un dīžājās tik ilgi, kamēr kājnieki izdzina viņa lepnību, pavēstīdami, ka jau saņemta telegramma par šaijenu otrreizējo aizbēgšanu. Kamēr viņš raportu aiznesa pulkvedim, kājnieki ņirgājās par viņa bailēm no indiāņiem un par viņa rudajām pinkām. Bet tie jau bija tikai kājnieki, un viņš visādi centās izcelt savus zābakus ar piešiem. Pie pusdienu galda Vanests kļuva drusku pieļāvīgāks un sāka izvaicāt par teātri «Jautrā lēdija».

—   Vai tur patiešām ir lieliski?— viņš taujāja.

—   Velns lai parauj! Vari būt drošs.

—   Sika pilsēta tā jūsu Dodžsitija, vai ne?

—          Un kā vēl! Te grēkosi negribēdams,— viņam atbildēja.

—          Ek, velns lai parauj . . .— Vanests nosvilpās, tad, pazeminājis balsi, uzprasīja:—Vai publiskie nami arī ir?

—          Tādus publiskos namus tu vēl neesi redzējis, kareivi. Sarkani plīša paklāji!

—   Ej nu?

—          Kad tev saka,— viņam apstiprināja.— Tikai tas nav tukšiniekiem kavalēristiem: tur ir dārgi.

—          Nu, nauda atradīsies,— Vanests pasmīnēja.— Es tikai nezinu, vai maz dabūšu atvaļinājumu: pat nezinu, pie kā griezties. Man tā gribētos paklausīties šīs modernās dziesmas un paskatīties dejas. Neesmu bijis teātrī droši vien divus gadus.

—   Tu nekad neesi bijis teātrī, dēliņ.

—   Esmu gan,— viņš nosmīnēja.

Vanests vēl ēda pusdienas, kad atnāca seržants, lika visu pamest un nekavējoties ierasties pie pulkveža Liča. Viņš steigā aprija ēdiena paliekas un skumīgi vilkās līdzi seržantam uz virsnieku ēdamistabu. Tur jau pasniedza viru, un, tikai ticis galā ar to, pulkvedis Ličs vēlējās pamanīt Vanestu.

—          Vai tu atvedi depešu no kapteiņa Mereja?— Ličs jautāja.

—   Jā, ser.

—   Tavs vārds?

—   Vanests, ser.

—   Vai tev deva kādus mutiskus norādījumus?

—   Nē, ser. Tikai lika ierasties Dodža fortā.

—   Kad tu redzēji Mereju?

—   Vakarrīt, ser.

—   Kur?

—    Liekas, netālu no Kanzasas robežas, ser . . .

—   Viss,— pulkvedis pamāja.

Pulkvedis atkal ķērās pie pusdienām, bet Vanests gaidīja, mīņādamies no vienas kājas uz otru. Seržants aizgāja, pulkvedis, likās, bija aizmirsis viņu. Bet iet prom arī nepavēlēja. Vanests stāvēja un aizvainots lūkojās uz garo galdu, pie kura sēdēja virsnieki, kas nelikās viņu redzam. Pēkšņi viņu sagrāba tik kvēla vēlēšanās noauļot pusotra tūkstoša jūdžu un atrasties mājās, dzimtajā nomalē, ka viņš tik tikko neapraudājās. Viņš bija aizmirsis gan teātri, gan publiskos namus, visu Dodžsitijas trokšņaino un dvingaino dzīvi. Valdīja viena doma — dezertēt; viņš sev sacīja:

«Ja man šonakt dos atvaļinājumu, es aizšmaukšu. Aizšmaukšu un kaut kā nokļūšu līdz Austrumiem. Varbūt aizbraukšu preču vagonā kopā ar lopiem.»

Kapteinis galda galā pacēla balsi, lai pievērstu pulkveža uzmanību:

—   Es visu laiku domāju, ser . . . Man nepatīk tas, kas notiek Dodžsitijā.

—   Ko jūs teicāt?

—   Sī lieta var slikti beigties, ser,— kāds cits piebilda.

—   Merejs droši vien jau ir panācis viņus,— pulkvedis paraustīja plecus.— Citādi no viņa būtu pienākušas ziņas. Šaijeni devās uz šejieni.

—   Tur jau tā lieta. Un ja nu tie aiziet viņam priekšā?

Pulkvedis atkal paraustīja plecus. Viņš bija smagnējs, gauss cilvēks, kas diezgan labprāt uzklausīja apakšnieku domas.

—   Man pašam nepatīk, ka tādās lietās iejaucas civilie,— viņš piekrita.— Bet, lai rota noietu līdz Medisinlodžas upei, vajadzīgas divas dienas. Un tikmēr viss būs galā. Bez tam kājnieki nosūtīti pa dzelzceļu — uz rietumiem no šejienes.

—   Ja vien viņi nav izbēguši no kavalērijas,— nepacietīgi atteica zaļoksnējais, apaļsejīgais kapteinis.— Atļaujiet manai rotai ar mūļiem izjāt uz dienvidiem. Mēs vismaz aizturēsim viņus, pat ja nevarēsim ielenkt. Mēs tomēr parādītu, ko varam.

Citi virsnieki viņu atbalstīja.

—   Man nepatīk kājnieki zirgos,— pulkvedis sacīja.

—   Bet mums tā nebūs pirmā reize, ser. Un tad mēs viņus nelaistu uz Dodžsitiju. Jūs paši zināt, kas notiks, ja ies zemessargi!

—   Varbūt būtu vērts sūtīt rotu,— pulkvedis domīgi noteica.— Katrā gadījumā jūs varat satikties ar Mereju. Viņš to grib, kaut gan vienīgi Dievam zināms, kādēļ. Viņam jau tā ir divi eskadroni. Jūs rīkosieties pēc viņa komandas, ja vien viņš nenogriezīsies vairāk uz ziemeļiem . . .

Vanests klausījās, neiedziļinādamies sarunas saturā. Viņu pilnīgi bija pārņēmušas domas par bēgšanu, un sirds stipri sitās bailēs, jo viņš bija nolēmis dezertēt šonakt.

Pulkveža balss atsauca viņu īstenībā: — Tu jau šodien dosies līdzi kapteinim Sedbergam. Viņš tevi nogādās tavā eskadronā.

Makgrets un Satons, ērti apmetušies «Alamo» bārā, pasūtīja viskiju. Viņi vienā paņēmienā izdzēra trīs glāzes neatšķaidīta viskija, neko neuzkozdami. Pēc tam pārgāja nelabā sajūta, un viņi metās virsū sarkanajam sieram un biskvītiem.

—   Vai esat izsalkuši?— bārmenis laipni apvaicājās.

— Varu pasniegt olu kulteni ar speķi. —Bārmenim —resnam, uzkumpušam cilvēkam — bija pliks pauris, balts kā kaļķi un gluds kā ola.— Vai aukstu vistu,— viņš piemetināja. Vērša gaļa Dodžsitijā neskaitījās gardums.— Vai šodien atjājāt?

Viņi pamāja. Tad vēlreiz piepildīja glāzes un atkal sāka uzbrukumu biskvītiem un sieram.

—          Biskvīti un siers uz iestādes rēķina,— bārmenis paskaidroja.

—   Esmu redzējis arī labākus uzkožamos.

—   Pareizi, tikai ne Dodžsitijā,— bārmenis sacīja.

—   Vai jūs no Koldvoteras?

—   Kas jums par daļu?— Satons noprasīja.

—   Nedusmojieties.

—          Ir jau labi,— Makgrets pavīpsnāja. Viņš tagad jutās daudz labāk. Abi izdzēra pudeli un uzkoda sieru un biskvītus, kamēr iztukšoja trauku. Bārmenis pieliecās, lai uzliktu jaunu porciju, un ievaicājās no letes apakšas:

—   Stāsta, uz šejieni nākot šaijeni?

—   Varbūt.

Bārmenis izslējies turpināja:

—          Es te uzliku mazliet vistas. Notiesājiet to, kamēr nav ieradies saimnieks.

Satons aizsmacis norūca:

—          Pie velna, es labprāt izšautu kādu reizi uz šiem indiāņiem.

Bārmenis uzlika uz letes vēl vienu pudeli. Makgrets paņēma to un samaksājis devās pie galdiņa.

—   Es pasniegšu vēl biskvītus un sieru,— bārmenis sacīja.

Satons smagi atlaidās krēslā, un Makgrets ielēja vēl viskiju. Satons dzēra tāda cilvēka trulā tiepībā, kurš grib noreibt un nevar. Makgrets dzēra divreiz mazāk par Satonu un svilpoja līdzi pianistam. Viņš nenolaida acu no durvīm un vēroja katru, kas ienāca.

Lete aizņēma četrdesmit pēdu platību visā bāra garumā. Tās gals spiedās pret noskaņotām, tarkšķošām klavierēm. Mazs plikpauris, šūpodamies uz taburetes, spēlēja vienu un to pašu džigu. Lipīgu glāžu virtene šķindēja vienā taktī ar spēli, un pa tvērienam stāvēja pustukša krūze ar novadējušos alu. Galdiņi, sastumti netīrās zāģu skaidās, izveidoja barjeru ap dejas grīdu, kas tāpat bija nokaisīta ar zāģu skaidām. Divas durvis telpas galā norādīja ceļu lēdijām un džentlmeņiem, bet starp durvīm tumsā veda nekrāsotas dēļu kāpnes.

Pie letes stāvēja pieci cilvēki, un vēl kāds desmits sēdēja pie diviem kāršu galdiem. Attālā kaktā gaidīja vakaru ruletes rats un galds kauliņu spēlei. Pie kāda galdiņa sēdēja sieviete sarkanās drēbēs ar kuplām piedurknēm, nesukātiem, dzelteniem matiem, nolikusi galvu viskija peļķē blakus apgāztai glāzei. Gaiss bārā bija neizsaķāmi smacīgs un sūrs.

Satons pamazām noreiba. Viņš ierunājās:

—   Amerikai jābūt baltā cilvēka zemei, bet tā tas nav.

—   Pareizi,— Makgrets piekrita. Viņš vienmēr piekrita Satonam, kad šim šķeistam gadījās piedzerties.

—   Nu re,— Satons atsaucās, muļķīgi smaidīdams. — Vai zini, ko es izdarīšu ār skalpu?

—   Ko?

—  Piešūšu to te, pie sava elkoņa. Lai man acis izsprāgst, ja es nepiešuju to pie sava elkoņa.— Viņš paķēra pudeli un grīļodamies gāja pie letes.

Viņam sekoja Makgrets.

—   Sēdi,— viņš sacīja.

—   Visu zemi piedraņķojuši. . .

—   Ej apsēdies,— Makgrets atkārtoja.

Garš baltmatis pašķielēja uz bārmeni, tad pieskārās pie Satona pleca.

—   Ser?

Satons nobijies lēnām apgriezās, Makgrets atkāpās, joprojām smīnēdams. Garajam cilvēkam bija sarkana, plankumaina seja, un viņš runāja bikli un pusbalsī.

—   Kur jūs viņus redzējāt?

—   Ko?

—   Šaijenus.

—          Pie velna . . .— norūca Satons.— Es tos neesmu redzējis. Viņi auļo uz Dodžu.

—   Kā jūs to zināt?

—   Se tev, kā es to zinu!

Pienāca citi apmeklētāji. Bārmenis slaucīja glāzi, bažīgi mezdams skatienus uz Satonu. Klavieres iespiegdamās apklusa. Mazais plikpauris ātri apsviedās uz taburetes un ielēja sev glāzi alus. Labi ģērbies resnis ar iesirmu galvu un ūsām, laikam rančo īpašnieks, kāršu spēlmanis vai inženieris, augstprātīgi, gandrīz nicīgi ieteicās:

—   Ja jūs esat redzējis indiāņus, mister, tad stāstiet.

Pianists lēni sūca alu, sāniski virzīdamies tuvāk letei.

—          Mēs jājām šurp kopā ar kādu kavalēristu,— Makgrets steidzīgi sacīja.— Viņš mums to pateica.

—   Šaijeni. . . Cik tad viņu ir?

—          Vesela cilts, velns lai viņus parauj. Jāšus,— Satons noteica. Viņš pacēla balsi un aizsmacis atkārtoja:— Vesela cilts, velns lai viņus parauj!

—   Bet no kurienes jūs atjājāt?

—   No Rideras, ja jums tur kāda daļa, velns lai jūs . . .

—          Varbūt ir arī daļa,— resnis pamāja, zilajām ačelēm nesteidzīgi aplūkodams Satonu no galvas līdz kājām: nodriskātās bikses, netīro, caurumaino kreklu bez kādām ielāpu pazīmēm, rētaino, sariem apaugušo seju — visu viņa milzīgo, apreibušo ķermeni.

Satons, acis nenolaidis, centās iznīcināt pretinieku ar izaicinošu skatienu, bet Makgrets raustīja savu draugu aiz piedurknes. Resnis mierīgi ielūkojās Satonam acīs, bet kalsns cilvēks ar sarkanu seju, brūnās strādnieka biksēs un vaļējā kreklā, pēc izskata dzelzceļa kalpotājs vai telegrāfists, saņēmis dūšu, sacīja:

—   Kāpēc mulsināt cilvēkus ar tenkām par indiāņiem?

Viņš izrunāja šos vārdus paklusu un tikai ar vieglu pārmetumu, bet balsī izskanēja pietiekami daudz nepatikas, lai nokaitinātais Satons atvēzētos un ar spēcīgu sitienu notriektu viņu zemē. Resnis nepakustējās, tikai joprojām cieši lūkojās Satonā. Cilvēks brūnajās biksēs gulēja uz grīdas; viņš bija neapbruņots; ar plaukstām un ceļiem atspiedies pret grīdu, viņš izrāpās ārā no loka.

Resnis uzgrieza Satonam muguru, palīdzēja piekautajam piecelties un kopā ar to izgāja no salūna.

—   Kas vēl nebūs jādzird!— Satons nogārdza.— Kā es zinu par šaijeniem . . .— Viņš saberzēja pirkstu krumšļus.

—   Man arī nekas nebūtu pretī viņiem sadot,— bārmenis apņēmīgi paziņoja.

Pianists iespurcās un uzsita sev pa gurnu.

Uz ielas, ar mazliet trīsošo roku berzēdams vaigu, piekautais sacīja:

—   Pateicos jums, mister Bleik.

—   Sie klaidoņi mūsu pilsētā ir īsts posts. Bet nav nozīmes ielaisties ar tiem. Viņi te ilgi neuzturas.

—   Viņam taisnība par šaijeniem. — šodien ziņoja pa telegrāfu.

—   Vai karagājiens?

—   Acīmredzot kaut kas tamlīdzīgs. Šaijeni izbēguši no rezervāta. Domā, ka viņi dodas uz ziemeļiem, bet, liekas, skaidri neviens nekā nezina. Es pagaidām ciešu klusu. Citādi visi sāks trakot, tiklīdz izdzirdēs par indiāņiem.

—   Tas līdzinās medībām,— Bleiks domīgi noteica. — Cilvēks ir kārdinošs medījums, un Amerikā sarkanādaino medības atļautas visu gadu. Nu, man laiks mājup . . .

—   Stāsta, ka viņu esot trīssimt. Tas nav maz.

—   Nebūtu slikti savākt pret viņiem zemessargus,— Bleiks sacīja, domādams par savu rančo, zirgiem, lopiem un māju, kuras būve bija izmaksājusi seši tūkstoši dolāru.— Kādā virzienā viņi dodas?

—    Nekā nezinu. Tā nav mana darīšana. Te ir pulks kareivju, lai tie nodarbojas ar šo lietu.

—   Varens labums Dodžsitijai no šā pulka!

—   Tas tomēr ir likums, mister Bleik. Jums jāpiekrīt, ka taisni likuma mums šeit trūkst.— Viņš paberzēja vaigu un greizi pasmīnēja.— Labi, ja cilvēks var kauties . . . Bet, ja viņš nevar, tad jebkurš likums ir labāks nekā dzīve pavisam bez likuma. Pieņemsim, ka viņi ies nogalināt indiāņus. Tas taču ir akls pūlis, skaties, kā gribi. Un kāda gan starpība, vai pūlis iet linčot vienu, simt vai trīssimt cilvēkus?

—   Viņi aizstāv savus pavardus,— Bleiks izklaidīgi noteica.

—   Pavardus Dodžā? Kur tādi ir?

Bleiks paraustīja plecus. Kad viņi pienāca pie laikraksta redakcijas, telegrāfists kaut ko nomurmināja un pagriezās sānis. Likās, Bleiks pat nepamanīja viņu aizejam.

Diena tuvojās beigām, un pilsētā no visām pusēm sāka ieplūst ļaudis. Tie ieradās pa vienam, pāriem, pūlīšiem. Dzelzceļa strādnieku artelis atjoņoja ar drezīnu, noņēma to no sliedēm un nostādīja pie ieejas «Kelija salūnā». Zviedru ģimene, iespiedusies mazā vaļējā, saimniecības piederumiem pieblīvētā furgonā, acis blisinādama, lēnām brauca pa Frontstrītu. No visām pusēm plūda pļerkstošas klavieru skaņas, it kā būtu sācies jautrs karnevāls.

Rančo īpašnieks iegāja šerifa kancelejā — tā atgādināja dēļu kasti ar iesprāgušu spoguļstikla logu. Šerifs snauda, atlaidies zvilnī. Maršals Irps plēsa lapas no vecas piezīmju grāmatiņas un izlocīja smailas papīra bultas. Bleiks izvilka riekšavu cigāru.

Dodžsitijas šerifs tolaik bija Bats Māstersons, pazems, enerģisks cilvēks, kas mēdza ātri izrēķināties un bija stingri iegaumējis, ka vairums viņa priekšteču miruši ar zābakiem kājās un pistoli rokās. Šerifa amats Dodžā nebija solīds goda postenis — tas bija risks, cerības ēna, rokas bez trumpjiem šaubīgā spēlē. Katrs Dodžsitijas šerifs bija zvērējis uzlabot savu pilsētu, padarīt to par tādu vietu, kur kārtīgs cilvēks var dzīvot bez bailēm, bet Bats Māstersons, redzams, bija pirmais, kam radās izredzes nodzīvot pietiekami ilgi, lai izpildītu šo uzdevumu.

Patlaban, izdzirdējis, ka Irps pļāpā ar rančo īpašnieku, viņš uzmanīgi nolaida savu krēslu uz visām četrām kājām, pamāja, paņēma cigāru, paostīja to, nokoda galiņu, pie tam visas viņa kustības bija gausas, piesardzīgas un pārdomātas, tāda cilvēka kustības, kas joprojām ir dzīvs tikai tāpēc, ka ir bezgala uzmanīgs, un kam dienu un nakti jābūt nomodā par savu visai trauslo dzīvību.

Viņš noliecās pie sērkociņa, ko Bleiks pastiepa, bet Irps papurināja galvu — viņš zlžļāja cigāru neaizsmēķētu. Irps bija kalsns, dzīslains cilvēks, kura izskats stipri atgādināja sabozušos kausllgu gaili; roka nepārtraukti rotaļājās ar pistoli, nagi bungoja pa metālu.

—   Kā veicas?— Bleiks noprasīja.

—   Viss klusu.

—   Labi, ja klusu.

—   Slikti jau nav,— Irps piekrita.

Māstersons apvaicājās:

—   Kā ar cenām?

—   Pacēlušās par dolāru un divdesmit centiem.

—   Tas gan ir labi.

—          Varēja būt labāk,— Bleiks atteica.— Tagad no lopiem nevar iedzīvoties.

—          Tomēr nodarbošanās,— Irps sacīja, mezdams papīra bultu.— Man tā apriebies būt kārtības sargam, ka esmu gatavs salīgt par kovboju ar divdesmit dolāriem mēnesī.

—          Ja man būtu sieva un bērni,— Bleiks domīgi ierunājās,— es jau sen būtu aizlaidies ko nagi nes. Bet tagad nezinu, vai sēdēt mājās un gaidīt, kamēr nosvilina rančo, vai pārcelties uz Dodžu.

—          Arī jūs jau esat dzirdējis par indiāņiem?— šerifs nopūtās.

—   Es gribēju uzzināt, vai jūs esat dzirdējis?

—          Un kā vēl,— Irps, skābi smaidīdams, noteica. — Nav iespējams nedzirdēt. Visi šie skrandainie klaidoņi, ja nevar medīt bizonus, tirgoties ar viskiju vai zagt, sapņo parotaļāties ar skalpiem.

—   Karotāji!— Māstersons norūca.

—          Varbūt jums taisnība,— Bleiks piekrita.— Bet, no otras puses, jūs varat atgriezties mājās, un izrādīsies, ka jūsu lopi aizdzīti un māja nodedzināta līdz pamatiem, tad jums atliks vienīgi nopriecāties, ka neesat bijis tur iekšā.

—   Pagaidām gan indiāņi vēl nekā nav nodedzinājuši.

—   Dīvains spriešanas veids,— Bleiks piezīmēja.

—          Nu labi! Ko jūs gribat? Civilus zemessargus, savvaļnieku armiju? Kur šie šaijeni ir? Vai jūs esat viņus redzējis? Es pat nezinu, cik viņu aizgājuši un uz kurieni dodas. Protams, arī es, tāpat kā citi, varētu skraidīt pa pilsētu, vēcināt revolveri un brēkt: «Sitiet nolādētos indiāņus!»—bet kādēļ? Vēl neesmu redzējis, ka tas novestu pie laba gala. Es cenšos uzturēt kārtību.

—   Varbūt jūs uzturat to pārāk ilgi.

—          Varbūt. Bet es arī turpmāk Dodžā to uzturēšu. Tur, prērijās, jau tā kareivju ir papilnam.

—   Bet te, Dodžā, papilnam gļēvuļu,— Bleiks sacīja.

Māstersons cieši palūkojās viņā. Irps iesvilpās. Tad

Māstersons pusbalsī noteica:

—   Mēs jau sen pazīstam viens otru, Bleik.

Iestājās klusums.

Pakavu dimdoņa aprāvās pie ieejas, bet neviens nepakustējās. Māstersons tikai mazliet pagrieza galvu, kad istabā ieskrēja jauns zēns. Irps uzsauca:

—    Hallo, Džimij!

Zēna seja Bleikam šķita pazīstama.

—   Viņi uzbrukuši Fuleriem!— zēns aizelsies iesaucās.

—   Kas?

—   Rāmāk, Džimij,— Irps sacīja.

—   Indiāņi!

Bleiks pasmīnēja, bet Māstersons skarbi noteica:

—   Apsēdies, Džimij! Ko tu mels?

—          Jūs taču dzirdējāt! Viņi uzbrukuši Fuleriem, apšaudījuši tos un sadedzinājuši kopā ar māju.

—   Kad?

—   Šonakt.

—   Vai tu pats redzēji?

—          Pie velna, nē, bet Lenijs Rends redzējis. Viņš nodzinis savu zirgu, un, lai mani pērkons sasper, es esmu nodzinis savu! Lenijs jājis pie Fuleriem un pēkšņi izdzirdējis šaušanu, it kā notiktu īsta kauja. Viņš tālāk nav devies, bet teica, ka šauts ar tūkstoš šautenēm, ne mazāk. Un blāzma cēlusies pāri visām debesīm, it kā degtu prērija.

—   Kur tas bijis?— Bleiks iejautājās.

—   Pie Medisinlodžas.

—          Var būt, ka tā bijusi Fuleru māja,— Irps piekrita.— Bet kāpēc tad tas nelga nav visu uzzinājis, kā pienākas? Lai nomiegtu veco Fuleru, nav vajadzīgs sākt kauju. Vai taisnība, ka viņš dzirdējis šaujam?

—   Tik tiešām kā Dievs debesīs.

—           Sie nelieši,— Bleiks ieteicās,— varēja sākt šaušanu bez kādas vajadzības.

Māstersons gurdi piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda un piestiprināja pie jostas divas pistoles.

—           Es pastaigāšu un paskatīšos,— viņš sacīja Irpam, — bet jūs jājiet uz fortu un izrunājieties tur no sirds.

Nav ko šaubīties, ka visi nažu varoņi auļos pakaļ indiāņiem, tad būtu labāk, ja viņiem līdzi dotos rota kareivju!

Telegrāfists, joprojām berzēdams smeldzošo vaigu, sēdēja redakcijā un klausījās, kā redaktors diktēja ievadrakstu burtlicim. Stenlijs Hārburgs ne tikai strādāja telegrāfā, bet bija arī «New York Times» Kanzasas korespondents, tiesa, ārštatā; kad viņam izdevās dabūt materiālu, viņš to nosūtīja cerībā, ka tas noderēs. Ja notikumi vērtās plašumā, redakcija uzdeva šo darbu profesionālam korespondentam. Tomēr Stenlijs kā dārgumu glabāja tos numurus, kuros bija ievietoti viņa rakstiņi.

Un tagad, vērodams redaktora Etkinsa drēbju sukai līdzīgo vaigubārdu, kas kustējās augšup un lejup, Stenlijs domāja par savu vislabāko sensāciju, par savām vislielākajām izredzēm uz panākumiem un reizē juta bailes tuvo notikumu priekšā: viņš atcerējās svītras un punktus, kas ziņoja par indiāņu bēgšanu, par uzbrukumiem un pretuzbrukumiem, par karaspēka ne visai steidzīgo koncentrēšanos visās prēriju malās, par tīklu, kurā acīmredzot nebija palicis nevienas spraudziņas. Viņš tikpat kā neko nezināja par indiāņiem, kaut arī prērijās visi stāstīja par tiem, turklāt katrs atsaucās uz savu paša pieredzi, bet viņš zināja, ka kari ar indiāņiem nogrimuši aizmirstībā, ka indiāņu jautājums izbeigts uz visiem laikiem. Tas, par ko ziņoja telegrāfs, bija pavisam kas cits . . .

Stenlijs ieklausījās vārdos, ko diktēja Etkinss: «Cik ilgi brīvie amerikāņi dzīvos šo baismu drūmajā ēnā? Cik ilgi sarkanās briesmas turēs viņus četrās sienās, viņu pavardus, viņu mīļotos bērnus tumsības ielejā? Mēs sakām — diezgan! Mēs sakām, ka turpmāk neviens no mūsu mīļotajiem bērniem netiks mests barbarisma nepiepildāmajā rīklē. Mēs aicinām brīvos cilvēkus: celieties, iznīciniet viņus! Mēs sakām: Dodžsitijas pilsoņi, celieties aizstāvēt savus pavardus, ķerieties pie šautenēm miera un brīvības vārdā! Dodiet viņiem tādu triecienu, lai viņi justu, ka Dieva dusmas gāžas pār viņiem! Pārmāciet viņus tā, lai viņi turpmāk nekad vairs nespertu kāju pāri sava rezervāta robežām. . .»

Hārburgs klausījās smīnēdams. Viņš ne vienreiz vien bija dzirdējis tādus pašus aicinājumus uz cīņu pret lopu zagļiem, bizonu medniekiem, viskija tirgotājiem, teksasiešiem. Etkinss nekad negrozīja savu ievadrakstu tekstu; ja viņš to darītu, varbūt labi ļaudis Dodžsitijā tos arī lasītu. Bet tā — neviens tos nelasīja, ja nu tikai tad, kad tos iespieda austrumu štatu laikrakstos, lai parādītu provinces preses kareivīgo garu.

Etkinss beidza diktēt un pienāca pie telegrāfista, plati smaidīdams un sūkādams pīpi.

—   Sadevu šiem, vai ne?— viņš noprasīja.

—   Vai jūs tā ienīstat indiāņus?

—   Ienīstu? Savā mūžā neesmu nevienu redzējis, ne ar vienu runājis, izņemot metisu Mikiju. Bet viņi traucē progresu. Tas pats, kas bandīti. Progresu traucēt nedrīkst.

—   Es tomēr to neiespiestu,— Hārburgs ieteicās.

—   Kāpēc?

—   Jau tā ir trokšņa par daudz. Kāpēc tas viss vēl jāuzpūš? Indiāņi Dodžai pat tuvumā nav rādījušies, un nav nekādu norādījumu uz laupīšanām vai nekārtībām. Droši vien viss, ko viņi grib, ir — atgriezties savās mājās, ziemeļos.

—   Un mums jāatstāj zeme, ko esam iekarojuši, un jāsaka — lūdzu, ejiet, miers ar jums!

—   Kāpēc gan ne?

—   Ak tad tā!—redaktors nospļāvās.— Ejiet! Gļēvuma tuvums ir neciešams! Ejiet prom!

Izsūtītā vienība izjāja no Dodža forta, kad satumsa, un devās taisni uz dienvidiem, uz Vitmenas pusi, nevis uz dienvidaustrumiem, Rideras un Medisinlodžas virzienā. Sedbergs sprieda, ka Reno forta eskadroni šaijenus vai nu notvēruši, vai arī pazaudējuši. Ka šaijeni varētu izbēgt no kavalērijas, kas tos jau panākusi, viņam pat prātā nenāca; turklāt, ja Merejs būtu tos sastapis, Dodžā būtu pienākušas ziņas; tādējādi viss liecināja, ka kavalērija gluži vienkārši pazaudējusi šaijenu pēdas. Ja tā devusies tālāk — redzams, tā tas arī bijis,— uz ziemeļiem no Sansitijas, tad viņi segs austrumu flangu kopā ar karaspēku, kas uzrauga dzelzceļu no vaļējām platformām. Šaijeni tomēr varēja dotie! uz rietumiem, instinktīvi nojauzdami, ka mazāk apdzīvotā apvidū viņiem būs vieglāk izbēgt. Citu pieturas punktu Sedbergam nebija, un viņš uz labu laimi veda savu mūļos uzsēdināto rotu nakts tumsā dienvidu virzienā. Daždažādās baumas, kuras augu dienu ieplūda Dodžsitijā no visām Kanzasas malām un vēstīja par uzbrukumiem, bija pārāk pretrunīgas un juceklīgas, lai pelnītu uzmanību. Visprātīgāk bija doties uz dienvidiem, ko viņš arī darīja, nodomājis apmest lielu loku austrumu virzienā un nākamajā dienā sadzīt Mereja pēdas.

Rotai līdzi devās izlūks, metiss no Kraukļu cilts, vecais Pits Džemisons, kas zināja dienvidrietumu Kanzasu kā savus piecus pirkstus; ceļu atrast palīdzēja arī mēness gaisma un baltā zvaigžņu mirga, kāda ir tikai virs augstām kalnu grēdām, tuksneša un bezgalīgajām prērijām. Kareivji jāja ciešās rindās, gandrīz nerunādami, šļūkādami pa savu mūļu mugurām, tomēr labā riksī. Viņi nejuta nogurumu, jo bija dabūjuši divas stundas atpūsties pēc pusdienām, tomēr izredzes kratīties visu nakti uz mūļiem viņus ne visai iepriecināja.

Ierindnieks Vanests jāja vienības priekšgalā pāris soļu aiz kapteiņa Sedberga, un viņš jau nu gan bija galīgi nodzinies un sašļucis. Pat tagad viņam vēl negribējās ticēt, ka jājiens uz Dodžsitiju pazibējis un izgaisis vienā mirklī un viņš atkal atgriežas pie indiāņiem vai Reno forta dzeltensarkanajā, neciešamajā vienmuļībā.

Viņš dzirdēja, kā Sedbergs sarunājās ar izlūku, un ienīda tos abus, ienīda visu, kas saistījās ar šo tuksnesīgo, plakano, bezcerīgo zemi. Viņš dedzīgi vēlējās, lai tad, ja viņi satiktu indiāņus, Sedbergs tiktu nāvīgi ievainots un mirtu tādās pašās mokās, kādas patlaban izjuta viņš, Vanests. Viņu kaitināja izlūka padobjā balss, kad tas ar indiāņu dziedošo akcentu stāstīja Sedbergam:

—   Sie šaijeni nudien ir briesmīgi nelādzīgi cilvēki. Cīnās kā velni, kā meža kaķi. Es domāju, ka jākustas klusu, klusu, kad mēs atradīsim šaijenus,— kā pelei naktī, kad kaķis tuvumā.

—   Tu vispirms viņus atrodi,— Sedbergs aizrādīja. — Atrodi viņus, tas arī viss. Es pats zinu, ko darīt tālāk.

—   Protams, protams. Bet es domāju, ka jākustas klusu, mister kapteini.

Viņi jāja un jāja stundu pēc stundas. Zāle bija bieza, slapja, melna. Koijoti izaicinoši atsaucās uz mūļu pakavu dobjo dipoņu, un reiz vienība pat uzdūrās izbiedētu bizonu baram. Kavalēristi jāja gar stiepļu žogiem, kas jau sadalīja prēriju, un laiku pa laikam priekšā iznira melni šķūņu masīvi un mājas ar aizdarītiem aizvirtņiem. Dažreiz nakts tumsā atskanēja klusa zirgu bubināšana, skrejoša ganāmpulka dima, bet reiz, uzjājuši pakalnā, viņi lejā ieraudzīja gailējoša ugunskura dziestošo gaismu un guļošus kovbojus, kas bija izstiepušies ap ugunskuru kā riteņu spieķi. Bet ne vienība, ne patruļas, kas bija izsūtītas piecsimt jardu uz katru pusi, neredzēja nekādu indiāņu pazīmju — ne degošu rančo, ne atblāzmas debesīs no nometņu ugunskuriem.

Nakts pagāja, bet kareivji joprojām jāja, gandrīz vai aizmigdami seglos, zemu nokāruši galvu, pavērdami muti, tikai lai izlamātos, un atkal iegrimdami klusēšanā, mēmā kā nakts, ko traucēja vienīgi nerimstošā soļu duna. Tā viņi jāja, kamēr nakts debess dziļo zilumu nomainīja biezs melnums un tad — rītausmas skumīgā, pelēkā migla.

—   Velti pūlamies,— Pits ieteicās, bet pēc brīža apturēja zirgu, pacēlās seglos un ieklausījās, pielicis plaukstas pie ausīm. Sedbergs, pacēlis roku, deva rotai zīmi apstāties, bet abas patruļas vilcinādamās piejāja tuvāk.

—  Man liekas, ka es dzirdu ļoti dīvainu troksni,— izlūks sacīja, galvu grozīdams.— Šķiet, es kaut ko dzirdu.

—   Ko?

—   Nezinu, varbūt nav nekā, bet varbūt auļo daudz cilvēku.

—   Kur?

Izlūks norādīja uz priekšu, un Sedbergs sasprindzināja dzirdi. Virsnieku zirgi nemierīgi iezviedzās, un kareivji, aizdzīdami miegainību, drudžaini žņaudza rokās šauteņu auksto metālu un salīgi drebinājās rīta miglā. Uz pāris mirkļiem atkal iestājās klusums, tad skaidri atplūda kaut kādas skaņas, līdzīgas apspiestai daudzu bungu dārdoņai.

—   Viņi nav diez cik tālu,— Džemisons sacīja.

—   Cik viņu ir, kā tu domā?

Izlūks paraustīja plecus:

—   Varbūt viens vai divi simti, varbūt vairāk.

«Tie varētu būt indiāņi,» Sedbergs domāja, «bet varētu būt arī Merejs ar savu kavalēriju.» Viņš šaubīdamies pagriezās un paskatījās uz savu kareivju blīvajām rindām; nakts pārgājiena nomocīti, tie ar pūlēm valdīja tiepīgos mūļus. Tagad, būdams tik tuvu mērķim, viņš nezināja, ko izlemt. Kā kājnieku virsnieks Sedbergs vislabprātāk būtu pavēlējis kareivjiem nokāpt no mūļiem un izklīst ķēdē. Bet tad indiāņiem — ja tie bija indiāņi — būtu ļoti viegli izvairīties no sadursmes ar rotu. Viņš izlēma nogaidīt.

Vanests ar cietēja seju, sarāvies uz stalta, pelēka zirga, berzēdams notirpušās kājas, pēkšņi ieraudzīja, ka rīta miglā iznirst indiāņi, nolēkšo no neliela pakalna un apstājas kādus simt jardus no rotas. Tad viņš saprata, ka Merejs cietis neveiksmi, ka neveiksmi cietis arī viņš pats. Visi viņa biedri bija kaut kur drošībā, un tikai viņš viens atrodas vaigu vaigā ar indiāņiem, it kā ar viņu būtu cīnījies un viņu uzvarējis kāds nepielūdzams un atriebīgs liktenis.

—   Nudien,— čukstēja izlūks,— šķiet, mēs esam uzgājuši šaijenus vai arī šaijeni uzgājuši mūs.

Sedbergs pamāja ar roku, un mūļi sāka kustēties. Indiāņi — neskaidri, izplūduši silueti — stāvēja klusu un nekustīgi. Un piepeši straumes žiglajā vieglumā lielākā daļa indiāņu aizplūda projām.

—   Viņiem pakaļ!— Sedbergs uzkliedza.— Taurētāj, velns tevi rāvis, taurē taču!

Taures skaņas, likās, iedvesa cilvēkos un dzīvniekos vienu kopēju vēlēšanos. Mūļi sāka rikšot. Bet izlūks, izslējies seglos, saķēra Sedbergu aiz piedurknes un uzsauca:

—  Mister kapteini, tās taču ir skvo,— vai jūs bez prāta! Dzīties pakaļ sieviešiem, kamēr Suņa karavīri uzklups jums no muguras!

Tad Sedbergs saprata: sievietes un bērni devās uz dienvidaustrumiem, uz to pusi, no kuras bija ieradušies. Vīrieši — karavīri — veikli kā cirka jātnieki lēkšoja savos mazajos zirdziņos, ielenkdami rotu puslokā, lai uzbruktu tai no flanga. Sedbergs izmisis mēģināja apgriezt savu kavalēriju, bet mūļi galīgi sajauca rindas, un viņš pavēlēja vienībai apstāties.

Apvārsni jau klāja ausmas rožainā dūmaka. Sievietes un bērni aizjoņoja un nozuda, miglas auta ietīti, bet vīrieši, pārliecinājušies, ka ģimenes drošībā, bezbailīgi drasēja mūļos sēdošo kājnieku priekšā. Līdz šim nebija atskanējis neviens šāviens. Sedbergs, zaudējis cerību kaut jel mazliet sakārtot mūļus kaujas ierindā, pavēlēja kareivjiem kāpt zemē un atklāt uguni. Indiāņi aizlēkšoja.

Kareivji smagi rāpās zemē no segliem, kārstījās pavadās, vilkdami mūļus uz visām pusēm, lai atbrīvotu vietu šaušanai, un apbēra ar lamuvārdiem piekusušos, iecirtīgos dzīvniekus. Vanests palika seglos; viņš bija pietiekami pieredzējis kavalērists, lai saprastu, cik šis manevrs bezcerīgs un pazudinošs. Viņš vienīgais paredzēja indiāņu straujo uzbrukumu, kamēr kājnieki vēl noņēmās ap mūļiem.

Pēkšņi šaijeni, izvērsušies vēdeklī, ar skaliem kliedzieniem plūda uz kareivjiem gluži kā viesuļa dzītas spilvu pūkas un, izkliedējuši panikas pārņemtos mūļus, izlauzās caur cilvēku un dzīvnieku drūzmu, pamezdami rotu pilnīgā sajukumā. Kareivji sāka šaut, bet trāpīt šiem virpulīgajiem jātniekiem bija tikpat grūti kā trāpīt meža baložiem lidojumā. Indiāņi šāva maz, un viņu izkliedēto šāvienu mērķis bija drīzāk nobiedēt mūļus nekā nogalināt kareivjus. Viņi aizauļoja rītausmas krēslā, bet kareivji vēl joprojām dzenāja mūļus, cēlās kājās, bezmērķīgi raidīja lodes nopakaļ indiāņiem, lamājās un bradāja pa augsto zāli, meklēdami savas šautenes.

Bet Vanests aizlēkšoja. Kad šaijeni nāca uzbrukumā, viņa staltais, pelēkais zirgs sāka trakot, un viņš piespieda piešus, ieraudzījis šaijenus tuvojamies. Galva viņam reiba, muguru caurstrāvoja skaudras sāpes no lodes, kas bija iestrēgusi zem lāpstiņas,— no mazas lodes, ko uz labu laimi bija raidījis kāds kājnieks,— bet Vanests noteikti zināja, ka viss cauri, viņš aizbēdzis, viņš atgriezīsies mājās, neatskatīdamies, neapstādamies atgriezīsies mājās.

Tā viņš kā neprātā lēkšoja taisni pretī indiāņiem un pēc tam — projām no tiem, kad tie nogriezās uz austrumiem pie savām sievietēm un bērniem. Vanests jāja viens, pavisam viens, viņa staltais, pelēkais zirgs pārgāja rikšos, tad soļos un beidzot apstājās. Vanests bezspēcīgi karājās seglos. Viņa atmiņā skaidras, spilgtas atausa zaļās, siltās Džersijas ainavas un nenodzisa tik ilgi, kamēr lokā ieķērušies pirksti atlaidās no viņa ķermeņa smaguma. Un tad iestājās nakts, kaut gan virs

prērijas kā spožs eņģelis pacēlās saule. Bet staltais, pelēkais zirgs klīda tālāk, plūkādams zāli, un vilka līdzi Vanesta līķi, kuram viena kāja bija aizķērusies seglos.

Dodžsitijā, teātrī «Jautrā lēdija», pēc priekšnesumu pirmās daļas aizkaru pavēra konferansjē Frenks Heniks un paklanījās publikai. Viņš nostājās pret rampu, ko apgaismoja sešdesmit sveces skārda svečturos; pieņēmis kautru un pazemīgu izskatu, viņš piespieda rokas pie krūtīm un iesāka:

— Dodžsitijas pilsoņi, tautas brāļi, amerikāņi, šodien es nevēršos pie jums ar jokiem. Jokiem ir savs laiks, un, ja jūs esat samaksājuši par ieeju teātrī «Jautrā lēdija», jums ir visas tiesības sagaidīt jokus — un es iedrošinos sacīt, ka labākus jūs nekur nedzirdēsiet,— kā arī deju un vokālos priekšnesumus. Bet ir laiks, kad jokiem nav vietas, un par to es patlaban gribu runāt. Gribu runāt par sarkanajām briesmām, kas zogas klāt Kanzasai kā degošu prēriju viltīgā liesma. Gribu runāt par sarkanādaiņiem, kas posta, dedzina un nokauj. Par drošsiržiem, kas, paslēpušies aizbarikādētās mājās, kur sievietes un bērni, nokrituši ceļos, piesauc Dievu, no logiem ar lodēm apber nekrietno ienaidnieku, kurš alkst iznīcināt visu, kas dārgs. Vai jūs varat te mierīgi sēdēt, Dodžsitijas pilsoņi, un nedalīties viņu ciešanās? Vai jūsu uzticīgās sirdis nedeg sašutumā un dusmās? Vai jūs varat te sēdēt un neņemt rokā bisi, lai ietu un iznīcinātu necilvēcīgo barbarisma rēgu, kas nepazīst ne mīlestību, ne kristīgu lēnprātību, bet prot tikai skalpēt un spīdzināt cilvēkus līdz nāvei? Kā jūs varat aizmirst ne vien drošsiržus, kas atdevuši savu dzīvību vēl tikai priekš dažiem gadiem, cīnoties drosmīgā ģenerāļa Kāstera vadībā, bet arī tos krietnos vīriešus un sievietes, kuri, tāpat kā Fuleri, Klensiji, Ļogani, tagad guļ noskalpēti un asinīm pārplūduši? Es esmu tikai algotnis, kura pienākums jūs uzjautrināt, tāpēc varbūt mani vārdi neko nenozīmē tādiem vīrišķīgiem cilvēkiem kā jūs, bet es zinu: ja jūs man dosiet ieroci un zirgu, es pirmais jāšu jums līdzi. Esmu ļoti pateicīgs par uzmanību, lēdijas un džentlmeņi!

Orķestris uzsāka «Republikas kara maršu», bet zāles vētrainās ovācijas apslāpēja mūzikas skaņas. Frenks Heniks klanījās vienā laidā, taču veltīgi bija mēģinājumi nomierināt publiku vai turpināt priekšnesumus. Cilvēki, kas atradās tuvāk pie skatuves, izrāva degošās sveces no svečturiem, un Frenks Heniks, sajūsmas vijņa pacelts, vadīja lāpu gājienu no teātra «Jautrā lēdija» pa Frontstrītu uz salūnu «Garais zars». Vispārējais uzbudinājums jau bija paspējis aizsniegt vistālākos Dodžsitijas kaktiņus, vīriešu un sieviešu pūli saplūda «Garajā zarā», un drīz salūns bija bāztin piebāzts ar cilvēkiem, kas aplaudēja, brēca un pieprasīja Batu Māstersonu.

Māstersons uzkāpa uz letes un uzbļāva:

—   Klusāk! Pagaidiet mirkli! Ļaujiet apdomāt!

—   Labi, Bat, mēs esam par tevi, Bat!— pūlis auroja.

—   Re nu! Jūs vairs nevarat sagaidīt kautiņu ar indiāņiem. Es jūs saprotu. Jums pateica — indiāņi posta Kanzasu, un jūs, protams, tūliņ svilstat. Bet tas vairs nav sešdesmit sestais vai sešdesmit astotais gads: kari ar indiāņiem ir beigušies, un, ja kāda cilts izbēgusi un cel nekārtības, karaspēks pats tiks ar to galā.

(Šņākšana un kaķu koncerts: pie velna šos frantus mundieros!)

—   Labi, labi, varat nejūsmot par kareivjiem, bet viņi ir likums.

—   Tu esi mūsu likums, Bat!

—   Mierā! Es nepieļaušu, ka tāda nažu varoņu orda izsprūk no pilsētas un sāk šaut uz visām pusēm! Ja jau esat nolēmuši karot, tad tas jādara pareizi un tā, kā es pavēlu! Citādi pasūtīšu visus pie velna!

—   Ar mieru, velns tevi rāvis! Izsludini mobilizāciju!

—   Labi, iesiet karot ar indiāņiem. Bet jūs nevarat doties ceļā šonakt. Pirmkārt, ja jūs sāksiet blietēt tumsā, tad apšausiet vairāk savu līdzpilsoņu nekā indiāņu. Otrkārt, jūs nezināt, kur šie indiāņi atrodas. Ja var ticēt ziņām, tad viņi ir divdesmit dažādās vietās štatā. Jāpagaida precīzas ziņas. Rota kareivju jāšus uz mūļiem jau devusies viņus ķert, pagaidīsim ziņas no forta. Tikmēr pilsoņu komiteja uzsāks mobilizāciju. Un rīt, ja nebūsiet pārdomājuši, es jums likšu nodot zvērestu.

Māstersons norāpās no letes, piekrišanas rēcienu pavadīts; rēkoņa apslāpēja to atsevišķo neapmierināto saucienus, kuri vēlējās doties ceļā nekavējoties. Vairums sapulcējušos izjuta atvieglojumu, uzzinājuši, ka galīgais lēmums atliekams līdz rītam. Pūlis no «Garā zara» izklīda, daļa pārvācās uz «Alamo» un «Kelija salūnu». Teksasietis lopkopis, kas nīda indiāņus tā, kā vien tos var nīst teksasietis, trīs reizes no vietas izmaksāja viskiju, kāršu spēlmanis Rūdijs Keiss — divas reizes. Sāka dejot, spēlēt kārtis. Pilsoņu komiteja devās uz dibenistabu, un pierakstīšanās zemessargos sākās.

Zemessargi uztraucās, trokšņoja, sašuta. Iepriekšējā vakarā brīvprātīgo bija trīssimt, bet šorīt — vairs ne simta. Arī sastāvs bija mainījies: sīkie fermeri, rančo īpašnieki, ģimenes cilvēki bija pazuduši. Tam bija vajadzīgas tikai kādas desmit stundas; viena lieta ir — doties karot ar indiāņiem iekarsumā, pēc pāris glāzēm viskija, pēc dedzīgām runām, vienotā tieksmē iztīrīt zemi no sērgas. Pavisam cita — iet karagājienā un krist no indiāņu lodes spilgtā un atskurbinošā dienas gaismā. Daudz labāk atgriezties mājās un nostiprināties tur, sadzenot lopus laidarā un aizdarot aizvirtņus. Un, ja tad indiāņiem iepatiksies ierasties pie jums, jūs varēsiet karot ar viņiem pats uz savas zemes.

Otrs atskurbinošais apstāklis bija vecā Fulera ierašanās. Klīda baumas, ka viņš miris, bet viņš negaidot ieradās Dodžsitijā pavisam žirgts, apbruņojies ar aizvēsturisku Sārpa sistēmas bisi, karsti ilgodamies pamedīt šaijenus pats uz savu risku. Kad viņam vaicāja par kauju, kas it kā esot darījusi galu viņa dzīvībai, viņš atzinās: jā, kauja patiešām notikusi starp karaspēku un šaijeniem kaut kur pie Medisinlodžas upes. Neko īsti viņš nezināja, tikai bija dzirdējis, ka indiāņi nākot uz Dodžu. Un tāpēc viņš ieradies šeit.

Tas vēl vairāk mazināja Dodžsitijas pilsoņu cīņas sparu. Ja vecais Fulers nav nogalināts, tad varbūt arī desmitiem citu nāvju tāpat ir izdomātas. Zemessargu dezertēšana pastiprinājās. Pēc tam teksasiešu bariņš atrada metisu Mikiju, plānprātīgu, nekaitīgu indiāni, kas bija paslēpies Brigsa universālveikalā zem letes. Mikijs, viskija tirgoņa un paijutu cilts skvo īslaicīgas mīlas auglis, bija nācis pasaulē ar deformētu galvaskausu un lūdzēja smaidu. Viņš bija lēnīgs, lādzīgs cilvēks, bikls kā trusītis, līdz nāvei baidījās no suņiem un bija gatavs izpildīt jebkuru darbu — sākot ar pūstošās gaļas nokasīšanu no bizonu ādām līdz atkritumu bedru tīrīšanai. Viņš ne vien neuzturēja ar šaijeniem nekādus sakarus tāpat kā baltie, bet pat baidījās no indiāņiem un visādi izvairījās no tiem.

Un nu teksasieši izvilka viņu no letes apakšas, aplēja ar kreozotu, ko bija nozaguši preču stacijā, un, lai paustu savas nicināšanas augstāko pakāpi, pakāra aiz kājām pie telegrāfa staba, nevis nolinčoja, kā būtu darījuši ar balto. Pēc šā varoņdarba viņi izauļoja cauri Frontstrītai, šaudami gaisā, un pasteidzās nozust, pirms pāris pilsoņu — saprātīgāki un apņēmīgāki nekā pārējie zemessargi — pielika kāpnes un, pārgriezuši virvi, noņēma Mikiju no staba. Viņš bija tikko dzīvs, asins pieplūdums viņa kroplīgajā galvā bija radījis šoku. Mikijs nekustīgi gulēja zemē, pūlēdamies pasmaidīt, bet Bats Māstersons, kas bija ieradies par vēlu, lai izjauktu izrēķināšanos, un pazina metisu jau ilgus gadus, ļāva dusmām vaļu un zvērēja, ka apšaus šos teksasiešus, lai tikai viņi parādās. Teksasiešus daudzināja par lieliem pārdrošniekiem, bet viņi pazina Māstersona raksturu un labāk aizvācās no pilsētas, kamēr zemessargi ar pūlēm nomierināja šerifu.

Arī šis gadījums veicināja zemessargu dezertēšanu. Vaits Irps nolēma mazgāt rokas nevainībā un atkal ķērās pie savām papīra bultām, sēdēdams Māstersona kancelejā. Šerifs paziņoja: ja viņi vēl joprojām grib doties karagājienā un tikt nokauti, tad pats dosies līdzi un vismaz uzmanīs, lai viņi neapšauj cits citu.

Tā pagāja rīts. No zemessargiem palika pāri bariņš klaidoņu, kuriem gribējās palielīties ar cīņām pret indiāņiem un pastaigāties ar kamzoļa atlokam piešūtu skalpu, daži nažu varoņi no gados jaunākiem teksasiešiem, kauliņu spēlmaņiem, spēļu eļļu turētājiem un bārmeņiem, kam bija apnicis vairīties no lodēm krogu kautiņu laikā un gribējās kaut reizi mūžā pašaudīt pašiem; tur bija arī koloniālpreču veikaliņu komiji, kam viss šis gājiens šķita braša, aizrautīga dēka; divi padumji angļi—«jaunākie dēli», miesīgi brāļi, kam viss likās līdzīgs jautram piknikam; šerifs un četri viņa palīgi, telegrāfists, kas sapņoja par korespondenci laikrakstam, un, beidzot, pieci seši lopkopji, kas bija gatavi uz visu, lai tikai aiztriektu indiāņus no ganībām.

Visi pārējie — sīkie fermeri un rančo īpašnieki, dzelzceļnieki, lopu novietošanas punktu strādnieki, advokāti, ārsti, drēbnieki un tirgotāji — bija nozuduši.

Bet atlikušie gribēja doties ceļā pēc iespējas ātrāk, lai tādējādi attaisnotu savu rīcību. Viņi drūzmējās «Alamo» priekšā, te ielēkdami seglos, te izlēkdami, klakšķināja šauteņu aizslēgus, pārskaitīja patronas un pieprasīja, lai Māstersons nekavējoties ved viņus meklēt indiāņus.

Māstersons nosūtīja ziņojumu uz Dodža fortu, vēlēdamies, lai pie zemessargiem būtu vismaz karaspēka daļa, ja tie dosies ceļā. Viņa lūgumu noraidīja: pulkvedim nebija lieka karaspēka. Atbildē bija paskaidrots, ka iepriekšējā vakarā šaijenus meklēt aizsūtīta kājnieku rota jāšus, ka vēl divas rotas uzrauga dzelzceļu vaļējās platformās un ka ceturtā rota izsūtīta apsargāt Dodžsitijas apkārtni. Bez tam Dodža forts nevar palikt bez garnizona. Ja Dodžsitijas pilsoņi tā grib meklēt šaijenus, tad lai iet vieni paši.

«Velns parāvis visus šos karavīrus,» Māstersons nodomāja bez naida, bet sašutis, ka viņš viens spiests uzņemties atbildību par salašņām, ko dēvē par zemessargiem, par šo nejēdzīgo kāri nogalināt indiāņus.

Dažādu iemeslu dēļ viņš atlika gājienu vispirms līdz deviņiem rītā, tad līdz desmitiem, līdz vienpadsmitiem. Ap to laiku zināmas reputācijas dāmas pēc nakts darbiem pamodās no miega un, sastājušās rindā «Alamo» verandā, paskaidroja zemessargiem pietiekami skaidros izteicienos, par ko viņas tos uzskata. Te bija gan Lilija Aranda, gan žilbinošā blondīne Greisa Kongo, gan Mērija Smita, gan Fricija, kurai nebija uzvārda, gan Dželija Grīna — stipri noplukuši, bet saglabājusi bagātīgu lamuvārdu krājumu — un vēl kāds desmits; visas ņirgājās, smējās, dziedāja: «Ak, ko gan jūs gaidāt, ko gan jūs gaidāt, mani dārgie varoņi?»

—   Vai nu jūs tūlīt dodat pavēli doties ceļā, Bat, vai arī mēs kā likts aiziesim bez jums,— kāds lopkopis paziņoja šerifam.

Pēc minūtēm desmit kovbojs Kālijs Rīdžvūds putām klātā zirgā auļoja pa Frontstrītu, neganti vēcinādams rokas. Viņš apturēja zirgu un sauca:

—   Viņu nometni redzējuši pie upes, uz rietumiem no Forda! Tik tiešām kā Dievs debesīs, pēc stundas viņi būs klāt!

Tagad vairs nekas nevarēja noturēt zemessargus, un Māstersons to zināja. Kliegdami, svilpdami, šaudami gaisā, viņi aizjoņoja pa ielu, šķērsoja dzelzceļa stigu un aizlēkšoja uz dienvidaustrumiem.

Viņi auļoja kādu stundu, turēdamies upes tecējuma virzienā, tad Māstersons pierunāja apstāties. Viņš zināja: ja zirgiem neļaus atpūsties, tie nederēs ne vien uzbrukumam un kaujai, bet ari bēgšanas un atkāpšanās gadījumā. Nebija viegli novaldīt zemessargus, tomēr viņi nokāpa no zirgiem stāvā kraujā; visi smējās, bļaustījās, tikai viens otrs komijs izskatījās bāls un nejutās visai lāgā, tāpat pāris teksasiešu bija sakniebuši lūpas, un viņu skatienos jautās šaubas; pārējie lielījās, smējās un klausījās, kā plecīgs klaidonis rētainu seju, vārdā Satons, sēdēdams zirgā, plātījās, ka nogalinājis milzīgi daudz indiāņu, aizsūtīdams viņu melnās, gļēvulīgās dvēseles taisni uz elli, bet viņa pazemais ceļabiedrs visu laiku piebalsoja:

—   Pareizi, pareizi, lai man acis izsprāgst!

Viņi pakavējās uz vietas minūtes desmit, un, kad jau gatavojās sēsties zirgos, parādījās indiāņi.

Tas notika pēkšņi — piepildījās neiespējamais, jo sirds dziļumos neviens zemessargs neticēja karam ar indiāņiem. Tas bija pikniks, izprieca; vai gan viņi varēja uziet saujiņu šaijenu prērijā, kas stiepās tūkstošiem jūdžu tālu. Pat Māstersons cieši paļāvās uz to, ka viņi neparko nesameklēs indiāņus.

Šaijeni virzījās no dienvidiem pa upes krastu pretī zemessargiem, kas nāca no ziemeļiem; viņi izjāja no pakalna krants aizsega, iznirdami pēkšņi, kā tas parasti notiek prērijā. Indiāņi auļoja, izstiepušies vienā līnijā; priekšā karavīri, aiz tiem sievietes un bērni, ieķērušies savu mazo rikšotāju krēpēs, pēc tam — zirgi, apkrauti ar iedzīvi, suņi skrēja blakus zirgiem, un beigās atkal karavīri, noslēdzot vienību. Sānos jāja vīrieši un pusaudži. Indiāņi pamanīja zemessargus tanī pašā mirklī, kad zemessargi pamanīja viņus, bet nemainīja virzienu, nesamazināja rikšus. Vienīgi vīrieši tikko manāmā kustībā ietvēra sievietes un bērnus, apvija ar ķēdi, kā raiba lente apvij konfekšu kārbiņu.

—   Kungs, apžēlojies!— ieaurojās Satons.

Teksasieši izgrūda nesaprotamus rēcienus. Zemessargi uzlēca zirgos — šķita, dīķī nikni uzšjakstījies ūdens. Abi angļi ar apmulsušu smaidu blenza viens otrā, un vecākais nobažījies pieskārās jaunākā rokai; telegrāfistam iesūrstējās pakrūtē, mute izkalta un kļuva rūgta. Kāds no komijiem, pūlēdamies novaldīt savu pakaļkājās saslējušos zirgu, sāka vemt.

Resnais rančo īpašnieks, nicīgi noskatīdamies uz brēcošo, juceklīgo ordu, jautāja Māstersonam:

— Kas nu būs, ko?

Šerifs paraustīja plecus un uzsita ar plaukstu savam zirgam pa skaustu. Zemessargi jau lēkšoja aiz pakalna un barā izklīda, šaudami bez tēmēšanas, bet šautenes zvalstījās un lēkāja, tāpēc netrāpīja pat tādam parocīgam mērķim kā garumā izstiepusies indiāņu vienība.

Telegrāfistam gribējās visu redzēt. Augu dienu viņš sev iegalvoja: «Man jāredz viss, jāatceras un tad jāuzraksta.» Tomēr tas viss pazibēja viņa priekšā kā telegrāfa lente ar punktiem un svītrām, sākumā skaidri, bet izplūda, kad indiāņi sāka jāt soļos. Vēlāk viņš nevarēja atcerēties, kā indiāņi viņu sagaidījuši, kā sievietes un bērnus aizseguši vīrieši ar skarbām, nogurušām sejām, turēdami gatavībā veclaicīgas šautenes, karabīnes, garstobrainus senlaicīgus koltus, stingri uzvilktus plakanus lokus ar viegli trīsošu bultu stiegrā, pirmatnējus šķēpus un spalvām izrotātus vairogus.

Indiāņi izšāva tikai vienu zalvi, pēc kuras zemessargu zirgi iezviedzās un saslējās pakaļkājās,— ar to pietika. Zemessargu rindas sajuka un izklaidus metās bēgt. Zirgi, kozdami laužņus, aiznesa jātniekus, kas nebija pasteigušies griezties atpakaļ. Daži kāpās atmuguriski, kamēr jātnieki pūlējās pārlādēt šautenes. Citi satracināti auļoja taisni uz šaijeniem; rau, Satons jau gulēja zālē, salauzta šķēpa gals rēgojās viņa krūtīs; jaunais anglis, kas bija izjājis vienkārši papriecāties, izjoņoja caur šaijenu baru ar atskabargainu bultu plaušā, izdrāzās otrā pusē un, ieķēries seglos, mirdams piesauca brāli. Un vēl citi sabruka zemē, to vidū arī Bleiks, rančo īpašnieks, kas nomira vienā mirklī, dabūjis lodi galvā.

Telegrāfists atkal centās iegaumēt, apskatīties un savirknēt notikumus tādā kārtībā, kā tos varētu aprakstīt. Viņš sēdēja, ar vienu roku saspiedis otru, apsedzis to vietu, kur viņam bija norauts pirksts, un noraudzījās, kā attālinās indiāni, klausījās, kā lādējās Māstersons, un vaicāja sev:

«Bet ko gan viņš īsti gaidīja? Ko es tagad iesākšu bez pirksta? Kā apturēt asinis?»

Māstersons savaldīja zirgu un bezpalīdzīgi nolūkojās izkliedētajos, sakautajos zemessargos. Tālumā mīklaini neuzvaramās cilts tumšā masa jau bija izzudusi Kanzasas prērijas dzeltenajā zālē.

Sestā nodaļa Slazdi aizcertas

1878. gada septembris

Merejs vēl joprojām meklēja šaijenu pēdas, viņa netīrie, putekļiem klātie kareivji zaudēja pēdējos spēkus; viņos bija radies kaut kas jauns, kā viņiem agrāk trūka. Agrā, karstā rītā Vints, apturējis zirgu, sacīja kapteinim:

—   Vai jūs kādreiz esat medījis?

—   Medījis?

—          Nūja, ar suni, ar pointeru, piemēram, paipalas? Vai esat redzējis, kā suns skraida uz visām pusēm?

—          Es neciešu medības,— Merejs atbildēja.— Man vienmēr licies, ka cilvēkā, ko pārņēmusi medīšanas kaisle, ir kaut kas nelādzīgs.

Vints paraustīja plecus un atteica:

—          Man patīk medības, bet tas nav galvenais. Es domāju par kareivjiem. Ieskatieties viņos.

—   Viņi ir piekusuši.

—   Tagad viņi grib kauties, bet agrāk negribēja.

—          Viņi grib atrast to, ko meklē,— Merejs attrauca. — Un es tāpat. Pat sapnī rādās nolādētie indiāņi, it kā bez viņiem nekā cita vairs nebūtu pasaulē.

Vienība ilgi jādelēja, cenzdamās sadzīt pēdas, un iztaujāja iedzīvotājus:

—   Vai neredzējāt indiāņus?

Rau, nakts tumsā viņu priekšā izslienas rančo; Merejs piejāj pie mājas ar aizdarītiem aizvirtņiem; suņi rej, un nobiedētie lopi īd; Merejs kliedz:

—   Ei, kas tur ir? Ei!

Tad iznāk saimnieks ar šauteni, nomiegojies un pikts, tik muļķīgs garajā naktskreklā, un varbūt domā: «Kāpēc, velns parāvis, viņi nevarētu dienu jāt un nakti gulēt? Neciešu karavīrus, neciešu mundierus. Un ko viņi uzbāžas?»

—   Vai ir indiāņi?— Merejs noprasīja.

—          Nav. Dzirdiet, nav! Nekādu indiāņu! Stulbie nelgas! Es jau piecus gadus neesmu redzējis indiāņus!

Un, kamēr lielie, pelēkie zirgi mīdīja zāli un kārpījās, kareivji, šķendējās, apgalvodami saimniekam, ka tas frav nekāds pikniks — pārmeklēt visu zemi, lai aizsargātu tādus ķā viņš.

—    Es taču teicu: neviena indiāņa piecos gados!

Merejs sacīja Vintam:

—   Labi, ja būtu izlūks. Var būt, ka šie izlūki nekā nezina. Es pat esmu pārliecināts, ka visbiežāk tā tas arī ir. Bet, kad noskaties viņos, liekas, viņi zina, uz kurieni dodas. Es gribētu zināt, uz kurieni mēs dodamies.

—    Uz ziemeļiem.

—    Un ja arī šaijeni iet uz ziemeļiem?

Vints paraustīja plecus.

Viņi iejāja Grīnsburgā pirms ausmas kā nakts klaidoņi vai pusnakts rēgi, pamodināja pilsētu, radīja paniku, bailes, neizpratni, piespieda kādas simt galvas izkārties pa logiem, un pēc tam garā zili melno formas tērpu virtene apstājās Meinstrītā pie šerifa kancelejas. Merejs nokomandēja:—Brīvi!—un kareivji, nokāpuši no zirgiem, pietupās, izlocīdami kājas.

—   Serif!— iebrēcās Vints; viņam jau bija vienalga, vai pret viņiem vērstās lamas pamodinās visu pilsētu vai pat visu pasauli.— Serif!

Šerifs dzīvoja otrpus savas kancelejas. Viņš ieradās ar revolveri rokā un naktskreklam uz ātru roku uzrautās biksēs,— mazs cilvēciņš ar izbužinātu matu loku ap olveidīgo galvaskausu.

—   Noglabājiet revolveri, šerif,— Vints mierīgi sacīja.

—   Kas jums devis tiesības ne no šā, ne no tā modināt veselu pilsētu cienījamu cilvēku?

—   Bet kā jums patiktu, šerif, ja jūs uzmodinātu indiāņi?

—    Indiāņi?

—   Lai viņš iet gulēt,— Merejs īgni noteica. — Palūdziet viņam pavadoni — un lai iet gulēt.

Kareivji jau snauda, nometušies turpat uz ielas, blakus saviem zirgiem, nokāruši galvu un bezspēcīgi nolaiduši rokas.

—   Mums vajadzīgs pavadonis — izlūks!

Tagad visi pilsētas iedzīvotāji bija kājās. Noskārtuši, ka ož pēc sadursmes ar indiāņiem, viņi vairs nesirdījās, ka uzmodināti. Šķita, ka atgriezušies vecie laiki,— viņi ieteica aizbarikādēt ielai abus galus.

—          Kaujieties drosmīgi un sadodiet viņiem, kā nākas!— skanēja saucieni.

—   Sameklējiet mums izlūku!

—   Te ir viens tāds — vecais Filvejs,— šerifs sacīja.

—   Viņš zina šo apvidu kā savus piecus pirkstus.

—   Kur viņš ir?

—   Tas ir vecs indiāņu iznīcinātājs,— šerifs piebilda.

—   Jā, dēliņ, viņš tiem vilka nost skalpus, kad jums vēl bija slapjš aiz ausīm.

—   Nu labi, bet kur viņš ir?

Atskanēja kliedzieni:

—   Vecotēv! Vecotēv!

Pūlis pašķīrās, piestumdams Merejam sirmbārdainu, kaulainu, nomiegojušos veci.

—   Taisni kā mans vectēvs,— Hetlovs iespurcās.

—          Vai apvidu pazīsti? Par izlūku esi bijis?— Merejs nepacietīgi uzprasīja.

—          Par izlūku? Dievs, stāvi klāt, ko tu, puis, uzbrūc cilvēkiem?

—   Mums vajadzīgs izlūks, mūsējo nošāva šaijeni.

—   Jūs meklējat šaijenus?

Merejs nopūtās, bet Hetlovs iesmējās. Ierunājās Vints:

—          Paklau, vecotēv, vai negribi būt mūsu izlūks? Mēs dzenam pēdas šaijeniem — viņu ir ap trīssimt, iet uz ziemeļiem. Mēs dzenamies pakaļ no pašas Teritorijas un vakar palaidām viņus garām. Viņiem jābūt tepat netālu, droši vien jūdžu divdesmit, ne vairāk. Tu saņemsi trīs dolārus dienā, un es palūgšu pulkvedim, lai tev izsniedz prēmiju. Nu, vai tas tev ir pa prātam?

Kāds pasniedza vecajam plāksnīti tabakas; viņš ielaida tanī zobus un sāka dziļdomīgi gremot.

—          Pa prātam,— viņš noteica.— Bet tikai, velns lai sasper, dēliņ, nekomandē mani. Dari, ko gribi, bet es neciešu, ka šāds tāds vanckars mundierī mani komandē.

—   Labi!— Vints pameta ar galvu.

—   Tad es iešu sameklēšu šauteni un zirgu.

—          Velti tērējam kroņa naudu,— Vints piezīmēja, kad vecais aizgāja. Seržants Kembrens brēca, cik jaudas, ar lamām celdams kareivjis. Merejs devās meklēt telegrāfistu, bet Hetlovs smīnēja, snauda, skaitīja savā nodabā dzejoļu fragmentus un atkal snauda. Pēc piecpadsmit minūtēm viņi jau izjāja no pilsētas, un

vecais Filvejs, smīnēdams bārdā, stāstīja abiem kapteiņiem par tiem laikiem, kad prērija vēl bija jauna.

Merejs ar saviem eskadroniem vispirms nogriezās uz rietumiem, tad uz ziemeļiem un atkal uz rietumiem. Vecais acīmredzot bija apķērīgs cilvēks; viņš jāja, zemu noliecies seglos, un, vai nu tas bija gadījums, vai arī nāca talkā viņa māka, jau rīta pirmaja svīdumā uzgāja pēdas.

—   Šaijeni?— Merejs jautāja.

—   Padomā pats, dēliņ. Citu indiāņu šajā apvidū nav.

—   Vai sen viņi aizjājuši?

—    Dievs tēvs, dēliņ, es tak neesmu dzinējsuns.

—   Bet tu izpētī, vecotēv.

Vecais uzmanīgi norāpās no zirga un apčamdīja plato nomīdītās zāles un uzirdinātās zemes joslu. Kavalēristi, sakņupuši seglos, stiklainām acīm vēroja izlūku. Tas taustīja zemi, cilāja zāļu stiebrus, knibināja pakavu pēdas.

—   Varbūt priekš kādas stundas,— viņš beidzot sacīja.

—   Stundas?

—    Varbūt divām,— viņš paraustīja plecus.— Skaidri nevaru pateikt, bet nesen gan.

—    Mēs atpūtīsimies šeit,— Merejs noteica.— Pēc tam dosimies tiem pakaļ.

Viņa pirmais nodoms bija nekavējoties doties uz priekšu. Viņš izjuta mokpilnu, skaudru vēlēšanos atkal panākt indiāņus un atkal uzbrukt, dot tiem aizvien stiprākus triecienus; šī vēlēšanās dedzināja kā svaiga brūce.

Pēc divām trim stundām miega kavalēristi kļuva mundrāki. Merejs beidzot saprata, kāpēc Vints pieminējis medību suņus. Vienība tagad devās pa drošām pēdām, un kareivji skubināja zirgus. Sākumā šaijeni viņiem bija vienkārši indiāņi, kuru dēļ prērijā tur karaspēku; ar indiāņiem ir karots un droši vien vēl vajadzēs karot. Kareivji un indiāņi bija it kā divi svaru kausi; vieni vajadzīgi, lai otri varētu pastāvēt. Tomēr sevišķu naidu pret indiāņiem kareivji nejuta. Gājiena sākumā viņi pat neviļus jūsmoja par šaijeniem: saukājiet Suņa karavīrus, kā patīk,— par sarkanādainiem mežoņiem vai kā citādi, fakts tomēr paliek fakts: re, kur* tauta, kas nolēmusi noiet tūkstoš jūdžu caur garnizoniem piebārstītu zemi, lai atgrieztos dzimtenē un būtu brīva. To viņi saprata: neapšaubāmi — neprāts, tomēr apbrīnošanas cienīgs.

Bet šīs nevilšās jūsmas pamatos bija pārliecība, ka šaijenus drīz sagūstīs un atgādās atpakaļ. Indiāņi var sagudrot tādu pasākumu, taču baltie cilvēki nepieļaus, lai viņi to realizētu. Nu, bet šiem šaijeniem pārāk veicās.

Viņi izlocījās kā izmanīgi, gludi sermuliņi. Viņiem nebija tiesību muļķot Savienoto Valstu kavalēriju. Ar katru jaunu indiāņu panākumu kareivju niķnums pieauga. Viņi nolēma, ka šoreiz visam jādara gals.

Vecais jāja priekšā starp Mereju un Vintu, rādīdams ceļu. Aiz viņiem garā lentē stiepās zili formas tērpi pelēkos zirgos pa divi blakus. Viņi jāja rikšiem jūdzi pēc jūdzes visu garo, silto rītu. Šķērsojuši garu zāli apaugušu līdzenumu, viņi iekļuva nelīdzenā, gravām izrobotā apvidū.

—   Drīz būsim Arkanzasā,— Vints ieteicās.

—   Jūdzes desmit vēl atlikušas,— vecais apstiprināja. Viņam uzmācās miegs, un viņš snauduļoja seglos, nokāris galvu. Vints sacīja:

—   Vecotēv, neguli!

—   Kas ir, dēliņ?

Merejs norādīja uz pēdām.

—  Ak tu kungs,— vecais noteica,— vai tad jūs paši neredzat ceļa? Tik plats, skaidrs, kļūdīties nemaz nevar. Es pa to nojātu līdz pašai Kanādas robežai ar aizvērtām acīm, ja vajadzētu.

—   Bet tu tomēr . . .

—   Nē jel, dēliņ, nebažījies. Ak kungs, šie indiāņi taču arī ir cilvēki, vai ne? Viņiem arī vajag ieēst un pagulēt, un atpūsties. Jūs paši sacījāt, ka viņi jau tā nokausējuši savus zirgus. Jājiet lēnītiņām pa pēdām, un varbūt pēcpusdienā, varbūt, saulei rietot, panāksiet viņus.

Vecā Filveja domas apstiprināja gans, kas pameta savas aitas, lai gabaliņu pavadītu vienību. Tas bija meksikānis, pārlieku runīgs savā jauktajā spāniešu-angļu valodā. Runājot par indiāņiem, kas aizklājuši apvārsni kā mākonis, viņš pat pārmeta krustu.

—   Kad tas bija?

—   Pirms stundas,— viņš atteica.— Jūs viņus pārmācīsiet, kā pienākas, vai ne, priekšniek?

Merejs piespieda zirgam piešus, un zilo jātnieku garā virtene rikšoja tālāk, pamezdama aiz sevis putekļu mākoņus kā vilciens dūmu mutuļus. Meksikānis atpalika un pamāja nopakaļ ar roku.

Pēc brītiņa viņi izdzirdēja zalvi. Lielā attālumā šāvienu skaņas atgādina sausu žagaru brīkšķēšanu zem kājām, bet, ja gaiss ļoti dzidrs, tad liekas, it kā kāds staigātu pa pistoniem. Taču dažreiz šāvieni skan kā nezināmu putnu čiepstoņa. Merejs apturēja vienību, un vecais Filvejs iekladzinājās kā vista.

—   Re, tur viņi ir, tavi šaijeni, dēliņ,— viņš vīpsnāja, lepns par saviem panākumiem, un, piemiedzis vienu aci, pašapmierināts nolūkojās uz pēdām kā mākslinieks uz savu daiļdarbu.

—   Pamatīgi šauj,— Vints sacīja.

Tūliņ atkal iestājās pilnīgs klusums, ko iztraucēja tikai vārnu bars, kas, pacēlies spārnos, pārlaidās pār zāli un izklīda debesis kā kartečas lādiņš.

—   Atvedu taču,— vecais atkal iekladzinājās.

Merejs pieaicināja Hetlovu.

—   Ņemiet patruļu un jājiet uz turieni. Ja uzdursieties kādam, nekavējoties jājiet atpakaļ. Neiepinieties nekur. Paņemiet trīs cilvēķus patruļai un pasķatieties, kas tur notiek.

Hetlovs, kas dega gribā atriebt Frīlenda nāvi, pietvīka, militāri sveicināja un aizauļoja. Vienība palēnināja soli. Merejs, turēdams plaukstu virs acīm, raudzījās nopakaļ patruļai, kas lēkšoja pāri gravām pa augsto zāli. Kad patruļa vairs nebija redzama, visi kareivji kā viens vīrs aizturēja elpu un saspringa gaidās. Viņi sakārtoja zobenus, novilka cimdus un noberzēja mitrās plaukstas gar biksēm. Viņi jāja, saliekušies uz priekšu, sargādami acis no saules, aplaizīdami sakaltušās lūpas.

Tā viņi jāja tik ilgi, līdz sastapa sakauto Dodžsitijas zemessargu atliekas.

Māstersons uzrunāja Mereju:

—   Paklau, kapteini, jūs, šķiet, esat prātīgs cilvēks . . .

—   Tas viss ir muļķības. Jūs esat tieši atbildīgs par savu stulbo pasākumu. Ko tad jūs domājāt — sakaut Suņa Jtaravīrus ar šādiem zemessargiem?

—    Nebija nekādas iespējas viņus novaldīt. Ja armija būtu devusi mums pastiprinājumu, tad tā nebūtu noticis.

Kāds zemessargs, kam asinis vēl aizvien plūda no pāršautā vaiga, ieteicās:

—   Nevajag iekarst, priekšniek! Tā ir mūsu darīšana, kā mēs karojam.

—    Mana darīšana ir uzturēt kārtību visur, kur atrodas mans karaspēks!— Merejs iekaisa.

—    Kāda velna pēc tad jūs nenoturējāt šos sātanus dienvidos, kur tiem arī vajadzētu atrasties?

Merejs dzestri atbildēja:

—   Vēl drusku, mister, un es jūs visus arestēšu.

Vairums zemessargu bija sapulcējušies ap Māster-

sonu un virsniekiem. Tagad, kad zibensātrās sakāves radītais apjukums bija pārgājis, viņi vairs nevarēja valdīt niknumu: viņi dusmojās uz kareivjiem un dega niknumā pret indiāņiem. Viņi apbēra Mereju lāstiem un izgāza pār to savas dusmas. Kavalēristi bija nokāpuši no zirgiem mazliet atstatu; viņi bija izlaidušies zālē, aizlikuši rokas aiz galvas, pūtinādami nogurušos, smeldzošos muskuļus, un nepievērsa uzmanību strīdam.

Māstersons sacīja:

—    Pagaidiet mazliet, kapteini. Mēs te ķīvējamies kā mazi bērni. Tas nelīdzēs. Kanzasā nav karastāvokļa, un jūs nevienu nevarat arestēt. Bet jums taisnība, no šiem nažu varoņiem lielas jēgas nav. Jūsu pienākums ir saķert šaijenus. Mēs gribam doties jums līdzi.

—   Jūs man neesat vajadzīgi,— Merejs atteica,— civilie man nav vajadzīgi, es jums jau sacīju.

—    Bet mēs jau esam kāvušies ar viņiem,— Māstersons neatlaidās.

—   Es redzu, kas no tā iznācis.

—   Mēs tomēr iesim.

—   Pamēģiniet!

Māstersons auksti pavērās kapteinī. Zemessargi bija sadalījušies divās gandrīz līdzīgās daļās. Viena puse atbalstīja Māstersonu, pārējie pamazām atkāpās, mazliet nokaunējušies, viņi klusēdami ziņkāri noraudzījās, kā kavalēristi atpūšas un sanāk pūlīšos ap kritušajiem un ievainotajiem. Telegrāfists sēdēja zālē, pabāzis ievainoto roku zem otras rokas elkoņa. Anglis bezmērķīgi klaiņoja starp zemessargiem; viņa brālis gulēja turpat, seja bija pārklāta ar kreklu, salauztā bulta joprojām rēgojās krūtis.

— Lai nāk!— Vints paraustīja plecus.

Merejs vēl arvien cieši lūkojās Māstersonā. Viņš strupi pamāja, piegāja pie sava zirga un uzlēca seglos. Kavalēristi sāka celties kājās. Vecais izlūks, kas pat nebija papūlējies nokāpt no zirga, gremoja tabaku un spļaudījās uz visām pusēm. Māstersons piegāja pie sava zirga, un apmēram puse zemessargu uzlēca zirgos un sekoja viņam. Merejs neatskatīdamies veda eskadronus pa šaijenu pēdām.

Otra zemessargu puse, kas bija palikusi kaujas laukā, noraudzījusies uz aizjājošiem kareivjiem un Māstersonā vienību, nošļukusi gatavojās atgriezties Dodžsitijā ar kritušajiem un ievainotajiem. Telegrāfists vēl mirkli pastāvēja, noskatīdamies zemessargos, tad, sāpēs viebdamies, pieskrēja pie sava zirga, uztrausās seglos un lēkšoja tiem līdzi. Kāds viņu sauca, un atskatījies viņš ieraudzīja, ka anglis dzenas pakaļ. Telegrāfists pagaidīja, un, kad anglis piejāja klāt, viņi klusēdami devās tālāk.

Merejs domāja, ka tagad nav ko steigties. Gaidāmais bija neizbēgams. Šaijeni varēja iegūt stundu, lielākais, divas, nu, kaut vai trīs, tam vairs nebija nozīmes. Reiz taču viņiem vajadzēs atpūsties, vajadzēs apstāties. Kādu jūdzi no kaujas lauka gulēja mušu apsēsts nobeidzies zirgs. Lieku zirgu viņiem nav, tātad jāsēžas pa diviem. Dievs vien zina, kur viņi dabū sev pārtiku; droši vien kauj lopus, bet vajag ļoti daudz gaļas, lai pabarotu trīssimt cilvēkus. Un neviena sieviete nespēj auļot zirgā astoņas, deviņas un pat desmit stundas dienā, bērni tāpat. Viņš nevēlējās domāt par to ciešanām; tā nav viņa darīšana; viņa uzdevums — tikai panākt tos.

—   Vai šodien?— Vints jautāja.

—   Nav svarīgi,— Merejs atbildēja.— Šodien vai rīt.

Viņi pārjāja pa braslu seklo, duļķaino Arkanzasas

upi un devās ziemeļaustrumu virzienā uz dzelzceļa pusi. Filvejs, pašapmierināti klukstēdams, sameklēja šaijenu pēdas gan ūdenī, gan krastā. Tur gulēja vēl viens nobeidzies zirgs, un divi koijoti kāri to rija. Izsalkums bija nomācis bailes, un tie kaukdami, zobus ņirgdami, palika pie sava laupījuma, kamēr kavalēristi gandrīz uzjāja tiem virsū, un tikai tad tie pagāja nostāk.

Ap pulksten diviem dienā Merejs pamanīja četrus ar brezentu segtus furgonus un dažus jātniekus, kas tuvojās no rietumiem. Vints aizlēkšoja tiem pretī; izrādījās, ka furgonos brauc kareivji. To virsnieks stādījās priekšā Vintam kā kapteinis Trasks no Dodža forta.

—   Ļoti patīkami iepazīties,— Vints palocījās.— Mani sauc Vints. Kavalēriju komandē kapteinis Merejs. Tur ir divi ceturtā pulka eskadroni no Reno forta.

Trasks pamāja.

—   Es jau tā domāju. Jūs laikam esat cejā izmainījušies ar Sedbergu.

—   Tādu es nepazīstu, bet acīmredzot esam izšķīrušies.

Kavalērija un kājnieki satikās, pienāca klāt arī Māstersonā zemessargi. Merejs pavēlēja nokāpt no zirgiem un atpūsties. No apstādinātajiem furgoniem, izlocīdami kājas, kāpa ārā kājnieki. Zemessargi bija sastājušies pūlītī nomaļus. Gausums, ar kādu rīkojās karaspēks, pastiprināja viņu skeptisko attieksmi pret regulāro armiju. Kavalēristi un kājnieki sajaucās, strīdēdamies par smēķējamo papīru, tabaku un saldumiem. Ieraugot pastiprinājumu, Reno forta kareivji kļuva mundrāki. Viņi sāka lielīties ar saviem varoņdarbiem, cits pēc cita stāstīdami, kā dzinušies pakaļ indiāņiem; viņu stāstos šī vajāšana izskatījās cienījamāka nekā īstenībā.

Māstersons pievienojās virsniekiem. Viņš paņēma Traska piedāvāto cigāru un klusēdams smēķēja, kamēr Merejs īsumā atstāstīja notikumu gaitu kopš brīža, kad viņi izgājuši no rezervāta.

—   Sedbergs devās dienvidu virzienā, lai savienotos ar jums,— Trasks sacīja.— Viņam ir kājnieku rota uz mūļiem. Domāju, ka viņi jājuši taisni uz dienvidiem. Viņiem bija līdzi arī tas rudais kavalērists, kuru jūs atsūtījāt.

—   Mēs neesam satikuši Sedbergu.

—   Viņš droši vien nav saticis šaijenus. Šorīt man bija pavēlēts aizsprostot tiem ceļu starp upi un dzelzceļu. Nebiju domājis satikt jūs.

—   Nu tad saņem savus indiāņus, dēliņ,— Filvejs vīpsnādams noteica.— Viņi ir tev priekšā. Sasēdini savus puikas ratiņos un stum uz priekšu.

—   Pilnīgi pareizi, viņi ir priekšā,— Merejs pamāja. — Māstersonam un viņa zemessargiem bija sadursme ar indiāņiem otrā krastā. Puse zemessargu palikusi tur.

—   Krituši?— Trasks izbrīnījies jautāja.

—   Krituši trīs. Pārējie atgriezušies mājās.

—   Tagad indiāņi no mums neizbēgs,— Trasks noteica.— Uz dzelzceļa līnijas atrodas divas rotas, un no Lārnedas izsūtīts kavalērijas eskadrons. Te mums ir trīssimt kareivju. Vairāk nekā vajadzīgs. Izspēle ir jūsu, kapteini, jūs arī būsiet komandieris.

—   Pateicos,— Merejs atbildēja. Viņi spieda viens otram roku, un pēc brīža karaspēks devās pa pēdām tālāk.

Tolaik Rietumu Kanzasa vēl aizvien bija neapdzīvota zeme, plaši klajumi, kur varēja auļot veselu dienu, neredzot ne rančo, ne fermas. Tas bija apgabals ar nepārredzamām viļņojošām prērijām, augstu zāli, vietām tik augstu, ka jātnieks, pieliecies seglos, varēja tanī noslēpties. Tas bija apgabals ar neskaitāmām seklām upēm, kas izžuva uz ilgiem mēnešiem,— dažreiz straujām, bet parasti rāmām un duļķainām.

Sāds neapdzīvots tuksnesis bija tā Kanzasas daļa, kurā ietilpa liela zemes platība Arkanzasas upes ielokā. Paunīforķas atzarojums kopā ar Arkanzasu, ķas novērsās uz dienvidiem, izveidoja trīsstūra ziemeļu pusi. No Dodžsitijas uz dienvidrietumiem līdz Lārneda fortam ziemeļaustrumos stiepās apgabals, kur varēja noklīst ne vien cilvēks, bet tūkstošiem liellopu. Tiesa, drīz tam visam bija lemts pārveidoties: Santafes dzelzceļa tērauda pavediens jau savienoja Arkanzasas upes austrumu un rietumu līkumus, un fermeri iespiedās lopkopju nepārredzamajos īpāšumos. Bet 1878. gadā te vēl pletās gandrīz neskarta prērija.

Augstu uzlidojis ērglis, pieņemot par savu novērojumu centru šo zemeslodes punktu, ieraudzītu, ka šaijenu cilts blivā barā joņo uz ziemeļiem, šķērsojot pašu lejāko upes līkumu, tad uz ziemeļrietumiem, taisni pretī rietam, un no jauna uz ziemeļiem, arvien uz ziemeļiem. Viņš ar savu skadro aci saskatītu kavalērijas ^vienību, kas dodas uz dienvidrietumiem no Lārneda forta. Viņš redzētu divus kavalērijas eskadronus un kājnieku rotu, kas virzās uz ziemeļiem pa indiāņu pēdām. Ja nolaistos zemāk un lidotu uz dienvidrietumiem, viņš ieraudzītu kājnieku rotu jāšus uz mūļiem pārjājam pa braslu Arkanzasas upi pie Mustanga pārejas un dodamies uz ziemeļaustrumiem. Ērglis pamanītu austrumos no Dodža forta kustamies sastāvu ar vaļējām platformām, kur novietota kājnieku rota un divi lielgabali, kas savas baismīgās rīkles izslējuši pret debesīm. Ja tad viņš straujā lidojumā novērstos uz ziemeļiem, atklātos kavalērijas eskadrons, kas auļo uz dienvidaustrumiem no Volesa forta, pretēji Smokihilas straumei.

Tāda būtu aina, kas atklātos ērgļa skatienam, bet arī cilvēki juta, ka prērijā notiek nepārtraukta kustība. Vientuļu rančo iemītnieki, izdzirdējuši vārdu «indiāņi», aizdarīja aizvirtņus un tīrīja šautenes. Klaidoņi zirgos iztālēm saskatīja tumšu masu un nojauta, kas tas ir. Telegrāfisti vēroja, kā aizcērtas slazdi, un viņu sejas zem zaļajiem acu sargiem pauda satraukumu. Cilvēki, kas nekad nebija derējuši zirgu skriešanās sacīkstēs, pēkšņi sāka slēgt derības. Bezgalīgi garajos telegrāfa vados dūca ziņojumi, ko pierakstīja, klabinot pa burtam, tūkstošiem aparātu, kuri nereti atradās vairāk nekā tūkstoš jūdžu cits no cita. Vilcienu konduktori, šķērsodami nepārredzamos prēriju plašumus, dalījās jaunajās vēstīs ar saviem pasažieriem, un nobālušas sejas uztraukumā spiedās pie logu rūtīm. Simtiem pilsētu prēriju vidū pavadīja baiļu un raižu pilnas naktis. Tūkstošiem reižu skanēja viens un tas pats jautājums:

—   Kur ir šaijeni?

Merejs labprāt būtu aizsteidzies kājniekiem priekšā, viņš nevarēja apvaldīt vēlēšanos cīnīties ar šaijeniem un pabeigt šo lietu. Bailes, ko viņš slepeni juta, nepārietu, ja viņš izvairītos no kaujas. Merejs gribēja satriekt šaijenus tūliņ, aši, nesaudzīgi; viņa izstiepusies kavalērijas vienība šķita zila pātaga ar tērauda dzelkšņiem. Kapteinis jāja lēni, izslējies, sasprindzis kā tērauda atspere, nemitīgi mierinādams sevi: «Šodien vai rīt.»

—   Kaut jel drīzāk beigtos,— ierunājās Vints.

«Šodien vai rīt,» Merejs nodomāja.

—   Mums ir furgoni,— Vints skaļi prātoja.— Kājnieki var atgriezties kājām, bet furgonos mēs ievietotu indiāņus. Tā būs vislabāk. Es aprunāšos ar Trasku un ieteikšu viņam nodot furgonus mums.

Viņi jāja žirgtos rikšos, ne pārāk ātri, bet vienmērīgi, veikdami piecas sešas jūdzes stundā,— vislielākais ātrums prērijā neveikliem furgoniem, ko velk seši mūļi. Kavalērijas eskadroni jāja priekšgalā, tiem sekoja furgoni; kolonnu drūmā klusumā noslēdza zemessargi. Dodžsitijas pilsoņi kopš vakardienas bija pārdzīvojuši pārāk daudz satraukumu, tagad iestājās reakcija, un viņi bija grīna apvainojuma un niknuma pilni.

Merejs sacīja sev: «Viņi vai nu aizbēgs, vai arī sāks zvēriski slepkavot bez izšķirības. Papūlēšos turēt viņus tālāk no sievietēm.»

Viņš pateica šīs domas Vintam, un Vints piekrita.

—   Tas viss ir dīvaini, nejēdzīgi,— viņš sacīja,— kā sapnī. Kaut jel drīzāk viss beigtos.

Vecais Filvejs jāja avangardā, kāri ostīdams pēdas, apmierināts ar sevi. Nācās atzīt vecā izturību, kaut arī viņa neapvaldītās gaviles, iespējams, radīja riebumu. Viņš bija seglos no agra rīta, kopš viņu, pa pusei aizmigušu, piecēla no gultas, un tomēr neizrādīja nekādas noguruma pazīmes, vienīgi šad un tad svēra tabaku. Visā viņa būtnē bija jaušama zvēra modrība, viņš ošņāja gaisu, cieši vērās apvārsnī, zemu noliecās no segliem, skatienu iegremdēdams pēdās. Leitnants Hetlovs panāca viņu un apvaicājās:

—   Vai tuvojamies, vecotēv?

—   Dievs sodi, es viņus sajūtu,— vecais sacīja.

—   Tu laikam jau sen dzīvo prērijā?

—   Sen?— vecais nospļāvās.— Vai tu pazīsti veco Džimiju Bridžeru, dēliņ? Viņam ir septiņdesmit divi gadi; es esmu par četriem gadiem vecāks; devītajā oktobrī paliks septiņdesmit seši, un no tiem četrdesmit esmu nodzīvojis prērijā. Un neesmu nokāvis neviena indiāņa, dēliņ,— nebija nekādas vajadzības. Cik slepkavību gan esmu redzējis, bet ne reizi neesmu aptraipījis savas rokas. Kad tas Kungs aicinās, ieradīšos ar tīrām rokām.

—   Tu necīnīsies?— Hetlovs prasīja.

—   Nē, dēliņ. Neieved mani kārdināšanā, saka svētie raksti. Bet es pats parūpēšos par sevi.

—   Ceru, vecotēv.

—   Neraizējies, dēliņ. Dievs pasargās.

Vēlāk, kamēr ļaudis atpūtās, mielodamies ar bagātīgo uzturu, ko Trasks bija atvedis no Dodža forta, Merejs izsūtīja izlūku uz priekšu. Karaspēks jau atkal bija ceļā, kad Filvejs atgriezās. Viņš trīcēja aiz uzbudinājuma, rādīja zobus, spurca.

—   Sie ir tur,— viņš pamāja.

—   Kur?

—   Re, tur, pie strauta. Rīkojas uz naktsguļu.

—   Vai tālu no šejienes?

—   Trīs jūdzes,— vecais plati smaidīja.— Sievietes, bērni … Tu sagūstīsi veselu cilti, dēliņ. Suņa karavīri! Tur būs, dēliņ, ko turēt!

Hetlovs sacīja:

—   Viņš nav pie pilna prāta, kapteini. Vecuma plānprātība. Viņš stāsta, ka viņam esot septiņdesmit seši gadi.

—   Dievs sodi,— Filvejs dievojās.

—   Labi, vecotēv,— Merejs atteica.— Vai esi pārliecināts, ka viņi ir tur?

—   Man taču ir acis.

Vienība apstājās. Kavalēristi gurdi sēdēja seglos, zirgi soļoja pa divi blakus, izstieptā kolonna meta greizas, izlauzītas ēnas. Saule bija nolaidusies diezgan zemu, it kā piekususi. Kareivji, acis nepiemiegdami, raudzījās tās dzeltensārtajā diskā. Prērija, kas tālumā pārgāja viļņveidīgā slīpu pakalnu rindā, bija to smeldzīgo skumju pilna, kādas krēslā izdveš neapdzīvoti klajumi.

Trasks, pievilcis pavadu, panāca Mereju un Vintu. Pūlītī piejāja jaunākie virsnieki, aiz tiem liela daļa zemessargu. Vints paskatījās pulkstenī. Māstersons kaut ko dungoja caur zobiem.

—   Nedomāju, ka viņi rīkotos uz naktsguļu,— Merejs sacīja.— Droši vien viņi jau zina.

—   Jūs esat pārāk labās domās par viņiem,— Trasks piezīmēja gandrīz vai nekaunīgi; sekmes taču būs arī viņa nopelns, lai gan viņš nojājis tikai dažas jūdzes, nevis garo, nogurdinošo ceļu no Reno forta. Viņam šķita, ka kapteinis tīšām vilcinās. Viņš bija vecāks par Mereju un jau nožēloja, ka tik viegli atdevis tam komandiera godu. Trasks vērīgi aplūkoja Mereju, un viņam likās, ka šis garais, neveiklais, netīrais un neskūtais cilvēks ar drūmu, norūpējušos seju rīkojas taustīdamies, slikti orientējas stāvoklī. Vints bija jaunāks, izlutis. No tādiem virsniekiem Trasks vienmēr turējās tālāk, it kā nicinādams viņus, it kā brīnīdamies par viņiem: izlutušiem nav vietas prērijā. Bet Vints bija gandrīz sievišķīgs.

—   Labās domās?— Merejs izbrīnā atkārtoja.

—          Ziniet, viņi taču ir indiāņi,— Trasks paskaidroja.— Tas ir viss.

—   Zinu,— Merejs pamāja.

—   Es tam darītu galu jau šodien.

—          Šodien vai rīt,— Merejs paraustīja plecus. Vints cieši ielūkojās viņā, brīnīdamies, cik ātri paguvusi izgaist viņa kvēle.

—          Drīz satumsīs,— Filvejs smīnēdams noteica.— Uh, tas nebūs viegli! Uzbrūciet, kamēr vēl gaišs.

—   Var arī šodien,— Māstersons piezīmēja.

Merejs domāja: «Tumsā tas būs pārāk viegli — vai pārāk grūti. Ak, velns, kāpēc šis šerifs nepievāc savus salašņas un nedodas atpakaļ uz Dodžu!» Viņš izjuta visiem karavīriem piemītošo neuzticēšanos civilistu kaujas spējām; Māstersonā zemessargi bija kļuvuši pārāk rāmi. Viņam pašam šķita dīvaini, ka viņam trūkst drosmes pavēlēt tiem atgriezties Dodžā, piedraudot kaut vai ar šaušanu, ja citādi nevar.

—          Kļūst vēls,— teica Vints. Viņš atkal ieskatījās pulkstenī.

—          Mēs iesim uz priekšu,— Merejs sacīja Traskam. — Pievediet kājnieku pastiprinājumu. Ja viņi mēģinās pamest nometni, mēs uzbruksim.

Trasks nosmīnēja.

—          Vai jums nav iebildumu, ja arī mēs ejam?— Māstersons jautāja.

—          Palieciet pie kājniekiem,— atcirta Merejs.— Jūs vēl paspēsiet izkaroties, šerif. Pagaidām pavēles dodu es.

—   Diez cik daudz vis ne,— Māstersons atteica.

—   Tomēr pavēlu es, šerif. Palieciet pie kājniekiem.

Mirkli viņi cieši vērās viens otram acīs, tad Māstersons lēni nolieca galvu. Šerifs tikko manāmi smaidīja. «Diezin vai aiz prieka,» Merejs nodomāja. Viņš skarbi uzsauca komandu, un kavalērija devās tālāk; vecais izlūks jāja pa priekšu, vienā laidā atskatīdamies un uzmezdams virsniekiem savu zilo acu ašo skatienu. Vints klusēja, tikai reizi pieskārās Mereja elkonim un pamāja. Tuvojās nakts; zilā kolonna meta līkumus augstajā zālē, ienira ieplakās. Merejs izsūtīja retā ķēdē pa priekšu izlūkus — kādus desmit kavalēristus, kas izvērsās vēdeklī.

—          Ne jau tāpēc, ka šie varētu mums uzbrukt,— viņš paskaidroja Vintam.

Vints pamāja, saspringti lūkodamies tumsā. Nakts tomēr vēl nebija iestājusies — vēl aizvien valdīja prērijas vakarīgā krēsla, līdzīga dziesmai: šalkoja daudzbalsīgais vējš, locījās garie, līganie zāļu stiebri, šūpojās zemie, greizie koki, un apvāršņa tālā līnija noslēdza bezgala bālo debesi, kas bija zaudējusi visa izpircēju — saules gaismu.

—          Man liekas, es viņus labi pazīstu,— Vints sacīja.— Katru viņu kustību.

—   Es arī,— Merejs piebalsoja.

—          Parasti mēs esam gatavi nospļauties par indiāņiem,— Vints turpināja.— Mēs viņus neuzskatām par cilvēkiem. Bet kad saduras ar viņiem . . .

—   Viņi paši vainīgi.

—          Zināms. Apbrīnojami, kā viņi vienmēr atrod strautu vai upi.

—   Viņi pazīst šo zemi.

—          Brīnos. Viņiem nav karšu, nekā kartēm līdzīga. Es reiz parādīju karti siu cilts vadonim. Viņš tanī nekā nesaprata. Itin nekā.

—   Laba atmiņa,— Merejs sacīja.

Patruļas atgriezās.

—          Viņi tur ir,— izlūki ziņoja Merejam.— Ierīkojuši nometni otrā pusē strautam. Izrakuši tranšejas.

Filvejs lepni pasmējās.

—   Un ko es jums sacīju?

Bija jau gluži tumšs, un Merejs pats redzēja uzlidojam dzirksteļu kūļus, degošo ugunskuru liesmu mēles. Indiāņi neslēpās; viņi katru nakti aizdedza signālugunis, ko varēja redzēt visa pasaule.

—          Brīnums, kur viņi iemācījušies rakt tranšejas,— Vints piezīmēja.

Merejs noteica:

—   Šoreiz viņi neizbēgs. Mēs uzbruksim rīt.

—   Bet Trasks?

—   Lai iet pie velna! Pavēliet kareivjiem rīkot apmetni.

Merejs neielaidās nekādos paskaidrojumos un nepateica Traskam, ka ceturtā kavalērijas pulka kareivji nomocījušies, ka viņi pavadījuši seglos gandrīz bez atelpas divdesmit stundu, ka jebkurš nakts uzbrukums ir riskants, ka viņš nevēlas laist Māstersonā zemessargus indiāņu sievietēm tuvumā. Viņš atļāva Traskam ārdīties, bet pats sēdēja mēms kā akmens un, kad Trasks beidza, noteica:

—   Ja gribat to visu ierakstīt raportā, kapteini,— lūdzu.

—   Ierakstīšu arī!

—   Bet mēs tomēr uzbruksim no rīta.

Trasks bija spiests vai nu padoties, vai arī iet nakts uzbrukumā ar savu kājnieku rotu. Viņš atzina par labāku nogaidīt.

Tikmēr Mereja kareivji gulēja cietā miegā. Viņus neiztraucēja pat divpadsmit furgonu dārdoņa. Astoņos furgonos bija ieradušies vezumnieki ar pārtiku no Dodža forta, pārējos četrus sūtīja pulkvedis Mizners, un tie bija braukuši visu garo ceļu no Indiāņu Teritorijas. Furgonu ierašanās nometnē uzmodināja Mereju. Starp medikamentiem atradās viskijs, un viņš iedzēra pāris malku, bet, kad atkal mēģināja aizmigt, atlaidies saliekamajā gultā, kas bija pienākusi ar vezumiem, tad no tā nekas neiznāca, un viņš tikai nemierīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Tad Merejs piecēlās, pats apsegloja zirgu un, pajājis garām sardzei, devās uz indiāņu nometni. Ugunskuri tikko gailēja, bet visi vīrieši bija nomodā. Tumši silueti zibēja uz ugunskuru bālās atblāzmas fona. Viņš apstājās strauta šinī krastā, bet pietiekami tuvu, lai indiāņi varētu viņu saredzēt, Merejam bija dīvaina jausma, ka indiāņi nešautu, ja viņš ieietu to nometnē, bet, gluži otrādi,— pieklājīgi apsveicinātos savā neparastajā burbuļojošajā valodā. Viņš nostāvēja kādu stundas ceturksni, tad jāja atpakaļ.

Merejs pats pamodināja Trasku, kad debesīs tikko parādījās pirmās ausmas atspulgs.

Merejs sacīja:

—   Ļoti nožēloju to, kas notika vakar vakarā, kapteini.— Viņš runāja gandrīz pazemīgi. Un tad piebilda:— Es aizjāju pie nometnes. Viņi nedomā aiziet. Redzams, stipri noguruši.

Trasks pusmiegā nenoteikti pameta ar galvu. Viņš nespēja saprast Mereju.

—   Mēs iesim kājnieku ierindā,— Merejs ātri ieteicās, lai aizsteigtos priekšā Traska iebildumiem.— Vairumam indiāņu ir šautenes. Patronu maz, bet viņi prot šaut. Viņu vadonis, Mazais Vilks,— tādu indiāni es neesmu redzējis savā mūžā. Tik aukstasinīgs . . .

—   Kavalērijas uzbrukums . . .— Trasks iesāka.

—   Nē, nē . . . Mēs to jau esam izmēģinājuši. Mums bija zaudējumi — viens leitnants, viens seržants. Vienīgā iespēja — uzbrukt kājnieku ierindā. Ja kavalērija arī ielauztos — tur ir pilns ar sievietēm un bērniem. Negribu nevajadzīgu jūkli.

—   Es netiekos ar indiāņiem pirmo reizi,— Trasks nepatikā atteica.

—    Zinu. Bet tie ir Suņa karavīri, tie savu dzīvību lēti neatdos. Saprotiet, tas nav uzbrukums; viņi vienkārši atgriežas dzimtenē, Pauderas krastos. Viņi zina, ka tas ir gandrīz neiespējami, un zaudējuši jebkuras bailes. It kā būtu jau miruši. Vajag pazīt šaijenus, lai to saprastu.

Trasks paraustīja plecus.

—   Tas viss ir diezgan nepārliecinoši, kapteini.

—   Ļoti žēl.

—   Vai gribat, lai mani kareivji ietu priekšgalā vai tikai segtu jūs?

—   Tikai segtu,— Merejs lēni atbildēja.— Es jūs lūgtu turēt Māstersonu un viņa zemessargus savā tuvumā.

Trasks pamāja, un Merejs smagiem soļiem devās pie savējiem, lai pamodinātu Vintu, pamodinātu taurētāju un tad stāvētu saltajā, slapjajā zālē un vērotu, kā atkārtojas tā pati jau pārāk labi pazīstamā aina.

Karaspēks devās ceļā, izvirzījis furgonus priekšgalā. Mereja plāns bija pieiet indiāņiem pēc iespējās tuvāk sešpadsmit neveiklo furgonu aizsegā. Sasniedzis strautu, viņš pavēlēja apgriezt mūļus un nostādīt furgonus strauta gultnē citu pie cita.

Indiāņi gaidīja savās tranšejās; sievietes, bērni un zirgi bija aizvesti aiz neliela pakalna. Sur tur pavīdēja kāda Suņa karavīra seja vai iedzirkstījās saules atspulgs uz šautenes stobra, un tas bija viss — ne skaņas, ne kaujas sauciena. Bet vadonis, Mazais Vilks, sēdēja pavisam atklāti uz tranšejas malas, smēķēdams pīpi. «Un smaida,» Merejs nodomāja, tomēr atstatums bija par lielu, lai to varētu skaidri saskatīt.

Ja viņš arī smaida, tad ilgi tā vis nesmaidīs. Re, tur viņš sēž kā tumšs zemes kukurznis, kas pārvilkts ar izģērētu, grumbainu ādu, dīvaini līdzīgs atvēzētai dūrei,— vecs, vecs kā viļņotā prērija, kas dzeltē viņa aizmugurē,— un smaida . . .

Merejs sarindoja savus kareivjus aiz furgoniem. Cilvēki spiedās virsū mūju sešjūgiem, un dzīvnieki uztraucās un mīņājās, kratīdami nost dzinējus, kas bija ieķērušies vērzelēs un iemauktos, valdīda'mi mūļus. Dzinēji lamājās un brīdināja, ka mūļi sāks trakot, tikko ies vaļā šaušana. Kavalēristi atbīdīja zobenus, ar abām rokām žņaudza karabīnes.

Divdesmit piecus jardus aiz kavalēristiem Trasks bija izvērsis kājnieku ķēdi, bet aiz viņiem stāvēja zemessargu pūlītis,— saīguši, nikni, tie nīda kareivjus ne mazāk par šaijeniem un bija gatavi gan paniskai bēgšanai, gan negantam uzbrukumam.

Pa labi virs līkumotā strauta spīdēja zema rīta saule, sevišķi spilgta gaišzilajās debesīs.

Vints bija bāls. Merejs smaidot pamāja viņam un pēkšņi sajuta dīvainu žēlumu pret jaunāko biedru. Vints pieskārās pie taurētāja pleca, un no taures skaņām virs augstās zāles uzspurdza putnu bars. Kavalēristi izspraucās caur furgonu rindu un izstiepās retā strēlnieku ķēdē. Merejs soļoja tās vidū, Vints — vairāk malā. Merejs ar kailu zobenu deva zīmi ķēdei sablīvēties vai izretoties, ik brīdi atskatīdamies uz saviem kareivjiem. Vieniem sejas bija sastingušas, otri soļoja smīnēdami, cits — nervozi kodīdams lūpas, trešie, zemu pieliekušies, zagās piesardzīgi kā zvēri. Augstu pār visiem uz kāda vezumnieku furgona jumta sēdēja vecais izlūks un, iepletis muti, aizrāvies vēroja visu, kas notika, it kā te risinātos speciāli viņam sarīkota izrāde.

Kavalēristi devās uzbrukumā pilnā kaujas kārtībā, lēni, nelokāmi, izdzīdami vagas garajā zālē, kas noslēpa viņus līdz pašai jostai.

Merejs sev teica: «Nevajag vairs skatīties atpakaļ. Tas notiks tūliņ, šinī pašā mirklī.»

Sirds neganti dauzījās un, likās, uztūka, uzņemdama sevī visu viņa būtni; izkaltušajā mutē bija pretīga garša, acis mitras. Ik uz soļa viņš pārvarēja skaudru vēlēšanos bēgt, iekliegties, darīt visu, tikai neiet uzbrukumā indiāņu nometnei tā — nelokāmi un mierīgi. Vints, kas bija izvirzījies tālāk, atskatījās un uzsmaidīja; viņš likās jautrs un nevērīgi plīkšķināja ar zobenu zāli. Merejs paskatījās uz priekšu: viņi jau bija tik tuvu šaijeniem, ka varēja redzēt, kā piepūšas un saplok Mazā Vilka vaigi, kad tas ievelk dūmus no pīpes. Indiāņu galvas sāka pacelties pār tranšeju, lēcošās saules slīpo staru krasi iezīmētas.

—   Uguni!— Merejs aizsmacis uzsauca.

Vints deva zīmi taurētājam, bet signāla spalgās skaņas noslāpa šāvienu sprakšķos. Kareivji skrēja uz priekšu, pieliekušies pie zemes; un tad šaijeni raidīja zalvi. Vecais vadonis nekustējās. Merejs stāvēja viens. Vints kaut ko kliedza, bet Merejs nesaprata vārdus, ja tādi vispār bija. Viņš atradās tikai divdesmit jardu no šaijenu tranšejas un stāvēja viens; kareivji bija saguluši zālē. Mazais Vilks izņēma pīpi no mutes. Merejs, izbrīnā juzdams, ka ir dzīvs, lēni gāja atpakaļ, it kā pastaigādamies pa ielu.

—   Gulstieties, nelga tāds!— Vints uzkliedza.

Merejs, pēkšņi atjēdzies kā cilvēks, kas nule pamodies no narkotiska miega, metās zālē un apmeta vairākus kūleņus, līdz atdūrās pret kavalēristu — tas nekustējās, bet gulēja saliecies, augšup pavērstu seju. Merejs pieskārās kritušā sejai, tad līda pa zāli tālāk garām kareivjiem, kas šāva, un atlīda pie Vinta. Vints pieliecies neveikli mēģināja ar mutautiņu pārsiet ievainoto roku. Merejs sacīja:

—   Ļaujiet man . . .

Kaut kur no zāles, pārkliedzot šāvienu sprakšķus, atskanēja Kembrena balss:

—   Kapteini, ei, kapteini!

—   Nu?

—   Vai uzbruksim?

—   Saut!

—   Uzbrukt?

—   Nē!

Merejs uzmanīgi izslējās. Pār tranšeju gulās pulvera dūmi. Vecais vadonis bija nozudis.

Merejam uzsauca Hetlovs:

—   Kapteini Merej! *

—   Nu?

—          Kapteinis Trasks atsūtījis sakarnieku. Viņš teic, ka zemessargi aizjājuši.

—   Lai jau!

Vints uzcēlās. Tad viņš izsaucās:

—   Ak kungs, kas par idiotiem!

Tupēdams uz ceļiem, pabāzis tikai galvu no zāles, Merejs ieraudzīja, ka zemessargi šķērsoja strautu pusjūdzi uz austrumiem, krasi iezīmēdamies saules apspīdētajās debesīs. Viņi uzjāja stāvajā krastā, sablīvējās un tad izklaidus aizauļoja ielenkt šaijenu nometni. Acīmredzot viņus ieraudzīja ne tikai Merejs vien, jo aiz zemesraga krastā, kur atradās šaijenu nometne, parādījās Suņa karavīru grupa, izvērsusies platā puslokā; zemessargi joņoja taisni viņiem pretī.

Sadursme norisinājās tik nevaldāmi un tanī trakajā tempā, uz ko spējīgi vienīgi indiāņu jātnieki. Zemessargi pajuka, un šaijeni iecirtās viņos kā virpuļojoši asi naži.

—   Atpakaļ! Pie zirgiem!— Merejs uzsauca.

Viņi satika Traska kājniekus lejā pie strauta.

—          Nedodiet tiem pagaidām mieru,— Merejs sacīja. — Es iešu palīgā zemessargiem. Ja mums izdosies izvilināt vairāk Suņa karavīru, tad viss ātri beigsies.

Tikko Merejs un viņa kavalēristi nozuda aiz furgoniem, Trasks vadīja savējos straujā uzbrukumā. Merejs ar rūgtumu un bezspēcību redzēja, kā šaijenu zalve no tranšejas nopļāva kājniekus.

Kavalēristi jau sēdās seglos, kad furgonos iejūgtie mūļi sāka trakot. Atlikušie kājnieki metās tos ķert. Sakautie zemessargi bēga; kritušie un ievainotie palika kaujas laukā, un Dodžsitijā uz ilgiem laikiem palika atmiņas par šo dienu.

Merejs auļos vadīja eskadronus uz šaijenu tranšeju, bet indiāņi, zibens ātrumā uzlēkuši savos mazajos zirdziņos, sacirtās virpulī kavalērijas priekšā, apbērdami kareivjus ar zobgalībām un izkliegdami niknus

kaujas saucienus. Kad Merejs sasniedza pakalna virsotni, visa šaijenu nometne bija paspējusi aizbēgt, atstājot izklaidus jātnieku ķēdi, lai aizturētu pretinieka kavalēriju.

Kāds furgons ar munīciju apgāzās pusi jūdzes no kaujas vietas lejup gar strautu, nelielā Suņa karavīru grupa, kas bija izkliedējusi zemessargus, uzbruka furgonam, pievāca patronas un aizauļoja.

Trasks mēģināja pārgrupēt savus kareivjus. Māstersons un visi, kas bija palikuši no viņa zemessargiem, atvilkās atpakaļ, lai noklausītos Traska sūros pārmetumus. Iejūgtos mūļus citu pēc cita panāca un atveda atpakaļ.

Trasks piejāja pie tranšejas un drūmi blenza uz diviem kritušiem indiāņiem, kas tanī gulēja.

Vajāšana turpinājās līdz pusdienai. Seglos šaijeni bija īsti velni, ar pārcilvēcisku māku apveltīti; trāpīt šiem dejojošajiem, pazibošajiem jātniekiem bija tikpat grūti kā nošaut putnu lidojumā; viņi cīnījās ar vilka niknumu, kamēr ciltij draudēja briesmas, un pēc tam viegli aizbēga no smagajiem pelēkajiem zirgiem.

Pusdienā Merejs apstājās atpūsties; indiāņi apmetās akmeņiem nokaisītā augstienē. Kavalēristi nokāpa no zirgiem sasvīduši, netīri, noguruši. Vinta rokai bija nokritis pārsējs; viņš bija vienos asins traipos. Hetlovs bija pazudējis cepuri; šaijenu šķēps bija viņam pārplēsis bikšu staru no gurna līdz celim. Beilijam, puisim no Ohaio, bulta bija iestrēgusi plaušā. Viņš brīnumainā kārtā visu laiku turējās zirgā un mirdams neatpalika no savējiem. Viņu noguldīja zālē un vēlāk turpat apraka bezvārda kapā.

Viņi atkal uzbruka šaijenu nometnei, un viņus atkal atsita. Apmetuši plašu loku, viņi sekoja šaijeniem uz rietumiem. Pelēkie zirgi bija nomocīti; tiem trūka indiāņu dzīslaino auļotāju izturības. Kavalēriju šķira no šaijeniem te jūdze, te drusku vairāk vai mazāk, bet panākt viņus tā nevarēja. Kareivji gausi vilkās pretī skumjajam rietam, īgni, nokaitināti, turēdamies pa pēdām ar neveiksmi cietuša veca dzinējsuņa stūrgalvību. Laiku pa laikam viņi apstājās un bezspēcīgās dusmās izšāva ar savām karabīnēm. Tad no jauna spieda piešus sānos putu klātajiem zirgiem, lamāja tos, skubināja.

Kad saule norietēja, šaijeni atkal ierīkoja nometni. Kavalēristi nokāpa no zirgiem un berzēja notirpušās kājas.

Nokausētie zirgi drebēja un gārdzoši elsa.

Merejs sacīja Vintam:

—          Tie nav cilvēki . . . Tās ir kaut kādas neizdibināmas būtnes.

—   Vai mēs atkal uzbruksim viņiem?

—   Acīmredzot. Rīt no rīta.

—          Rīt te viņu vairs nebūs,— Vints ar dīvainu pārliecību sacīja.

Un Merejs par atbildi pamāja.

Jau bija pagājusi puse nakts, kad šaijeni pameta nometni. Trauksmes signāls pamodināja kavalēristus, un viņi, pusmiegā klupdami, tumsā segloja zirgus un devās ceļā. Bet tagad viņi jāja lēni, bez pārliecības, un, kad Merejs atkal pavēlēja apstāties, līdz viņiem neatplūda neviena cita skaņa, tikai zirgu saraustītā elpa un vientuļa koijota gaudas.

Septītā nodaļa par taisnību

1878. gada septembris — oktobris

So notikumu atstāstīja seši cilvēki, kas bija kājām ieradušies Dodža fortā. Viņi stāstīja lēnām, ar pārtraukumiem, vārdus apsvērdami, it kā vēl īsti neticēdami, ka ir dzīvi. Tie bija bizonu, labāk sakot, bizonu ādu, ne gaļas mednieki,— tas nepavisam nav viens un tas pats. Mednieki, kas medīja bizonus gaļas dēļ, tos nogalināja, lai cilvēkiem būtu pārtika, un darīja to tik cītīgi, ka par dažiem stāstīja leģendas. Tāds bija, piemēram, Bils Kodijs, kas apgādāja ar gaļu dzelzceļa strādniekus. Viņa amats, ja nerēķina viņa darba rīkus, nekādi neatšķīrās no jebkura miesnieka profesijas jebkurā kautuvē, tas nebija ne teicamāks, ne vīrišķīgāks, ne nosodāmāks. Arī viņš pats atšķīrās no citiem profesionāliem miesniekiem vienīgi ar to, ka bija apbraukājis visu pasauli ar inscenējumu — pantomīmu no «mežonīgo Rietumu» dzīves, savas pistoles pielādēja ar karteču un bija izpelnījies vislielākā ķaušļa, vislabākā šāvēja un vislielākā meļa slavu.

Tomēr ne viņš, ne citi, kas medīja bizonus gaļai, nebija vainojami, ka iznīcināti simti un tūkstoši bizonu, kuri kādreiz mudžēja prērijā. Bizonus mežonīgā ātrumā iznīcināja pāris gados tie, kas viņus medīja ādas dēļ. Viņiem bija vajadzīga vienīgi āda, bet gaļa un kauli — pie velna! Viņi kā zelta meklētāji nosmēla krējumu no zemes bagātībām, pamezdami savā ceļā apkaušanas asiņainās pēdas. Viņi sekoja ganāmpulkiem savos neveiklajos, tūļīgajos furgonos un ar liela kalibra bisēm nogalināja, nogalināja un nogalināja. Parasti viņi strādāja pa sešiem; vajadzēja prast nodīrāt ādu no vēdera un kājām un novilkt to, nekur neiebojājot. Bija tādi meistari, kas nodīrāja bizonu mātīti septiņās minūtēs; jēlmītās ādas sasvieda furgonos kaudzē.

Sešdesmitajos gados, valsts straujā uzplaukuma laikā, ādu medības solīja bagātību. Dibinājās nenogurdināmo mednieku un vēl nenogurdināmāko dīriķu sabiedrības. Četrdesmit, sešdesmit, dažkārt pat simt furgonu sekoja bizonu pulkiem, šāvieni dārdēja no rīta līdz vakaram. Simtiem jūdžu apkārtnē prērijā izplatījās pūstošas gaļas smirdoņa, un pat pārēdušies koijoti negāja līķiem tuvumā. Tādu slepkavošanu Amerika vēl nebija pieredzējusi, un droši vien nekad vēl visā cilvēces vēsturē miljoniem mārciņu uzturam derīgas gaļas nebija nelietderīgi puvusi saules tveicē. Pat neskaitāmie bizonu pulki nespēja turēties pretī tāda mēroga slepkavošanai. Kad dzelzceļa stigas pirmo reizi šķērsoja kontinentu, vilcieniem bieži nācās veselu dienu gaidīt, kamēr bizonu bars pāries pāri sliedēm, bet jau pēc pieciem gadiem bizoni kļuva par retumu, un vēl pēc desmit gadiem tie faktiski vairs neeksistēja, tikai izbalojušu kaulu grēdas visur rēgojās kā piemiņa.

Indiāņu acīs tas bija viens no neskaitāmajiem noziegumiem, kam viņi neatrada attaisnojumu un kam bija viņu dzīvē sevišķi smagas, traģiskas sekas. Kopš senseniem laikiem viņi pārtika no prēriju bizoniem: gaļa deva pārtiku, ādas — apģērbu, mitekli un bruņas, kauli — adatas un ieročus, zobi pārvērtās rotaslietās, cīpslas — diegos, iekšas — traukos un maisos, nagi — līmē, un pat mēsli noderēja par vērtīgu kurināmo — sapresēti un izkaltēti tie dega ar karstu, rāmu liesmu. Te nebija atkritumu — klejotāji indiāņi, kas nogalināja tikai tik daudz, cik bija vajadzīgs, izmantoja bizonu līdz pēdējam asins pilienam un uzskatīja bizonu barus par mūžīgu savas eksistences avotu.

Kad medības ādu dēļ sasniedza savu augstāko pakāpi, kad indiāņi redzēja, ka bizoni izzūd, ka prērija pilna ar pūstošu gaļu, viņus pārņēma nevaldāms niknums pret medniekiem. Indiāņiem nesaprotamu iemeslu dēļ šie cilvēki nesa viņiem postu, sagrāva viņu dzīvei pašus pamatus. Vēl varēja saprast medības gaļas dēļ, pat plašā mērogā, bet bizonu galīga un bezmērķīga izkaušana viņu acīs bija viens no vissmagākajiem noziegumiem. Jo reizē ar bizoniem no prērijām izzuda arī indiāņu cilšu dzīve.

Tādi bija apstākļi, kad seši mednieki ieradās ar savu stāstu Dodža fortā. Bārdaini, netīri, smirdoši pēc sviedriem un pūstošas gaļas, viņi neiepriecināja nevienu skatienu. Aizbāzuši izlūgto tabaku aiz vaiga, mednieki to gremoja, spļaudījās un stāstīja.

Viņi bija medījuši ziemeļos no Arkanzasas upes. Līdzi bijuši tikai divi furgoni — ne jau tā kā vecos, labos laikos; tagad medības bija izšķiests laiks. Lai sadzītu rokā vienu bizonu baru, kārtīgi jāizsijā prērija, un, ja kādu atrod, tad tanī ir trīsdesmit vai četrdesmit, labi, ja piecdesmit gabalu. Tagad neviens netiks bagāts, bizonus medījot, lielās sabiedrības metušas šo nodarbošanos pie malas, tik vien ir ienākumu, ka var nopirkt pulveri un svinu un uzdzīvot kādu vakaru Dodžā, un arī tad ne bieži.

Šoreiz bija laimējies. Viņi bija panākuši ganāmpulku dienvidos no Pouni pietekas. Divi no viņiem, Makeibs un Vārds, kas meta lokus pa prērijām, meklēdami bizonus, bija izsekojuši baru un dzina to uz nometni, nepārtraukti šaudami un brēkdami pilnā kaklā. Pārējie četri vienā mirklī sajūdza mūļus, ielēca furgonos un aizsteidzās bizoniem priekšā. Neviens dzīvnieks neizspruka; barā bija septiņpadsmit govju un viens bullis,— mednieki nobeidza visus līdz pēdējam. Tas bija bagātīgs laupījums, tagadējos laikos varētu sacīt — laimīgs ķēriens. Arī šāvēji nepalika kaunā — visi bizoni gulēja aplī, kura diametrs bija mazāks par pusjūdzi.

Uz tiem priekiem mednieki izdzēra kvartu viskija un sāka dīrāt bizoniem ādas, pat nepielādējuši par jaunu šautenes. Viņiem līdzi bija daudz kviešu miltu un cūkgaļas; bizonu gaļu viņi, tāpat kā ādu, mednieku lielākā daļa nicināja. Tāpēc viņi paņēma tikai divas mēles, bet nodīrātos bizonus atstāja turpat.

Par visu mazāk viņiem varēja ienākt prātā indiāņi. Neviens nešaubījās, ka simt jūdžu apkārtnē no indiāņiem nav ne vēsts. Mednieki sakūra ugunskuru un, kamēr mēles sautējās, iemaisīja iejavu un nolika saulē rūgt. Bija ap trim pēc pusdienas. Viņi izlaidās ap ugunskuru, smēķēja pīpes un pabeidza otru viskija pudeli. Pārrunāja savu veiksmi, šo un to citu, bet indiāņus pat nepieminēja. Viņi arī tad vēl neiedomājās par indiāņiem, kad izdzirdēja zirgu pakavu klaboņu. Tiesa, viņi pievērsa tai uzmanību, bet tūliņ nolēma, ka tur kovboji atgriežas no medībām.

Kad indiāņi pēkšņi iznira pakalna krantī starp dzelteno zāli līdzīgi uzplūstoša viļņa putām — vesela cilts, trīssimt cilvēku, sievietes, vīrieši, bērni,— mednieki atjēdzās un ķērās pie šautenēm, steigdamies tās pielādēt, lai jel ķaut ķā aizsargātos. Bet vilnis uzbrāzās virsū; indiāņi viņiem izrāva šautenes no rokām, un mednieki bezpalīdzīgi stāvēja trakojošās vērpetes vidū. Karavīri izlēca no segliem, bērni noripoja no zirgiem, ķerdamies vīriešiem pie kājām, sievietes spiedās tuvāk, lai labāk redzētu; naskie zirdziņi nemierīgi spārdīja ar pakaviem zemi, suņi rēja.

Seši mednieki stāvēja uztrauktā, bangojošā pūlī. Endersons, smags, gauss un pastulbs cilvēks, mazliet prata šaijenu valodu; to saprata arī Makeibs, kādreizējais veikala īpašnieks, kas bija tirgojies ar arapahiem. Abi apgalvoja, ka šajos pāris mirkļos bijuši tuvāk nāvei nekā jebkad visā savā mūžā. Pierādījumi bija neapstrīdami — astoņpadsmit nodīrātu bizonu ādas atradās visiem acu priekšā, kur tad vēl ar ādām piekrautie furgoni. Indiāņi bija vāji, bada novārdzināti, nomocīti, viņu niknums lauzās uz āru kā upe caur sagrautu dambi. Endersonam noplēsa kreklu, sievietes skrāpēja viņu ar nagiem; citiem neklājās labāk. Bērni apbēra viņus ar lamu vārdiem. Kad beidzot vīrieši, saķērušies rokās un atspieduši atpakaļ sievietes un bērnus, ietvēra viņus lokā, mednieki nolēma, ka tā ir tikai atelpa, varbūt sagatavošanās zvēriskai spīdzināšanai.

Vārds jau bija iereibis, viņa nervi sabruka gandrīz momentā. Viņš sāka šņukstēt kā bērns. Endersons uzsauca:

—   Muti ciet, Vard, velns lai tevi sasper!

Vēlāk Makeibs apgalvoja, ka Varda činkstēšana tikai pasliktinājusi stāvokli; indiāņi smīnējuši it kā nicīgi, it kā tīksminādamies par viņu bailēm. Tie laikam nemaz neprata angliski. Vārds sācis ar tiem runāt, bet tie, liekas, nekā nebija sapratuši vai varbūt negribējuši saprast.

Karavīru ķēde mazliet atkāpusies, atstājot ap sešiem medniekiem brīvu telpu. Tiklīdz sievietes redzējušas, ka vīriešiem kaut kas padomā, viņas aizgājušas un stājušās pie gaļas saciršanas.

—   Viņi laikam bija briesmīgi izbadējušies,— Makeibs stāstīja,— gluži vai mira aiz bada.

Tas bijis redzams no kāres, ar kādu indiāņi metušies uz gaļu. Sievietes salauzušas furgonu kurināmajam. Viņas sagriezušas gaļu plānās šķēlēs, lai tā ātrāk izceptos. Bērni ķērušies pie tās pirmie, skaļi rīdami un raudādami. Vajag ļoti ilgi ciest badu, lai barības norīšana sagādātu sāpes.

Tikmēr vadoņi pārņēmuši lietu savās rokas. Makeibs, stāstīdams par to Dodža fortā, Mazo Vilku aprakstīja tā:

—    Ne visai garš,— Makeibs sacīja, zinadams, ka šaijeni skaitās visgarākie no indiāņu ciltīm,— nē, diezin cik garš ne, bet tāds pavisam sevišķs. Paskatījies uz viņu, es vairs nedomāju, ka mani spīdzinās. Nonāvēt nonāvēs, bet bez mocīšanas.

Mazais Vilks panācies uz priekšu, un indiāņi raudzījušies uz viņu tā, kā raugās uz miesīgu tēvu. Bet tur bijis vēl kāds vecāks vīrs — izkaltis un grumbains kā žāvēts ābols, Makeibs stāstīja; un Mazais Vilks godbijīgi devis vietu šim vecim sev līdzās, it kā tas būtu Mazā Vilka tēvs.

—   Jā, tas laikam bija Trulais Nazis,— Makeibs piekrita saviem klausītājiem.— Viņš ir pats galvenais vadonis, tas tiesa. Un viņi ne reizes nepieminēja tā vārdu, bet Mazā Vilka vārdu nosauca. Jādomā, ka tas bija Trulais Nazis.

Makeibs drusku saprata indiāņu valodu, ja viņi nerunāja pārāk ātri un dusmīgi. Viņi izteica savu naidu un aizvainojumu; Endersons to apstiprināja; pārējie nemaz nesaprata šaijenu valodu. Pārējie bija vienkārši gaidījuši nāvi. Bet Endersons un Makeibs pēc dažiem uztvertiem vārdiem varējuši sekot, kā izšķirsies viņu liktenis. Jaunie šaijeni bijuši salta naida pārņemti, nevis nežēlīga un akla, kā to varētu gaidīt no indiāņiem, bet apvaldīta, apzināta naida. Seši bizonu mednieki zinājuši par indiāņiem tikai to, ka tie pēkšņi parādījušies aiz pakalna krants,— klejotāju cilts, ciems, kas pārved savas teltis no vienas vietas uz citu. Bet, no kurienes tie nākuši un kāpēc, to neviens no sešiem nav zinājis.

Cilts vadoņi apvaldījuši karavīrus. Endersons nesaprata, kāpēc, to nesaprata arī Makeibs, taču viņi palika dzīvi un varēja Dodža fortā pastāstīt par notikušo. Vecais vadonis, tas, kuru dēvējuši par Mazo Vilku, izņēmis pīpi, cieši piebāzis to ar lētu tabaku, piegājis pie ugunskura, aizsmēķējis no oglītes un pakšķinot atgriezies lokā. Un tad bizonu mednieki, pat Vārds sapratuši, ka nemirs, kamēr šis vecis staigā apkārt pa loku, ar savu klātieni vien uzceldams mūri starp Suņa karavīriem un gūstekņiem.

Pīpe viņam bijusi apbrīnojama.

—   Kaļķītis,— Makeibs sacīja.— Nevis indiāņu pagāniskā pīpe, bet visparastākais kaļķītis par desmit centiem.

Mazais Vilks smēķējis noraizējies, iegrimis domās, un viņa platā, grumbainā seja bijusi norūpējusies un sadrūmusi. Un tā viņš staigājis pa loku un smēķējis, glabājot sešu cilvēku dzīvības plecos uzmestās vecās segas krokās, kurls pret savas nokaitinātās cilts sašutuma kliedzieniem. Viņi alkuši gūstekņu nāves; viņi stāvējuši aplī, kāri gremodami pusjēlo gaļu, pieprasīdami nāvi. Viņi atkal un atkal atgādinājuši, ka viņu prērijās iznīcināts pāri par miljonu bizonu . . .

Un tur vainojami šādi cilvēki — kas medī ādu dēļ.

Makeibs nezināja, kas devis vecajam vadonim tādu varu.

—   Sevišķs cilvēks,— Makeibs izteicās.

Mazais Vilks balstījis paša uzcelto mūri starp nāvi un medniekiem; viņa spēks bijis nevis uzmācībā, bet tāda cilvēka dzelzs gribā, kuram nevar runāt pretī. Visi mednieki to apgalvoja: karavīri baidījušies nepaklausīt vecajam vadonim, taču tās nav bijušas parastās bailes, bet kaut kas cits.

—   Sevišķs cilvēks,— Makeibs atkārtoja, it kā šis viens vārds izteiktu visu. Virsnieki, kas Dodža fortā klausījās viņa stāstu, sacīja, ka Mazais Vilks esot bīstams viltnieks, ļoti bīstams viltnieks.

Lāstu, niknu draudu, naidīgu kliedzienu vētra plosījusies ap Mazo Vilku, bet viņš nepievērsis tai uzmanību, ķamēr izsmēķējis savu pīpi un izdomājis visu līdz galam. Tad viņš izkratījis pīpi, parādījis ar nomelnējušo kātu uz medniekiem un sācis runāt. Iestājies klusums, pat sievietes un bērni pienākuši tuvāk un godbijīgi klausījušies. Neviens no baltajiem nevarējis izsekot Mazā Vilka runai; šaijenu valodā vārds ir vārds, bet vesels teikums arī var būt viens vārds, un dažreiz pat desmit teikumu, kas tekoši plūst cits aiz cita, veido tikai vienu vārdu. Sai savdabīgajai, burbuļojošajai un dziedošajai valodai piemīt visa pirmatnējo valodu bagātība, izteiksmīgums un daudzkrāsainība. Tāpēc Makeibs sapratis no vadoņa runas visai maz un Endersons vēl mazāk. Pārējie gluži vienkārši gaidījuši nāvi.

—   Es klausījos, bet rīkle bija tā izkaltusi, it kā veselu gadu nebūtu dzēris,— Makeibs fortā stāstīja.— Jā, kas man dos iedzert?— Viņam pasniedza, viņš noslaucīja lūpas un sacīja:—Runa bija par taisnību.

—  Kā tu zini?— viņam prasīja.— Tu taču nesaprati viņa vārdus.

—   Tiesa, nesapratu,— Makeibs piekrita.— Vajag pašam būt no šitās nolādētās sugas, lai šaijenus saprastu, bet es uztvēru saturu . . .

Tomēr ne Makeibs, ne pārējie mednieki, kas stāvēja nāves aplī, nezināja, no kurienes šaijenu cilts ieradusies, kāpēc tā atnākusi un uz kurieni dodas. So to viņi nojauta, bet skaidri nesaprata, vai tas ir taisnīgi vai netaisnīgi, ka tautu, nāciju, daļiņu no tā veseluma, kas apdzīvo zemi cilvēka izskatā,— vajā milzu spēki, ielenc, trenkā kā meža zvērus un ka šai tautai atstājuši tikai vienas tiesības — tiesības uz nāvi.

Un, lūk, šās tautas vidū, iekaisušu, atriebes alkstošu cilvēku lokā — seši nožēlojami, netīri bizonu mednieki . . .

Suņa karavīri atkāpušies cits pēc cita, un viņu sejas paudušas neatlaidīgu domu par viņu pašu neatvairāmo likteni. Mazais Vilks apklusis un stāvējis, acis nolaidis; licies, ka viņā vairs nav agrākā nesatricināmā spēka. Tad viņš šaijenu valodā pusbalsī sacījis medniekiem:

—   Ejiet projām . . .

Loks iziris, un mednieki metušies bēgt, nekā nesaprazdami, gaidīdami, ka tas ir tikai moku sākums. Viņi skrējuši kā neprātīgi, sirdis dauzījušās, elpa aizrāvusies; zaudējuši spēkus, viņi sākuši iet soļiem, tad skrējuši atkal. Taču viņi bijuši brīvi, un neviens nedzinies pakaļ.

Tā stāstīja mednieki Dodža fortā.

Pavisam ko citu stāstīja Vašingtonā ģenerālis Sērmens reportieriem, kas bija sapulcējušies mājas apakšstāvā. Preses konferencēs viņš mēdza uzlēkt kājās, kad bija uztraucies, un skraidīja pa kabinetu kā sabozies lauva. Reportieri to sauca par «gājienu caur Džordžiju».

Kad visi bija viņu apstājuši un uzmācās ar saviem neatlaidīgajiem jautājumiem:

—   Bet kā tad ir ar šo karu, ģenerāl?— viņš atbildēja:

—   Džentlmeņi, ar tamlīdzīgām runām jūs atnesat vairāk ļauna nekā laba.

—   Bet Kanzasa taču ir karš, ģenerāl!

—   Karš? Nē!

—   Ja ne karš, ģenerāl, tad uzbrukumi. Katru stundu pienāk ziņas no Dodžas, Koldvoteras, Grīnsburgas, Medisinlodžas, Pratas. Mums ziņo, ka nogalinātas astoņdesmit civilpersonas, sagrauti divpadsmit rančo, karaspēks cīnās visā štatā, indiāņi «iznākuši uz kara takas».

Tad arī ģenerālis piecēlās, sāka sirdīgi soļot pa istabu un paziņoja reportieriem:

—   Saprotiet, džentlmeņi, ka tas nepavisam nav karš un pat nepelnī dumpja nosaukumu. Tāpēc nerunājiet par karu. Sie mežoņi slepkavo, un varat nešaubīties, džentlmeņi, ka ikviena slepkavība tiks atriebta. Tas ir pēdējais indiāņu uzbrukums, no kā jācieš mūsu zemei . . .

Un, kad reportieri aizgāja, Sērmens uzrakstīja pavēli, ar kuru iecēla ģenerāli Džordžu Krūku par virspavēlnieku visām militārajām operācijām prērijās ar priekšrakstu — izrēķināties ar šaijeniem, kā izrēķinās ar vilku, kas nozadzis aitu.

Krūks, kas nāca ģenerāļa Poupa vietā, bija visai pieredzējis cīņā ar indiāņiem, tāpēc neļāvās pievilties un rīkojās nekļūdīgi. Viņš bija karojis ar šaijeniem arī agrāk, to dzimtajā Vaiomingā, pie Pauderas, Melnajos Kalnos, prērijā. Viņš pazina prēriju indiāņus un neiedomājās, ka vislabākā stratēģija ir izsūtīt pret simt Suņa karavīriem simt kareivju vai divus un pat trīs kavalērijas eskadronus. Sinī pasākumā, kas solīja tik maz slavas, viņš meklēja nevis slavu, bet rezultātus — somu ar medījumu, mednieka balvu, lai varētu savam virspavēlniekam sausi un lietišķi ziņot: «Saskaņā ar pavēli esmu sagūstījis Mazā Vilka šaijenus un nosūtu tos sardzes uzraudzībā uz dienvidiem, iekaltus važās.»

Tātad ģenerālis ievilka kartē loku. Loks aptvēra Kanzasu, Nebrasku un daļu Kolorādo; šā loka iekšienē, kaut kur prēriju neaptveramā plašumā, upju, pakalnu, ieplaku, zāļu un smilšu vidū, atradās šaijeni, visticamāk — tuvāk loka centram; jā, bez šaubām, ne visai tālu no centra. Un paies dienas un nedēļas, iekams viņi paspēs izlauzties no šā loka. Te vajadzīga nevis steiga, bet vienkārši rūpīgā sagatavošanās.

Sagatavošanās sākās ar to, ka ģenerālis Krūks aprēķināja savus spēkus. Kopskaitā viņa rīcībā bija gandrīz divpadsmit tūkstoš vīru liels karaspēks, kas atradās šā milzu loka iekšienē vai pie pašas malas. Ģenerālis Krūks akurāti iezīmēja uz centru vērstas bultiņas. Tad, pierakstījis savā skaidrajā rokrakstā vairākas loksnes papīra, viņš pārtulkoja bultiņu valodu parastajā vārdu valodā. Vārdi pārvērtās elektriskos pulsējumos, kas klabēja zem pirkstiem cilvēkiem ar zaļajiem acu sargiem, un elektriskie pulsējumi pārvērtās kustībā.

Kustība sākās ziemeļos, Robinsona fortā, kur pieci trešā kavalērijas pulka eskadroni uzlēca zirgos un rikšos izjāja pa vārtiem.

Kustība sākās arī Dakotas teritorijas dziļumā, Mida fortā, kur atradās septītais kavalērijas pulks. Tas bija tas pats Kāstera pulks, kas cieta kaunpilnu sakāvi prieķš vairāk nekā diviem gadiem pie Bighorna. Divi gadi bija pārāk īss laiks, lai izdzēstu no atmiņas tādu sakāvi — divsimt sešdesmit pieci cilvēki krituši un piecdesmit divi ievainoti — un darītu galu baumām, kas čukstus gāja no mutes mutē, ka «Kāstera slaktiņš» bijusi atmaksa par Kāstera nežēlīgo izturēšanos pret indiāņiem un ka Kāsters, kuru šaijeni un niu pataupījuši pašām beigām, lai tad nokārtotu vecos rēķinus, galu galā izdarījis pašnāvību. Septītajā pulkā atmiņa par šiem vecajiem notikumiem palīdzēja iesvelt atriebes alkas, un tagad desmit eskadronu devās uz dienvidiem no Mida forta, nepacietīgi raudzīdamies tālumā, kur vajadzēja parādīties trīssimt šaijeniem. Tagad septītais pulķs norēķināsies: gūstā nevienu neņems.

Sidnijā, Nebraskas štatā, majors Tornburgs novietoja savus ļaudis uz vaļējām platformām. Viņš nolika uz platformas arī lielgabalu, un artilēristi sameta kopā katrs pa četrdesmit centiem, gatavodamies derēt uz pirmā šāviena rezultātiem.

No Volesa forta devās ceļā deviņpadsmitais kājnieku pulks pulkveža Lūisa vadībā.

Pulkvedis Lūiss veda savus ļaudis uz dienvidaustrumiem pa taisni starp Volesa fortu un Dodžsitiju. Saskaņā ar Krūka plānu operācijas mērķis nebija tiešs trieciens indiāņiem, bet secīga koncentrisko loku sašaurināšana. Deviņpadsmitajam kājnieku pulkam vajadzēja izveidot apļa rietumu izliekumu un noderēt drīzāk par režģiem nekā vienlaidus barjeru. Lūiss un pats Krūks domāja, ka šaijeni atrodas jūdzes piecdesmit uz austrumiem un, bez šaubām, krietni tālāk uz dienvidiem. Tomēr Lūiss paņēma līdzi sešus izlūkus — pouni, kuri kā jātnieku patruļa devās kājniekiem pa priekšu.

Jāšus bija ne tikai izlūki, bet arī virsnieki un neliela kavalērijas vienība, kas pavadīja pulku. Astoņi vezumnieku furgoni mazliet paātrināja čūskveidīgi izlocījušās kolonnas kustību prērijā: kareivji soļoja, viegli izmetušies, nesdami tikai šauteni, un labvēlīgos apstākļos varēja līdz tumsai nosoļot trīsdesmit jūdžu. Vispār tas bija neliels priekšzīmīgs, uzticams karaspēks, un pulkvedis Lūiss nemaz neraizējās, kā varētu beigties iespējamā sadursme ar indiāņiem.

Toties stipras raizes darīja citi apstākļi, un viņa sarauktajā pierē atspoguļojās daudz visādu sīkāku rūpju. Vispirms neatlaidīgi vajāja doma, ka viņš nebija aizrakstījis māsai. Viņš bija šai ziņā ārkārtīgi punktuāls un sūtīja vēstules visai akurāti. Patlaban, sēžot seglos, viņš sacerēja vēstuli, ko bija aizmirsis uzrakstīt, un domās stāstīja māsai par savām naudas grūtībām, par sadursmi ar majoru Klēru, par sīkumaino skaudību, kas prērijā valda virsnieku starpā, par nāvējošo garlaicību, neziņu par rītdienu . . .

Kaut kas nebija kārtībā ar muguru, dīvainas, asas dūrējas sāpes atbalsojās jostas vietā. Viņš savā iedomātajā vēstulē ietvēra veselu zinātnisku traktātu par nierēm un aknām; māsa jutīs līdzi šīm bažām — tikai divas dienas seglos, bet viņš jau jūtas kā salauzts, viņš ir vecs, noguris cilvēks. Viņš pacēla galvu un gandrīz ar dusmām paskatījās uz trim izlūkiem, kas aulekšos tuvojās. Pulkvedim Lūisam nepatika indiāņi; viņš bija visai izsmalcināts cilvēks — nesaviebies pat nevarēja paspiest roku izlūkam pouni.

Kad izlūki piejāja, plati smaidīdami kā bērni, viņš skarbi noprasīja:

—   Nu, kas noticis?

—   Nudien, Suņa karavīri, lai viņiem . . .

«Kāpēc tie vispirms iemācās lamu vārdus?» pulkvedis nodomāja. Indiāņa mutē tā viņam likās vislielākā nepieklājība.

Viņš nevērīgi jautāja:

—«Vai esat pārliecināti? Paši redzējāt?

Pouni smīnēdami māja ar galvu un lauzītā angļu valodā sāka steidzīgi stāstīt par nocietinātu nometni pāris jūdžu tālāk, kaut kādas Badacietējas Sievietes Straumes krastā — pie strauta, par ko Lūiss dzirdēja pirmo reizi mūžā. Pāris rotas komandieru un kapteinis Ficdžeralds, kavalērijas vienības komandieris, bija sapulcējušies ap pulkvedi. Visi cits par citu izteica neticīgu izbrīnu. Izlūki aprakstīja tranšejas, bet Ficdžeralds noteica, ka nekad neesot dzirdējis par indiāņu raktām tranšejām. Pārējie piekrita.

—   Tas ir ne visai ticami,— Lūiss sacīja.— Ņemiet savus kareivjus, kapteini, un apskatieties paši. . .

Pulkvedis varbūt arī būtu noticējis izlūkiem, bet tranšejas . . . Viņš nepaļāvās uz pouni vārdiem, domādams, ka tie kā bērni spējīgi izgudrot visādas blēņas. Kad Ficdžeralds ar saviem kavalēristiem aizlēkšoja, viņš atkal iegrima žēlās domās par sevi pašu.

Viņam par vislielāko izbrīnu, Ficdžeralds atgriezies ziņoja, ka priekšā patiešām atrodas indiāņi un ka tie, kā pouni apgalvoja, ierakušies zemē, turklāt izturas mierīgi, atpūšas, vāra ēdienu, sēž uz tranšeju malām, nolikuši sardzē tikai vienu vai divus jātniekus.

—   Viņi nemaz neuztraucas,— Ficdžeralds sacīja. — Kad mēs piejājām, viņi pat nelikās mūs redzam, sēž kā teteri riesta laikā.

—   Suņa karavīri?— pulkvedis neticīgi jautāja, juzdamies kā cilvēks, kas pazagšus nopircis loterijas biļeti un pēkšņi atklājis, ka tā laimējusi.

—   Pouni tā apgalvo.

—   Nekādi nesaprotu, vai tad viņiem ir spārni? Nupat taču viņi bija austrumos no Dodžas. Un kāpēc tiem jārok tranšejas?— viņš gurdi sacīja.— Iesim, aplenksim viņus un nogādāsim Dodžā furgonos.

Rotnieki nokomandēja, garās kolonnas galva pavērsās uz strauta pusi; kavalērija aizlēkšoja pa priekšu, izklīdusi kā bišu spiets uz medū notriepta lāča purna. Pulkvedis Lūiss pūlējās atraut domas no tālajiem austrumu štatiem, kas viņam likās tik skaisti, spodri, civilizēti, un pievērsties neciešamajām nepaklausīgo mežoņu ciltīm. Indiāņi modināja viņā tikai vienas neapšaubāmas jūtas, proti, sašutumu, ka tie atrodas tur, kur tiem nevajadzētu būt, ka tie ierīkojuši ierakumus, met viņam sejā savu nelikumīgo rīcību, novirza viņa domas. Viņš dusmojās uz tiem kā polismenis darba pilnas dienas galā uz netīru žūpu, kas ceļ traci.

Viņš pavēlēja kājniekiem pielikt soli.

Kad viņi tuvojās strautam, Lūiss ieraudzīja šaijenus retā ķēdē, cilvēku divdesmit, ne vairāk; viņi bija it kā pārakmeņojušies, un sastingušās sejas, ko apspīdēja rietošā saule, līdzinājās aktieru maskām, kad tie stāv pie rampas noslēguma apoteozē. Izlūki pouni sāka klaigāt un vēcināt šautenes, bet šaijeni nepakustējās.

—   Sakiet, lai viņi nāk ārā, pacēluši rokas,— Lūiss uzsauca Ficdžeraldam, pūlēdamies saskatīt tranšejas. Viņš izdzirdēja Ficdžeraldu cītīgi, ar pauzēm, atkārtojam vienu un to pašu cerībā pārspēt valodu atšķirības radīto šķērsli. Pouni drasēja šaijenu līnijas priekšā, brēkdami un izkliegdami lamu vārdus savā pavisam nesaprotamajā valodā. Kājnieki izvērsās divkāršā ķēdē. Šaijeni joprojām palika nekustīgi — stalti, tumšām sejām un nesatricināmi, bet aiz viņiem vijās nometnes dūmu caurspīdīgās strūkliņas, vizēdamas rieta rāmajās krāsās.

Ficdžeralds atgriezās, un Lūiss pēkšņi sajuta, ka stāvoklis kļūst galīgi nejēdzīgs un pat nepieklājīgs.

—   Viņi neprot angliski,— Ficdžeralds paskaidroja.

—   Bet pouni?

—  Tie neprot šaijenu valodu. Bez tam viņi ir pārāk uzbudināti. Velns zina kas var notikt, ja es sūtīšu viņus izskaidroties ar zīmēm.

—-JĶferīriet savu kavalēriju un aplenciet viņus,— Lūiss noteica kā policijas seržants, kas raida polismeni pievākt pusaudžus huligānus. Ficdžeralds pamāja un aizlēkšoja ar astoņpadsmit cilvēkiem. Pouni saprata, kas gatavojas, sāka virpuļot kā vilciņi un ar spalgiem kliedzieniem drāzās virsū šaijeniem. Ficdžeralds piespieda zirgam piešus, panāca izlūkus un izrāva zobenu; to pašu darīja arī kavalēristi.

Šaijeni paliecās uz priekšu gausi, kā negribēdami, notēmēja un izšāva. Trīs pouni tūlīt sašļuka un nokrita no zirgiem kā tumši lupatu vīstokļi. Kavalērija kāpās atpakaļ taisni kājniekiem virsū. Vēl viens pouni izauļoja priekšā un uzskrēja uz šaijena šķēpa; pārējie aizlēkšoja projām.

Šaijeni atgriezās nometnē. Viņi nolēca no zirgiem karaspēka acu priekšā. Sievietes aizveda zirgus, bet

karavīri iekāpa pie pārējiem garajā tranšejā, joprojām nesatricināmi, joprojām modri.

Ficdžeralda kavalēristi, arī pametuši zirgus, pievienojās kājniekiem. Kapteiņa seja bija bāla un vēl vienmēr apmulsusi aiz pārsteiguma. Lūisam lūpas raustījās niknumā — tomēr apvaldītā niknumā, kurā bija vairāk sašutuma nekā naida. Viņš jau bija paspējis nokāpt no zirga un tagad soļoja kājnieku priekšgalā; katrs solis bija mokas un radīja neciešamas sāpes krustos. Kareivji devās uzbrukumā piesardzīgi, liekdamies pie zemes.

Pulkvedis Lūiss, kas soļoja pa priekšu ar kailu zobenu rokā, bija sodītājs, pilnīgi sava veicamā uzdevuma varā. Viņa uzdevums bija sodīt un tiesāt, un viņš nemaz nejūsmoja par indiāņu veco vadoni, kas neapbruņots sēdējā uz zemes uzbēruma tranšejas priekšā un smēķēja nomelnējušu vecu pīpi, smaidīdams smaidu, kurā bija vairāk nožēlas nekā izsmiekla. Pulkvedis Lūiss veda uzbrukumā pārbaudītus, rūdītus kareivjus; indiāņi tiem neiedvesa ne baiļu, ne cieņas. Tā viņš vadīja savus kareivjus taisni ugunij rīklē.

Vecais vadonis, sēdēdams uz tranšejas malas, pamāja, un šaijeni raidīja zalvi. Kareivji gribēja noturēties, doties uz priekšu, bet tranšejas uguns viņus atsvieda kā tērauda pātagas cirtiens. Viņi gribēja nošaut veco vadoni, bet tas joprojām smēķēja, it kā nekas nebūtu noticis.

Kareivji atkāpās nikni, asiņaini, pamezdami kritu-v šos, pamezdami savu pulkvedi. Viņš bija saslējies ceļos, mēģinādams piecelties, ar lodi vēderā, ar sapņiem par austrumiem dziestošajā apziņā, tad pakrita uz mutes zālē, izbrīnā juzdams, ka sāpes atstājušās.

Ficdžeralds pats devās pēc pulkveža Lūisa ķermeņa. Tur vajadzēja vīrišķības — atstāt pie zemes pieplakušo kareivju rindas bez mazākā mēģinājuma paslēpties, droši pieceļoties visā augumā. Viņš piegāja tik tuvu tranšejai, ka redzēja grumbiņas vecā vadoņa sejā. Šaijeni viņu uzmanīja, bet nešāva. Mazais Vilks vairs nesmaidīja. Kad Ficdžeralds izslējās, turot pulkveža ķermeni rokās, viņam šķita, ka vecā vadoņa sejā pazibēja žēlums un dziļas sāpes. Ficdžeralds pagrieza indiāņiem muguru un nāca atpakaļ pie savējiem.

Kad iestājās vakars, deviņpadsmitais kājnieku pulks paslēpās aiz pusaplī nostādītu furgonu barikādes. Jaunākie virsnieki bija samulsusi un, redzams, zaudējuši dūšu; viņi vienā laidā šķielēja uz furgonu, kur atradās Lūisa līķis. Lai nodrošinātos pret uzbrukumu, izlika sardzi, bet indiāņi neuzbruka.

Vēlāk, nakts vidū, viņi izdzirdēja pakavu dimu un saprata, ka šaijeni pamet nometni un dodas nakts tumsā uz ziemeļiem.

Dodamies uz ziemeļiem, indiāņi gāja tādu līkumotu ceļu, taisīja tik krasus pagriezienus, ka bija pilnīgi neiespējami šo ceļu paredzēt. Savienoto Valstu divpadsmit tūkstoš vīru lielā armijas daļa — gandrīz divīzija,— kas sastāvēja no pulkiem, kuri ne vienreiz vien bija cīnījušies ar indiāņiem, pielika visas pūles, lai sagūstītu trīssimt šaijenu. Starp šiem trīssimt cilvēkiem bija tikai mazliet vairāk par astoņdesmit vīriešiem, un tikai puse no šā skaita bija nobrieduši karavīri.

Kareivji zilajos formas tērpos pārmeklēja visu Kanzasu. Garas, zilas kolonnas, kavalērija un kājnieki, dzelzceļa vilcieni ar artilēristiem un strupdegunu haubicēm dzina pēdas visos virzienos. Laiku pa laikam karaspēks uzsāka kauju, kritušos un ievainotos pametot prērijas dzeltenajā zālē.

Dažreiz indiāņi, iedzīti strupceļā, sadalījās sīkās grupās — pa divi, pa trīs. Viņi aizdzina divsimt divpadsmit zirgu ganāmpulku, pameta savus nodzītos, dzīslainos auļotājus. Viņi pievāca liellopus, nokāva tos, ēda — un auļoja tālāk.

Divpadsmit kovboju, atgriezdamies no ganībām kopā ar furgonā ierīkotu virtuvi, no pakalna virsotnes ieraudzīja divus indiāņus, kas dīrāja bizonu. Kovboji drāzās uz priekšu, un abi indiāņi, pacēluši galvu un tos pamanījuši, metās pie saviem zirgiem. Viens indiānis ieskrējienā ielēca seglos. Otrs pakrita ar pāršautu kāju. Kovboji ielenca ievainoto, kas locījās uz zemes izmisušā mēģinājumā aizsniegt savu šauteni. Marks Redijs, desmitnieks, aizspēra to ar kāju. Akselis Grīns ar zābaka piesi pāršķēla ievainotā indiāņa seju.

Pirmais indiānis aizjāja kādus trīssimt jardus, apgrieza zirgu un apstājās, noraugoties kovbojos. Viņš bija pārāk tālu, lai kovboji varētu viņam trāpīt no pistoles, bet šautenes tiem bija tikai divas. Klings un Sendersons, abi teicami šāvēji, raidīja vairākas lodes uz indiāni, bet bez panākumiem. Grīns ieteica dzīties viņam pakal, bet Redijs atbildēja:

—   Pie velna ar viņu, mums pietiks ar vienu.

Sendersons piekrita.

—   Tas ir Suņa karavīrs,— viņš nosprieda, pamājot uz indiāni, kas gulēja zemē ar sadragātu kāju un asiņainu seju.— Varbūt visa banda ir tepat tuvumā.

Izglābies indiānis lēni jāja projām. Ievainotais, atbalstījies uz elkoņa, gulēja nekustēdamies, pat neskatīdamies uz jātniekiem, un pusbalsī vilka stieptu melodiju.

—   Ko viņš dara?

—   Dzied bēru dziesmu,— Sendersons atbildēja. Marsijs, kura vectēvs bija kritis karā ar indiāņiem un kurš tāpēc uzskatīja par savu pienākumu nīst indiāņus vairāk nekā citi, atņirdzās.

—   Ko lai ar viņu dara?— Grīns ieprasījās.

—  Ak tu sarkanādainais nelieti!— Marsijs Jaunā priekā iesaucās.

—   Lieciet viņu mierā,— ieteicās Fergisons, pavārs, — tā nav mūsu darīšana.

Indiānis, atspiedies uz elkoņa, joprojām lūkojās lejup, gulēdams uz viena sāna. Viņš bija jauns — gadi divdesmit pieci, platiem pleciem, pareiziem sejas vaibstiem, garām, muskuļotām kājām un varenām, izvelbtām krūtīm. Ja arī saplosītā seja un sadragātā kāja sagādāja sāpes, viņš to neizrādīja. Viņš gulēja pilnīgi nekustīgs nodeldētās briežādas biksēs, kas bija nošķiestas ar dubļiem un asinīm.

—   Sameklēsim koku,— Redijs nolēma,— un sagādāsim viņam kristīgu galu.

—   Nevajag!

—   Paklau, Redij,— pavārs ieteicās,— neklājas viņu linčot. Varbūt viņš ir Suņa karavīrs, bet varbūt nav. Neviens no mums to nezina. Neklājas viņu linčot.

—   Kā tad nav Suņa karavīrs, paskaties uz mokasīniem!

Ievainotā mokasīni ar galīgi nodeldētām pazolēm, novalkāti un saplēsti, vēl vienmēr glabāja bijušās greznības pēdas: tie bija nošūti ar krellītēm, redzams, lielā mīlestībā un bezgala pacietībā.

—   Tie ir Suņa karavīra mokasīni,— Sendersons piekrita.

Fergisons pārlaida skatienu no sejas uz seju: puse kovboju bija jauni, ne vecāki par divdesmit gadiem,— veselīgi puiši tumšām sejām. Fergisons bija labi iepazinis viņus, gan kopā, gan pa vienam, tanīs garajās naktīs, kad viņu mazliet iekaustīja; tā jau pieņemts, ka kovboji mēdz laiku pa laikam iekaustīt savu pavāru. Un Fergisonam bija gadījies redzēt katrā no tiem izpaužamies arī labākās īpašības, kādas piemīt cilvēkiem, kas dzīvo vienkāršu dzīvi.

—   Nelinčojiet viņu,— Fergisons atkārtoja.— Atstājiet viņu tepat vienu, ja jau gribat viņa nāvi.

—   Ciet klusu, pavār,— Marsijs noteica.

Neviens no pārējiem neizsacīja savas domas. Viņi stāvēja apkārt indiānim un raudzījās tanī, nevis pavārā. Fergisons piegāja pie virtuves furgona, iesmēla kausā ūdeni un pastiepa indiānim.

—   Dzert? . . Tu — dzert?— Fergisons prasīja.

Indiānis pacēla acis, cieši paskatījās Fergisonā, tad

paņēma kausu un padzērās. Viņš kaut ko sacīja savā valodā.

—   Sasieniet viņu un uzsēdiniet zirgā,— Redijs uzbrēca, saniknots no domas, ka viņa vēlēšanos neizpildīs, bet kovboji vēl nekad nebija pieredzējuši, ka viņš neizdarītu, ko apņēmies.

Fergisons, bezspēcīgi nogrozījis galvu, novērsās un ierāpās virtuves furgonā. Kovboji piesēja indiāni pie viņa zirga un tad trulā tiepībā jādelēja vismaz divas jūdzes, kamēr atrada pietiekami augstu koku, lai tanī varētu pakārt cilvēku. Tā bija veca, plankumaina Virdžlnijas papele, kuras galotne līka pār strautu. Viņi uzmeta virvi uz Zara, nostādīja zem tā indiāni ar cilpu kaklā un piesēja otru virves galu pie viņa seglu loka.

Indiānis, par spīti pāršautajai kājai, sēdēja seglos, izslējies visā augumā. Vienīgais, pēc kā viņš centās, bija — saglabāt cieņu; seja bija auksta un nepauda baiļu, acis bija aizvērtas.

—   Kaut viņš būtu ko teicis, velns parāvis,— Sendersons nomurmināja.— Derdzas skatīties, ka cilvēks mirst, neteicis ne vārda.

Tad Redijs uzšāva zirgam, tas salēcās, un indiānis palika karājamies gaisā.

Fergisons izliecās no furgona, saraustīja grožus un sacīja:

— Jāuzmeklē vieta apmetnei. Laiks gatavot pusdienas.

Volesa fortā bārdas rugājiem apaugušie un galīgi noputējušie Mereja un Vinta kavalēristi pārmainīja zirgus. Viņi bija izjājuši pusi Kanzasas štata no austrumiem uz rietumiem un visu štatu gandrīz no ziemeļiem uz dienvidiem, nojājot kopumā vairāk par piecsimt jūdzēm. No zirgiem bija palikuši kauli un āda, un paši jātnieki nebija labākā stāvoklī.

Volesā Merejs un Vints nomazgājās vannā un noskuvās; kareivji mazliet pagulēja. Merejs laiciņu pasēdēja pie kartes, nosūtīja vienu raportu pulkvedim Mizneram, otru ģenerālim Krūkām un drausmīgi piedzērās virsnieku ēdamistabā. Kapteinis Gudols, kas bija uzņēmies komandēšanu pēc pulkveža Lūisa aiziešanas līdzi kājniekiem, raudzījās Merejā ar tikko slēptu nicinājumu. Kad Merejs ieteicās, ka Lūiss izdarījis muļķību, dodamies uzbrukumā tik pārsteidzīgi, tikai Vinta skatiens novaldīja Gudolu, lai tas neatbildētu uz apvainojumu ar apvainojumu. Vints pats apguldīja Mereju, bet Merejs jau pēc divām stundām viņu uzmodināja.

—   Lieciet seglot,— Merejs sacīja.

Vints nesāka strīdu, nemēģināja pārliecināt, nojauzdams, kas norisinās Mereja dvēselē,— nojauzdams smeldzīgās sāpes, kas nerimsies, kamēr upuris nebūs viņa nagos. Merejs, vēl vienmēr skurbumā, murmināja:

—   Kad cilvēks pārdodas, viņš pārdodas pavisam.

Viņi apsegloja fortā saņemtos zirgus, un Merejs,

nevērīgi sēdēdams baltā ķēvē — jo tagad viņiem bija gan balti, gan sirmi, gan bēri, gan melni zirgi pelēko kavalērijas zirgu vietā,— izveda eskadronu no forta. Visu nakti viņš veda saniknotos, neizgulējušos cilvēkus; no rīta tiem ļāva drusku pagulēt, tad veda tālāk.

Eskadroni jādelēja šurp turp. Kādā rančo viņiem paziņoja, ka pazuduši divpadsmit liellopi, un, metot lokus plašajās ganībās, viņi uzdūrās pēdām. Viņi atrada vietu, kur indiāņi dīrājuši aizdzītos lopus. Piejājuši pie strauta, viņi ieraudzīja krastā Virdžīnijas

papeli, no kuras nokarājās virve, bet tuvumā redzēja svaigu kapu.

—          Atrākt!— Merejs drūmi pavēlēja. Tomēr viņš nebija gaidījis, ka kareivji izcels no kapa nolinčotā šai jena līķi.

—   Kas to būtu varējis izdarīt?— Vints jautāja.

Līķi atkal apraka, un Merejs nodomāja: «Vēl par

vienu mazāk. Cik ilgi gan viņi noturēsies?»

—          Viņiem jābūt tepat kaut kur tuvumā,— Vints sprieda.

Merejs lēkšoja tālāk, lādēdams dažādās spalvas zirgus un dzīdams tos bez saudzības un žēlastības, kaut gan tie nebija ne uz pusi tik izturīgi kā kavalērijas zirgi. Nākamajā dienā, jau priekšpusdienā, viņi uzgāja vietu, kur, pēc visa spriežot, šaijeni nesen atpūtušies.

—          Ilgi pūtušies,— seržants Kembrens piezīmēja, — ugunskuri deguši vairākas stundas.

Vints izcēla pamestu bizonādas vairogu; tā augšdaļā bija ieurbusies lode.

—          Viņi neuzticas pāršautam vairogam,— viņš paskaidroja Merejam.

Pievakarē viņi ieraudzīja indiāņus, un Merejs neganti ārdījās, tāpēc ka nodzītie zirgi nevarēja panākt aizbēgušo cilti. Vints deva padomu:

—          Jāatpūšas. Cilvēki vēl izturētu, bet zirgus jūs nobeigsiet.

Merejs savaldījies pavēlēja stundu atpūsties un visu šo stundu lēni staigāja tumsā šurp turp. Vints pienācis nedroši uzlika roku viņam uz pleca un ierunājās:

—          Paklau, Merej! Mēs esam daudz pārdzīvojuši šinī laikā.

—   Jā?— Mereja balss skanēja neuzticīgi un naidīgi.

—   Vai drīkstu izteikt savas domas?

—   Drīkstat,— Merejs atbildēja.

—          Tas viss ir dienests armijā. Nav svarīgi, kā tas sācies, kāpēc jūs iestājāties akadēmijā, kāpēc kļuvāt par virsnieku. Fakts ir tas, ka jūs esat šeit un ka tas ir jūsu dienesta pienākums. Kad viss beigsies, mēs to aizmirsīsim. Būs atkal citi dienesta pienākumi.

—   Jā?

—          Bet jums tas ķeras pie sirds. Sie sasodītie šaijeni jūs nervozē.

—          Viņi nervozē mūs visus,— Merejs atteica. Viņš neprata izskaidrot Vintam, ko tas nozīmē — justies iztukšotam, zaudēt ticību lietai, kurai kalpo, formas tērpam, ko valkā, vilties visā, kas bijis dārgs.

Pēc stundas viņš piecēla kareivjus, un vienība atkal devās ceļā tumsā. Naktī viņi panāca šaijenus un, izvilkuši zobenus, uzbruka to arjergardam.

Sī neparastā, negantā kauja tumsā nekā nedeva. Indiāņi atkal aizjoņoja, bet kareivji, iztrausušies no segliem, nokrita turpat zemē zirgiem blakus un aizmiga, pat neiekūruši ugunskurus.

Avīzes «Herald» reportieris Džeksons bija nobraucis garu ceļu un jutās noguris, vientuļš, pamests; viņš pilnīgi pievienojās to uzskatiem, kuri izteicās par Oklahomu ar naidu vai nicināšanu, un viņu nomāca doma, cik tālu viņš ir no visa, kas mījš,— no mīkstas gultas, laba alus, no sarunām — patīkamām sarunām ar interesantiem cilvēkiem, nevis ar kaut kādu kvēkeru misionāru, viņa sievu skolotāju un aģentūras darbinieku. Protams, viņš nebija aizklīdis tik tālu kā cits reportieris, Stenlijs, kas bija devies uz Āfriku meklēt doktoru Livingstonu, tomēr pietiekami tālu. Viņš jau reiz bija apmeklējis Indiāņu Teritoriju un tagad brīnījās, kā varējis aizmirst fiziskās un morālās mokas, ko sagādā sešdesmit jūdžu garš brauciens diližansā. Viņš sēdēja, gurdi atlaidies pret pīta krēsla atzveltni aģenta Mailsa viesistabā Dārlingtonā, un klausījās krustmātē Lisijā:

—   Varat ticēt, mister Džekson, tas vairs nav īstais vasaras karstums. Tā ir tikai atvasara. īstā vasara ir daudz karstāka.

—   Vēl karstāka?— Džeksons atkārtoja.

—   Ziniet, sauss karstums,— aģents Mailss steidzīgi iesprauda,— ir daudz patīkamāks nekā jūsu piejūras karstums austrumos.

Džeksons pamāja un noslaucīja pieri. Sie kvēkeri bija tik aprobežoti, tik nožēlojami savos mēģinājumos attaisnoties un tik šausmīgi baidījās, kaut tikai Ņujorkas laikraksts, izstiepis garos nagus, nesataustītu tos aiz divtūkstoš jūdzēm, ka viņam trūka drosmes teikt tiem patiesību acīs. Viņš jau sen bija nācis pie slēdziena, ka melodramatisku ļaundaru pasaulē nav; viņš nekad nebija saticis šablonisku Jaunuma, varas un lepnības iemiesojumu. Muļķība, patmīlība, niecīgums, gļēvums — to visu viņš bija redzējis atliku likām visur, tiklab zem Vašingtonas Kapitolija spraišļiem, kā arī citur. Bet patiesus ļaundarus . . .

Viņš sev vaicāja: «Bet ko tad es gribēju ieraudzīt, vai Simonu Legri?» Viņa priekšā bija divi aprobežoti, jau veci cilvēki, kam aģentūra deva uzturu. Bez aģentūras tie ietu bojā, tāpat kā ietu bojā viņš, ja uz visu mūžu zaudētu iespēju rakstīt.

—   Vasaras karstums ļoti nomāc,— krustmāte Lisija izteicās vaļsirdības uzplūsmē.— Tāpēc mums vasarās tik daudz nepatikšanu.

—   Acīmredzot.

—   Pie jums Austrumos vienmēr gatavi visu nosodīt,— viņa piebilda.

—   Protams, tur grūti iedomāties, kādi te ir apstākļi,— viņš samierinoši atteica.

—   Ļoti grūti. Mēs nesūdzamies, kaut arī mums ir pamats sūdzībām.

Džeksons palocīja galvu; protams, viņi varēja minēt daudz attaisnojumu.

—   Tomēr karstums vien taču nevarēja piespiest viņus aizbēgt no šejienes?

—   Ne vienmēr var saprast, pēc kā mežoņi vadās savā rīcībā,— aģents Mailss iejaucās.— Dažreiz viņi ir kā bērni…

—   Vai jūs patiešām esat par to pārliecināti?— Džeksons ziņkāri ievaicājās.

—   Zināms,— krustmāte Lisija atsaucās.-'Es vēl vakar runāju par to ar Džonu sakarā ar logiem. Viņi nekā nevar saprast, ka logi ir tāpēc, lai caur tiem raudzītos ārā, nevis mājā iekšā. Ejot gar māju, viņi katrreiz apstājas un piespiež seju pie rūtīm. Un viņiem nevar iestāstīt, ka tā nav labi.

—   Daudzējādā ziņā gluži kā bērni,— aģents Mailss apstiprināja.

—   Tomēr karstums vien nav vainojams,— Džeksons lēnīgi palika pie sava.— Galu galā viņi taču zināja, ka vasara mūžīgi neilgs.

—   Viņi ir stūrgalvīgi. Ir indiāņi, kurus var pārliecināt, bet šaijeni ir nelokāma cilts, augstprātīga un lepna. Lieciet viņiem rīkoties tā,— viņi katrā ziņā izdarīs otrādi. Lieciet viņiem dzīvot dienvidos, kur valdība gādā par viņiem, bet viņi atbild — nē, mēs gribam dzīvot ziemeļos.

—   Viņi taču vienmēr dzīvojuši ziemeļos, vai ne?

—  Jā, bet arī citas ciltis dzīvojušas ziemeļos un tagad pārvietotas uz Teritoriju.

Džeksons sacīja:

—   Klausieties, mister Mails, es gribētu nokļūt līdz pašam šās lietas kodolam,— ne tāpēc, lai celtu pret jums netaisnas apsūdzības, bet lai izskaidrotu saviem lasītājiem, kāpēc vienai no mūsu republikas minoritātēm atņemtas tiesības dzīvot zemē, kur tā dzīvojusi simtiem gadu. Vai tad jūs nesaprotat, ka tā ir daudz nopietnāka problēma nekā jautājums par jūsu, manu vai visas aģentūras atbildību? Mūsu acu priekšā taču visi Savienoto Valstu bruņotie spēki, kādi tām ir prērijās, izsūtīti iznīcināt indiāņu cilti, kuras vienīgais noziegums ir vēlēšanās klusu un mierīgi dzīvot pašai savā zemē.

—   Vai labāk nebūtu, ja jūs to jautātu Indiāņu pārvaldei,— aģents Mailss nobažījies atteica.— Es taču esmu tikai aģents. Nevaru spriest, vai ir pareizi vai nepareizi, ka indiāņu ciltis pārvieto uz Teritoriju.

—   Bet es gribu zināt, kāpēc viņi aizgāja no šejienes, kāpēc izšķīrās par šo neprātīgo, neiedomājamo auļošanu uz ziemeļiem. Ja viss, ko jūs sakāt, ir taisnība, ja jūs viņus esat barojuši, mācījuši. . .

—   Mežoņi,— Mailss gausi atkārtoja.

—  Tādā gadījumā man jālūdz, lai jūs parādāt man visas jūsu rēķinu grāmatas,— Džeksons auksti noteica, nolēmis pabiedēt Mailsu, ja tas būtu vajadzīgs.— Ja jūs atsakāties atbildēt uz pašiem vienkāršākajiem jautājumiem . . .

Abi vecie apmulsuši blenza reportierī. Mailss gurdi nogrozīja galvu, krustmāte Lisija, nervozi žņaudzīdama rokas, iesaucās:

—   Vai jūs tiešām domājat. . .

—   Es domāju tā, kā esmu spiests domāt. Es jau sacīju, ka mēs izturēsimies pret jums taisnīgi. Mums ir zināma ietekme, par ko bijusi iespēja pārliecināties ne vien kongresa locekļiem un senatoriem, bet pat prezidentiem.

Iestājās ilgstošs klusums, ko pārtrauca vienīgi sienas pulksteņa tikšķi un krustmātes Lisijas šūpuļkrēsla saraustītā, drudžainā čīkstoņa. Tad vecā ierunājās:

—   Pastāsti viņam, Džon.

—   Jā. Viss viens, tik un tā to uzzinās.

Krustmāte Lisija sāka raudāt.

—          Es jutu, ka tas nav labi. Bet kā lai zina, kas ir labi un kas slikti? Es teicu Džonam, bet kā lai mēs to zinām?

—   Piedodiet,— Džeksons sacīja,— man ļoti žēl . . .

—   Aizbēga trīs indiāņi,— Mailss iesāka.

—   Šaijeni?

—          Jā, no šā paša ciema. Tas ir aģentūras noteikumu pārkāpums, un es zināju, ka nevienu nenoturēšu šeit, ja viņus nesodīšu. Tad es atsaucu cilts vadoni un pavēlēju viņam dot man desmit vīrus, lai tos iesēdinātu cietumā kā ķīlniekus . . .

—          Bet tos trīs taču nevarēja vairs ne noķert, ne atgādāt atpakaļ?

—   Domāju gan, ka ne,— Mailss piekrita.

—          Un ķīlniekus beigās bija paredzēts nosūtīt uz Tortegesu salām?

Mailss pamāja.

—   Un tad viņi aizbēga?— reportieris noprasīja.

—          Pēc desmit ķīlniekiem aizsūtīja uz viņu ciematu karaspēku ar haubici.

—   Vai tas ir viss?

—          Gandrīz viss,— Mailss nopūtās.— Pārējo jūs droši vien paši zināt: pārtikas trūkums, malārija, nav ne hinīna, ne medicīniskas palīdzības. Es biju spiests nedot pārtiku visiem, izvēlēties. Bet vai tas ir pareizi — piespiest cilvēku izvēlēties, kurš ēdīs un kurš mirs badā?

Reportieris klusēja. Viņš sēdēja, saliecies uz priekšu, un vēroja sarkano putekļu vagas, kas jau bija iekodušās zābaku ādā. Mailss piecēlās, piegāja pie galda un paņēma vienu rēķinu grāmatu.

—          Te ir daži dati skaitļos par to, kā un cik daudz trūka,— viņš sacīja.— Vērša gaļas — septiņsimt tūkstoš mārciņu, cukura — septiņdesmit tūkstoš mārciņu, miltu — trīssimt četrdesmit tūkstoš mārciņu . . .

—   Trūka?

—          Trūka,— Mailss bezspēcīgi atkārtoja.— Ja jūs iespiedīsiet savā laikrakstā visu, ko es jums izstāstīju, es vairs nevadīšu aģentūru, bet stāvoklis uztura ziņā tāpēc nemainīsies.

—          Tātad cilvēki mira badā,— reportieris auksti noteica.

—          Citi mira aiz bada, citi no malārijas, citi medīja bizonus tur, kur nekādu bizonu nav. Ko lai es būtu

darījis? Man bija jāizlemj, kam ēst, kam ne. Es darīju, ko varēju. Es biju spiests dot priekšroku kristītiem indiāņiem, lai arī viņi ir pa pusei mežoņi, nevis pagāniem, kas tikai ieviesa nemierus un nekārtību.

—   Acīmredzot.

—    Netiesājiet mūs pārāk bargi,— aģents Mailss sacīja, kad reportieris piecēlās un pagriezās uz durvju pusi; Džeksons pamāja neatskatīdamies — viņam bija nepatīkami lūkoties uz vecajiem.

Astotā nodala uzvarētāji un uzvaretie

1878. gada oktobris — novembris

Ģenerālis Krūks ne mirkli nenozaudēja indiāņu pēdas, kā tās nozaudēja Merejs, Ficdžeralds, Trasks, Māstersons. Jo Krūks sēdēja pie kartes, un kartē simt jūdžu līdzinājās vienai collai, un viņa divpadsmit tūkstoš viru karaspēks varēja ietvert lokā pat desmit collas. Krūks raudzījās kartē, it kā sēdētu savā dārziņā un vērotu skudru, kas izmisusi pūlas izglābties. Bet skudra neizglābsies, kaut arī tai ir pašai sava pasaule, kur tā dzīvo, nekā nezinādama par cilvēku.

Karaspēka dajas no Sidnijas, Nortplatas un Kirnejas sagāja kopā dienvidos, lai ietvertu šaijenus knaiblēs. Trīs garas rokas, izstieptas uz dienvidiem, aptvēra indiāņus nesteidzīgi un neatvairāmi. Bet Merejs ar diviem kavalērijas eskadroniem spiedās pretim no dienvidiem uz ziemejiem kā sūkņa virzulis.

Vienīgā izeja bija uz ziemeļiem, un ģenerālis Krūks sāka to noslēgt. Sis karaspēka dalu neaizņemtais sektors simt piecdesmit jūdžu platumā stiepās no Nortplatas līdz Sidnijai, līdztekus Platas upei, un Krūks bija nolēmis to noslēgt tik pamatīgi, ka pat pele nevarētu izsprukt. Klusā okeāna dzelzceļš, kas savienoja abas pilsētas, gāja paralēli upei, un Krūks nosūtīja uz turieni divus vilcienus ar karaspēku: viens devās uz austrumiem no Sidnijas, otrs — uz rietumiem no Nortplatas; un abos bija uzstādīti lielgabali. Vilcieni, kūpēdami un šņākdami kā nokaitināti pūķi, dienu un nakti virzījās uz priekšu un atpakaļ.

Vilcieniem papildus atsūtīja divus kavalērijas eskadronus uz Ohalalu — pēdējās iespējamās spraugas ģeogrāfisko centru; šie eskadroni uzturēja pastāvīgus telegrāfiskus sakarus ar Sidniju un Nortplatu un vismaz ar desmit stacijām gar dzelzceļa līniju. Tos varēja nekavējoties pārsviest uz kuru katru vietu, kur šaijeni parādītos.

Dzelzceļa stigas ziemeļu pusē, kur Platas upes atzars izveido uz austrumiem izvirzītu sēkli, gandrīz visu diennakti stāvēja kājnieku ķēde. Dienu kājnieku patruļas izlūkoja visos virzienos gandrīz simt jūdžu lielu platību, nakti sārtu liesmas cēlās pāri kalniem un ielejām, prērijai un smilšu pauguriem, līdzīgi senlaiku signālugunīm. Ohalalas un Sidnijas iedzīvotāji pievienojās karaspēkam, stāvēja sardzē un rūpējās par sārtiem, cerēdami piedalīties noslēguma kaujā.

Vēstis par šaijenu kustību traucās no dienvidiem uz ziemeļiem pa telegrāfa vadu spožo zirnekļtīklu. Cilvēki ar zaļiem acu sargiem uz pieres pieņēma ziņojumus no klejotāja algādža, meksikāņu aitu gana, klaidoņa jātnieka, no fermera, kas bija pašķielējis caur pievērtajiem aizvirtņiem; un zaļo acu sargu ēnā petrolejas lampu dzeltenajā gaismā telegrāfistu pirksti nervozi izsita jaunākās ziņas — par kauju pie Smokihilas, par indiāņu nometni pie Ripablikenas upes dienvidu pietekas, par zarnu kaudzi, kas norādīja, kur indiāņi kāvuši no ganāmpulka aizdzītos lopus, par divpadsmit zirgiem, kas aizvesti no rančo, par platām pēdām dūņainajā gultnē, par dūmu strūklām, kas augstu stiepās debesīs, par pakavu dipoņu prērijā zvaigžņotā naktī.

Sim auļojošajam indiāņu ciemam, kas bija nozudis ziemeļrietumu Kanzasas un dienvidrietumu Nebraskas tuksnesī, sekoja visas nācijas skatieni; cilvēki Vašingtonā gatavojās pielikt punktu nepatīkamajai lietai, žurnālisti — aizstāvēt vienu vai otru pusi, ceļotāji,— ieraudzīt transkontinentālajam vilcienam līdztekus auļojošus indiāņus, laikrakstu lasītāji — uzzināt pašu satraucošāko, pēdējo sensāciju: Kāstera sagrāves atriebi un valsts atbrīvošanos pat no atmiņām par sarkanādainajiem, kam šī zeme kādreiz piederējusi.

Pasaule zināja, kad viņi šķērsoja Kanzasas ziemeļu robežu un kad viņi pārgāja pa braslu Ripablikenas upi Dienvidnebraskā, kaut arī divi kavalērijas eskadroni turējās viņu flangā. Un pēc tam, kad Merejs ar saviem kavalēristiem nozaudēja viņu pēdas, tās nebija zudušas citiem cilvēkiem zilajos formas tērpos.

Majors Tornburgs telegrafēja Krūkām no Sidnijas: «Domājams, ka šaijeni rit mēģinās pārkļūt Platas upei pilsētas tuvumā.»

Viņi tika pāri upei Tanī pašā naktī un nevis pie Sidnijas vai Nortplatas, kā varēja gaidīt un kur nepārtraukti dežurēja vilcieni ar karaspēku, bet pašā slazdu centrā, nepilnas divas jūdzes no Ohalalas, kur sardzes sārtu ugunis smilšu pauguros liesmoja kā krelles.

Vēlāk, kad šaijeni jau bija izlauzušies cauri tīklam, izspiedušies cauri Krūka hermētiskajiem slazdiem, izdevās uzzināt, kā viss noticis. Tumsas segti, šaijeni bija kājām pienākuši pie Platas upes gandrīz pretī Ohalalai, vezdami zirgus pavadā. Viņi pienākuši tik tuvu, ka droši vien redzējuši pilsētas ugunis, sardzes sārtus un cilvēku siluetus pie tiem. Izstiepušies garā, šaurā kolonnā pa divi trīs cilvēki blakus, šaijeni soļojuši līdzās saviem zirgiem, glāstot tos, čukstot tiem ausī, nomierinot. Baltais cilvēks var pazīt zirgu, bet šaijens nav šķirams no sava stiegrainā kumeļa un iedveš tam savas vēlmes ar delnas pieskārienu, glāstu, čukstā teiktu vārdu.

Tā mazās grupās, vezdami zirgus pa irdenajām smiltīm, viņi zagušies uz dzelzceļa līniju. Karaspēka vilciena vagonā jauniņš kareivis, sajūsmināts par bezgalīgo ceļojumu turp un atpakaļ, jautri dungodams dziesmiņu, pēkšņi apklusa un ieteicās, ka dzirdot klusu zirgu bubināšanu. Vēlāk to gan atcerējās, bet toreiz neviens nekā nesaklausīja, kaut arī ausījās visi. Pie kāda sārta satraukti ierējās suns, bet suņi taču rej arī uz koijotu; vēlāk arī to atcerējās. Bija vēl pēdas smiltīs, kas arī deva savu liecību.

Šaijeni, redzams, bija pārveduši zirgus pāri dzelzceļa stigai tikpat veikli, kā cirka akrobāts staigā pa stiepli. Viņi bija pametuši starp sardzes sārtiem dziļas vagas, kas rādīja, cik lēni viņi līduši. Kauca koijoti, bet varbūt tā sasaucās savā starpā šaijeni. Sur tur smiltīs bija palikuši iedobumi, kas liecināja, ka šaijeni gulējuši, pieplakuši pie zemes, un gaidījuši ar bezgalīgu pacietību. Tikai kādus divdesmit jardus no sardzes sārta pie kāda karavīra bija piegājis suns un sācis to apostīt,— otrā rītā suni atrada nožņaugtu. Droši vien karavīrs bija turpat gulējis, sarāvies kamolā līdzās vēl siltajam suņa ķermenim, un klausījies, kā kareivji pie sārta sauca:

— Billij! Billij! Kad tevi, Billij! Kur, pie velna, tu esi aizvācies?—Un tad ar īgnumu:—Re, muļķa suns, pirms rīta viņš ceļu atpakaļ neatradīs!

Bet no rīta suns ar garu, zīdainu, mazliet izspūrušu spalvu gulēja smiltīs, izkāris mēli, un arī tā bija daļa no stāsta par indiāņiem.

Laikam viņi bija gājuši lēnām, pacietīgi, bez skaņas vairāk par jūdzi, un nākamajā dienā fermeri, bodnieki Ohalalā, kareivji uz dzelzceļa stigas galvu vien grozīja, brīnīdamies par mežoņu viltību. Nogājuši šo jūdzi, indiāņi bija uzlēkuši zirgos un atkal aizjoņojuši uz ziemeļiem . . .

Krūks, aiz niknuma nespēdams valdīties, pasacīja Tornburgam savas domas par majora militārajiem talantiem, un Tornburgs, degdams dusmās un naidā, metās pakaļ šaijeniem.

Merejs, nespēdams atrauties no pēdām, kā cilvēks, kas nolādēts uz mūžīgiem laikiem nest smagu krustu, pārjāja Platas upes ziemeļu pietekai un devās dziļāk smilšu kalnu tuksnesī, kas bija ierijis šaijenus. Jūdzes divpadsmit uz ziemeļiem no upes viņš satika Tornburga sadrūmušos kavalēristus. Viņi apvienojās, un pa šaijenu pēdām nu devās maza armija — septiņi simti cilvēku.

Tornburga kavalēristi bija mundri, žirgti un tīri; viņi izbrīnā nolūkojās Mereja vienības novārdzinātajās, nokausētajās atliekās, bārdu apaugušajos, novājējušajos kareivjos, viņu kalsnajā un drūmajā, rēgam līdzīgajā komandierī.

Bet, kad Tornburgs ieteicās:

—   Ziniet, kapteini, nu jau mēs vieni varam turpināt meklēšanu. Jūsu ļaudīm nepieciešama atpūta, un līdz jūsu postenim ir tālu,— Merejs tā paskatījās uz viņu, ka majors apklusa.

Pret vakaru viņi sasniedza vietu, kur pēdas dalījās,— vienas veda uz ziemeļiem, otras nogriezās uz rietumiem, uz smilšu pauguru plašo, tuksnesīgo apgabalu. Pirms pēdu nozarošanās bija redzamas nesenas apmetnes zīmes.

Tornburgs paskatījās uz Mereju, un tas sacīja:

—   Es došos uz ziemeļiem, major, ja jums nav iebildumu.

Tornburgs paraustīja plecus; viņš bija augstākā dienesta pakāpē par Mereju, bet negribēja strīdēties ar acīmredzot apmāto kapteini. Vints gurdi nopūtās, tomēr neko nesacīja. Nakti abi Reno forta eskadroni apmetās atsevišķi no Tornburga kavalērijas, un no rīta majors ne bez patikas redzēja tos aizjājam.

Tornburgs devās pa pēdām, kas veda uz smilšu pauguriem. Ceļš bija grūts, un virzīties nācās lēni. Zirgi stiga irdenajās smiltīs, v®ļš sacēla sīciņu, asu smilšu graudiņu mākoņus, kas spiedās plaušās. Visi jāja drūmā klusumā, cenzdamies aizsargāt acis un muti. Kad jau uz dienas beigām viņi apstājās atpūsties, izrādījās, ka viņi nojājuši tikai divdesmit jūdžu. Vienība apmetās nelielā ieplakā, kur zemu smilšu pakalniņu valnis kaut mazliet pasargāja no arvien stiprākā vēja.

Kareivji bija neparasti klusi un pat it kā bailēs nolūkojās, kā ar liesu zāli apaugušie smilšu pauguri iesūca asinssarkano sauli. Sis apvidus bija sērīgs un mēms — ne īsti tuksnesis, ne prērija,— te nebija nekādu dzīvības pazīmju, nelidoja putni, nesisināja sienāži. It kā mežonīga, visu pamesta mala, kur visapkārt tikai kāpas vien, lai kurp arī skatītos.

Tonakt vējš sacēla smiltis, dzina tās kā straumes ūdeņus, un no rīta smiltis vēl arvien virpuļoja mazos viesuļos; cilvēki kāsēja, spļaudījās un mēģināja izpurināt smiltis no apģērba un apaviem. Bet tās bija visur — gan ēdienā, gan katrā ādas plaisiņā un krociņā. Arī zirgi bija noguruši, tos vajadzēja vienā laidā skubināt ar piešiem, dzenot uz priekšu pa smiltīm gandrīz aizbērto taku.

Leitnants Breidijs vaicāja majoram:

—  Vai jūs nedomājat, ser, ka mums vajadzētu parūpēties par ūdeni? Gandrīz viss ir izlietots.

—   Viņiem arī,— majors atcirta, pamājot uz pēdām.

Ap pusdienu pēdas pazuda, virpuļojošo smilšu aizslaucītas.

Visu dienu Tornburga vienība devās indiāņu uzsāktajā virzienā; vakarā klusēdami ierīkoja nometni, un virsnieki apstaigāja kareivjus, pievākdami blašķes. Tanīs bija palicis ļoti maz dārgā ūdens. Virsnieki izsniedza katram pa krūzītei; blašķes sakrāva kaudzē, seržantus Reinu un Morisu norīkoja tās apsargāt.

Ausmā, kad atskanēja taure, saule uzlēca nespodrā dūmakā. Ar smiltīm jaukta migla klājās pār zemi. Kareivji nīgri saņēma savu ūdens porciju, noskatīdamies, kā seržanti piestiprina viņu blašķes līdzīgi grabošiem ķekariem pie nastu nesēju zirgu segliem. Majors Tornburgs atgāja sānis kopā ar kapteini Akseltonu; pārējie virsnieki sapulcējās mazās grupiņās un vēroja abus priekšniekus, kas bija noliekušies pār karti.

Akseltons mazliet zināja šo smilšu pauguru apgabalu. Tikai pirms mēneša viņš bija atradies ziemeļos, Robinsona fortā. Tornburgs jautāja:

—   Vai jūs zināt, kur mēs atrodamies, kapteini?

—   Ejot šinī virzienā,— kapteinis atbildēja,— mēs sasniegsim Ziemeļu pieteku.

—   Pēc kartes tā iznāk. Vai tas ir uz rietumiem no mums?

—   Liekas, jā, pēc tam upe pagriežas uz ziemeļiem. Mēs nevaram paiet tai garām, ja dosimies uz dienvidiem.

—   Indiāņi uz dienvidiem neies . . .

—   Neies.

Majors Tornburgs domāja par simt piecdesmit jūdzēm, kas atradās starp viņu un Robinsona fortu. Tuksnesī cilvēki iet bojā arī mazākos pārgājienos.

—   Ja te tuvumā ir ūdens, tad viņi dosies uz turieni.

—  Te kaut kur ir tā saucamais Neprātīgā Jātnieka avots, tikai es nezinu, vai uziešu to.

—   Tomēr pamēģiniet,— majors Tornburgs sacīja.

Viņi nogriezās uz ziemeļrietumiem. Majors jāja sakumpis, sakniebis lūpas, ar aizvainojumu atcerēctemies no Krūka saņemto brāzienu. Kareivji nerimt*i skubināja ar piešiem zirgus, lai tos piespiestu pāriet rikšos; tā viņi devās aizvien tālāk smiltīs, bet dūmakainā migla, pamazām celdamās augšup, aizsedza sauli. Sīki smilšu graudiņi klāja cilvēku lūpas un skropstas. Likās, visa pasaule šūpojās vienā taktī ar zirgu slīdošo soli, un līganās kāpas pieņēma fantastiskas aprises.

Pusdienās katram iznāca pa puskrūzītei ūdens,— ar to nepietika, lai atveldzētu izkaltušo rīkli. Kareivji aizsmakuši kurnēja, bet seržanti par atbildi čukstus bārās. Neviens nerunāja pilnā balsi.

Iestājās nakts, bet strauta vēl nebija. Smiltis virpuļoja, cirtās sejā kā ledus graudi, un nebija nekāda kurināmā ugunskuriem, trūka pat bizonu mēslu, kas parasti klāja prēriju kā debess manna. Vajadzēja ēst visu aukstu — žāvēto gaļu un jūrnieku sausiņus, kas strēga rīklē un radīja mokošas slāpes.

Otrā rītā izsalkušie, nedzirdītie zirgi tikko turējās kājās; tos tā mocīja slāpes, ka tie pat neplūca nokaltušo zāli smilšu pauguros. Pusdienā Tornburgs, jau tuvu izmisumam, pavēlēja iet kājām un vest zirgus pavadā.

Kavalēristi vilkās klupdami, pārklāti ar netīrumu krevelēm, it kā kādā drausmīgā, baigā sapni. Visas cerības bija veltīgas; aiz katra pakalna bija cits pakalns, aiz katra paugura — tuksneša smiltis.

Kad viņi beidzot atrada ūdeni — sālsūdens peļķi ar rūgtu, bālganu šķidrumu —, viņi aplipa ap to un nevarēja atrauties, bet pēc tam saslima. Tonakt nobeidzās astoņi zirgi.

Un vēl joprojām nekas nenorādīja uz indiāņu tuvumu. .

Otrā rītā Tornburgs padevās un nogriezās uz dienvidiem. Tagad smiltis kapāja muguru, ne seju, bet vējš kļuva ledains. Naktī kareivjiem bija neizsakāmi grūti bez ugunskura un saslima vēl daži cilvēki. Nobeidzās vēl daži zirgi, bet palikušie tikko jaudāja vilkties soļiem, smagi cilājot savainotos nagus.

Lēni soļojošā vienība līdzinājās no aizliegtās zemes izraidītu ticības noliedzēju bēru procesijai. Visas viņu domas varēja izsacīt vārdos, ko kapteinis Akseltons nogārdza majoram:

— Ja vien uzdursimies šiem indiāņiem — lai dievs tiem žēlīgs . . .

Viņi atpūtās, devās tālāk, atkal atpūtās un no jauna vilkās uz priekšu, ieturot virzienu pēc kompasa, velkot pavadā zirgus un atstājot aiz sevis kritušos zirgus. Viņi bija apēduši visus savus krājumus, un daži kareivji jau sāka aplam runāt un žēli šļupstēja kā bērni.

Viņi pameta smiltīs trīs mirušos, iekams nokļuva līdz Ziemeļu pietekai, kur atrada ūdeni, zāli un tālu pie apvāršņa pat māju, no kuras dūmeņa vijās zilganu dūmu strūkliņa.

Merejs devās pa pēdām, iespiezdamies aizvien dziļāk plašajos, vēju izmēztajos, neauglīgajos Dakotas klajumos, visu laiku saņemdams ziņas, ka laupījums ir priekšā. Bet pēc pēdu sadalīšanās tā šaijenu cilts puse, kas bija noslēpusies starp smilšu pauguriem, likās it kā zemē iegrimusi. Bija neskaitāmi pierādījumi, ka šaijeni sadalījušies divās grupās: kāds Kanādas francūzis, zvērādu mednieks, kas devies uz Melnajiem Kalniem ar slazdu saini, ziņoja, ka redzējis šaijenus — vīriešus, sievietes un bērnus, tāla ceļa nomocītus,— nevis trīssimt cilvēkus, bet, vislielākais, simt divdesmit. Divi siu cilts izlūki, kas bija piekomandēti Mida forta garnizonam, arī ziņoja, ka redzējuši šaijenus, un nosauca to pašu skaitli.

Bet par pārējiem, par tiem, kas devušies uz smilšu pauguru zemi, nebija ne vēsts — ne skaņas, ne pēdu, ne mājiena. Nepārredzamas kāpas bija tos uzņēmušas, noslēpušas savā drausmīgajā slēptuvē, aprijušas bez pēdu.

Pat Krūks, indiāņu iznīcinātājs, kas bija izdzinis viņus no prērijām, nespēja notvert šaijenus, kuri bija kā zemē iegrimuši. Pieci trešā kavalērijas pulka eskadroni jādelēja dienvidos no Robinsona forta, klīda šurp turp, pa lēzenajām kāpām nodzīdami ar smilšu garozu klātos zirgus, slēpdamies augstu, saules izgrauztu uzkalnu ēnā; viņi izraibināja ar pēdām visu apgabalu, atgriezās Robinsona fortā, tad izjāja atkal, lai pārmeklētu smilšu pakalnus. No Sidnijas forta kolonnas cita pēc citas devās uz ziemeļiem no Platas upes un iepazina sālszemes tuksneša garšu.

«No šaijeniem nekādu pēdu . . .»— tā atkal un atkal vēstīja punkti un svītras, traukdamies pa telegrāfa vadiem. «No šaijeniem nekādu pēdu…» Pietiekami vienmuļa atbilde, lai remdinātu alkas pēc asinīm, un viss tiešām sāka aizmirsties. Indiāņi — vai nu tas tik svarīgi, ja vien viņus nemedī un ja viņi paši neiet medībās. Faktam, ka viņi eksistē, nebija itin nekādas nozīmes, faktam, ka viņi atradās Nebraskas smilšu pakalnos, nebija lielākas nozīmes kā pašiem smilšu pakalniem. Lai viņi tur arī paliek. ^

Kanzasa noslēdza bilanci un neatklāja nevienu šaijenu pastrādātu slepkavību vai kādam pilsonim nodarītus zaudējumus, nevienu tīšu ugunsgrēku; bija aizdzīti pāris zirgu, nokauti daži lopi uzturam — un tas bija viss.

Bet attālajos militārajos posteņos neaizmirsa šaijenus. Pēc Krūka spiediena meklēšana turpinājās; no Robinsona forta izjāja vienība pēc vienības, veltīgi pārmeklējot kāpas un neauglīgo prēriju.

Viena no tādām vienībām — trešā kavalērijas pulka eskadrons kapteiņa Džonsona vadībā —, atstājusi Robinsona fortu pēdējās oktobra dienās, lēni jāja uz dienvidiem. Tā meklēja veselas divas dienas, šķērsojot teritoriju visos virzienos, izskatot katru ieleju, katru plaisu, katru nogāzušos satrunējušu koka stumbru, kas varēja noderēt par paslēptuvi pāris cilvēkiem. Otrā dienā pēc pusdienas no ziemeļiem sāka pūst auksts vējš, kas atdzina gabalainus mākoņus — pirmā sniega draudīgos vēstnešus. Kapteinis Džonsons apturēja zirgu, pievērsa vaigu vējam un paraustīja plecus.

—   Vai griezīsimies atpakaļ, ser?— ieprasījās leitnants Allens.

—   Acīmredzot būs jāgriežas,— kapteinis nolēma.

—   Manuprāt, mēs dzenamies pēc rēgiem,— leitnants Allens sacīja.— Nekādu šaijenu te nav bijis un nav.

Seržants Lensijs, sarkanu seju, bārdains, piejāja pie viņiem, turot plaukstu pret vēju; viņa elpa plūda mutuļiem, viņš kratīja pinkaino galvu.

—   Būs sniegs,— viņš teica.

—   Rēgu medības,— atkārtoja leitnants Allens, ļoti apmierināts ar savu salīdzinājumu.

—  Tātad es beidzu mazgāties.— Seržants Lensijs lielījās ar to, ka nekad nemazgājās ar ūdeni pēc tam, kad uzkritis sniegs.

Džonsons saspringti lūkojās kaut kur tālumā. Lensijs, drasēdams zirgā, nicīgi noskatījās kavalēristos, kas bija sakumpuši seglos, saceltajās apkaklēs slēpdami seju no vēja.

—   Ahā!—viņš smīnēja.— Vai tad tā ir ziema? Gan jūs vēl ko pieredzēsiet.

Salstošo kareivju izskats viņu smīdināja.

—   Sūtiet viņus mājās sasildīties, ser,— viņš sacīja kapteinim vīpsnādams.

Bet Džonsons vēl arvien lūkojās uz priekšu; ar rokas mājienu viņš pavēlēja kolonnai sekot un jāja soļiem, cieši vērdamies tālumā, aizsedzis ar plaukstu acis pret sauli, kas turējās virs kāpām.

—   Kas tur ir, ser?

Džonsons neatbildēja, un kolonna joprojām lēni virzījās uz saules applūdināto rietumu pusi. Dienvidos un rietumos debesis bija gaiši zilas; ziemeļos un austrumos pelēkā nokrāsa, sabiezējot pie apvāršņa, saplūda tumšā svītrā kopā ar zemi; šinī debess dubultojumā slēpās saltas skumjas, un ziema strauji joņoja šurp uz vēja skaudri trītā asmens.

Tagad arī kareivji ieraudzīja to, uz ko raudzījās Džon$ons, bet neviens neteica ne vārda, it kā visi,

neticēdami savām acīm, gaidītu apstiprinājumu. Parādība viņus vilināja, kā gulētāju vilina sapnī parādījies neticams un baigs tēls. Bet viņi nesteidzās. Jo skaidrāk parādība iezīmējās viņu priekšā, jo vairāk kareivji palēnināja soļus, un drīz visa vienība apstājās.

Kāds ieprasījās:

— Kas tas ir?

Tas nebija jautājums — drīzāk domas atskaņa, šausmu izsauciens. Viņi zināja, kas tas ir, zināja bez jebkāda apstiprinājuma; viņi zināja, ka meklēšana beigusies.

Parādība iznira rietumos, virzīdamās viņiem pretī kā mirstošs dzīvnieks, kas velkas uz savu migu. Tie bija vīrieši, sievietes un bērni, gandrīz simt piecdesmit cilvēku, bet iztālēm likās, ka tie nav pat cilvēki, un neviens tos nesauktu par vīriešiem, sievietēm vai bērniem.

Viņiem bija kādi piecdesmit zirgi, bet tie nebija zirgi,— jā, uz četrām kājām gan, bet kavalēristi, kuri katru dienu tīrīja ar skrāpjiem savus kaujas rumakus, nesauktu tos par zirgiem. Tās bija briesmīgas agrāko slaido auļotāju karikatūras — kauli, pārvilkti ar ādu, un to mugurās sēdēja būtnes, kas reiz saukušās par bērniem,— skrandu vīstokļi,kas trīcēja ziemeļu vēja skaudrajā brāzmā.

Pieaugušie gāja kājām, un vēja plivinātie kankari radīja nedabiskas jautrības iespaidu. Sievietes un vīrieši — iekritušām acīm, izdiluši, vāji kā putnu biedēkļi tīrumā. Viņiem mugurā bija indiāņu apģērbu paliekas, un kareivji nojauta, ka, lūk, tas kādreiz bijis mednieka krekls vai sievietes tērps no briežādas, tie — mokasīni, raibi, ar krellēm izšūti mokasīni, šaijenu apavi, kam prērijā nebija nekā līdzīga. Bet skrandainā lupata, redzams, senāk bijusi fabrikā gatavota sega — ar spilgti sarkanām, dzeltenām un zaļām svītrām. Kas agrāk bijušas šīs smilšu klātās skrandas, kareivji tomēr vēl varēja uzminēt.

Bet neviens nevarēja iedomāties, kādi agrāk bijuši šie cilvēki. Mirušo acis neatklāj savus noslēpumus, un šo cilvēku acis bija mirušu acis, kaut arī viņu kājas vēl kustējās. Melnie mati plivinājās vējā,— melno matu šķipsnas līdzinājās viņu skrandām. Daudzi gāja basām kājām, un arī pārējiem vairs nebija mokasīni, bet nožēlojamas ādas pluskatas. Viņi gāja lēni, bet gāja, jo tā bija vienīgā iespējamā kustība uz priekšu, un gāja arī tāpēc, ka viņiem nebija vietas atpūtai saltajā smilšu tuksnesī, kur cep uz glābiņu bija slēgts. Viss viņu izskats bija mēms stāsts par badu, postu, slāpēm, ciešanām, bet šinī stāstā nebija lielības, un kareivji juta šo cerības zaudējušo, nomocīto cilvēku cildeno lepnumu.

Kad indiāņi pienāca kavalērijai tuvāk, viņu rindās notika viegla kustība,— viņi gatavojās aizstāvēties. Sievietes, sastājušās ap zirgiem, kuros sēdēja bērni, atkāpās; vīrieši panāca priekšā un sastājās puslokā. Turēdami rokās šautenes un revolverus, viņi stāvēja pret baltajiem kavalēristiem traģiskā, bet nesatricināmā vīrišķībā. Gandrīz nemanāmi palēninot kustību, viņi panāca vēl pāris solu tuvāk un apstājās.

Leitnants Allens noteica:

—   Un tiem mēs dzināmies pakal?

Lensijs noskurinājās; viņš bija zaļoksnējs, veselīgs cilvēks un nevarēja bez šermuļiem paskatīties uz šaijeniem. Kapteinis Džonsons, piespiezdams sevi meklēt vairs nevajadzīgu apstiprinājumu, noprasīja:

—   Vai tie ir šaijeni?

Neviens neatbildēja, tikai vēja sērīgā svilpošana traucēja klusumu; arī zirgi stāvēja nekustēdamies pa diviem blakus, bet šaijeniem pat bērni neizdvesa ne skaņas. Taurētājs, kas jāja kolonnas priekšgalā, mazliet iepaka) seržantam Lensijam, grozīja rokās asi izliekto vara tauri, spodrinot to piedurknē. Kareivji sēdēja seglos izslējušies, nemanot aukstumu, nejūtot vēju, kas agrāk urbās viņiem cauri.

Džonsonam vajadzēja kaut ko uzsākt — viņš bija komandieris, viņa pienākums bija domāt un rīkoties. Viņš bija panācis to, kas nebija izdevies visai divpadsmit tūkstoš vīru lielajai prēriju armijai: viņš bija atradis šaijenus, tagad tie bija viņa gūstekņi, nespējīgi bēgt, nespējīgi pretoties. Viņš mēģināja iedvest sev prieku, apzinoties gūtos panākumus, viņš skubināja ar piešiem zirgu, bet balvas par sekmēm nebija, un, kad viņš apstājās puscejā starp kavalēristiem un indiāņiem, viņš jutās tik vientuļš, it kā būtu palicis pilnīgi viens šinī bezgalīgajā tuksnesī. Vējš pūta uz indiāņu pusi, tomēr kareivji dzirdēs, ko viņš teiks: tikai divdesmit jardu šķīra abas grupas.

—   Ei, jūs, ei!— viņš uzsauca un, neviļus kropļojot angļu valodu, noprasīja:

—   Kas vadonis — galvenais?

Viņš raudzījās šaijenu sejās, izģindušās, smilšu garozas klātās, viņu melnajās, iekritušajās acīs, ap kurām bija savilcies sažuvušās ādas pergaments. Indiāņi nekustējās,— vai tā bija vienaldzība, izaicinājums, pagurums vai sastingums? Viņi stāvēja, saliekušies uz priekšu baismīgi, rēgaini kareiviskā pozā.

—   Klausieties!— Džonsons turpināja.— Saprast angļu valodu? Saprast baltā cilvēka valodu? Baltā cilvēka valodu?— viņš atkārtoja.— Atbildiet!

Viņš pavērsās atpakaļ. Seržants Lensijs nenolaida no viņa acu. Taurētājs joprojām spodrināja savu tauri. Leitnants Allens nogrozīja galvu.

—   Es uzmanītos, kapteini,— seržants Lensijs sacīja.

Viņa zirgs atkāpās pāris soļu uz kavalēristu rindu

pusi. Džonsons nolēca zemē.

—   Uzmanīgāk!— Lensijs iesaucās.

Ari Allens nokāpa no zirga; viņam gribējās atbalstīt Džonsonu, uzņemties savu daļu šās šausmu un bezspēka nastas. Viņš piegāja pie kapteiņa, un abi, stāvot līdzās, vēroja indiāņus. Saule rietēja, maza, salta, ledaina vēja dzīta, sniega mākoņu ietverta, un to melnā gūzma strauji aizklāja debesis.

—   Viņi nesaprot angliski,— Džonsons bezcerīgā balsī noteica.

—   Nē…

—   Varbūt viņi izliekas, kaut gan nav nekādu ziņu, ka viņi prastu angliski. Viņi vienmēr sēdēja savās teltīs.

—   Bet ja nu viņus sagūstītu?— Allens ierosināja.

—   Lai šautu, daudz spēka nav vajadzīgs. Es nevēlos zaudēt kareivjus tādā pasākumā.

—   Liekas, viņiem vajadzētu saprast, kāds neprāts būtu uzsākt kauju.

—   Es domāju, ka nekāda lielāka neprāta viņiem vairs nevar būt,— Džonsons atteica.— Kad cilvēki nogājuši tik tālu . . .

Viņš paraustīja plecus un devās pie kareivjiem. Viņš apstaigāja kolonnu, taujādams, vai kāds neprot šaijenu valodu. Viens otrs zināja dažus vārdus siu valodā, bet atradās tikai viens, kas sacīja, ka mazliet protot šaijenu valodu, tas bija jauns puisis no Omahas. Drusku, mazdrusciņ, gandrīz nekā, tā viņš sacīja,— tikai šo to saprotu un varu pateikt pāris vārdu. Tur, Omahā, bijis metiss, kas lielījies, ka protot piecas indiāņu valodas, un mācījis tās katram par glāzi viskija; tomēr sarunāties puisis nebija iemācījies. Viņš teica Džonsonam, ka gatavs mēģināt, un tie kopā devās pie indiāņiem.

—   Padodieties!— Džonsons sacīja.

Puisis teica, ka skaidri nezinot, kā to pārtulkot. Viņš varētu varbūt pateikt: «kļūsti par vergu» vai «kļūsti par gūstekni», nevis «padodies». Viņš neskaidri atcerējās, ka šaijenu valodā šim vārdam ir cita nozīme, ja runā par baltā cilvēka padošanos, un cita, kad runā par indiāņu padošanos, un vispār tas var iegūt neskaitāmas nokrāsas atkarībā no priekšmeta; ļoti dīvaina valoda. Viņš esot pazinis kādu pavāru — ķīnieti, kas apgalvojis, ka saprotot valodu, kurā runā siu, ka labi saprotot viņu valodu.

Džonsons nepacietīgi paraustīja plecus.

—   Ej pamēģini!

Puisis piesardzīgi panācās uz priekšu un skaļi kaut ko uzsauca indiāņiem. Viņš čukstus atkārtoja šos vārdus un tad atkal uzsauca. Vējš uztvēra tos un aiznesa — arhaiskus, aplamus un smieklīgus baltā cilvēka mutē. Puisis lēnītiņām atkāpās.

—   Pamēģini kādu citu vārdu,— Džonsons sacīja. Viņš juta nevaldāmu vēlēšanos sagraut šķēršļus, ko radījusi valodas nezināšana, sagraut tūliņ, it kā smilšu garozas klātā kailā indiāņu āda uzdzītu salīgus drebuļus viņam pašam un kareivjiem. Sniega vētra aši tuvojās.

Puisis izrunāja vēl pāris vārdu, un šoreiz tie radīja atbalsi,— indiāņi sakustējās. Viņi sāka savā starpā sarunāties, bet kareivji dzirdēja vienīgi tikko jaušamu dūkoņu, jo vējš teikto aiznesa sānis. Tad dūkoņa aprima, indiāņu rindas pašķīrās — un priekšā iznāca vecs, vecs cilvēks, kas tikko turējās kājās,— tik vecs un izkaltis, ka jau viņa klātiene vien šinī posta un moku ciltī šķita neticama. Viņš pienāca gluži tuvu puisim, tik tuvu, ka tas atkāpās, un sāka runāt pusbalsī, gausi, ar pūlēm redzams, sasprindzinot pēdējos spēkus.

—   n!> viņš saka?— Džonsons prasīja.

—   Nezinu,— kareivis apjucis atbildēja.— It kā saka, lai mēs ejot prom, bet skaidri nezinu.

—   Lai padodas, paskaidro viņiem.

—   To viņš laikam sapratis,— kareivis pameta ar galvu.— Manuprāt, viņš grib, lai mēs aizejam un atstājam viņu mierā.

Sirmgalvis turpināja runāt. Viņš te norādīja uz karavīriem, kas stāvēja aiz viņa, te pāri kavalēristu galvām uz debesīm, kur brieda vētra, te sagrauzts šūpoja galvu.

—   Jā, viņš grib, lai mēs liekam viņu mierā,— puisis pārliecināts atkārtoja, un vājš gandarījuma smaids pārslīdēja viņa mūsainajai sejai.— Viņš saka — viņi tikai atgriežoties dzimtenē un vairāk nekā. Bet mēs lai ejot projām . . .

—   Saki viņam . . .— Bet te Džonsons saprata, ka visas kareivja pūles kaut ko ieskaidrot šaijeniem būs veltīgas; viņus šķīra šķērslis, un tas bija vairāk nekā vārdu radīts šķērslis,— tā bija vesela ēra, vēstures posms, mokpilna plaisa starp tagadni un pagātni. Džonsons paraustīja plecus un pavēlēja puisim atgriezties ierindā. Pārrunu vietā palika viens pats sirmgalvis, mūžsens un brīnumains, nosalis, novārdzis, zaudējis cerību, visu ilgās dzīves bēdu nomākts, pārāk daudz redzējis, pārāk daudz izpratis, pārāk daudz cietis.

—   Ko jūs domājat darīt?—leitnants nedroši jautāja, ne tikdaudz vērsdamies pie kapteiņa, cik pats mēģinādams rast atbildi un mezdams skatienus uz kareivjiem, uz seržantu, uz dziestošo sauli, uz tuvojošos vētru.

—   Darīt?

Lensijs nenovaldījās:

—  Taurētāj, sasodīts, neberz taču to savu nolādēto tauri!

Džonsons mīksti sacīja:

—   Seržant Lensij, jājiet uz fortu un paskaidrojiet stāvokli pulkvedim Karltonam. Izstāstiet viņam visu, kā ir. Sakiet, ka es ieteicu atsūtīt divus eskadronus un dažus furgonus, lai pievāktu šos nabaga cilvēkus. Mēs tikmēr paliksim pie viņiem. Varbūt pierunāsim viņus padoties.

—   Un haubici, ser,— seržants pateica priekšā.

—   Ko?

—   Es saku, haubici, ser.

—   Pasakiet to, ko es teicu.

—  Viņš gribēs sūtīt haubici, ser. Neuzskatiet to par pārdrošību, bet jūs zināt, cik viņš ātrs uz haubicēm, tiklīdz runa ir par indiāņiem. Vai pateikt, ka jums nevajag haubici?

—   Pasakiet to, ko es liku jums paziņot,— Džonsons nomurmināja.— Ja pulkvedis vēlēsies sūtīt haubici, tad tā ir viņa darīšana, nevis jūsējā, seržant.

—   Klausos, ser.

—   Ejiet,— Džonsons pamāja.

Seržants aizauloja. Allens, novilcis cimdus, pūta elpu uz rokām.

—   Auksts,— viņš sacīja.

—   Ko?

—   Kļūst aizvien aukstaks, droši vien uzkritīs sniegs.

Džonsons izklaidīgi piezīmēja:

—   Austrumos vienmēr kļūst siltāks, pirms sāk snigt.

Indiāņi jau atkal devās tālāk. Viņi nemēģināja aizbēgt, gluži otrādi, viņi gāja kavalērijai pavisam tuvu. Vīrieši, kas vēl aizvien turēja šautenes kaujas gatavībā, retā ķēdē ietvēra sievietes un bērnus, bet, kad kolonna pagāja garām kavalērijai, vīrieši palika nopakaļ, izveidojot arjergardu. Džonsons noskatījās, kā viņi aiziet, pielāgojoties solī vecajam vadonim, kas viņus veda. Tad Džonsons pamāja leitnantam Allenam, tas pagrieza kavalēriju un veda to pakaļ šaijeniem.

Viss, ko vajadzēja, bija — jāt soļos; pat tad Džonsonam vairākkārt nācās apturēt vienību. Šaijeni izšķieda pēdējos spēkus, cīnoties ar griezīgi aso ziemeļu vēju; zemu saliekušies tā ledainajā elpā, viņi gandrīz netika no vietas.

Priekšā izpletās melns apvārsnis, no kurienes smagi mākoņi kā dūmu mutuļi virs fabriku pilsētas pastiprināja savu uzbrukumu zilajām debesīm; aiz viņiem rieta fonā iezīmējās zilos formas tērpos ģērbto cilvēku silueti aitādām oderētos šineļos uz spēcīgiem, paēdušiem zirgiem.

Tikai reizi Džonsons ierunājās:

—   Ak, muļķi! Ak, nelaimīgie muļķi. . .

Pēc laiciņa indiāņi apstājās rīkot nometni. Apmēram puse vīriešu ar šautenēm rokās pavērsās ar seju pret karaspēku, kamēr pārējie sāka gatavoties naktsguļai. Bērnus saudzīgi nocēla no zirgiem, maigi glāstīja, izturējās pret tiem mīļi, kā nabags izturas pret savu vienīgo dārgumu, kas viņam palicis no labākiem laikiem. Kareivji to visu skaidri redzēja, jo indiāņi ļāva viņiem pienākt divpadsmit jardu atstatumā, iekams draudēja ar ieročiem. Kareivji redzēja arī bērnus — izdilušus, uzpūstiem vēderiem,— bērnus, kas vairs nesmējās, nesmaidīja un nečivināja, pat neraudāja,— baigus pundurus, satītus visās skrandās, kādas vien varēja sev novilkt viņu puskailie vecāki.

Vīrieši un skvo klaiņoja ap nometni, meklēdami zarus, sausu zāli, kaut jel ko, kas varētu degt. Beidzot viņi savāca mazliet gružu, ko, pacietīgi meklējot, var atrast visneapdzīvotākā tuksnesī, salika tos kaudzītēs un jau krēslā aizkūra mazus ugunskurus. Redzams, viņiem nebija ēdamā, jo viņi neko nevārīja uz uguns un pat nesildījās pie tās, tikai, nolikuši bērnus iespējami tuvāk ugunij, sastājās cieši apkārt, mēģinādami tos pasargāt no ziemeļu vēja.

Džonsons noskatījās to visu, neizturēja un noraisīja vienam no nastu nesējiem zirgiem divus maisus ar jūrnieku sausiņiem. Viņš paņēma abus maisus un piegāja tik tuvu indiāņu nometnei, ka gandrīz atdūrās pret sargātāju karavīru šautenēm. Viņš nebaidījās, ka uz viņu varētu izšaut, mesties virsū vai nodarīt ko citu; viņu baidīja cits — indiāņu jūtamais tuvums, pats to eksistences fakts. Viņš nolika maisus zemē, joprojām lūkodamies indiāņos, nespēdams atraut skatiena no satricinošās ciešanu ainas. Viņš atraisīja maisus, izņēma dažus sausiņus, paturēja tos paceltajās rokās un iemeta atpakaļ. Satumsa ātri, un puskrēslā no indiāņu smalkajiem, salīkušajiem siluetiem dvesa sāpju pilns diženums. Sadriskāto drēbju caurumi vairs nebija saskatāmi, un seju pergaments, ko klāja smilšu garoza, ieguva krēslas toņu liego nokrāsu.

Džonsons atkāpās dažus soļus un, uzgrūdies kādam, neviļus nodrebēja. Izrādījās, tas bija Allens.

—   Piedodiet, ser,— viņš atvainojās.

—   Nekas, leitnant.

—  Tas viss ir šausmīgi nereāli, vai ne, ser?—Allens piezīmēja, juzdams nepieciešamību kaut ko sacīt.

—   Man tas, diemžēl, ir pārāk reāli.

Viņi brītiņu pastāvēja līdzās, izvirzījušies mazliet priekšā saviem kareivjiem, ar seju pret vēju, lūkodamies cauri krēslai indiāņos.

—   Kā jūs domājat, vai viņi ņems sausiņus?— Allens prasīja.

—   Domāju, ka ņems.

—   Varbūt, ser, vajadzētu aiznest uz turieni ūdeni?— Allens dedzīgi piedāvāja.

—   Ja gribat.

Allens steigšus aizgāja un pēc pāris minūtēm atgriezās ar divām smagām blašķēm pār plecu.— Vienkārši aiznest un nolikt?

—   Tas nemaz nav bīstami,— kapteinis pamāja.

Bija jau pilnīgi satumsis. Mākoņi kā melni dūmu

stabi stiepās pāri debesīm, tikai rietumos atstādami smalciņu dziestošā spīduma svītru. Allens paspēra pāris soju — un tūliņ it kā izgaisa tumsā; vēja troksnis, kas pārgāja gandrīz jau gaudās, noslāpēja solus. Džonsons nodrebēja, kad leitnants parādījās atkal, negaidot izniris no tumsas.

—   Allens?— Džonsons saprata, ka baidījies par viņu, un, uzlicis roku leitnantam uz pleca, jautāja:

—   Vai viss kārtībā?

—   Viņi paņēmuši sausiņus,— Allens pasmaidīja, viņš bija uzbudināts un trīsēja aiz aukstuma un nule pārdzīvotā uztraukuma.— Bija ļoti tumšs, un viņi pamanīja mani, kad es biju pavisam tuvu; dzirdēju, ka noklikšķēja gailis.— Viņš nopūtās.— Bet, paldies Dievam, viņi neizšāva. Es noliku ūdeni un aizgāju.

—   Kā būs šonakt?— viņš vaicāja pēc brītiņa.

—   Mēs novietosimies viņiem apkārt,— Džonsons nolēma.— Nedomāju, ka viņi mēģinās izlauzties, tomēr tā būs mierīgāk. Norīkojiet katru trešo uz divām stundām sardzē.

—   Nakti varbūt uzkritīs sniegs,— viņš sacīja.

Allens pamāja.

Pamodies tumsā, leitnants Allens ieklausījās, tad piecēlās, cieši turēdams segu ap pleciem. Bija loti tumšs, tik tumšs, ka nevarēja saredzēt pulksteņa ciparnīcu. Viņš mēģināja uzraut sērkociņus, bet vēja brāzieni nopūta liesmu; beidzot viens sērkociņš aizdegās, un dreboša uguntiņa apspīdēja rādītājus. Bija dažas minūtes pāri diviem.

Viņš taustīdamies spēra solus starp gulošajiem kareivjiem un, ieraudzījis kādu neskaidru ēnu, uzsauca:

—   Ķas tur ir?

Tas bija Hogartijs, kāds no sargkareivjiem; viņš nomurmināja kaut ko par aukstumu un nolamāja indiāņus.

—Kur kapteinis?

Hogartijs nezināja. Allens, kājām slidot, virzījās tālāk, orientēdamies pēc miegainas murmināšanas un krācieniem; beidzot viņš paklupa pret kādu gulētāju, un tas, īgni norūcot, pamodās.

—   Kapteini?

—   Kas ir?— Džonsons gurdi vaicāja.

—   Tur kaut kas notiek.

—   Kāpēc jūs neguļat, Allen?

—   Spriežot pēc skaņām, tur rok . . .

—   Nieki! Kādēļ lai viņi raktu?

—   Nezinu.

—   Tad liecieties gulēt.

—   Bet tomēr — kādēļ viņi rok?— Allens jautāja. Viņš atkal apgulās un aizmigdams vēlreiz vaicāja sev: «Kādēļ viņi rok?»

Blāzma atausa pār tumšo, it kā cieši aizvāzto pasauli. Vēl nesniga, bet visu debess velvi klāja smagi, zemi mākoņi. Džonsons, pamodies no nemierīga miega, sastindzis, nosalis, ar patiku ievilka nāsīs verdošas kafijas smaržu. Uz karstām oglēm tika gatavotas brokastis — biezas speķa šķēles, taukiem piesātināti jūrnieku sausiņi un stipra kafija.

Iedams uz lauka virtuvi, Džonsons paskatījās uz šaijenu nometni, izberza acis … un saprata, ka Allens patiešām nakti dzirdējis indiāņus rokam. Tas bija neticami, bet fakts palika fakts: šie novārdzinātie, pusdzīvie cilvēki visu nakti bija cēluši uzbēruma loku, rakuši patvertni sievietēm un bērniem. Pierādījumi nebija jāmeklē: ap indiāņu nometni gulēja svaigi raktas zemes kaudzes, bet pats šis fakts šķita baigu murgu radīts.

Kavalēristi, grauzdami sausiņus, acis iepletuši, raudzījās uz šaijenu nometni kā uz skatuvi. Džonsons apgāja tai apkārt, pūlēdamies saprast, kāpēc tik acīm redzami bezcerīgā stāvoklī pusotra simta badā mirstošu mežoņu visu nakti rakuši tranšejas un gatavojušies kaujai. Kad viņš atgriezās pie Allena, tas teica:

—   Savu mūžu neesmu nekā tamlīdzīga redzējis, ser.

—   Es arī ne . . .

—   Vai jūs vēlreiz mēģināsiet pārliecināt viņus padoties?

—   Acīmredzot vajadzēs. Mums kaut kas jadara, iekams ieradīsies karaspēks no forta.

Pēc tam viņš uzmeklēja puisi no Omahas un pūlējās pierunāt, lai tas pieiet pie uzbēruma un aprunājas ar indiāņiem, izmantojot tos pāris šaijenu vārdu, ko tas zināja. Puisis tiepās; viņš stāvēja pie ugunskura, sildīja rokas un meta bažīgus skatienus uz indiāņu nometni.

—   Man nepatīk tur iet bez ieroča, ser,— viņš atkārtoja.— Viņi ir jukuši. Kas cits gan raktos zemē, ja ne jukuši?

—   Viņi tevi neaiztiks.

—   Nu, nezinu vis, ser. Manuprāt, viņi mani nesaprot.

Beidzot, kad Džonsons bija nosaucis viņu par gļēvuli

un apsolījies iet līdzi, puisis, gausi kājas vilkdams, devās uz nometni. Viņš gāja indiāņiem aizvien tuvāk, izgrūzdams skaņas, kas, pēc viņa domām, šaijenu valodā nozīmēja «padodieties».

Atskanēja šāviens, un lode uzvirpināja zemi pie viņu kājām. Kareivis metās atpakaļ; Džonsonam vajadzēja saglabāt cieņu kā komandierim, kuram piederas pieņemt lēmumus un visu paredzēt; viņš nevarēja laisties lapās, tāpēc, pagriezis indiāņiem muguru, nesteidzīgi soļoja atpakaļ. Viņam vajadzēja sasprindzināt līdz pēdējam savus saspīlētos nervus, gaidot lodi mugurā, gaidot neizbēgamo nāvi, kas vilcinājās. Leitnants Allens un daži kareivji izskrēja pretī, lai viņu aizsegtu, un, kad tie satikās, Džonsona seja un plaukstas, par spīti aukstumam, bija valgas aiz sviedriem.

Kapteinis klusēdams piegāja pie ugunskura un ielēja sev tasi kafijas. Viņš izdzēra to pāris ašos malkos un atvieglots uzelpoja, kad karstais šķidrums apdedzināja rīkli.

Tagad atlika tikai gaidīt ierodamies pastiprinājumu. Koka ogles deva maz siltuma, un Džonsons aizsūtīja divus kareivjus pēc žagariem. Tie atgriezās ar pietiekamu krājumu kurināmā, lai uzkurtu karstu sārtu, un, kad uzšāvās pirmās liesmu mēles, sāka snigt. Sniegs krita, viegli čabot kā birstošas smiltis, un pārslas bija sīkas un sausas; vējš vēl joprojām gaudoja, trīdams savu asmeni, griezdams virpulī sniegpārslas un sajaukdams tās ar smiltīm. Tā bija īsta mocība pat silti ģērbtajiem kareivjiem, kas spiedās ap uguni.

Bet kas tas bija indiāņiem — to baltie nezināja un necentās uzzināt. Laiku pa laikam viņi klusēdami raudzījās uz nometni un redzēja skrandainas lupatas un galvas, kas slēpās no spīdzinošā sala.

Pievakarē ieradās pirmā vienība no Robinsona forta — trešā kavalērijas pulka eskadrons kapteiņa Veselsa vadībā. Viņam līdzi bija seržants Lensijs un trīs izlūki — siu, kas mazliet zināja šaijenu valodu. Kapteinis Veselss pateica Džonsonam, ka pirms ausmas vēl jāpienāk divām haubicēm un trim furgoniem ar munīciju.

Veselss nebija apveltīts ar iztēli. Kad sniga, viņš meklēja patvērumu vai saģērbās siltāk, kad bija izsalcis — apmierināja izsalkumu, bet nespēja iedomāties, kas ir aukstums un bads, kad tos izjūt citi. Viss, kas tieši neskāra viņu, pastāvēja it kā citā pasaulē; viņa patmīļa bija primitīva un tieša, drīzāk instinkts nekā aprēķins. Viņš bija pilnīgi savā vietā, kad vajadzēja izpildīt pavēli, bet nepieciešamība ievērot citu cilvēku vēlmes un plānus izraisīja viņā neizpratni un apjukumu. Viņš pielāgoja visiem vienu šablonu, un viņu nekad nemocīja doma, ka ikviens cilvēks kaut kā atšķiras no citiem. Viņam piemita viena karavīram ļoti svarīga īpašība: viņš nekad nešaubījās par sevi.

Iespējams, ka viņš visu pārāk vienkāršoja; viņš sacīja Džonsonam:

—  Mēs iesim uz turieni, pievāksim tos, un, kad furgoni ieradīsies, viss būs gatavs.

Viņš stāvēja pretī Džonsonam, laizīdams pārsliņas no ūsām un izelpodams tvaika mutuļus.

—   Tas nebūs viegli,— Džonsons piezīmēja.

—   Jūs jau paši sacījāt, ka viņi galīgi zaudējuši spēkus.

—  Viņiem ir šautenes. Lai raidītu lodi, daudz spēka nav vajadzīgs. Es domāju, ja mēs vēl kādu laiku paturēsim viņus ielenkumā, viņi nāks ārā paši. Bet, ja mēs iesim turp, tas mums maksās cilvēku dzīvības.

—   Nevar karot, nezaudējot cilvēkus,— Veselss lietišķi noteica.— Ja sniegputenis ieilgs, būs grūti nokļūt līdz fortam.

Džonsons paraustīja plecus.

—   Es domāju — tiklīdz viņi ieraudzīs haubices, tūliņ nāks ārā.

—   Iespējams.

—   Paņemšu kādu mūsu izlūku un aprunāšos ar viņiem,— Džonsons sacīja.

—   Nekad jūs nevienosieties ar Suņa karavīriem.

—   Es tomēr pamēģināšu,— Džonsons atteica.

Viņš gāja kopā ar izlūku siu, dēvētu Bailīgais, kas nemaz nedomāja slēpt savas bailes. Lauzītā angļu valodā viņš Džonsonam paskaidroja, ka kādreiz šaijenus un siu saistījusi cieša draudzība. Un šaijeni varot viņu nogalināt taisni tāpēc, ka viņš kādreiz bijis to draugs; Džonsons — ienaidnieks, un tas esot daudz drošāk. Būt ienaidniekam — ļoti vienkārši.

—   Runā ar viņiem!— Džonsons pavēlēja.— Vai dzirdi? Runā ar viņiem!

Bailīgais gāja saliecies, seju slēpdams no vēja un turēdamies tuvāk kapteinim. Kad viņi atradās trīs četrus jardus no uzbēruma, daži indiāņi piecēlās un to vidū — pavisam vārgs vecis. Viņi līgojās kā sausa zāle aiz biezā sniega aizkara.

—   Saki viņiem, ka ar mums cīnīties ir veltīgi,— Džonsons iesāka.— Mūsu karaspēks viņus pilnīgi aplencis, un izlauzties nav iespējams. Ja viņi padosies, mēs viņus paēdināsim un nogādāsim fortā, kur viņi būs siltumā un zem jumta. Bet, ja viņi cīnīsies, tad daudzi viņu karavīri mirs.

Izlūks sāka runāt, nervozi piespiedis pie krūtīm sakrustotās rokas, un viņa dziedošā valoda saplūda ar vēja gaudām un pārslu čaboņu. Sirmgalvis atbildēja godprātīgi, laipni — un šī balss, kas nāca no mirstoša, sažuvuša ķermeņa, šķita izaicinājums katrai jēgai un veselam saprātam.

—   Viņš saka — viņi jau esot miruši,— tulkoja siu.— Viņi dodoties mājup, dodoties tālu . . .

Aiz šiem vārdiem varēja nojaust poēziju un ritmu, visu pirmatnējās un muzikālās valodas sarežģīto daiļumu.

—   Viņi esot miruši, dodoties tālu . . .

—   Velns parāvis, paskaidro taču: uz šejieni ved lielas haubices un šīs haubices saplosīs viņus gabalos!

—   Viņi esot miruši, dodoties tālu,— izlūks siu paraustīja ^plecus.

Uzbrukumu organizēja Veselss. Pusei eskadrona jāuzbrūk kājnieku ierindā, bet tikai no vienas puses, lai neapdraudētu pašu krustuguns. Kareivji stāvēja dziļā sniegā; cimdus vajadzēja novilkt, lai varētu šaut, un rokas bija zilas aiz aukstuma. Veselss pielika pie lūpām svilpīti, un kareivji metās skriet pieliekušies, slīdēdami sniegā, cenzdamies saskatīt indiāņu nometni caur sniega pārslu aizsegu. Krita tik biezs sniegs, ka viņi neredzēja tranšejas, bet šaijeni acīmredzot bija pamanījuši zilās figūras pārslu baltajā virmā. Viņi raidīja zalvi, un kareivji lādēdamies, asinīm applūduši, kāpās atpakaļ pie Veselsa.

Viņi atkāpās tāpēc, ka nav iespējams gulēt sniegā un tēmēt uz ienaidnieku, kas nav redzams. Viņi atkāpās, un Veselss atzinās Džonsonam:

—   Tā rīkoties nevar. Jāgaida haubices.

Viņš bija mēģinājis, un mēģinājums nebija izdevies, un Džonsonam nebija par ko pārmest. Veselsam ievainotie bija tāds pats neatņemams armijas piederums kā kareivju formas tērpi. Viņš pavisam mierīgi noguldīja ērtāk kareivi, kam bija pāršauts gurns, un palīdzēja pārsiet otra salauzto roku. Kad daži kareivji aizlīda atpakaļ un atnesa jauniņu kavalēristu, Džedu Hārliju, kam lode bija ķērusi galvu, Veselss tikai klusēdams atzīmēja to savā kabatas grāmatiņā.

—   Sie sarkanādainie nelieši,— viņš aukstasinīgi teica,— noturēs mūs te līdz pašam rītam.— Un dziļdomīgi piemetināja: — Viņi nosals.

Ap pusnakti pārstāja snigt, bet vējš pūta joprojām un sadzina lielas kupenas. Mazliet vēlāk ieradās furgoni un divas haubices. Veselss nogaidīja piebraucam haubices un negāja gulēt, pirms tām abām nebija ierīkotas pozīcijas, pirms abas nebija uzstādītas un pielādētas.

Kad kapteinis Džonsons no rīta pamodās, Veselss jau piecēlies rīkoja artilēristus. Veselss izklāstīja savu plānu: nostādīt kavalēristus lokā ap indiāņiem un lēni virzīties uz priekšu, kamēr haubices apšaudīs nometni. Kareivji neies uzbrukumā, bet būs gatavi saņemt šaijenus, kad šāviņi savu darbu būs padarījuši.

—   Nometne ir pilna ar sievietēm un bērniem,— Džonsons sacīja.— Tur nav vairāk par četrdesmit piecdesmit vīriešiem.

—   Paši vainīgi.

—   Viņiem nav ko ēst. Rit viņi ieradīsies labprātīgi.

—   Pulkveža pavēle skan — sagūstīt nekavējoties.

—   Viņš nezina . . .

—   Par sievietēm un bērniem? Zina. Viņš pavēlēja tos sagūstīt. Tas ir visdrošākais līdzeklis. Kāpēc mums vēl jāzaudē cilvēki, ja varam iztikt bez tā? Šāviņi piespiedīs viņus nākt ārā.

Džonsons ar nepatiku piekrita.

Kavalēristi ieņēma pozīcijas, ietverot nometni plašā lokā. Nometne bija klusa — neliels pakalns sniega klaja vidū. Vējš bija norimis, uzpūta tikai retumis, lēnām plūsmām, uzvirpinot sniega strūkliņas, kas it kā dejoja tā priekšā. Šaijenu nometnē nemanīja nekādu kustību, tikai laiku pa laikam balta, it kā audeklā tinusies figūra pacēlās un klupdama pārgāja uz citu vietu vai kāds iznāca pāris soju uz priekšu, aiz uzbēruma, un no jauna nozuda.

Veselss piegāja pie haubicēm un binoklī vēroja karaspēka kustību. Džonsons palika pie kavalēristiem. Veselss nogaidīja, kamēr visi kareivji ieņēma savas vietas, tad strauji pacēla roku. Viena no haubicēm, atslīdējusi sniegā, izvirda dūmus un liesmas. Šāviņš nosvilpa un sprāga aiz nometnes, un zeme, sajaukta ar sniegu, pavērās kā izplaucis zieds rīta saulē.

Leitnants, kas komandēja bateriju, skaļi koriģēja attālumu. Ierēcās otra haubice, un šoreiz šāviņš, apmetis loku, iekrita taisni nometnes vidū; tad nometne atdzīvojās, šaijenu figūras nemierīgi sakustējās, un pat atstatumā bija jaušams viņu aizvainojums, sāpes un satraukums.

Veselss nokomandēja:—Uguni!—un haubice atkal norēcās. Tagad sprādziena izplaukušajā ziedā bija miesa un asinis, un pīšļos sairuši cilvēku centieni.

—   Domāju, ka ar to pietiks,— Veselss noteica.

Vecais vadonis iznāca pirmais, pacēlis rokas, sprādzienu dārdos zaudējis savu godprātīgo nepadevību. Karaspēks savilka loku, bet ne pārāk cieši. Džonsons un izlūks siu Bailīgais izgāja vecajam vadonim pretī.

Pēc tam parādījās vēl divi šaijeni — gari, novārdzināti, pusmiruši aiz bada un aukstuma; bija grūti iedomāties, kādi tie izskatījušies agrāk. Viņi palīdzēja vecajam tikt pāri kupenām un nostājās tam blakus, kad tas pienāca pie Džonsona. Un, kaut gan šaijenu sakāve

bija pilnīga un galīga, Džonsons tik asi izjuta viņu pretestības spēku, ka sacīja lēnīgi, gandrīz pazemīgi:

—          Pat drosmīgi karavīri ir spiesti padoties, kad nekas cits neatliek.

Bailīgais pārtulkoja, un vecais vadonis pamāja. Asaras ritēja pār viņa raupjajiem, salā sasprēgājušiem vaigiem.

—   Viņš saka — tur ir sievietes un bērni.

Kapteinis Džonsons ar pūlēm izteica:

—   Man ļoti žēl . . .

—   Viņi tagad ies jums līdzi. Viņi vairs neies mājup.

—   Pajautā, kā viņu sauc,— Džonsons nočukstēja.

—          Trulais Nazis. Otrs ir Vecais Krauklis, bet tas — Meža Kuilis. Lieli vadoņi.

—          Lieli vadoņi,— Džonsons atkārtoja, pametis ar galvu.— Pajautā viņam, kur ir Mazais Vilks un visa pārējā cilts?

—          Viņi aizgājuši mājup. Cilts sadalījusies divās daļās: domājuši, varbūt viena daļa izbēgs no kareivjiem. Viena gājusi pa šo ceļu, otra — pa citu. Trulais Nazis devies uz tuksnesi. Mazais Vilks paņēmis jaunos un devies uz ziemeļiem … uz ziemeļiem . . .— Viņš norādīja ar roku uz sniegotajiem ziemeļiem:— Varbūt pāri robežai.

—   Kanādas?

—   Varbūt tā ir Kanāda, varbūt Pauderas upe . . .

—          Saki,— Džonsons noteica,— lai viņš atnes mums šautenes, visas šautenes, un tad mēs viņus paēdināsim.

Veselss, saskaitījis šautenes, teica:

—   Te ir tikai trīsdesmit, nav neviena revolvera.

—          Varbūt tas ir viss, kas viņiem palicis?— Džonsons piezīmēja.

—   Šaubos. Viņiem vajadzēja būt revolveriem.

—   Indiāņiem nepatīk revolveri.

—          Tomēr revolveriem vajadzēja būt, kaut vai dažiem. Būs jāpārmeklē sievietes.

—   Sievietes?— klusām pārjautāja Džonsons.

—   Tās taču ir indiānietes.

Džonsons uzgrieza viņam muguru un aizgāja. Veselss paraustīja plecus un pievērsās šautenēm. Būtu viņš viens un vecākais komandieris, viņš pārmeklētu sievietes, bet Džonsona klātienē . . .

Viņš atteicās no sava nodoma, lika šautenes sanumurēt un iesaiņot. Tad aizgāja turp, kur šaijenus ēdināja bruņotas sardzes vērīgā uzraudzībā. Viņu maz skāra šis nomocītais, aiz bada un aukstuma pusdzīvais tumšādainais pūlis. Tas bija kaut kas ārpus viņa nojēgas, no citas pasaules. Pat viņu mokas bija tam svešas un tālas. Ja viņš arī pamanīja bērnu sejas ar izspīlētiem vaigu kauliem un lielām acīm, tās nemodināja viņā nekādas domas: viņš tikai konstatēja faktu — tātad indiāņu bērni ir tādi,— un viss.

Kad indiāņi beidza ēst, viņš pavēlēja tos ievietot furgonos,— un visa karavāna devās pa kupenām uz Robinsona fortu.

Devītā nodaļa brīvība

1878. gada novembris —1878. gada decembris

Kārlim Surcam tas bija tikai spalvas vilciens, tikai secinājums: šaijenu uzvara vai sakāve — un viņa paraksts valdības vārdā. Bet valdība nozīmēja tieši to — dekrētu, pavēli, priekšrakstu. Pēc tam iedarbojās zināmi spēki, un mazos cilvēkus pārbīdīja uz lielā šaha galda. Valdība saucās konstitucionāla un demokrātiska, jo to bija ievēlējusi tauta, un nebija nevienas sēdes, mītiņa, sesijas, kongresa, kur šo vārdu nelocītu visādos veidos: tauta tā un tauta šitā. Tauta ievēlēja prezidentu, kongresu; prezidents iecēla ministru kabinetu; neviens nebija ievēlējis kuluārus, bet taisni tur izšķīra visas lietas, un tauta izvēlējās Grantu, neko nenojauzdama par korupciju. Neviens neko nezināja par tautu, kas acīmredzot kaut kur eksistēja,— varbūt tikai Baltajā namā laiku pa laikam spieda roku kādam no šās tautas. Jo personificēt valdību — tā bija gan māksla, gan zinātne, gan profesija, pilnīgi nepieejama tautas izpratnei.

Viņš, Surcs, personificēja valdību, viņš bija iekšlietu ministrs, zinātnieks, sabiedrisks darbinieks, cilvēks, kas kādreiz cīnījies uz barikādēm. Un nesen viņš bija sacījis kādam savam draugam:

— Barikādes ir jaunekļa gadu aušības. Mani kaitina, ka visi atceras to, ko es gribētu aizmirst.

Surcs vēl nebija tiktāl ticis, ka varētu izsacīties: «Parlamenta mazākums ir nepatīkams slogs. Un, tā kā jebkurš vairākums paredz mazākumu, demokrātija ir apgrūtinoša un bezjēdzīga …»

Parakstot pavēli par šaijenu vešanu atpakaļ uz dienvidiem, uz tālo Indiāņu Teritoriju Oklahomā, aiz tūkstošiem jūdžu, kuriem cauri stiepās to asiņainās pēdas, viņš varētu sev sacīt:

«Viņu ir pavisam simt četrdesmit deviņi cilvēki valstī, kurā dzīvo miljoni …»

Vai arī: «Tam tagad ir beigas, un tas vairs nedrīkst atkārtoties,»— kaut arī neskaidri nojauta, ka nākotnē tas atkārtosies atkal un atkal, ka ne vairs trīssimt mežoņu jātnieku pēdas stiepsies tūkstošiem jūdžu pāri zaļajām prērijām, bet desmitu tūkstošu un miljonu pēdas ies pāri visai drūmajai un asaru slacītajai zemei.

Vašingtonas pavēli Robinsona forta komandieris kapteinis Veselss saņēma decembra beigās. Tā kā Rietumu armijas galvenajam štābam bija vājība uz pārvietošanu, tad trešais kavalērijas pulks bija pārdalīts. Pulkvedis Karltons ar lielāko daļu cilvēku bija pārcelts uz citu vietu, un fortā palika tikai divi pilni eskadroni un viens nepilns. Džonsons aizgāja līdzi Karltonam. Veselss ieņēma komandiera posteni, kapteinis P. D. Vrūms bija viņa palīgs. Leitnants Džordžs Beksters komandēja nepilno eskadronu. Leitnants Arturs Allens arī bija palicis fortā un uzņēmies Veselsa eskadrona komandēšanu.

Veselsa pirmā sajūta pēc paaugstinājuma dienestā bija dziļš gandarījums. Posteņa komandiera vietas izpildītājs varēja cerēt saņemt pulku, bet godkāre bija viņa būtnes neatņemama un organiska sastāvdaļa. Kaut arī viņš jau tā visai reti šaubījās par sevi, viņš gaidīt gaidīja, kad varēs uz visiem laikiem darīt galu visādām šaubām. Viņš dzīvoja pasaulē, kurā valdīja kārtība, un mīlēja armiju tāpēc, ka, tanī kalpojot, cilvēks varēja ieviest pasaulē vēl lielāku kārtību. Retajos gadījumos, kad viņš zaudēja savaldīšanos, iemesls bija tīrie sīkumi: vaļīga poga, rūsas pēdas uz zobena asmens, traipiņš uz parādes formas tērpa. Iztēles trūkuma dēļ viņš ņēma lietas tādas, kādas tās bija, toties prasīja no tām pilnību.

Tieši pēc viņa priekšlikuma pulkvedis Karltons bija ieslodzījis simt četrdesmit deviņus šaijenus vecā, tukšā kazarmā — apdzīvošanai nederīgā baļķu barakā, kur auroja vējš un mājoja peles; šo sešdesmit pēdu garo ēku apsildīja vienīgi pussagruvusi krāsns. Tas nebija darīts aiz ļaunuma, bet tāpēc, ka vecā baļķu ēka bija vispiemērotākā un viegli apsargājama. Robinsona forts nebija apžogots; tas bija vienkārši kazarmu, arsenālu un noliktavu sablīvējums, kas stiepās pa kalna nogāzi vir$ mežiem apaugušā upītes krasta. Nocietinājumi sastāvēja no dažiem strēlnieku aizsegiem, no lielgabalu laukumiņiem un masivas kazarmu ēkas, kura varēja noderēt arī par cietoksni. Ja indiāņiem piešķirtu kaut mazāko kustības brīvību, rastos nepieciešamība pēc veselas rindas sargu, bet tagad bija vajadzīgs tikai viens sargs pie durvīm.

Kad pulkvedis Karltons ar lielāko daļu pulka aizceļoja un Veselss kļuva par posteņa komandieri, viņa taktika pret gūstekņiem nemainījās. Apzināta cietsirdība bija tikpat sveša viņa dabai kā apzināta līdzcietība. Indiāņi ir indiāņi, un viņš tos turēja apsardzībā tāpēc, ka pašlaik ar tiem nekā cita nevarēja darīt. Vecajā kazarmā bija ļoti auksts, un vecā krāsns, kas gandrīz nemaz nesildīja, protams, nevarēja apsildīt garo, tumšo baraku; iestājoties salam, temperatūra noslīdēja līdz nullei, tikai retumis paceļoties augstāk un ļoti bieži noslīdot krietni zemāk. Bet lieku krāšņu fortā nebija, un Veselsam ne prātā nenāktu pieprasīt papildu krāsnis, lai uzlabotu kaut kādu sadumpojušos indiāņu stāvokli.

Svešā valoda bija nepārvarams šķērslis; šaijeni cieta klusēdami, kā klusē dzīvnieks, sīksti cīnīdamies par savu dzīvību. Viņu tērps bija tās pašas skrandas, bet, pat ja viņi prasītu apģērbu, Veselsam nekā nebūtu, ko dot. Viņš taču nevarēja izdalīt formas tērpus, un, ja runātu par pirkšanu, viņš neuzskatīja sevi par tiesīgu šķiest kroņa naudu, lai apģērbtu indiāņus. Uzturs, ko atgādāja furgonos vai nastās no tālās Ohalalas, jau tā bija visai trūcīgs, un, kad kareivji saņēma ierobežotu devu, indiāņi nesaņēma nekā.

Forta dzīves nāvējošā vienmuļība ziemā nenoskaņoja uz labsirdību un laipnību. Liekas, Veselss izturēja situāciju ziemā vieglāk nekā citi virsnieki; šķita, pati daba viņu bija radījusi šim nolūkam. Simtiem sīku pasākumu: ēku remonts, kareivju apmācība, noliktavu pārbaude, pagalma iztīrīšana no kupenām, zirgu trenēšana — tas viss aizņēma viņu pilnīgi, veidoja tās dzīves jēgu, kādu viņš sev bija izvēlējies; viņa šaurā, sakārtotā pasaulīte pilnīgi ietilpa armijas rutīnā, kas sniedza viņam saturu un formu, kuru citādi trūktu.

Bet citiem virsniekiem īsās dienas un garie vakari vilkās baismīgā vienmuļībā. Robinsona fortā nebija ne sieviešu sabiedrības, ne mūzikas, ne grāmatu, ne citu izklaidēšanos, tikai tas pats pokers uz sīkām likmēm un nebeidzamais vists. Ierindnieku vidū ar katru dienu pieauga drūms niknums; starp virsniekiem vienā laidā iedegās strīdi par visniecīgākajiem iemesliem; viņus pārņēma dusmu lēkmes, grūtsirdība, viņi klusēja veselām dienām un nedēļām un bieži nonāca līdz pļaukām un kautiņiem, bet Veselsam pietika veselā saprāta, lai raudzītos uz to caur pirkstiem. Viņam bija gadījies redzēt, ka nomaļos militāros fortos naids un dusmas iedegās ar tādu spēku, ka nereti notika slepkavības, un no tik brēcoša kārtības pārkāpuma viņam uzticētajā fortā viņš baidījās vairāk par visu.

Viņš mēģināja virsniekus, kas bija zaudējuši garīgo līdzsvaru, izklaidēt, norīkodams tos pēc malkas, bet tālāk viņa izdomas spēja nesniedzās. Pusdienu laikā virsnieku ēdamistabā viņš pats runāja tik maz, ka pat nemanīja, kādas bija apkārtējo sarunas — jautras vai drūmas.

Tikmēr indiāņi — baismīgas, mirstošas atliekas no kādreiz vislepnākās cilts, kas klejoja pa Amerikas zaļajiem okeāniem,— smaka cietumā.

Vašingtonas pavēle deva gaidīto izklaidēšanos. Tā solīja kaut jel kādu darbu; vajadzēja vismaz nospraust plānu un rīkoties. Veselss paziņoja par to pie pusdienu galda.

—   Viņi brauks atpakaļ,— Veselss teica.

—   Atpakaļ?— sarunas aprāvās, visi pacēla galvas un pievērsās kapteinim.

—   Šaijeni?— kāds attapās.

—   Es jau tā domāju, ka viņus sūtīs atpakaļ,— Allens piezīmēja.— Kaut gan, manuprāt, tas ir velns zina kas.

—   Ceļš nav tuvais,— kāds nosvilpās. Visiem bija lidz nāvei apnikusi ziema un dienu skumjā virtene; katrs cerēja, ka viņu norīkos pavadīt šaijenus uz Teritoriju, uz saules zemi.

—   Kas viņus vedīs un kad?

Veselss paraustīja plecus. Viņa acīs tam nebija sevišķas nozīmes: viņam kā forta komandierim bija jānonīkst šī ziema Robinsona fortā,— un ar to pietika. Indiāņus varēja nogādāt līdz galam Vrūms vai pat Beksters ar nepilnu eskadronu. Bez indiāņiem dzīve for-iā kļūs vienkāršāka.

—   Šonedēļ, es domāju . . .— viņš atteica.

—   Tas viņiem diezin kā nepatiks . . .

—   Neapšaubāmi . . .

—   Vai jūs nedomājat, ka viņi var sadumpoties?

—          Gan jau brauks,— Veselss noteica.— Ko citu lai viņi dara?

Metiss Džeimss Roulends, šaijenietes un baltā dēls, uzzinājis, ka indiāņi ieslodzīti cietumā, bija ieradies postenī, cerēdams dabūt tulka darbu. Pulkvedis Karltons viņu bija pieņēmis, noteicot pusi algas un pusi devas. Viņu tad nu Veselss aizsūtīja uz baraku pateikt Trulajam Nazim un citiem vadoņiem, lai tie ierodas uz apspriedi. Veselss uzaicināja arī Vrūmu un Beksteru, un viņi trijatā sēdēja Veselsa kabinetā, pakšķinot cigārus.

Logs izgāja uz pagalmu, un otrpus apsnigušā apmācību laukuma skaidri varēja saredzēt barakas garo ēku. Aiz tās sniega sega iesniedzās mežiem noaugušos pakalnos, kur sīkas priedītes meta tumšzaļus viļņus. Debess bija pelēka un zema, saule šķita zaudējusi stundām skaitu. Dakotas tuksnesīgajos klajos cēlās putenis, un Vrūms īgni noteica:

—   Atkal sniegs.

—          Tā izskatās,— Veselss piekrita, aplūkodams sava cigāra galu.

—   Bet ja nu mūs ieputina?

Veselss paraustīja plecus.

—          Es dodu priekšroku īstai havannai,— viņš sacīja, joprojām pētīdams cigāru.

—          Ja es braukšu uz dienvidiem, atsūtīšu labus cigārus.

—          Biju domājis sūtīt Beksteru,— Veselss atteica, aizskardams cigāra galā uzkrājušos pelnu stabiņu. Vrūms, pilnīgs, sarkansejīgs gaišmatis, piecēlās, piegāja pie loga un ar sārto, rudiem matiņiem apaugušo roku sāka berzt stiklu. Notīrījis rūti, viņš sacīja Veselsam:

—   Re, tur šie nāk.

Beksters ieteicās:

—   Ceļš nav tuvais . . .

Viņš bija neuzbudināms, kalsns un jauns; viņš skatījās pāri Vrūma plecam sniega klajā, it kā mēģinādams iztēloties tūkstošiem jūdžu sniegiem klātas platības.

—          Viņi ir trīs,— Beksters sacīja.— Nesaprotu, kā tam vecajam vēl dzīvība turas kaulos.

—   Indiāņi nemirst, iekams paši negrib.

Veselss neizrādīja sevišķu interesi par indiāņiem; viņš tikai uzmeta paviršu skatienu trim vadoņiem, kas sekoja Roulendam pa sniegu divu bruņotu kareivju pavadībā, un atkal sāka vērot savu cigāru.

—   Lai nu kā, bet viņi nejūt aukstumu tā kā mēs,— Beksters nosprieda. Vecajam vadonim bija mokasīni, bet viens no trim indiāņiem nāca basām ķājām. — Drūmi dzīvnieki,— Beksters sacīja.

—   Jums jādodas ceļā iespējami ātrāk,— Veselss piezīmēja.— Ja mūs ieputinās, nebūs viegli.

Vrūms novērsās no loga un, berzēdams nosalušās gaļīgās rokas, piegāja pie krāsns. Beksters atspēra ar kāju durtiņas un iesvieda ugunī pagali. Veselss nesatricināmi smēķēja, ar baudu ieelpodams cigāra dūmus. Kad Roulends pieklauvēja, kapteinis atsaucās:

—   Iekšā, iekšā!

Beksters atvēra durvis, un Roulends ienāca kabinetā, apmulsis burzīdams zvērādas cepuri. Trīs vadoņi lēniem soļiem sekoja; viņi skurinājās aiz siltuma, viņu acis asaroja, galvas bija viegli pieliektas. Sirmgalvis gāja mazliet pa priekšu abiem pārējiem, ar sažņaugtām rokām turēdams ap pleciem apmestās segas skrandas. Pavadoņi, izkaltuši, vāji kā skeleti, nenolaida no viņa acu.

Sardze palika aiz durvīm.

Veselss sēdēja vecā šūpuļkrēslā, sakrustojis kājas, viņa cigāra zilie dūmi ietina istabu. Kad vadoņi ienāca, viņš pamāja uz krāsni un sacīja:

—   Ejiet sasildieties.

Tad uzrunāja Roulendu:

—   Pasaki viņiem, lai apsildās.

Indiāņi sen nebija mazgājušies un cieta, apzinādamies savu netīrību, kas viņiem stipri riebās kā visām tīrīgām tautām. Viņi mēģināja saglabāt lepnu stāju, par spīti driskām, un lepnums neļāva sildīties pie krāsns. Viņi palika stāvam istabas vidū, mīņādamies no vienas kājas uz otru.

Veselss piecēlās un piedāvāja cigārus, bet viņi atteicās. Veselss sacīja:

—  Tā ir apspriede, tātad sniegsim cits citam roku. Sniegsim roku visiem pa kārtai. Vai ne?

Roulends pārtulkoja, un sirmgalvis, kura acis vēl vienmēr asaroja, grīļodamies piegāja pie trim virsniekiem un spieda viņiem roku. Pārējie indiāņi nekustējās. Viņi nenolaida acu no sirmgalvja, lūkojoties viņā ar līdzcietību un sāpēm. Viņiem nebija segu, un garos, novājējušos ķermeņus tikko sedza kreklu un briežādas bikšu skrandas.

Veselss atkal atlaidās šūpuļkrēslā un no jauna dziļdomīgi ķērās pie cigāra. Vadoņi gaidīja. Veselss atsvērās atpakaļ un pievērsa skatienu griestiem. Viņš nezināja, kā iesākt; kaut arī viņš nebija no jūtīgajiem, vadoņi tomēr atstāja iespaidu. Viņš atcerējās senos laikus prērijā, kad bija redzējis šaijenus visā spožumā, spalvām rotātos zirgos, ar spalvām uz cepures, ar vairogiem, šķēpiem, atcerējās indiāņu dzīvi, pilnu dzirkstošu krāsu un pirmatnīga lepnuma. Protams, viņš nenožēloja bijušo, taču bija grūti uzreiz saskaņot pašlaik redzēto ar atmiņām. Tāpat vēl lūkodamies griestos, viņš sacīja:

—   Mēs tagad būsim draugi. . . Mēs visi būsim draugi.— Tas izklausījās aplam pat viņam pašam.

—   Mēs būsim draugi,— viņš atkārtoja un gaidīja, kamēr Roulends pārtulkos.

Vecais vadonis kaut ko sērīgi atbildēja, un Roulends tulkoja:

—   Draudzība ir tā, ko viņš grib, viņš ir ļoti vecs. Paskatieties uz viņu, un jūs sapratīsiet, kāpēc. Viņš ir vecs un grib dzīvot mierā — un vairāk nekā. Viņš teic, ka aizvedis savu tautu nevis tāpēc, lai karotu ar baltajiem cilvēkiem, bet lai atgrieztos mājās un dzīvotu mierā.

—   Jā . . .— Veselss novilka, uzmetis skatienu Beksteram, kas smēķēja izaicinošā izskatā, lepodamies ar savu jaunību, veselību un ādas krāsu, un Vrūmam, kurš saspringti pētīja savas platās, sarkanās plaukstas.

—   Jā,— Veselss noteica,— mēs esam spieduši cits citam roku. Mēs apspriežamies, mēs esam draugi.— Viņš pat tulkam centās runāt tā, kā, pēc viņa domām, vajadzēja runāt ar indiāņiem. — Saki viņam, ka mēs tagad apspriežamies . . .— Priežu dēļi nokvēpušajos griestos bija sakaltuši un sašķobījušies; tiem nebija ļāvuši izžūt. Veselss nodomāja, ka zaļi dēļi labi turas ar koka tapām, bet, tiklīdz iedzen naglas, katrā ziņā izšķobās.— Saki viņam . . .— Veselss iesāka.

Viņš pagriezās un pats uzrunāja vadoņus.

—   Viss, kas noticis, nāca par ļaunu gan jums, gan jūsu skvo un bērniem. Tagad jūs redzat, kādas sekas ir bēgšanai. Pastāv likums, un jums jāpadodas likumam. Likums nāk no Vašingtonas, kur dzīvo Lielais Baltais Tēvs. Viņš ir prezidents, viņš runā, un, ko viņš saka, tas ir likums. Jums jāpadodas likumam. Tagad viņš teic, ka jums jāatgriežas uz turieni, no kurienes esat aizbēguši. Jums jāatgriežas Indiāņu Teritorijā un mierīgi jādzīvo savā rezervātā. Mēs aizgādāsim jūs atpakaļ furgonos, kareivji jūs apsargās, un mēs jūs ēdināsim ceļā. Mēs nearestēsim nevienu, bet, kad ieradīsieties Teritorijā, aģents arestēs tos, kas izdarījuši noziegumu, un tiesās pēc taisnības.

Vrūmam nepatika runas beigas, un viņš brīdinoši paskatījās uz Veselsu, bet Vesels neizjūta nianses, viņš bija izsacījis lietas būtību, kā to pats saprata, turklāt cilvēkiem, kam nebija izvēles. Pakšķinot cigāru, viņš klausījās Roulenda tekošajā šaijenu valodā. Viņam pat neienāca prātā, ka tā ir cilvēku valoda, un indiāņu vārdi viņu nemaz neinteresēja. Tie interesēja viņu tikpat maz kā suņa riešana. Sveša valoda vispār nezin kāpēc kaitināja viņu, bet indiāņu valoda it īpaši, jo tā bija viņa dzimtenes sensenā valoda, un sirds dziļumos viņš uzskatīja indiāņus par ienācējiem, svešiniekiem, kas ieradušies nezin no kurienes.

—   Viņi ir apbēdināti,— Roulends īsi noteica.

—   Tas nav svarīgi, teic, ko viņi saka.

—   Ja viņus gribētu sūtīt atpakaļ vien,— Roulends tulkoja, nervozi burzīdams zvērādas cepuri,— arī tas būtu nežēlīgi, jo viņi taču ir noskranduši. Vecais saka — kā viņi varot braukt tik tālu, ja viņiem nav apģērba, skrandas vien? Vecais saka — bērni nosalšot.

Veselss paraustīja plecus.

—   Kas viņus gaida dienvidos?— Roulends turpināja, viebdamies aiz pūlēm sameklēt angļu vārdus. Viņam gribējās izdabāt baltādainajiem virsniekiem, bet dvēselē drūzmējās atmiņas: valoda, kurā runāja māte, viņas radi, kas ar saviem stiegrainajiem zirgiem bija atjājuši viņu apciemot — stalti, jautri karavīri, kuri viņam dāvināja veikalā pirktus saldumus; viņš miglaini juta savu asinsradniecību ar kaut ko tādu, ko būtu gribējis aizmirst uz visiem laikiem. Viņš bija baltais; viņu sauca par Roulendu, nevis Lielo Lāci vai Uzlē^ošo Mēnesi, vai kaut kā tamlīdzīgi.

—   Dienvidos,— Roulends turpināja,— bads un drudzis viņus nobeigs. Viņi baidās, viņu palicis pārāk maz. Bet viņi grib, lai cilts neizbeigtos.

—   Viņiem jāatgriežas,— Veselss noteica.

Sirmgalvis bezpalīdzīgi paskatījās uz Veselsu. No

Roulenda bija maz labuma; tulkojums atstāja viņu starpā nepārejamu bezdibeni, un pārmest pāri tam tiltu nebija iespējams. Sirmgalvis nesekmīgi pūlējās sataustīt kaut kādu ceju un beidzot griezās pēc palīdzības pie saviem biedriem. Viņi aprunājās pusbalsī, un pats garākais mīli noglāstīja sirmgalvja plecu. Sirmgalvja acis atkal pieplūda ar asarām. Viņa vārdos skanēja sāpīga neizpratne.

—   Vai mums vajag mirt? Vai prezidents to grib?

Veselsu kaitināja sirmgalvja patētiskie vārdi un

visas šās scēnas traģiskais tonis, kas atgādināja lētu melodrāmu. Tad viņš noteica, katru vārdu uzsvērdams ar strupiem cigāra vēzieniem:

—   Viņiem jābrauc atpakaļ, tas ir viss. Piespied viņus to saprast.

Un Roulends pūlējās piespiest viņus to saprast. Viņš sāka kaut ko runāt, bet trīs virsnieki klausījās; tad Roulends pievērsās tiem un pakratīja galvu:

—   Viņi nebrauks atpakaļ.

—   Un kā vēl brauks! Saki viņiem . . .

—   Tas ir veltīgi,— Roulends neatlaidās.— Viņu dzimtene ir tikai dažus simtus jūdžu no šejienes. Ja viņi nevar nokļūt līdz tai, viņi mirs tepat. Viņi teic, ka sen jau esot miruši; viņi teic, ka cilvēks esot miris, ja tam atņēmuši dzimto māju, ja to padarījuši par vergu cietumā. Viņi teic, ka tas esot labi no jūsu puses — apspriesties ar viņiem, bet, ja prezidents gribot, lai viņi mirst, tad viņi labāk miršot tepat.

—   Viņi brauks atpakaļ,— Veselss stūrgalvīgi atkārtoja.— Pēc pāris dienām viss būs gatavs, un viņi brauks atpakaļ.

Vēl skanēja angļu un šaijenu vārdi, ko Roulends tulkoja bērna neizpratnē, it kā risinot grūtu mīklu. Saruna, arvien atgriezdamās tanī pašā izejas punktā, kļuva bezmērķīga. Aiz gadsimtu bezdibeņa trīs indiāņu vadoņi likās kā neskaidras ēnas.

Veselss atkal atsēdās šūpuļkrēslā. Viņš teica Roulendam, pie katra vārda nokratīdams pelnus no cigāra:

—   Saki viņiem, ka pavēle ir pavēle un likums ir likums, un tiem jāpaklausa. Ja viņi nolems mierīgi atgriezties dienvidos, viss būs labi, mēs atkal būsim draugi. Bet līdz tam viņi nesaņems ne pārtiku, ne ūdeni.

Roulends pārtulkoja Veselsa vārdus. Trīs vadoņi noklausījās spriedumu nesatricināmi un nopietni.

—   Aizvest uz baraku,— Veselss pameta ar galvu.

Kad indiāņi bija aizgājuši, Beksters ieteicās:

—   Es vēl mēģinātu viņus ietekmēt, kapteini.

Veselss pakratīja galvu:

—   Viņiem jāiedveš respekts. Tūkstoš jūdžu — tas ir liels atstatums.

—   Tam es piekrītu,— Vrūms pamāja.— Tomēr nomērdēt viņus badā — nav nekāds joks.

—   Ilgi viņi nebadosies. Padosies.

—   Ja tas kļūs zināms, sacelsies briesmīgs tracis.

—   Kāpēc?

—    Nomērdēt badā? . . Nu, es nezinu. Manuprāt, var sacelties tracis.

—   Es esmu saņēmis noteiktu pavēli,— Veselss sacīja.

—   Kā tas varētu kļūt zināms?— Beksters paraustīja plecus.— Te jau pat trusis neizspruks no šā nolādētā kakta.

Gausi aizritēja viena diena, otra — un aplenkums kā melns mākonis gūlās pār Robinsona forta garnizonu. Pirmā diena pagāja klusu, nedzirdami; vēsts par Veselsa lēmumu ātri izplatījās starp kareivjiem, un augu dienu visu skatieni atkal un atkal pievērsās vecajai barakai. Sardze pie durvīm bija pastiprināta, un ap ēku ik pa gabaliņam nostādīti kareivji. Tādējādi katra sarga apgaitas rajons ietvēra arī nākamā sarga rajonu,— tādu paņēmienu diezin vai līdz šim bija lietojuši fortos.

Garnizons pret notiekošo izturējās dažādi; krietna daļa kareivju izrādīja pilnīgu vienaldzību. Neiedziļinoties dzinuļu vai mērķu sarežģītajā analīzē, viņi turējās pie vienkāršā principa, ka tikai beigts indiānis ir labs indiānis; viņi vairāk sašuta par pašiem šaijeniem nekā par soļiem, ko spēra priekšniecība, lai salauztu šaijenus. Tomēr nebija mazums arī tādu, kas teica, ka mērdēt cilvēkus badā ir zemiski un nekrietni, kaut arī šie cilvēki ir indiāņi. Precētie kareivji atcerējās savas sievas un bērnus un nodomāja, ka cilvēki ar tumšo ādu, jādomā, tāpat jūt bada un slāpju mokas. Kā vienu, tā otru noskaņojumu padziļināja garnizona dzīves nāvējošā vienmuļība, un garā baļķu baraka kareivjiem kjuva par skabargu acī. Viņi lādēja to, nolūkojās tanī ar naidu, pūlējās neievērot; viņi kļuva viegli uzbudināmi, vienā laidā bārās un plūcās aiz mazākā iemesla.

Divi ierindnieki — Džeimss Lobijs un Freds Grīns — saplūkušies laida darbā nažus, un Grīns palika guļam sniegā un spļaujam asinis. Enguss Makels iesita seržantam, un viņu iesēdināja virssardzē, saslēgtu važās. Tās bija skaidri redzamas niknuma eksplozijas, un aiz tām slēpās pastāvīga īgna neapmierinātība. Bet Veselss par atbildi tikai ciešāk pievilka disciplīnas skrūves. Vecākie seržanti prēriju garnizonos jau tā ir ātri ļaudis, bet tagad viņi bija kā paša velna apsēsti. Seržants Lensijs, parasti diezgan labsirdīgs, dauzīja visus ar savām milzīgajām dūrēm aiz mazākā iegansta, bet seržants O'Tuls vai ik mirkli tvēra revolveri. Pēc Veselsa pavēles pulka veikalā garnizona kareivjiem vairs neizsniedza alkoholiskus dzērienus, un tas vēl vairāk pasliktināja stāvokli.

Otrā dienā varēja manīt, ka indiāņi cieš slāpes. Ieslodzītie bija nokasījuši no palodzēm visas sniega kripatiņas, tad atvēruši durvis un sagrābstījuši nomīdīto sniegu, cik vien varējuši aizsniegt. Sargu durkli nelāva nevienam spert soli pāri slieksnim. No barakas dvakoja kā no līķu kambara.

Veselss palika nepielūdzams, turklāt domāja, ka rīkojoties visai mēreni. Indiāņi taču bija pastāvīgs nepatikšanu avots fortam, tomēr viņš nejuta pret tiem naidu. Trīs reizes dienā viņš sūtīja Roulendu uz baraku, lai tas parunātu ar ieslodzītajiem un pierādītu viņu izturēšanās nepareizību. Pirmajā dienā indiāņiem vēl bija kurināmais, bet otrā dienā Veselss pavēlēja nedot vairāk malkas. Viņš mēdza allaž iet līdz galam.

Otrā dienā Roulends lūdza nesūtīt viņu vairs uz baraku.

—   Tur ir slikti,— viņš paskaidroja.— Tur tā kā ellē . . .

—   Vai bailes?— Veselss uzprasīja.

—   Nē, tikai . . . viņi kļuvuši neganti, mister kapteini. Viņi ir taisni kā traki, un man liekas, viņiem ir ieroči.

—   Tu pats esi traks,— Veselss atteica.— Kur viņiem varētu gadīties ieroči?

—   Nezinu, varbūt viņi izjaukuši pāris karabīņu un sievietes tās noglabājušas pie sevis, iekams padevās gūstā. Varbūt sievietes paslēpušas arī revolverus. Viņiem ir vismaz piecas šautenes, tā es domāju.

—   Tu esi traks,— Veselss atkārtoja.— Traks un zaķapastala.

—   Nu labi, es iešu uz turieni,— Roulends negribīgi piekrita.— Iešu. Bet tur ir tīrā elle. Viņi nepadosies un nebrauks atpakaļ. Viņi nomirs tepat, gan jūs redzēsiet.

Leitnants Allens lūdza Veselsu kaut ko darīt šaijenu bērnu labā.

—   Mazuļi,— viņš sacīja,— jau mira badā, kad mēs tos atvedām uz šejieni. Es nekritizēju jūsu rīcību, kapteini. Jūs te esat priekšnieks, un jūsu uzdevums ir lemt.

—   Esmu gatavs paēdināt visus,— Veselss atbildēja, — tas atkarīgs tikai no viņiem.

—   Kas var būt atkarīgs no bērniem?

—   Indiāņi. . .— iesāka Veselss.

—   Ak, mans Dievs, ser, ari indiāņi ir cilvēki! Nevar mērdēt badā mazus bērnus, attaisnojoties ar to, ka tie ir indiāņi.

—   Es jūs palūgšu, leitnant, nebāzties citu darīšanās,— Veselss atteica. Tomēr doma par bērniem sagādāja kapteinim raizes, un viņš paziņoja Roulendam, ka bērniem atļauts atstāt baraku.

—   Saki viņiem, lai sūta bērnus šurp,— viņš sacīja.— Mēs tos paēdināsim un pieskatīsim.

Bet Roulends iznāca no barakas bāls un, papurinājis galvu, atkārtoja, ka tur esot tīrā elle.

—   Vai viņi negrib izlaist bērnus?

—   Viņi teic, ka miršot visi kopā. Viņi gluži vienkārši sēž un skatās uz mani. Un cik tur auksts, cik auksts! Viņi sēž visi kopā, spiežas cits pie cita, lai būtu siltāk, un skatās uz mani.

Termometrs rādīja sešus grādus zem nulles.

—   Rīt viņi padosies,— Veselss noteica.

Bet nākamajā dienā šaijeni sāka dziedāt savas pirmsnāves dziesmas. Jau toreiz nebija labi, kad garā, drūmā baraka stāvēja kā mēms kaps, kā baigas, klusas kapenes, kas slēpj sevī cilvēku miesu un dvēseli. Tagad no turienes plūda sāpīgas gaudas, un saltais vējš iznēsāja

tās pa visu fortu. Indiāņiem bija flauta, un laiku pa laikam tās sērīgās skaņas piebalsoja gari vilktajām dziesmām. Tas bija iznicināšanai nolemtas tautas pirmatnīgais rekviēms.

Tas viss nomāca garnizonu. Kavalēristi meta barakai likumu, pat vairījās paskatīties uz to. Katrs smaids, kas sašķobīja kareivju sejas, kļuva par mokošu grimasi; neviens vairs nesmējās. Un vēl draudīgāka pazīme — viņi bija gandrīz pārstājuši plūkties. Viņi bija īgni, nikni, klusi, un iezagās dīvainas, neskaidras bailes. Visi ausījās, kaut ko gaidīja, nervozēja.

Pat Veselss sāka saprast, ka pietiek vienas dzirksteles — un šinī nomaļajā, vientuļajā garnizonā sāksies anarhija.

Virsnieku ēdamistabā sarunas allaž pārtrūka. Viens kaut ko ieprasījās, otrs atbildēja vai neatbildēja, un jautājums palika karājoties gaisā spriegā klusumā; virsnieki sasprindzināja dzirdi.

Tad atkal uzsāka ēst, un beidzot kāds iejautājās:

—   Vai viņi vēl ilgi tur kauks?

—   Vai ilgi?

Un cits atbildēja:

—          Viņi dzied priekšnāves dziesmas tikai tad, kad zina, ka mirs.

—   Stāviet taču klusu!

Un tomēr viņi sasprindzināja dzirdi, un samocītās sarunas izskanēja tukši, aplami.

—   Būs sniegs . . .

—   Liekas gan . . .

—   Vējš no ziemeļiem . . .

—   Diezin. Manuprāt, pārāk auksts, lai snigtu.

—          To nevar zināt. Esmu redzējis, ka snieg arī vēl lielākā salā.

—   Aukstāks nekā tagad te gandrīz nemēdz būt.

—   Kā tad!

Pat Veselsa nejūtīgie nervi sāka streikot; līdz šim viņš bija visa forta centrs, stingrs, kaut arī neapdāvināts vadītājs; tagad viņš rādījās samulsis un apjucis. Pēc divu dienu ilgām bēru dziesmām Veselss neizturēja un nolēma šā vai tā darīt tam visam galu. Viņš uzmeklēja Roulendu un teica:

—   Tu atkal iesi turp, vai dzirdi?

Metiss noraidoši papurināja galvu.

—   Tu iesi, kaut ari man tevi vajadzētu ar spērieniem tur iedabūt.

—   Es neiznākšu no turienes dzīvs,— Roulends nomurmināja.

—   Ej pie velna, nekas ar tevi nenotiks! Tu saņem armijas algu un armijas devu, bet slinko nedēļām. Tu iesi tūliņ pie viņiem un pierunāsi vadoņus nākt uz apspriedi.

—   Viņiem ir šautenes,— Roulends iebilda.

—   Kaut vai lielgabali — nekā negribu zināt! Tu iesi turp un atvedīsi vadoņus.

Galu galā Roulends devās uz baraku. Vēlāk Veselss uzzināja, ko tulks tur redzējis: mirstošus cilvēkus, kas sablīvējušies kaudzē uz saltās grīdas, mirēju maskas seju vietā, bērnus ar uzpūstiem vēderiem un izgindušiem locekļiem, sievietes, kuru apaļīgie ķermeņi saplakuši un nokārušies kā maisi ar kauliem, sirmgalvjus, jaunekļus, sievas, mātes un tēvus, māsas un brāļus,— un visi tie gaidīja nāvi neizteicamās sala mokās — apsmieta, dziestoša kādreiz lepnas un laimīgas tautas cilts.

Roulends iznāca no barakas ar trim vadoņiem, bet šoreiz bez Trulā Naža; kopā ar tiem, kas pagājušo reizi pavadīja veco vadoni, bija vēl viens. Roulends smīnot, par spīti barakā pārdzīvotajām šausmām, nosauca Veselsam viņu vārdus:

—   Meža Kuilis, Vecais Krauklis, Stiprā Kreisā Roka — lieli vadoņi ar muļķīgiem vārdiem, visā pasaulē nav tik muļķīgu vārdu kā indiāņiem, tomēr tie ir lieli vadoņi. Viņi neļāva Trulajam Nazim nākt,— Roulends turpināja.— Viņš ir cilts galva, tiem citiem kā tēvs. Tie aizturēja viņu barakā tāpēc, ka grib raudzīties viņā, kad mirs.

—   Vai tu teici par apspriedi?

Roulends paraustīja plecus.

—   Viņi ir pārliecināti, ka šie vadoņi vairs neatgriezīsies. Tie apkampās ar visiem un atvadījās. Tā viņi tagad domā.

Veselss pieņēma vadoņus savā kabinetā, sēžot vecajā šūpuļkrēslā, pakšķinot cigāru un pūloties piešķirt savai sejai objektīva taisnīguma izteiksmi. Trīs baigi, trīcoši rēgi stāvēja viņa priekšā, vēl vienmēr, par spīti skrandām, saglabājuši lepno stāju, bet skaidram saprātam tās bija tikai nožēlojamas ēnas. Te atradās arī

Vrūms ar diviem kavalēristiem. Vrūms ostīja anīsā samērcētu mutautiņu.

Veselss tūliņ ķērās pie lietas:

—    Redziet nu, kur jūs novedusi jūsu stūrgalvība. Tagad jūs zināt, ka likumam vajag padoties. Manā sirdī nav naida. Ejiet pie savējiem un- pasakiet, lai nāk ārā un gatavojas braukt uz dienvidiem. Tad es viņus paēdināšu.

Šausmas un izbrīns skanēja Roulenda balsī, kad viņš pārtulkoja atbildi:

—   Viņi nekad nebrauks uz dienvidiem. Jūs varat viņus nonāvēt, tas ir viss . . .

Metiss it kā centās iespiesties savu senču dvēselē un atminēt viņu mīklu — neprātīgo uzticību tam, ko baltie sauc par brīvību.

Saspiedis zobos cigāru, Veselss, nepaceļot balsi, vērsdamies pie kavalēristiem, pavēlēja:

—   Ieslēgt viņus važās!

Šaijeni nepakustējās, viņi nesaprata kapteiņa vārdus un lūkojās tajā bez cerības, bez ziņkāres, un viņu sejas nepauda neko, tikai sensenu skarbu lepnumu.

Kareivji atkāpās un, pacēluši šautenes, notēmēja uz vadoņiem. Roulends atsprāga sānis. Vrūms attaisīja maksti.

—   Saki viņiem, ka viņi ir arestēti,— Veselss skarbi pateica.

Roulends sāka runāt, bet vadoņi jau bija sapratuši, kas notiek. Viens no viņiem, milzis ar garu rētu pāri visai sejai, izrāva no skrandām nazi. Otrs metās uz kavalēristu, bet tas, pacēlis karabīni, apdullināja viņu ar triecienu pa galvu. Tanī pašā mirklī milzis, izgrūdis kaujas saucienu, metās ar nazi uz otru kavalēristu. Kareivis atkāpās, nedrīkstēdams šaut ķermeņu kamolā, kas svaidījās pa istabu. Viņš atvairījās no naža ar roku un dabūja vairākas dziļas brūces, bet tad Vrūms pagadījās indiānim aiz muguras un sāka tam velēt pa galvu ar sava kolta garo stobru. Veselss izrāva revolveri un gribēja to vērst pret trešo vadoni, bet starpā bija Vrūms un kavalērists. Kad indiānis, ko sita Vrūms, pakrita ar pārsistu galvu, Veselss, izmantodams mirkli, izšāva uz otru vadoni.

Šāviens, redzams, nebija nevienu skāris; tas skaļi atbalsojās kabinetā un uzmodināja visu posteni. Vrūms dzīrās pievērsties trešajam vadonim, bet tas atsvieda

viņu ar pārcilvēcisku izveicību, pieskrējis pie loga, izsita to un izlēca ārā, izraujot līdzi rūtis un aptveri. Viņš pāris reižu apmeta kūleni sniegā, uzlēca kājās un pieliecies aizskrēja uz baraku. Veselss, iestājies izsistajā logā, izšāva viņam nopakaļ visu revolvera tvertni, bet atstatums bija pārāk liels, un indiānis pieliecās pie zemes un veikli izlocījās.

Kad kavalēristi pieskrēja pie loga ar karabīnēm, indiānis jau bija patvēries barakā, paskriedams vaļējās durvīs garām sargam, kas veltīgi pūlējās aizsprostot ceļu.

Tagad pamodās viss postenis, kavalēristi saskrēja no visām pusēm. Vrūms izgāja tos nomierināt, bet Veselss pavēlēja uzlikt rokudzelžus apdullinātajam vadonim. Indiānis ar rētu sāka jau atžilbt. Viņš grasījās stiept roku pēc naža, bet Veselss aizspēra nazi un noliecās pār indiāni, tēmējot ar revolveri, kamēr otram uzlika dzelžus. Ievainotais kareivis, pieturēdams asiņaino roku, vilkās uz lazareti.

Veselsa priekšā, likās, izauga mūris,— tas aizstiepās bezgalībā uz abām pusēm, slējās augšup, neatkāpdamies stāvēja viņa priekšā, mēms, nomācošs. Tas nenozuda arī vēlāk pie pusdienu galda; viņš to redzēja virsnieku acīs, kaut arī tie izvairījās skatīties uz viņu, redzēja virsnieku stājā, kā tie ēda, gausi košļājot katru kumosu, blenžot šķīvī, kā dzēra ūdeni un kafiju, slēptās šausmās un izbrīnā, it kā pirmo reizi būtu uzzinājuši, ko tas nozīmē — just zobos pakļāvīgu barību, atveldzēt rīkles maigo gļotādu.

Viņi ēda maz, bez ēstgribas. Kumosi palika šķīvjos; tos aiznesīs uz virtuvi un izmetīs ārā.

—   Viņi pārtraukuši savu gaudošanu,— kāds sacīja.

Un tad visi ieklausījās. Vrūms aizsmēķēja cigāru.

Kāds sāka stāstīt anekdoti, ar pūlēm nokļuva lidz galam, un atkal iestājās nomācošs klusums.

Bet neviens acīmredzot nedomāja piecelties no galda.

Beksters ieteicās:

—  Viņi aizbarikādējušies barakā. Dženkinss bija mēģinājis attaisīt durvis.

Veselss pamāja.

Neviens neuzdrošinājās ierosināt, lai indiāņus paēdina. Veselsam atcelt savas pavēles nozīmētu pilnīgi sagraut pašu galveno sevī, kaut ko tādu, kas piešķīra jēgu visai viņa dzīvei. Bet pārējiem šķitās aiz Veselsa muguras slejamies nejūtīgs blāķis—«Vašingtonas pavēle».

Allens drūmi piezīmēja:

—   Liekas, viņiem ir šautenes. Roulends tā apgalvo.

«Ja Džonsons būtu ļāvis man pārmeklēt viņu skvo

pašā sākumā. . .» Veselss nodomāja.

—          Viņiem nevar būt daudz šauteņu,— viņš skaļi sacīja.

Viena doma pazibēja visiem: pēc pāris dienām indiāņi sāks apmirt. Kāda tad nozīme, vai viņiem ir šautenes vai nav.

—   Metiss samelojies.

—   Viņš bija pārāk nobijies, lai melotu.

Kāds ieteica spēlēt pokeru. Vrūms bez sevišķas centības sāka vākt partnerus vistām. Kāds piegāja pie durvīm, pavēra tās un paskatījās termometrā. Dzīvsudrabs bija nokrities līdz četriem grādiem zem nulles.

—   Auksts . . .

Vints vēl vienmēr kūtri meklēja partnerus vistām.

—          Rīt mēs ieiesim barakā,— Veselss teica bez jebkādas pārliecības.

—          Četri zem nulles,— nezin kādēļ atkārfdja kāda balss.

—          Kā Lesteram klājas?— Allens ievaicājās par kavalēristu, kam bija ievainota roka.

—          Nekas, kaut gan brūces ir dziļas. Viņš drīz atlabs, ja vien nesāksies strutošana.

Paklaiņājuši pa istabu, virsnieki atkal sanāca pie galda. Vrūms bija atmetis vista partneru meklēšanu. Viņi klusēdami sēdēja un noskatījās, kā raitnieks noslaucīja drupatas no galdauta.

Pilns mēness uzlēca visā savā spožajā baltumā. Pēkšņais sals bija izkliedējis mākoņus, un melnais apgāztais debess kauss bija tūkstošiem zvaigžņu «piebārstīts. Deviņos vakarā varēja sēdēt apmācību laukuma vidū un lasīt laikrakstu, nesasprindzinot redzi,— tik spilgta bija sniega atstarotā mēness gaisma. Pakalnu un tumšo, sniega apmaloto priežu loks vēl stiprāk atēnoja apgaismoto laukumu, un forta ēkas šķita nekārtīga akmeņu grēda, kas sasviesta gaismas pārplūdinātā arēnā.

Koijots, sapinies dažādu smaržu tīklā — pārtikas, zirgu, sen pazīstamās indiāņu smaržas, kas bija iestrēguši viņa mazo smadzeņu krokās,— attupās uz savas astes un sāka žēli gaudot uz mirdzošo mēnesi. Viņš gaudoja tik ilgi, kamēr pavārs izlaida divus vilku suņus, un tie iedzina koijotu atpakaļ tumšajā priežu silā.

Zirgi, ietinušies savas elpas tvaikos, bažīgi bubināja garajos, saltajos staļļos.

Sargkareivji, kuru bija daudz,— sargi ķēdē ap baraku, sargi pie durvīm, pie staļļiem,— un citi kareivji, kurus pienākumi spieda uzturēties saltumā, kustējās ātri un nemierīgi, pametot aiz sevis garas strūkliņas siltas elpas.

Markitants bija agri aizslēdzis savu veikalu un mēģināja izklaidēties, lasot Omahas laikrakstu.

Ierindnieki kazarmās spēlēja kārtis, meta kauliņus, lasīja lētus romānus, spodrināja pogas un sprādzes, bet daži, kaut gan bija vēl agrs, aiz gara laika nolikās gulēt.

Seržants Lensijs mocījās ar zobu sāpēm, vaigs viņam bija uztūcis, acis sasarkušas. Viņš nebija gulējis divas naktis.

Kapteinis Veselss smēķēja cigāru un skatījās, kā daži virsnieki kūtri spēlēja pokeru uz mazām likmēm. Fortā trūka sīknaudas, un to aizstāja personas nozīmes. Vesela kaudze zilu ripuļu gulēja priekšā Vrūmam, kas nelaida garām nevienu piespēli un katru otro laimēja. Leitnants Allens rakstīja vēstuli mātei, centīgi sniedzot pārskatu par katras dienas katru stundu,— paradums, kam viņš bija palicis uzticīgs kopš tiem laikiem, kad aizbrauca uz kara akadēmiju.

Vēstule bija pamatīga, intīma, pilna tūkstošiem sīkumu, kas tik svarīgi mātēm: viņš valkā siltu veļu, divus pārus kapzeķu — kokvilnas apakšā, vilnas virsū; jā, auksts, protams, bet te aukstums nav tik jūtams kā Austrumos; tas ir sauss aukstums, derīgs veselībai; viņš pasvītroja «derīgs veselībai» un pasmaidīja — pirmo reizi pēdējās dienās. Gaidījuši sniegu, bet šovakar ļoti skaidrs, lielisks pilns mēness, un mēnesnīca laikam izvilinājusi koijotus no meža. Nē, koijots nemaz nav tas, kas vilks, un nepavisam nav bīstams; tas ir mazs dzīvnieks, ne lielāks par lapsu, un nekam nederīgs, tas tikai zog un gāž apkārt traukus ar saslaukām. Līdzīgs pinkainam šunelim. Par indiāņiem lai māte neraizējas, karš sen beidzies, uz visiem laikiem, un viņš runājis ar kapteini Vrūmu par anisa uzlējumu; kapteinis esot vienisprātis un ari ļoti ticot šim līdzeklim. Bet viņš pats šauboties, vai anīss palīdz pret saaukstēšanos. Jāsaka, te gan grūti saaukstēties — gaiss tik sauss . . .

Pavārs bija iejaucis iejavu rītdienai un novietojis koka toveros tuvāk pie krāsns, pārsedzis ar mitru audeklu. Viņš ar kapteiņa Veselsa raitnieku sprieda par frančiem; ne viens, ne otrs tos necieta, kaut gan ne viens, ne otrs nekad nebija pazinis neviena francūža. Bet pie frančiem viņi nonāca, runājot par pavāriem ķīniešiem: tos pazina abi.

Sargi, kas apsargāja par cietumu pārvērsto baraku, lādēja aukstumu un zīlēja, vai dzīvsudrabs termometrā celsies vai kritīsies. Viens apgalvoja, ka patlaban esot vismaz desmit grādu. Otrs teica, ka cilvēks vairs nejūtot temperatūras starpību, ja aukstums pārsniedz piecus grādus. Vai pieci grādi zem nulles vai trīsdesmit,— viņš apgalvoja,— tas esot vienalga; viņam bija sava izjūtu teorija, un viņš apgalvoja, ka cilvēka jutekļi uztverot tikai noteiktas temperatūras svārstības, protams, pieņemamas temperatūras, nevis šādu nekrietnu, neģēlīgu aukstumu. Sim apgalvojumam piekrita visi.

Tā izskatījās Robinsona fortā ap pulksten deviņiem vakarā.

Desmitos kāds no sargiem, apstaigājot baraku, kur atradās indiāņi, izdzirdēja kādu dīvainu skaņu. Vēlāk viņš stāstīja, ka tā atgādinājusi uzvilkta gaiļa klikšķi. Vakars bija ļoti rāms, un visniecīgākā skaņa tālu aizskanēja dzidrajā, saltajā gaisā. Sargs, ko sauca par Pīteru Džefisonu, apstājās un pagaidīja savu biedru. Viņi brītiņu pastāvēja līdzās, taisni pretī vienam logam.

Aizvirtņi aizsargāja barakas logus nevis no ārpuses, bet no iekšpuses, tā ka tos varēja aizdarīt, neizejot no ēkas,— parasta parādība prērijās, sevišķi pie Rietumu robežas, kur mājas cēla ar tādu aprēķinu, lai tās vajadzības gadījumā noderētu par cietoksni. Pēc tam kad Stiprā Kreisā Roka bija izbēdzis no Veselsa kabineta un paslēpies barakā, indiāņi bija aizlikuši durvīm aizbīdņus, aizdarījuši aizvirtņus un vairs neatvēra tos.

Brītiņu pastāvējuši, Džefisons un viņa biedrs Luks Pārdijs piegāja tuvāk barakai un sāka klausīties. Vēl pāris sargu apstājās, noskatīdamies viņos. Džefisonam likās, ka atkal noklikšķēja gailis, bez tam cauri visiem baļķiem varēja dzirdēt aizsmakušu elpošanu, it kā tur būtu saspiedušies pūlī daudz cilvēku. Luks Pārdijs izbāza šautenes laidi caur izsisto rūti un spieda to pret aizvirtni. Tas mazliet paslīdēja, it kā nebūtu iekšienē nostiprināts ar aizbīdni, bet tikai stingri saturēts.

Džefisonam tas nepatika; viņš tā arī pateica Lūkam.

— Tur notiek velns zina kas,— viņš piezīmēja.

Luks vēl vienmēr spieda aizvirtni ar karabīni. Otrs sargkareivis pārtrauca barakas stūrī savu apgaitu un pienāca pie viņiem. Divi sargi pie durvīm sekoja Pārdijam un Džefisonam, pagriezuši durvīm muguru.

Tas, kas pēc tam notika, norisa tādā ātrumā, ka vēlāk neviens nevarēja par to sakarīgi un skaidri izstāstīt. Kā pēc tam izrādījās, šaijeni bija sakrāvuši zem katra loga pakāpienus no segliem, vecām bizonu ādām un saiņiem. Un tad durvis un aizvirtni pēkšņi atvērās, logi un ietvari izlidoja reizē ar rūtīm, un sniegā no visām pusēm sabira indiāņi: pa priekšu vīrieši, kas izlēca pa logiem neaptverami strauji, tad sievietes un bērni, ar vīriešu palīdzību pārrāpdamies pār palodzēm, velšus noveldamies zemē. Vismaz pirmie desmit indiāņi bija apbruņoti ar šautenēm un pistolēm; citi turēja rokās pašdarinātus ieročus, kādus vien varējuši barakā sadabūt: dzelzs krāsns kājas, izlauztus grīdas dēļus, pagales, akmeņus, kas izlauzti no sasalušās zemes pagrīdē; daudziem bija naži, ko sievietēm bija izdevies noslēpt pirms padošanās gūstā.

Pārdiju nonāvēja uz vietas; viņš gribēja izšaut, bet nodārdēja taisni viņam tēmēts pistoles šāviens, un viņš nokrita sniegā zem paša loga. Džefisonu, kas ar pirmo šāvienu bija nonāvējis kādu indiāni, atsvieda sānis, un viņš šāva vienā laidā, atspiedis muguru pret barakas sienu. No pārējiem sargiem neviens nebija nonāvēts; viņi bija vai nu atlēkuši sānis, vai bēgošo indiāņu viļņa notrieķti zemē.

Šaijeni, izsprukuši no barakas, skrēja pa balto apmācību laukumu, cik vien ātri spēja; pieaugušie nesa mazākos bērnus un vecos, kuri nevarēja paskriet. Viņi instinktīvi traucās pa kalnu lejup, meklējot patvērumu un ūdeni upītes mežiem apaugušajā krastā.

Jau pirmie šāvieni uzmodināja fortu. Veselss, kas bija tikko atpogājis svārkus, lai izģērbtos un liktos gulēt, paķēra revolveri un izskrēja laukumā. Pokera spēle vēl nebija beigusies; virsnieki uzlēca kājās un metās uz durvīm, izkaisot pa grīdu zilās spēju markas. Kazarmās puse kareivju jau gulēja; tie izskrēja vienā veļā, piestādamies tikai, lai paķertu karabīni un riekšavu patronu; pārējie, vairāk vai mazāk apģērbti, jau skrēja pa sniegu.

Viņu priekšā kā teātra dekorācija izpletās mēnesnīcā dzirkstošā sniega sedzene, bēgošo šaijenu punktu izraibota. Kareivjiem, virsniekiem tā bija atpestīšanas stunda, ilgotā atpestīšana no indiāņu nomācošās klātienes, no briesmīgā rēga — bezdievīgās tautas, kas tik neprātīgi un neizdibināmi bija pieķērusies tam, ko sauca par savu brīvību.

Viņi sāka šaut, un viņu dusmas, atpestīšanas sajūta, kas bija pārtapusi necilvēciskā niknumā, padarīja viņus saltus kā mēnesnīcas nedzīvi baltā gaisma. Viņi stāvēja laukumā un šāva, it kā atrastos šautuvē un tēmētu uz māla baložiem. Viņi šāva tik ilgi, kamēr sastingušo roku plaukstas apsvila no karabīņu sakarsušajiem stobriem. Bet indiāņi — melni punkti baltā sniegā — krita, vēlās cits citam virsū vai saplaka kā maisu guba, vēlās pa zemi, izklīstot sniegā, pametot aiz sevis nedzīvu ķermeņu ornamentu. Kareivji nogalināja bez domām, bez žēluma, visus no vietas, ietriecot lodes gan piecu un desmit gadu vecos bērnos, gan vārgos sirmgalvjos, kas nodzīvojuši astoņdesmit garus gadus. Viņi sašāva bēgošas sievietes un nobeidza vaidošus ievainotos, kas rāpās pa sniegu. Aizmirsuši salu un sniegu, viņi basām kājām skrēja pakal indiāņiem, apstādamies tikai tādēļ, lai izšautu uz katru sačokurojušos ķermeni, kas vēl rādīja dzīvības zīmes.

Tikmēr šaijenu avangardam — tiem desmit vīriešiem, kas bija apbruņoti ar šautenēm un revolveriem,— izdevās nokļūt līdz upei; tur viņi nokrita garšļaukus uz ledus, ar laidēm un dūrēm pārsita plāno ledus kārtu un, pieplakuši ūdenim, dzēra un dzēra, nevērojot šāvienus, kas sprakšķēja aizmugurē. Tad viņi uzrāpās krastā un mēģināja aizturēt kareivjus, kamēr citi šaijeni noskrēja pie upes un trakā kārē metās pie ūdens. Tikai kādi piecdesmit cilvēki nokļuva līdz upei.

Veselss un Vrūms skrēja pa priekšu, nopakaļ traucās pusapģērbto kareivju lavīna. Veselss, izšāvis visas patronas, ar tukšu revolveri vienā un zobenu otrā rokā, neganti kliegdams, joņoja uz upi. Viņa satrauktajās smadzenēs urdījās neskaidra doma, ka viņš kā forta priekšnieks jau kritis negodā, jo ne vien nav izpildījis pavēli attiecībā uz viņam uzticētajiem gūstekņiem, bet vēl ļāvis tiem aizbēgt. Sīs neveiksmes apziņa salauza audzināšanas, disciplīnas, izglītības un dresūras izveidoto trauslo čaulu, un zem tās parādījās nožēlojama, aiz dusmām saprašanu zaudējusi būtne.

Krastā viņi panāca vecu vīru ar bērnu rokās. Ar vienu zobena atvēzienu Veselss notrieca zemē veco; kāds, kas skrēja viņam pa pēdām, nošāva bērnu. Viņi sāka skriet līdztekus krastam un ieraudzīja mēnesnīcā divus tikai ar nažiem apbruņotus indiāņus, kuri mēģināja kaut mazliet aizturēt vajātājus, lai tie, tur priekšā, varētu izbēgt. Kareivji padrāzās garām Veselsam, šaudami skrienot, viens indiānis pakrita, otrs, viss asinīs, joprojām stāvēja un vēcināja nazi. Vrūms nonāvēja viņu ar zobenu.

Viņi uzdūrās ievainotam Suņa karavīram, kurš gulēja uz ledus, kas bija iesprādzis no viņa ķermeņa smaguma, un klusu dziedāja pirmsnāves dziesmu. Veselss noklikšķināja izšautā revolvera gaili. Kareivji viņam aiz muguras izšāva kādas desmit lodes uz mirstošo indiāni.

Viņi uzdūrās sešām sievietēm un diviem zēniem, kas, nespēdami vairs paskriet, gulēja sniegā, piespiedušies cits pie cita. Viena sieviete turēja rokās mirušu bērnu. Kareivji sāka šaut un šāva tik ilgi, kamēr visas sievietes un viens zēns palika nekustīgi guļam saltā asins peļķē. Otram zēnam izdevās aizrāpties līdz krūmiem, Veselss un kareivji aizskrēja pakaļ — un atrada viņu divpadsmit soļus tālāk, plaisā. Kāds kareivis dzīrās pacelt karabīni, bet Veselss to izsita viņam no rokām. Otram kareivim kļuva nelabi.

Veselss ielēca plaisā un izvilka zēnu — vāju, līdz nāvei pārbiedētu punduri, vienpadsmit divpadsmit gadu vecu. Viņš bija viss asiņains un trīcēja krampjainās raudās.

Niknuma lēkme, izkūsājusi, izdegusi, noasiņojusi, bija beigusies, un Robinsona forta kareivji pēkšņi sajuta aukstumu, nogurumu un riebumu. Sanākuši ap bērnu, viņi centās to mierināt. Tad viņi to paņēma un aiznesa uz fortu.

Veselss, aiz sala trīcēdams, gāja pāri laukumam; viņam reiba galva un bija nelabi. Jau sen apklususī šauteņu sprakšķoņa vēl vienmēr atbalsojās ausīs. Tagad fortā bija dzirdami tikai ievainoto vaidi.

Visapkārt kareivji klusēdami savāca kritušos indiāņus, aiznesa pie barakas un nokrāva pie sienas kā malkas grēdu. Daudzi nesa ievainotus bērnus, veda ievainotas sievietes, bet ievainoto bija mazāk nekā kritušo; līķu grēda pie barakas sienas auga un auga, likās, tai nebūs gala. No strauta malas nesa klāt aizvien jaunus līķus.

Veselss iegriezās lazaretē, kur Robinsona forta ķirurgs Klensijs mēģināja salabot sadragātos kaulus un saplosītos muskuļus. Mazais plikpauris ārsts bija uzvilcis bikses virs veļas, bet palicis rītakurpēs; viņa rokas un apģērbs bija asinīs; turpat līdzās stāvēja viskija pudele. Visur gulēja indiāņi sastingušām, saviebtām sejām; gandrīz visi vīrieši klusēja, bērni raudāja aiz sāpēm un bailēm, sievietes šņukstēja vai klusu vaidēja.

—   Ar žūpošanu te nebūs līdzēts,— Veselss sacīja.

—   Žūpošanu?— doktors paskatījās uz Veselsu un uzgrieza viņam muguru.

—   Es teicu, ar žūpošanu te nebūs līdzēts!

—   Neuzbāzieties, Vesels,— doktors atteica.

—   Klusēt!

Nepieklājīgu, kodīgu lamu vārdu straume spruka pār doktora lūpām. Veselss brītiņu pastāvēja klausīdamies, tad izgāja ārā.

Viņš ieraudzīja furgonu, kas atgriezās fortā. Furgons bija aizsūtīts uz upi pa indiāņu pēdām, lai savāktu kritušos. Veselss pienāca klāt un sāka skatīties, kā vilka ārā sasalušos līķus.

Iegājis virsnieku ēdamistabā, Veselss ieraudzīja leitnantu Allenu; tas sēdēja pie galda, nolaidis galvu uz rokām, un raudāja.

—   Tas nekam neder!— Veselss noteica.

Allens nekustējās.

—   Nu, sasodīts! Esiet taču vīrietis!— Veselss uzsauca.— Jūs esat virsnieks, velns lai parauj, nevis skolnieks! Piecelties!

Allens lēni piecēlās.

—   Jā, ser . . .

—   Ejiet uz savu istabu,— Veselss mierīgi sacīja. — Ejiet gulēt. Izgulieties kārtīgi.

—   Jā, ser,— Allens nočukstēja.

—   Līdz rītam viss pāries.

—   Jā, ser . . .

Veselss apsēdās pie galda, aizsmēķēja cigāru un drūmi blenza tukšumā. No pagalma, no sala ienāca Vrūms, kājas dauzīdams un vilkdams nost cimdus; viņš pūlējās turēties taisni, izriezis platos plecus, bet Veselsam viņš šķita kā pūslis, no kura izlaists gaiss.

—          Es satiku Allenu,— Vrūms uzmanīgi ierunājās, pašķielējot uz Veselsu. Viņš paņēma kapteiņa piedāvāto cigāru un apsēdās galda galā.

—   Pie velna,— viņš noteica.

—          Cik?— Veselss uzprasīja, nepaskaidrojot jautājumu, zinādams, ka viņu sapratīs.

—          Pagaidām sešdesmit viens,— Vrūms mierīgi atbildēja.— Visu laiku ved līķus no upes. No ievainotajiem arī droši vien vairāki nomirs.

—   Sešdesmit viens,— Veselss atkārtoja.

Vrūms nesteidzīgi izpūta dūmu mutuļus.

—          Kāpēc viņi nevarēja braukt atpakaļ?— Veselss murmināja.

Vrūms turpināja smēķēt.

—          Sešdesmit viens,— Veselss no jauna sacīja, it kā pūlēdamies iespiest šo skaitli savās smadzenēs.

—   Lielākā daja — sievietes,— Vrūms piebilda.

Brītiņu klusējis, Veselss ierunājās:

—          Bēgļiem ir šautenes. Mums vajadzēs rīt doties viņiem pakaļ un atgādāt atpakaļ.

—          Acīmredzot. Ja vien viņi neapmirs vai nenosals, kamēr mēs nokļūsim pie viņiem.

. — Visviens, mums jādodas ceļā rītdien.

—   Acīmredzot.

—          Jums labāk jāpaliek šeit,— Veselss piemetināja. — Es paņemšu līdzi Beksteru.

—   Kā vēlaties,— Vrūms paraustīja plecus.

Viņi pasēdēja vēl laiciņu, klusēdami pakšķinot cigārus. Beidzot Vrūms ierunājās:

—   Vai neiesim gulēt?

—   Vēl ne, man jāsastāda raports.

Viņš uzrakstīja raportu, iegāja savā istabā, izdzēra pintu viskija un mēģināja aizmigt. Miegs tomēr nenāca. Viņš gulēja gultā apģērbies, un tumsā viņa priekšā iznira ainas, pārāk daudz ainu, pārāk skaidras. Miegs nenāpa. Viņš apmeta siltus virssvārkus un klupdams steberēja uz durvīm, bet ainas peldēja viņa priekšā; viņš izgāja pagalmā, salā, bet sviedri plūda aumaļām.

Furgons atbrauca no upes ar jaunu kritušo kravu. Veselss apstājās un skatījās, kā kareivji meta līķus, turot tos aiz galvas un kājām. Pēkšņi viņš izdzirdēja savu jautājumu:

—   Cik?

Veselss pagāja garām dzeltenajiem lazaretes logiem, un tas iedarbojās uz viņu nomācoši — kā atmiņas par indiāņu gaudīgajām bēru dziesmām. Viņš izjuta skaudras alkas pēc darbības, jebkādas darbības.

Ceļā pagadījās leitnants Beksters; tas ieteicās:

—   Nevaru gulēt, ser. Es mēģināju, bet. . .

—   Jā . . .

—   No štāba nekā nav?

—   Pagaidām nav … Es nupat nosūtīju raportu.

—   Vai laikrakstos iekļūs?

—          Droši vien,— Veselss atteica.— Laikrakstos viss var iekļūt.

—   Jums laikam nācās minēt manu vārdu, ser?

Veselss pamāja; pirmo reizi mūžā viņš neviļus iedomājās par neskaitāmiem noslāņojumiem cilvēka dvēselē. Viņš nesāka padziļināt šo domu; viņš pat baidījās iedomāties virteni notikumu, kas var sekot, ja Bekstera vārds būs saistīts ar šo slaktiņu.

—   Es biju spiests,— viņš atteica.

Beksters vairākas reizes pamāja ar galvu; viņam bija nobiedēta bērna izskats, un viņš pūlējās neskatīties uz barakas pusi.

—          Cik ir mums?— Veselss noprasīja. Viņš gandrīz cerēja, ka viņa zaudējumi kaut daļēji līdzsvaros nogalināto indiāņu skaitu. Upuru jau bija tik daudz, ka lielāks skaits kritušu kareivju varēja drīzāk vājināt, nevis pastiprināt smago iespaidu.

—   Viens,— Beksters atbildēja.

—   Viens?

—   Tikai viens, Pārdijs. Šāviens sirdī, blakus barakai.

—   Tikai viens,— Veselss izbrīnā atkārtoja.

—          Nevaru aizmigt,— Beksters nogaudās.— Ak kungs, esmu tik piekusis, taču aizmigt nevaru.

—          Bet ievainotajiem taču jābūt,— Veselss nelikās mierā. Kareivji izkrāva no furgoniem pēdējos šaijenu līķus. — Ievainotajiem jābūt,— viņš atkārtoja.— Viņi mums uzbruka, viņiem bija šautenes.

—   Pieci, ser. Ļoti slikti ir Smitam un Iveretsam. Tūliņ nebija gājuši uz lazareti, skrējuši uz upi, noasiņojuši . . .— Viņš turpināja bērt vārdus, neskopodamies ar sīkumiem.

—   A-a, pietiek!— Veselss nopūzdamies noteica.

—   Piedodiet, ser.

—   Labi … es pats lūdzu mani atvainot.

—   Es domāju . . .

—   Nekas, nekas,— Veselss atteica.

Beksters nemierīgi mīņājās raustīdamies, skurinādamies. Veselss juta, ka sals sāk ķerties klāt. Viņš sacīja Beksteram:

—   Mēs varam arī tūliņ doties tiem pakaļ.

—   Es domāju, rīt. . .

—   Mēs varam sākt gatavoties jau tūliņ,— Veselss teica.

Ausmā Veselsa eskadrons un nepilnais Bekstera eskadrons izjāja pa pēdām, kas veda līdztekus upītei. Veselss jāja priekšgalā ar izlūku siu un Roulendu; Beksters noslēdza kolonnu. Nogurušie kareivji sala; viņi stundām jāja, īgni klusēdami.

Dažas jūdzes aiz forta viņi ieraudzīja Suņa karavīru, līdz pusei iesalušu ledū. Viņam bija trīs ložu brūces, viena galvā; šķita taisni neticami, kā viņš varējis tik tālu aiziet. Viņi nokāpa no zirgiem, apraka to, pēc tam atpūtās un paēda. Tad viņi devās tālāk.

Kādā vietā triju gājēju kāju asiņainie nospiedumi atvirzījās sānis no galvenās takas. Viņi sekoja šīm pēdām un nojāja apmēram trīs jūdzes pa priežu mežu, līdz viņus apturēja šautenes šāviens; kādam kavalēristam nespēcīgi nokārās sadragātā roka. Tad viņi pameta zirgus un līda uz priekšu, nikni šaudīdami. Šautene atbildēja stūrgalvīgi un vienmērīgi, un viņi pavadīja tā gandrīz divas stundas, raidot lodes meža biezokni.

Beidzot šautene apklusa; viņi lida tuvāk, nogaidīja, līda vēl.

— Laikam patronas beigušās,— Veselss sacīja pieceldamies. Kareivji viņam sekoja. Indiānis bija beigts, to bija ķērušas vismaz desmit lodes. Šautene atradās zem viņa, bet aiz viņa gulēja divas sievietes — divi sasaluši līķi. Redzēdams, ka skvo mirst, indiānis bija nogriezies no galvenā ceļa, lai paliktu pie viņām līdz galam.

Viens no seržantiem norādīja uz šaijena brūcēm.

—   Izturīgi,— viņš nočukstēja.

Vakarā, kad ierīkoja nometni, sāka snigt viegls, pūkains sniegs, ne pārāk biezs, tomēr šaijenu pēdas aizputināja. No rīta vienība nojāja vairākas jūdzes pa abiem upes krastiem, pūlēdamās sadzīt pēdas. Meklēšana bija velta gan tanī, gan nākamajā dienā, un pēc tam pēkšņi iestājās atkusnis, kā tas bieži mēdz gadīties ziemas vidū Amerikas ziemeļrietumos. Sniegs, saplacis, čaugans, ātri kusa; zeme izmirka, zirgi stiga dubļos, un saule spīdēja tik mīļi un silti kā vasaras sākumā. Vienība, nojājusi no kalniem, devās pa viļņainu līdzenumu; Veselss veda uz Vaiomingas robežu.

Ceļā pagadījās vientuļš fermera namiņš, ko iežogoja lopu aploks; no dūmeņa cēlās zilgani dūmi.

Veselss pirmais piejāja pie namiņa un izsauca ārā saimnieku. Tas iznāca smaidīdams, rokas netīrā dvielī slaucīdams; pie viņa kājām ķērās divi baltgalvji bērni.

—   Labdien, karavīr,— viņš pamāja.

Viņa sieva, slaida zilace, iznāca ar diviem spaiņiem un aizgāja uz aku.

—   Jauks laiciņš,— saimnieks plati pasmaidīja.

—          īsta vasara,— Veselss piebalsoja. Viņam bija grūti runāt.

—          Neatceros tādu laiku ziemas vidū. Vai no Robinsona forta, karavīr?

Veselss klusēdams pamāja.

—   Kā tur augšā ir? Vai negaiss?

—   Auksts,— Veselss atteica.

—   Mums arī vēl vakar bija auksts.

—          Vai neesat redzējuši tuvumā indiāņus?— Veselss noprasīja bez aplinkiem.

—          Puisis, kas gana manus lopus, redzējis uz dienvidiem kādus ļaudis. Taisni bailes esot bijušas skatīties.

—   Indiāņi?

—          Varbūt arī indiāņi. Teica, labāk nebūtu skatījies.. Bet viņš bija skaidrā prātā, mister. Teica . . .

—          Labi, labi,— Veselss skarbi pārtrauca.— Cik viņu bija?

—          Nevajag taču skaisties, mister,— fermeris sacīja.— Es jau neesmu redzējis. Gans teica, ka . . .

—   Cik?— Veselss uzbrēca.

—   Labi, karavīr, lai būtu pēc jūsu prāta. Viņš teica — ap divdesmit. Varbūt vairāk, varbūt mazāk.

—   Kājnieki?

—   Kājnieki, mister, kājnieki.

Vienība devās uz dienvidiem pa mīksto zemi. Kavalēristi trenca zirgus saltā niknumā, viņus bija sagrābusi nevaldāma vēlēšanās iznicināt, lai izpirktu iznicināšanu. Viņi šķērsoja Vaiomingas robežu, izjāja uz šaijenu vecā ceļa, kas veda uz Melnajiem Kalniem, un pievakarē ieraudzīja no baļķiem celtu staciju. Te viņi saņēma noteiktākas ziņas. Divi fermeri, atgriezdamies pēcpusdienā no ganībām, bija redzējuši baigu, kā no pekles iznākušu rēgu gājienu.

Veselss klausījās un locīja galvu. Kavalēristi, apturējuši zirgus, sāka jau atlaist seglu siksnas. Noklausījies līdz beigām, Veselss ielēca seglos. Izskatījās baismīgi, kad kavalēristi atkal klusēdami savilka seglu siksnas un sakāpa zirgos.

Viņi pamanīja šaijenu ugunskuru gaismu, aizjājuši tikai piecas jūdzes aiz stacijas. Tagad Veselsam nebija nekādas vajadzības steigties; viņš juta, ka tās ir vajāšanas beigas un beigas arī daudz kam citam. Vienība lēni jāja uz priekšu; zirgu kājas gandrīz bez trokšņa mīdīja izmiekšķēto zemi.

Tomēr šaijeni laikam bija dzirdējuši viņus tuvojamies. Kad vienība piejāja pie sārta, kas bija sakrauts no sausiem bizonu mēsliem, tur vairs neviena nebija. Veselss un kareivji gaidīja, bet izlūks siu jāja tālāk, noliecies pār pēdām, un pēc brītiņa atgriezās.

—   Kur viņi ir?— Veselss noprasīja.

—   Re, tur, bizonu bedrē.

Veselss bija ļoti mierīgs. Viņš jutās vecs un nomocīts, un par visu vairāk viņam gribējās gulēt. Viņš piesauca Beksteru un lēni teica:

—   Mēs viņus aplenksim, ietversim lokā, skaidrs? Ierādiet kareivjiem vietas tepat, lai te arī guļ. Dubļi? Nospļauties par dubļiem. Ierādiet vietas, lai tepat guļ. Izvietojiet ķēdē divdesmit sargus, bet tikai aiz kareivjiem; nevēlos, ka viņi apšautu cits citu. Un lai zirgus aizved tālāk. Jūs varat paturēt savu zirgu, es savu arī, bet pārējos lai noseglo un aizved tālāk. Vai sapratāt?

Beksters pamāja. Veselsam, kājās stāvot, acis vērās ciet. Tikko šaijeni bija aplenkti, viņš paklāja segu, apgūlās, nolicis galvu uz segliem, un tūliņ aizmiga.

Veselss pamodās pirms ausmas un, atspiedis elkoni uz pagalvī noliktajiem segliem, lūkojās uzlēcošajā saulē. Jo augstāk cēlās pelēkā rīta migla, jo skaidrāk iezīmējās bizonu graviņas slīpā nogāze; tur, dubļos, slēpās pārdesmit šaijenu. Tomēr rāmās ainavas miermīlība bija tik maldinoša, ka Veselss jau vaicāja sev, vai tikai viņi nav aplenkuši tukšu bedri.

Tālumā, viļņotā līdzenuma ielokā, viņš saskatīja aplenkuma pretējo malu — melnas sargu figūriņas, kas apstaigāja savu sektoru, un guļošo kareivju neskaidrās aprises. Bija grūti iedomāties, ka kāds varētu izlavīties cauri šai divkāršajai ķēdei.

Viņš piecēlās un izstaipīja stīvos muskuļus. Bija ļoti silts, drīzāk agrīns rudens nekā ziema. Viņš gāja garām gulētājiem, kamēr sameklēja taurētāju,— pēc mirkļa atskanēja jundas dzidrās skaņas.

Un vēl joprojām bizonu graviņa nerādīja nekādas dzīvības zīmes. Kamēr kareivji ēda neuzsildītās brokastis, Veselss uzmeklēja izlūku siu un noprasīja:

—          Vai tu esi pārliecināts, ka viņi ir tur, velns tevi rāvis!

Izlūks paraustīja plecus:

—          Pēdas tur ieveda, un neviens no turienes nav iznācis.

—          Mēs uzbruksim no visām pusēm,— Veselss teica Beksteram.

—   Bet vai tas nav riskanti?

—          Pavēliet ļaudīm tēmēt zemāk. Zeme ir pārāk mīksta, lai aizturētu lodi.

—          Vai jūs nedomājat, ka vajadzētu ar viņiem parunāt?

—   Ar viņiem parunāt?

—   Metiss ir te.

—          Viņi taču negrib padoties,— Veselss aizrādīja. — Viņi grib mirt,— vairāk nekā viņi nevēlas.

—   Tomēr — raportam, ser?

Veselss domīgi urdīja dubļus ar zābaka purnu. Tad pameta ar galvu:

—   Es parunāšu ar viņiem.

Viņš devās turp kopā ar Roulendu, kas baidījās, nebūt neslēpa savas bailes un atkārtoja:

—  Jūs darāt muļķības, ka es jums saku, jūs darāt muļķības.

—   Uzsauc viņiem,— Veselss sacīja.

Roulends nogrozīja galvu, aizlīda tālāk un uzsauca kaut ko svešā, dziedošā, gaudīgā valodā. Viņš uzsauca, nogaidīja un uzsauca atkal. Veselss nodrebēja, kad bedres malā izslējās visā augumā indiānis; likās, tur parādījās mironis; garš, kaulains, puskails rēgs, kas grīļodamies skatījās uz Veselsu, un šai skatienā nebija ne naida, pat ne sāpju, tikai nīgra neizpratne.

Veselsam nevajadzēja skaidrot Roulendam, ko ziņot indiāņiem, vai gaidīt, kamēr metiss pārtulkos Suņa karavīra tikko dzirdamos vārdus. Kad Roulends atnāca atpakaļ, Veselss brītiņu pastāvēja neziņā, un šoreiz lode, raidīta no graviņas, uzara zemi pie viņa kājām.

Veselss sakustējās, lai bēgtu, bet kareivji uztvēra šāvienu kā signālu uzbrukumam. Viņš paliķa stāvam, gaidot tos tuvojamies, un it kā nemaz nemanīja sprakšķam šāvienus no bedres. Tikko Veselss apgriezās, lai stātos savu kareivju priekšgalā, viņš sajuta asu, svilinošu triecienu pa galvu un nokrita ar seju dubļos. Kamēr viņš veltīgi pūlējās piecelties, pieskrēja divi kavalēristi un aiznesa viņu tur, kur bija palikusi sega. Viņam pārsēja brūci galvā, bet viņš gulēja nekustēdamies, kājas iepletis, aizvērtām acīm. Uzbrukums bija atsists, Beksters stāvēja līdzās un jautāja, vai viņš nopietni ievainots.

—   Nē, nē! Velns lai parauj! Ejiet atpakaļ pie saviem kareivjiem, leitnant!

—   Vai uzbrukt vēlreiz?

—   Kādi ir zaudējumi?

—   Mums divi krituši un septiņi ievainoti.

—  Turpiniet šaut,— Veselss sacīja.— Pavēliet tēmēt zemāk. Zeme ir mīksta.

Šaušana ilga visu dienu, un ložu uzartie dubļi izveidoja uzbērumu ap bizonu graviņu; pievakarē kareivji rāpās aizvien tuvāk, nepārtraukti šaudami. Pamazām atbildes uguns kļuva vājāka un beidzot mitējās.

Saule bija noslīdējusi zemu, bet kareivji vēl vienmēr šāva. Beidzot, jau gluži krēslā, pirms paša rieta, nopūta tauije, un šaušana aprima.

Un tad pēkšņi nepārskatāmajā līdzenumā iestājās neizdibināms, baigs klusums. Vanags, strauji nolaidies no augstumiem, zemu pārlaidās bizonu graviņai un no jauna uzšāvās debesīs.

Pagāja pāris minūšu; saule jau gandrīz skāra apvārsni, un šķērsām pāri ugunīgajam diskam stiepās skarains mākonis.

Tad Beksters piecēlās, un viņam sekoja pārējie, cits pēc cita, bez signāla, kamēr visi simt piecdesmit cilvēki bija kājās; vienmērīgiem soļiem tie piesardzīgi tuvojās graviņai, cieši sažņauguši rokās karabīnes.

Bet arī tagad nekas netraucēja klusumu.

Viņi sastājās ciešā lokā ap graviņas malām. Mirkli viņi stāvēja klusēdami, tad loks izira,— kareivji novērsās un atķāpās.

Pienāca Veselss, balstīts zem rokām. Kareivji pašķīrās, un viņš apstājās bedres malā, raudzīdamies lejup uz divdesmit divu vīriešu un sieviešu ķermeņiem. Un, kamēr viņš tā stāvēja, uzpūta viegls vējš, un klusa, klusa nakts nolaidās pār prēriju.

Desmitā nodaļa pēdas izbeidzas

1879. gada janvāris —1879. gada aprīlis

Laikraksta «New York Herald» 1879. gada 18. janvāra numurā iekšlietu ministrijas attieksme pret notikumiem Robinsona fortā bija izteikta īsi un skaidri. Ar vienu vienīgu frāzi amerikāņu tautai tika paziņots: «Ministrs Surcs atteicās runāt par šo tematu.»

Tik vienkārši, tik ārkārtīgi vienkārši un prozaiski Dārlingtonas incidentu nodeva vēstures putekļainajā arhīvā; iekšlietu ministrs Surcs bija atteicies runāt par šo tematu,— Kārlis Surcs, kas bija dzimis Vācijā, cīnījies par 1848. gada revolūciju, izbēdzis no savas zemes līdzīgi tūkstošiem vāciešu, kuri bēga no Vācijas pirms un pēc viņa, kas reiz bija skatījis ar ugunīgiem burtiem saullēkta debesīs rakstītu vārdu «brīvība»; Kārlis Surcs, kas bija pazinis nevienam nezināmo Ābrahamu, kas bija stāvējis par prezidentu Linkolnu, bijis viņam tuvs, saucis viņu par savu draugu, atsacījies no sūtņa posteņa Spānijā, lai atgrieztos Amerikā un karotu par Federāciju, un bija redzējis, kā plūda asinis pie Getisburgas. Un šis pats Surcs, kad viņam paziņoja, ka pieņemamā istaba ir reportieru pilna, pateica:

—   Dzeniet viņus pie . . .

Un kad viņu lūdza sniegt ziņojumu:

—   Man nav par ko ziņot.

—   Tomēr vēstis no Robinsona forta . . .

—   Man nav ko teikt.

—   Bet kāda ir valdības attieksme?

—   Dzeniet viņus projām. Man nav ko ziņot.

Ministrs lasīja un pārlasīja kapteiņa Veselsa raportu,

lasīja tik ilgi, līdz vārdi zaudēja jebkādu jēgu un palika tikai gar acīm dejojošas rindas. Lasīja tik ilgi, līdz vairs nesaprata vārdu «dumpis», «sacelšanās», «nepaklausība» nozīmi.

Viņš ilgi sēdēja pie sava galda; diena beidzās, pienāca vakars; pa augstajiem kabineta logiem viņš redzēja, kā koku kailie zari nozuda mieru nesējā krēslā. Atkal ienāca sekretārs un sacīja: .

—   Tur ir vēl viens reportieris, ser.

—   Es jums teicu — dzeniet visus prom.

—   Vai misteru Džeksonu arī?

—   Es nevaru viņu pieņemt,— Kārlis Surcs atcirta.

—   Viņš negrib iet, viņš teica, ka gaidīšot. Viņš lūdza nodot jums to un pateikt, ka tā ir intervija, ko viņš saņēmis no ģenerāļa Sērmena.

Surcs pameta ar galvu.

—   Sakiet, ka gaidīt nav nozīmes. Man nav nekā, ko viņam sacīt.

—   Labi, pateikšu.

Intervija gulēja ministra priekšā, un viņš kādu laiciņu izklaidīgi noskatījās uz to. Tad noslaucīja pensneju, uzlika uz deguna un sāka lasīt. Intervija bija datēta ar 16. janvāri.

«Šovakar ģenerālis Sērmens paziņoja, ka kara ministrijai neesot citu ziņu par šaijenu nemieriem, tikai tās, kas jau parādījušās laikrakstā «Herald». Ģenerālis bija tikko beidzis ēst pusdienas un gatavojās doties uz Kapitoliju, lai piedalītos Henrija piemiņas svinībās.

«Tātad jūs esat lasījuši visos sīkumos par šaijenu apkaušanu, ģenerāli?» vaicāja mūsu korespondents.

«Apkaušana, apkaušana!» atkārtoja ģenerālis Sērmens. «Kāpēc jūs to saucat par apkaušanu? Pulciņš nepadevīgu, viltīgu zvēresta lauzēju indiāņu, kas nav taupījuši mūsu kareivju un virsnieku dzīvības un raudzījušies uz viņiem kā uz kādiem suņiem, mēģinājuši izbēgt no mūsu karaspēka apsardzības un lietojuši varas darbus, lai realizētu savus dumpīgos nodomus. Ar viņiem rīkojās tā, kā pelnīts, un ir aplami segt viņu noziegumus ar patētiskiem vārdiem.»

«Bet, ģenerāli, varbūt ir bijuši kādi sevišķi smagi apstākļi, kas izraisījuši šaijenu mēģinājumu atbrīvoties?»

«Uz šo jautājumu nav grūti atbildēt: bija dots rīkojums atgādāt šaijenus no Robinsona forta uz Indiāņu Teritoriju. Viņi atteicās braukt, sadumpojās un aizbēga. Ģenerālim Krūkām bija uzlikts par pienākumu sekot, lai pavēle tiktu izpildīta. Armijā neklausīšana pavēlei neizbēgami noved pie militārās disciplīnas graušanas. Vai lai mēs atļaujam baram indiāņu darīt to, ko neciestu no savas rases cilvēkiem? Nekad ne. Nelieši bija nolēmuši pretoties par katru cenu, un, tā kā mūsu valdība nedomā pakļauties kādas indiāņu grupas gribai, tad veiktie pasākumi pilnīgi atbilst tam, ko prasīja apstākļi.»

«Tātad jūs pieļaujat domu, ka Indiāņu pārvaldē varēja būt ļaunprātības, kas indiāņus piespieda uz varas darbiem?»

«Nekā tamlīdzīga. Pēc pavēles indiāņus vajadzēja nogādāt no Robinsona forta Indiāņu Teritorijā; viņi atradās militārās varas orgānu rīcībā. Viņi atteicās braukt, un bija paredzēts spert parastos piesardzības soļus, lai viņus padarītu nekaitīgus. Bet acīmredzot tas nebija izdarīts pietiekami rūpīgi, un rezultātā notika sadursme starp indiāņiem un mūsu karaspēku, kas izpildīja militāru pavēli.»»

Ar to intervija beidzās, un Surcs iztēlojās, kā Sērmens uzvelk mēteli, gatavodamies iziet no mājas, pilnīgi izmetis no galvas visas pretrunas un šaubas. Modusies skaudība deva vietu izbrīnai un pēc tam — bailēm; atspiedies pret galdu, viņš nenolaida acu no intervijas savā priekšā.

Tad viņš piezvanīja sekretāram.

—   Vai tas reportieris, misters Džeksons, vēl ir tepat?— Surcs jautāja.

—   Viņš negrib iet projām.

—   Tad lai nāk iekšā,— Surcs sacīja.

Džeksons ienāca nesteigdamies, nogaidīdams; viņa garenā, neglītā seja bija salta, ērtais apģērbs saburzīts. Viņš mirkli pastāvēja, noskatoties ministrā, līdz tas uzaicināja viņu apsēsties.

—   Smēķējiet,— Surcs sacīja, izņemdams cigāru kārbiņu.

Džeksons paņēma cigāru, nokoda galiņu un noliecās pie aizdedzinātā sērkociņa, ko Surcs viņam pasniedza. Viņš dziļi ievilka dūmus un teica:

— Labi cigāri,— vai kroņa?

—   Paša,— Surcs pasmaidīja.

—   Pateicos.

Viņš vēl vienmēr nogaidīja.

—          Jūs bijāt aizbraucis,— Surcs sacīja.— Vai jums patīk ceļot?

—    Nevaru ciest.

—          Jā? Nu, ko lai dara, vieniem jāsēž mājās, otriem jāceļo. Labs cigārs ir vērts tūkstoš jūdžu vagonā, vai ne?

—   Bez šaubām,— Džeksons piekrita.

—   Vai jūs braucāt uz Teritoriju?— Surcs ievaicājās.

—   Jā . . .

Surcs nopūtas:

—          Kāda jēga celt traci nieku dēļ? Kad lieta beigusies, tad tā ir beigusies, un atliek tikai aizmirst to, vai ne?

—   Varbūt,— Džeksons piekrita.

Surcs turpināja:

—   Sī intervija . . .

—          Man paziņoja, ka iekšlietu ministram neesot nekā sakāma šinī lietā.

—   Bet to nevajag iespiest,— Surcs aizrādīja.

—   Es domāju, mēs tomēr iespiedīsim, ministra kungs.

—   Tā nevajag darīt,— Surcs neatlaidās.

—          To, kas notika Robinsona fortā, aizmirsīs,— Džeksons sacīja.— Varbūt pēc sešiem mēnešiem, varbūt pēc sešām nedēļām. Bet vai cilvēki aizmirsīs Kārļa Surca vārdus: «Kas ir nepareizs teorijā, tas nevar būt pareizs praksē.»?

—   Ko jūs gribat?— Surcs nočukstēja.

—           Par tamlīdzīgiem aizrādījumiem jums vajadzētu izsviest mani no sava kabineta, ministra kungs,— Džeksona tonis bija nevērīgs, gandrīz apvainojošs.

—   Ko jūs gribat?

—          Es gribētu oficiālu ziņojumu no iekšlietu ministra. Tas var mani izvirzīt.

—   Man nav ko sacīt,— Surcs stūrgalvīgi atkārtoja.

Džeksons piecēlās. Pie durvīm viņš apstājās un

izsmējīgi paskatījās ministrā.

—          Surca kungs,— viņš pusbalsī sacīja,— svarīgākais nav nogalinātie indiāņi,— tas viss bijis arī agrāk. Bet šautenes Robinsona fortā bija vērstas ne vien pret indiāņiem,— tās bija vērstas arī pret jums un mani.

Viņš devās ārā no kabineta.

Pagāja ne mazāk par stundu, iekams Kārlis Surcs paņēma spalvu un papīru un sāka rakstīt. Simt piecdesmit šaijenu, puse ciema, bija vēl dzīvi un nenotverti kaut kur ziemeļos. Savā ziņā tas, par ko Surcs rakstīja ģenerālim Krūkām, bija sakāve. Beidzis rakstīt, viņš jutās piekusis, vecs, pazemots. Viņš atdeva vēstuli sekretāram un noteica:

—   Nosūtīt jau šodien. Es eju uz māju.

Viņš lēni izgāja tumsā. Viņš zināja, ka tagad beigsies sensacionālie virsraksti, ka pēc sešām nedēļām, visilgākais, pēc sešiem mēnešiem, neviens vairs neatcerēsies apkaušanu Robinsona fortā, Nebraskas štatā. Un nav jau tik svarīgi, ja simt piecdesmit pirmatnējo mežoņu, saukti par šaijeniem, paliek zemē, kas viņiem tik ilgi piederējusi.

Merejam pēdas nebija izbeigušās — pat janvārī ne, kad viņš izdzirdēja par notikumiem Robinsona fortā, pat februārī ne, kad leitnants, kas bija pārcelts no trešā kavalērijas pulka uz Keoga fortu Montānas štatā, spilgti aprakstīja pēdējo kauju pie bizonu graviņas, kuras liecinieks viņš bijis. Tas notika virsnieku ēdamistabā; visi klausījās alkatīgā vērībā, jūsmodami par to, kā Veselss izmantojis izmirkušo zemi. Kad leitnants beidza, viņš pagriezās pret Mereju un sacīja:

—  Jums bija vairākas sadursmes ar viņiem, kapteini. Stūrgalvīga tauta šie šaijeni — vai nav tiesa?

—   Jā . . .

Mereja saltā seja pauda vienīgi pilnīgu intereses trūkumu. Viņš piecēlās no galda, bet leitnants, paraustījis plecus, turpināja savu stāstu.

Merejs atradās Keoga fortā jau vairāk par diviem mēnešiem. Ilgā, neauglīgā sekošana Mazajam Vilkam bija novedusi viņu Melnajos Kalnos, un te šaijenu pēdas galīgi pazuda. Kaut kur zaļo kalnu, neskaitāmo ieleju un biezo mežu labirintā slēpās indiāņi. Atrast viņus īsajā laikā, kas bija atlicis līdz sniega uzkrišanai, likās gandrīz neiespējami: Tad no Indiāņu Teritorijas pienāca pulkveža Miznera pavēle, lai abi ceturtā kavalērijas pulka eskadroni atgriežas dienvidos. Merejs telegrafēja no Dedvudas, lai viņu atstāj ģenerāļa M^jlsa rīcībā, un, kad viņa lūgumu ievēroja, pameta savu eskadronu un devās viens pats uz Keoga fortu Montānas štatā.

Kad viņš atvadījās no Vinta, abi jutās neveikli. Merejs runāja maz un, kā likās, nevarēja vien sagaidīt aizbraukšanas brīdi. Vints samulsis stostīdamies teica to, ko pienācās sacīt tādos gadījumos.

—   Nekas, nekas,— Merejs pasmaidīja.— Varbūt es tur atradīšu to, ko meklēju.

Tad viņš pavadīja divus garus nogurdinošus mēnešus sniega ieputinātajā Keoga fortā. Viņš maz uzturējās garnizona virsnieku sabiedrībā, skaidri izrādīdams, ka grib būt viens; viņu interesēja tikai vēstis par šaijeniem, neskaidras baumas, kas iespiedās kalnos; te kāds mednieks bija kaut ko dzirdējis, te izlūks vai trapers uzdūries vietai, kur acīmredzot bijusi apmetne. Bet, kad beidzot kļuva zināms, ka šaijeniem, ja tos atradīs, atļaus palikt ziemeļos, izgaisa viņa interese arī par to.

Bija jau aprīlis, kad Keoga fortā pienāca pirmās ticamās ziņas par šaijeniem. Leitnants Klerks, kas bija sūtīts ar izlūkošanas vienību uz Pauderas rajonu, bija uzņēmis ar tiem sakarus. Keoga fortam iesniegtais raports ziņoja, ka divi Klerka vienības izlūki siu atraduši šaijenus Pauderas krastos, aprunājušies ar tiem, un Mazais Vilks devis piekrišanu satikties ar Klerku.

Ģenerālis Mailss, atcerēdamies Mereja pakaļdzīšanos, sacīja:

—   Apbrīnojami, kapteini, ka viņi tagad izturas tik miermīlīgi. Taisni dīvaini — pēc tām skriešanās sacīkstēm, kādas viņi jums uzspieda.

—   Nezinu,— Merejs atbildēja.— Viņi gribēja atgriezties dzimtenē. Manuprāt, viņi nekā cita negribēja.

—   Tiesa,— ģenerālis piemetināja,— pirmatnējie priekšstati par neatkarību un brīvību nesakrīt ar mūsējiem.

—   Varbūt,— Merejs piekrita.

—   Vai jums ir kādi nākotnes plāni, kapteini?

Merejs atbildēja:

—   Nē. . . pagaidām vēl nav. Es domāju iesniegt atlūgumu un pavisam aiziet no armijas.

—   Jūs esat vecs kareivis. Atvainojiet par salīdzinājumu, kapteini, bet jūs jutīsieties kā zivs, kas izvilkta

no ūdens.

—   Iespējams,— Merejs piekrita.

—   Ja es varu kaut ko palīdzēt, kapteini, varbūt dienesta pakāpes paaugstināšanā . . .

—   Nē, ser. Pateicos jums, es patiesībā jau esmu izlēmis.

Pirms pāris mēnešiem, oktobrī, šaijenu cilts — simt piecdesmit vīriešu, sieviešu un bērnu ar Mazo Vilku priekšgalā — pazuda kapteinim Merejam, ģenerālim Krūkām, Kārlim Surcam un visai pasaulei. Viņi gāja aizvien tālāk uz ziemeļiem, pēdām izbeidzoties seklu upju gultnēs, cīnīdamies ar sniegu un priecādamies par tā balto sedzeni, un beidzot ieraudzīja priekšā kā valni izslejamies kalnu kumpainos zaļos plecus.

Viņi paslēpās Melnajos Kalnos kā lapsa savā alā. Iespiezdamies aizvien dziļāk un dziļāk, viņi meklēja vajadzīgo vietu un beidzot uzgāja to — garu, mežiem bagātu ieleju starp kraujām kalnu nogāzēm, kas sakļāvās tās galos un nošķīra to no pārējās pasaules. Te bija pajumte un patvērums, ganības nomocītajiem zirgiem, trekni lāči un brieži, kas meklēja patvērumu tanī pašā ielejā, kur cilvēki, meža pīles, kuras bija atlidojušas no Kanādas ledainajiem klajiem, trusīši, vāveres, dāsns, auglīgs apvidus, pēc kā viņi tā bija ilgojušies.

Viņi sāka veidot no jauna savu dzīvi. Dienas pārvērtās nedēļās, nedēļas mēnešos, sākās ziema. Viņu teltis ieputināja kupenās, un atmiņas par ilgo gājienu ar kaujām atkāpās aizvien tālāk un tālāk. Sniega mūri un sniega kalni aizsargāja viņus; dzima bērni, mātes baroja tos ar krūti, vecākie bērni, rotaļādamies sniegā un saberzdami to pulverī, sāka aizmirst sarkanos putekļus, kas arī sabirza pulverī, sāka aizmirst badu, drudzi un baigās stīvos kreklos tērptās būtnes, kas reprezentēja civilizāciju.

Bet daudzi nevarēja aizmirst, jo šaijenu ciema trīssimt iedzīvotāji, kurus saistīja asinsradniecības un saradošanās saites, bija viena liela ģimene; un tagad Mazā Vilka ciltī brāļi gaidīja māsas, vecāki — bērnus, bērni — mātes un tēvus.

Viņi gaidīja, bet viņu vadonis Mazais Vilks, taupīgi rīkodamies ar savu tabakas krājumu, sūkāja pīpi un bažīgi noskatījās sniega kupenās, kas viņus apsargāja. Pavasaris padarīs kalnus pieejamus pasaulei, un tad milzu tīkls atkal savilksies ap viņiem. Ar pirmo pavasara elpu viņš pavēlēja satīt teltis un gatavoties ceļam.

Un kurieni, viņš pats vēl nezināja, bet viņam likās, ka atradīs pajumti un drošību kaut kur ziemeļos, Kanādā, uz kurieni Sēdošais Vērsis bija aizvedis siu cilti.

Viņi iznāca no kalniem un virzījās uz ziemeļaustrumiem, uz Pauderas upi. Un tur, netālu no Pauderas, viņi satika Klerka vienības izlūku siu, sauktu Sarkanais Kaujas Tērps. Un tur, no šā siu, kas stomīdamies runāja neparastajā šaijenu valodā, Kārļa Surca lēmumu uzzināja Mazais Vilks.

SATURS

Pirmā nodaļa. Notikums Dārlingtonā 3 Otrā nodaļa. Trīs bēgļi 16 Trešā nodaļa. Medības sākušās 41 Ceturtā nodaļa. Vašingtonas intermēdija 64 Piektā nodaļa. Kovboji un indiāņi 80 Sestā nodaļa, Slazdi aizcērtas 108 Septītā nodaļa. Par taisnību 130 Astotā nodaļa. Uzvarētāji un uzvarētie 153 Devītā nodaļa. Brīvība 178 Desmitā nodaļa. Pēdas izbeidzas 209

Houards Fāsts

PĒDĒJA ROBEžA

Mākslinieciskais redaktors Modris Adumāns Tehniska redaktore Viktorija Blaua

Izdevniecība .Spridītis», LV-1836, Rigā, Aldaru ielā 2/4. Reģistrācijas apliecība M 2-0375. Salikta v/u Poligrāfijas skaitļošanas centrā

Iespiesta a/s «Preses nams» tipogrāfijā LV-1081 Rigā. Balasta dambi 3. Pašūt. Nk 2 867

Fāsts H.

Fa 777 Pēdējā robeža / Māksi. N. Sietiņš.— R.: Sprīdītis.—217 lpp. ISBN 5-7960-00-89-6

Kā nākamo indiāņu cikla darbu grāmatu apgāds «Sprīdītis» paredzējis laist klajā pasaulslavenā vācu rakstnieka Karla Maja romānu «Sudraba ezera noslēpums». Piedāvājam šī darba fragmentu.

«Sudraba ezera noslēpums».CIŅA PAR BATLERA FERMU

Fermas aizstāvjus pamodināja agrā rīta stundā. Diena solījās būt saulaina, varbūt pat tveicīga, un šai gaišajā rītā arī fermas dzīvojamā ēka nešķita vairs tik drūma, kā tas bija licies naktī. No akmens celtā divstāvu māja bija ļoti liela un ar plakanu jumtu. Tās logi bija ļoti augsti un tik šauri, lai pa tiem neviens nevarētu iespraukties. Apvidū, kur bieži vien siro laupītkāri indiāņi, šāda piesardzība bija īsti vietā. Rietumos nereti vien — vismaz nesenā pagātnē — vientuļu māju vai fermu iemītniekiem nācās dienām ilgi aizstāvēties pret dažādiem salašņām. Tādam mērķim kalpoja arī plašais pagalms, ko ieskāva augsts ķieģeļu mūris ar šaujamlūkām. Starp tām bija izvietoti akmens soli, uz kuriem uzkāpt, ja nāktos šaut pāri mūrim.

Netālu no mājas šalca upe, ko mednieki vakarnakt bija šķērsojuši pāri braslam. Pārcelšanās vietu bija ļoti parocīgi apšaudīt no fermas, pie tam Ugunsroka naktī bija licis uzeju krastā izpostīt. Bez tam mednieks bija pavēlējis pārdzīt Batlera ganāmpulkus uz tuvākā kaimiņa ganībām, arī tas bija paveikts jau naktī. Piedevām uz Dodža fortu bija nosūtīts vēstnesis brīdināt brāļus Batlerus, ja tie gadījumā jau grieztos mājup; viņi nedrīkstēja krist klaidoņu rokās.

Ugunsroka uzveda ceļabiedrus uz mājas jumta. No šīs vietas pavērās plašs skats gan uz austrumiem, gan uz rietumiem, gan uz viļņoto prēriju ziemeļos, gan uz labi koptajiem kukurūzas laukiem un citiem sējumiem dienvidos.

—   Kad ieradīsies mūsu gaidītie indiāņi?— Joks jautāja.

—  Ja iznāks tā, kā vakar rēķināja indiānis, tad drīz vien viņi jau varētu būt klāt,— Ugunsroka atbildēja.

—   Es ar to nerēķinos. Sos sarkanos vispirms jāsapulcē no malu malām, un tie nekad nesāks karagājienu, pirms nebūs veikuši sensenos rituālus. Tā ka mēs varēsim priecāties, ja viņi te ieradīsies ap pusdienlaiku.

Taču tad varbūt jau būs klāt arī klaidoņi. Pie tam es šiem arapahiem un šaijeniem diezko neuzticos.

—   Arī es ne,— piekrita Bils.— Abas ciltis ir ļoti mazas un jau ilgu laiku nav turējušas rokā karacirvi. Mēs nevaram uz viņiem paļauties; tāpat arī Batlera kaimiņi nav neko spēcīgi, un tāpēc mums jāsagatavojas ilgstošam aplenkumam.

—   No tā nav ko bīties, jo pagrabos salikti lieli krājumi,— Ugunsroka paziņoja.

—   Bet ūdens, tas taču ir pats galvenais!— Joks sprieda.— Ja ārpusē blandīsies klaidoņi, mēs netiksim klāt upei pasmelties ūdeni!

—   Tas arī nav vajadzīgs. Vienā no pagrabiem izrakta aka, no kuras var ņemt labu ūdeni cilvēkiem un lopiem; tur ir īsts kanāls.

—   Vai tad te ir kanāls?

—   Jā. Sajās mājās ir sagādāts un ierīkots viss kara gadījumā nepieciešamais. Vai redzat koka vāku ēkas aizmugurē? Ja to pacelsiet, atsegsies kāpnes līdz velvētam kanālam, kas savienots ar upi.

—   Vai tas ir dziļš?

—   Cilvēka augumā. Vīrietim tur ūdens sniedzas gandrīz līdz krūtīm.

—   Un vai kanāla ieteka upē ir atklāta?

—   Ai nē! Ienaidnieks nedrīkst to pamanīt. Tāpēc krastā šī vieta cieši apstādīta ar kokiem un vīteņaugiem.

So sīko iztaujāšanu sarīkojot, Jokam nebija īpašu nolūku, taču vēlāk šīs zināšanas viņam lieti noderēja.

Namamāte vēl nebija piecēlusies; viņa kopā ar Ugunsroku bija visu nakti aizvadījusi darbos un devusies uz savu istabu tikai rītausmā; tomēr viesiem žēloties nevajadzēja, jo par visām viņu vēlmēm jau bija padomāts. Galdi, krēsli un soli no ēdamzāles nu bija iznesti pagalmā, lai brokastis varētu paēst svaigā gaisā. Pēc maltītes vienkopus tika savākti visi mājā esošie ieroču krājumi un munīcija, lai varētu pārbaudīt šī arsenāla noderību kaujai.

Nedaudz vēlāk Ugunsroka kopā ar Batlera kundzi sēdēja mājas lievenēs un ilgu pilniem skatieniem raudzījās uz dienvidiem, no kurienes vajadzēja nākt draudzīgajiem indiāņiem. Beidzot, jau pēcpusdienā, parādījās gara rinda cits aiz cita ejošu stāvu, tie tad arī bija gaidītie, un visu priekšgalā savā zirgā jāja Lielā Saule.

Indiāņiem ienākot pa vārtiem, Ugunsroka saskaitīja vairāk par diviem simtiem vīru. Diemžēl tikai pavisam nedaudzi no tiem bija īsti labi apbruņoti. Vairumam indiāņu nebija zirgu, un citi, kuriem tādi piederēja, nebija gribējuši ņemt tos līdz; indiāņi uzskatīja, ka pat ievainojums vai nāve nav tik liela nelaime ģimenei kā zirga zaudēšana. Bez tam nocietinātas fermas aizstāvībai jātnieki nebija nepieciešami.

Ugunsroka šos kādreiz tik lepnos, bet tagad jau stipri nolaidušos indiāņus sadalīja divās grupās; pirmajai bija jāpaliek fermā, otrajai virsaiša vadībā jāizvietojas gar tā kaimiņa zemes robežu, kura ganībās atradās no fermas prom aizdzītie ganāmpulki. Siem vīriem tika piekodināts atvairīt iespējamos klaidoņu uzbrukumus. Uzmanības un drosmes mudināšanas labad tika izsludināta balva par katru nogalinātu klaidoni, un tad virsaitis kopā ar savu nodaļu devās prom.

Fermas mūri tagad slēpa mazliet vairāk par simt indiāņiem, divdesmit mežacirtējus un medniekus. Tas gan nebija pārlieku daudz pret lielo klaidoņu ordu, taču viens mednieks vai mežacirtējs noteikti atsvēra vairākus blandoņas, un arī mājas sniegtais aizsegs nebija zemu vērtējams.

Tā kā nebija zināms, kādā veidā klaidoņi uzbruks, īpaši rīkojumi pagaidām izpalika. Tāpēc atlika tikai gaidīt naidnieku ierašanos. Bija īsta laime, ka misis Batlere draudošās briesmas uztvēra itin mierīgi. Viņai nenāca ne prātā mulsināt fermas aizstāvjus ar žēlabām; tieši otrādi, saimniece uzaicināja savus kalpus nebīties un par drošu un uzticamu izturēšanos apsolīja atbilstošu atalgojumu. Fermā mājoja apmēram divdesmit darbinieku, viņi visi prata rīkoties ar ieročiem, un Ugunsroka droši varēja rēķināties arī ar šiem ļaudīm.

Kad nu visa gatavošanās it kā bija galā, Ugunsroka kopā ar namamāti un angli atkal uzkāpa uz jumta. Rokā viņš turēja angļa milzīgo tālskati un neatlaidīgi pētīja to apvāršņa malu, no kurienes vajadzēja nākt klaidoņiem. Pēc ilgas un veltīgas piepūles viņš beigu beigās kādā vietā, kuru ar neapbruņotu aci pat saskatīt nevarētu, ieraudzīja cilvēku un zirgu pūli. Skaidra lieta, tie bija klaidoņi. Drīz vien no pūļa iznāca trīs vīri, tie nu,= tuvojās fermai, gan ne zirgos, bet kājām.

—   Ā, viņi izsūtīja izlūkus,— Ugunsroka teica.— Sie varbūt būs pat tik nekaunīgi, ka prasīsies iekšā fermā.

—   Tādu drosmi es no šiem ļautiņiem gan negaidu,— piezīmēja lords.

—   Kāpēc ne? Viņi sūta trīs zeļļus, kurus te neviens nepazīst; blandoņas izdomājuši kādu iemeslu, lai iekļūtu fermā, un kurš gan te drīkstētu šos apsūdzēt? Iesim augšstāvā, lai viņi neredz mūs uz jumta. Novērosim viņus pa logiem.

Līdzatvestie zirgi atradās aiz mājas, un tos atklāt nevarēja. Tagad bija jānoslēpjas arī fermas aizstāvjiem. Ja trīs klaidoņi ienāktu pagalmā, viņiem rastos iespaids, ka mājai pietiekamas apsardzes nav.

Klaidoņi palēnām tuvojās, un Ugunsroka pamanīja, ka viens no tiem paceļ otru aiz padusēm, lai tas pa šaujamlūku ielūkotos pagalmā. Mednieks nu vēl aši deva dažas pavēles un tad gāja lejup. Kāds jau raustīja zvanu; mednieks piegāja pie vārtiem un jautāja, kas atnācējiem vajadzīgs.

—   Vai fermeris mājās?— kāds jautāja.

—   Nē, viņš izbraucis,— Ugunsroka atbildēja.

—   Mēs meklējam darbu. Vai te nevajag kādu ganu vai kalpu?

—   Nē.

—   Nu, tad mēs vismaz palūgtu dot mums ko uzēst. Mēs nākam no tālienes un esam izsalkuši. Lūdzu, ielaidiet mūs!

Tas tika teikts ļoti žēlabainā balsī. Visos Rietumos nav tāda fermera, kurš dzītu prom izsalkušo. Pie visām primitīvajām tautām, kā arī apvidos, kur nav hoteļu un iebraucamo vietu, par ceļinieku ērtibām rūpējas skaistais viesmīlības paradums, un tā tas notiek arī Tālajos Rietumos. Ja kāds fermeris rīkotos citādi, tad tas būtu ne vien briesmīgi pret salcējiem, bet arī nozīmētu apkaunojumu fermai, un vēl lielāka neslava zemes īpašniekam celtos, ja tas atraidītu svešinieku, kurš būtu lūdzis viņu pieņemt.

Tātad atnācējus ielaida un vārtus atkal aizbultēja. Mednieks pamāja, lai klaidoņi apsēžas turpat mājas priekšā, kas šiem laikam tomēr lāgā nepatika. Viņi gan tēloja labsajūtu, taču nebija noslēpjams, ka visi trīs asi pētošiem skatieniem novēroja māju un tās apkaimi un nozīmīgi saskatījās. Pēc tam viens no viņiem teica:

—   Mēs esam nabaga ļautiņi un nevēlamies nevienu apgrūtināt. Atļaujiet mums palikt tepat pie vārtiem paēnā! Mēs atnesīsim sev galdu.

Viņu vēlēšanās tika izpildīta, lai gan klaidoņu nolūks bija skaidrs — viņi vēlējās palikt pie vārtiem un atvērt tos saviem drauģeļiem. Klaidoņi atnesa galdu un pāris solu, pēc tam viena no kalponēm pasniedza viņiem bagātīgas uzkodas. Tagad šai pagalma pusē vairs nebija redzams neviens cilvēks, jo visi, pat kalpone, bija aizgājuši.

Šķietamie laukstrādnieki bija par šo apstākli ļoti iepriecināti, Ugunsrokas skadrā acs to manīja gan no viņu vaibstiem, gan žestiem, ar kādiem viņi pavadīja savas klusās sarunas. Viņi laikam bija guvuši pārliecību, ka fermai ir ļoti maz aizstāvju, un nosprieduši, ka tos nav ko ņemt vērā. Pēc kāda laika viens no izlūkiem piecēlās un aizstaigāja līdz šaujamlūkai, lai palūkotos ārā. Tā tas' atkārtojās vēl pāris reižu un pierādīja, ka zeļļi gaida drīzumā ierodamies arī citus klaidoņus.

Ugunsroka atkal stāvēja augšstāvā pie loga un tālskatī vēroja apkārtni, tās vietas, no kurienes varētu nākt ienaidnieks. Pēc izlūku izsūtīšanas klaidoņi bija noslēpušies; beidzot tie atkal parādījās, pie tam tagad tie laida zirgus auļos, lai pēc iespējas ātrāk nonāktu pie fermas. Varēja redzēt, ka starp klaidoņiem ir ļaudis, kuri šo apvidu pazīst, jo orda lēkšoja tieši uz braslu. Kad bandoņas sasniedza upi un uzgrūdās naktī izveidotajiem aizcirtumiem, tie apstājās visu izpētīt sīkāk. Nu bija pienācis laiks rīkoties Ugunsrokam. Viņš nogāja lejā pie vārtiem. Viens no spiegiem tieši šai brīdī atkal stāvēja pie šaujamlūkas un pa to glūnēja uz saviem biedriem. Kad klaidonis redzēja, ka ir ievērots, viņš manāmi nobijās un aši atkāpās.

—  Ko tu te dari? Kas tev meklējams pie cauruma?— Ugunsroka viņam asā tonī noprasīja.

Uzrunātais, nedaudz apmulsis, uzlūkoja milzīgo vīru un atteica:

—   Es — es — es gribēju — gribēju redzēt, uz kurieni mums vēlāk iet.

—   Nemelo. Savu ceļu jūs jau zināt! Un tas ved ārā, līdz upei, pie tiem ļaudīm, kuri tur patlaban atrodas.

—  Kādus ļaudis jūs domājat, ser?— vīrs liekuļotā izbrīnā jautāja.— Es tur nevienu neredzēju.

—          Ja tas tiesa, tu esi akls. Tev vajadzēja redzēt jātniekus.

—          Es tur neredzēju nevienas dzīvas dvēseles! Kas tie ir?

—          Nemaz nepūlies te krāpties! Tas ir velti darīts. Jūs esat tie klaidoņi no «Osage-nook», kuri sadomājuši mums uzbrukt, viņu izlūki.

1 Kvēkeri — protestantu sekta, kas radās 17. gs. Anglijā; plaši izplatīta Ziemeļamerikā.

1 Rančo — lopu ferma prērijās.

' tipi — ādas teltis.

[3] pinte—0,56 litri anglijā un 0,47 litri ASV.

' galonā ir 3,8 1 šķidruma un 4,4 1 beramu vielu.

[5] valsts ierēdņi, ko dažās asv pilsētās iecel tiesas un administratīvo funkciju pildīšanai.

Content

Fāsts Houards Pēdējā robeža

Pirmā nodaļa Notikums Dārlingtonā

Otrā nodaļa Trīs bēgļi

Trešā nodaļa Medības sākušās

Ceturta nodaļa Vašingtonas intermēdija

Piektā nodaļa Kovboji un indiāņi

Sestā nodaļa Slazdi aizcertas

Septītā nodaļa par taisnību

Astotā nodala uzvarētāji un uzvaretie

Devītā nodaļa brīvība

Desmitā nodaļa pēdas izbeidzas

SATURS

«Sudraba ezera noslēpums».CIŅA PAR BATLERA FERMU