Fišers Emīls

Peke Votavs

Emīls Fišers

Peke Votavs

.

"Bēdīgākais ir tas, ka daudz kas ir zudis, kas nekad vairs neatgriezīsies. Nekad vairs kāds no maniem pēcnācējiem nestāvēs augstu klintī, un nevarēs raudzīties uz tālo, plašo, neskarto, paradiziski skaisto mežonīgo novadu kā kungs, karalis savā valstī. Nekad vairs manas ausis nesadzirdēs skrējēju bifeļu baru lielisko rūkoņu. Nekad vairs mani zēni un ja tiem būtu desmitreiz ātrākas kājas par manām nespēs panākt balto zirgu, šo stūrgalvīgo balto mustangu ar melnajām krēpēm un melno asti, kas slauka zemi. Tam visam ir beigas. Un lielais Manitū tikai viens pats zina, kāpēc viņš ļāvis izzust tik daudz kam skaistam. Mana sirds ir bēdīga un kļūs atkal priecīga tikai tad, kad es varēšu ar saviem lielajiem lepnajiem virsaišiem jāt mūžīgajos medību novados, ko mums neviens bālseja nevar nozagt."

BALTAIS ZIRGA ĒRGLIS, ASV indiāņu virsaitis, 107 gadus vecs

Pāris vārdu ievadam

Kad ap simts sešdesmit gadu atpakaļ tagadējo Amerikas Savienoto Valstu zemēs vēl sīvi cīnījās par «robežu» starp baltajiem un indiāņiem, tad bieži vien gadījās, ka indiāņi ar varu uzņēma attiecīgā ciltī frančus un britus. Dažreiz arī baltie kļuva par indiāņiem labprātīgi, sajūsmā par sarkanās rases taisno lietu. Bet nekad šie vīri nav kļuvuši par indiāņu vadoņiem.

Ziemeļamerikas vēsture min tikai vienu vienīgu izņēmumu: viens baltais ir kļuvis par indiāņu virsaiti — tas ir bijis Vilhelms (Viljams) V e l s s, vācu vecāku bērns.

Velss ir viens no pēdējiem lielajiem cīnītājiem par Ziemeļamerikas rietumiem. Vinu kā mazu zēnu nolaupīja kāds maiemi bars, pēc tam to audzināja kā indiāņu karotāju, vēlāk, pateicoties viņa drošsirdībai un ieroču laimei, ievēlēja par virsaiti, un viņš saucās Melnā Čūska. Kopā ar maiemi indiāņu vareno virsaiti «Mazo Bruņu Rupuci» (Mešekenekvā), viņš smagi sakāva amerikāņus, iznīcināja divās izšķirējās kaujās ģenerāļu Harmera un San-Klēra karaspēku. Dažus gadus vēlāk, kādā dienā — it kā ar kādu brīnišķu nolēmumu — vinā beidzot pamodās apziņa, ka viņš pieder baltajiem. Un tā viņš piepeši juta, ka liktenis viņu sauc cīnīties balto pusē. Tāpēc viņš atvadījās no «Mazā Bruņu Rupuča» šādiem vienkāršiem vārdiem: «Līdz šim mēs bijām draugi — nu mums jākļūst ienaidniekiem!» Pēc tam viņš atstāja savu vigvamu un tautu, kas viņam bija dāvājusi viesmīlību, un pieteicās pie ģenerāļa Veinesa. Tas viņu tūlīt iecēla par izlūku nodaļu pavēlnieku — un drīz vien Velss kļuva slavens arī kā «amerikāņu karaspēka lielākais izlūks». Nu tikai amerikāņiem laimējās sekojošos indiāņu karos uzvarēt sarkanos vīrus. Velss mira kareivja nāvē, viņš krita kādā kaujā netālu no Dirnbernas forta (tagadējās • Čikāgas).

Par viņa nāvi ziņo sekojošo: «Kad Velss bija kritis, naidīgie indiāņi izgrieza viņa sirdi un sagraizīja to tik daudz gabaliņos, cik tur bija sarkano karotāju, un apēda. Savā bērnišķīgā ticībā viņi bija pārliecināti, ka nu katrs no viņiem kļūs tikpat drošsirdīgs kā Velss, kura drosmi viņi bija apbrīnojuši, bet no kuras bija arī baidījušies. Protams, drausmīgs notikums, bet tomēr liels pagodinājums mirušajam varonim. Šie mežoņi, kuriem drošsirdība un drosme bija iedzimusi, ēda viņa sirdi, lai kļūtu vēl drošsirdīgāki. Savā vientiesībā šie indiāņi neapzinādamies nemaz nebija visai kļūdījušies: drošsirdība mājo sirdī.»

Jaunajā pasaulē, kas nav nabaga ar dēkainiem cilvēkiem un likteņiem, šī vīra dzīve ir viena no neparastākām un dēkainākām.

Šinī grāmatā attēloti jaunā Vilhelma Velsa piedzīvojumi vecāku mājā un viņa pirmās dēkas pie indiāņiem.

Divi uzbrukumi

Mazajam Vilhelmam Velsam šodien dzimumdiena. Viņš nāca no vācu robežnieku ģimenes, kura pirms trim gadiem bija apmetusies kādā apslēptā ielejā, netālu no Kentuki upes ietekas Ohaio upē.

Vilhelms savam tēvam gandrīz atvietoja pieaugušu palīgu. Zēns bija pāri saviem gadiem spēcīgs, prata labi rīkoties ar ieročiem; arī citādi viņš nebija mīkstčaulis, pat diezgan ievingrinājies rupju vārdu lietošanā. Katru dienu ar saules lēktu viņam bija jāatnes no upes koka kublā ūdens, jāskalda malka un tad jāpalīdz mātei iekurt pavardā uguni. Arī šodien tas viss bija jādara. Pēc brokasta māte ar astoņus gadus veco Semu un septiņus gadus veco Kitiju bija izgājusi uz mazo nocietināto tīrumu. Vilhelms bija palicis mājās pie tēva. Pie dzīvojamās telpas sienām karājās četras šautenes ar varenām laidēm, visas mazliet rupjas un dažāda lieluma, tās bija četras bombardēs ar lādējamiem spieķiem lādēšanai no priekšgala, kādas toreiz, ap 1780. gadu, lietoja.

Tēvs noņēma mazāko šauteni un sniedza to zēnam:

«Še, zēn!»

Vilhelms lepnumā un priekā nosarka, steidzīgi tvēra pasniegto; šautene bija gandrīz garāka par savu jauno īpašnieku.

Velss uzlūkoja viņu apmierināts. Cik taču viņa dēls jau bija spēcīgs un liels, cik bezbailīga viņa iedegusī un tagad satrauktā seja, cik skaidri un godīgi raudzījās viņa acis!

«Es zinu, tu jau proti labi ar to apieties. No šīs dienas šis ierocis lai ir tavs īpašums!»

Robežnieks ar roku norādīja uz otru sienu, kas bija pārklāta ar neapstrādātu bifeļa ādu. Blakus ādai sienā bija iedzīts vadzis, pie kura karājās rags, pildīts ar pulveri, un ādas soma ar šautenes lodēm. «Tas pieder tur klāt. Turi visu labā kārtībā, tagad nu tev pašam par to jārūpējas.»

It kā viņam būtu iekritis prātā kaut kas ļoti svarīgs, viņš atkal spēji izņēma šauteni no zēna nīkām, apsēdās, izvilka no savas svārku kabatas dažas nagliņas ar spožām galviņām un paņēma tās zobos. Tad viņš nolika šauteni pāri ceļiem un ātri vien iesita nagliņas krustām šķērsām

laidē, līdz radās pareizs burts V — par zīmi, ka ierocis nu ir Vilhelma īpašums.

Šinī mirklī Velss pats sev likās tīri kā izšķērdētājs. Katru dzelzs lūzni taču uzskatīja kā dārgumu. Visu, kam bija kāds sakars ar šo metālu, tanīs laikos rietumos uzskatīja par nesasniedzami dārgu. Šīs nagliņas nu, protams, varēja arī lietderīgāk izlietot, bet šodien taču zēns bija sasniedzis pilnus desmit gadus un tēva acīs bija kļuvis vīrs.

Tikko pēdējā nagliņa bija iesista, te robežnieks uzreiz sāka vērīgi raudzīties pāri līdumam uz meža malu. Nākamā mirklī viņš jau zibensātri nogūlās pie zemes. Pie tam viņš izgrūda spalgu kliedzienu, kam vajadzēja brīdināt viņa sievu tīrumā aiz mājas.

Arī zēns tūlīt nometās pie zemes. Nu abi klausījās, aizturēdami elpu.

Pēc kāda brīža tēvs lēnām pacēla šauteni un sauca: «Kas tur pāri pretim? Es skaitīšu līdz trīs — tad es šaušu! Viens… divi…»

Šinī acumirklī no meža ēnas iznāca kāds vīrs.

«Labs draugs!» viņš sauca. Viņa balsij bija viegli ķērcoša skaņa.

«Rokas augšā!» pavēlēja Velss, bet palika ar savu dēlu guļot pie zemes.

Stāvs otrā pusē paklausīgi pacēla rokas.

«Vai viens?» asi skanēja jautājums.

«Viens!» atbildēja nepazīstamais.

«Nāciet tuvāk!»

Stāvs lēnām tuvojās pāri līdumam.

Velss vēl necēlās. Ar norīkotu šauteni viņš palika zālē guļam un vienmēr vēl pētīja meža malu. Pa tam vīrs bija pienācis piecu soļu attālumā. «Stāt!»

Svešinieks tūlīt paklausīja.

Viņš neiedveš sevišķu uzticību, domāja Velss, ar neuzticīgu zemnieka skatu pētīdams viesa garo stāvu un uzkrītošo seju. Svešinieks no visa tā it redzami jutās neērti. Viņš tāpēc pūlējās nevainīgi smaidīt, bet viņam izdevās tikai ņirgt.

Tagad tēvs uzlēca no zemes. Tāpat arī Vilhelms.

«Kas jūs esat?» Velss svešiniekam saīdzis jautāja.

Tas nolaida rokas un sāka ar īstiem vārdu plūdiem: viņš esot no Estilas forta un ejot uz mazo apdzīvoto vietu Korn-Ailendi pie Skaistās upes [1] [1] -Skaistā upe» tā pionieru laikā saucās Ohaio; «Korn-Ailende» (i aisa — kukurūzas sala) ir tagadējā Luisvila pie Ohaio, tā dibināta 1779. gadā. krācēm. Viņš laikam esot pazaudējis virzienu un, šķiet, esot nomaldījies no ceļa, jo citādi viņam jau sen vajadzējis būt pie Džefersonas apdzīvotās vietas.

«Tas ir pareizi, tā ir divu dienu ceļojumā no šejienes!», apstiprināja Velss.

Starp citu, viņš saucoties Spitūns, teica svešinieks, pie tam viņš neparasti gari stiepa šo «ūns» un zibensātri spļāva.

«Hm — un vārds?»

Garais ķērca: «Man nav vārda, tikai uzvārds Spitū-ūūns…»

Droši vien viņu sauc pavisam citādi, nodomāja Velss.

Spitūns palika fermā vairākas dienas un pūlējās palīdzēt savam namatēvam darbā. Bet ar viņu neko daudz nevarēja pasākt. Tādos pašos ieskatos bija arī Velsa sieva: izkaltušais svešinieks maisījās viņai tikai pastāvīgi pa kājām. Viņai nepatika ne svešinieka lielais, līkais, kā vanagam deguns, ne arī viņa drusku olveidīgā galva ar pinkainajiem, gaiši blondajiem matiem, zemo, uz āru izliekto pieri un retajiem, tikko saredzamajiem, bārdas sariem. Patiesi, viņš nebija uzcītīgs, viņš neprata strādāt, bet ēst viņš ēda tikpat daudz, cik visa piecgalvainā ģimene kopā. īsi un skaidri runājot, viņš rija. Tāpēc Velsi, tēvs un māte, nepacietīgi gaidīja, kad taču reiz nelūgtais viesis aizvāksies.

Tikai visi trīs bērni, Vilhelms, Sems un Kitija, satika ar svešinieku labi. Viņš viņus bieži pavadīja, kad tie gāja rotaļāties.

Arī šodien Spitūns bija aizgājis Vilhelmam līdz uz viņa iemīļoto laukumu. Spitūns bija ļoti manīgs visādās meža klejotāju mākslās, tīri kā indiānis. Viņš iemācīja Vilhelmu, kā pēc kokiem noteicamas debess puses; tur, kur miza ir gaišāka vai kur zari ir biezāki un kārtīgāki, tur ir rīta saule, tātad austrumi. Viņš bija īsts meistars, kā nedzirdami pielīst, un viņš parādīja mazajam Velsam dažādus viltīgus paņēmienus.

Zēns ātri un labi visu aptvēra.

Spitūns prata arī zīmju valodu, ar kuru medību un kara laikos var sazināties ar biedriem. Mazs četrstūrains iegriezums koka celmā, pie kam mizu nolobīja, un svītriņa uz kreiso pusi nozīmēja: turēties pa kreisi! Trīs mazi četrstūraini iegriezumi, viens pār otru, ziņoja: ienaidnieks ir tuvumā! Līdzīgas slepenas zīmes varēja ierīkot ar zaru, zāļu kamolu un akmeņu palīdzību: vai šķietami nejauši nolūzis zars ar savu smailāko galu guļ tā vai citādi, tas lietpratējam varēja visu ko teikt. Vai kāds mazāks akmens gulēja uz lielākā vairāk pa kreisi vai vairāk pa labi, vai pat, par biedinājumu, trīs akmeņi gulēja viens uz otra — tas nezinātājam gandrīz nemaz nedūrās acīs, un kad viņš to arī ievēroja, tad tas viņam šķita nesvarīgs un neatrisināms. Tam, kas šīs zīmes saprata, lieta bija viegla.

Vilhelms apbrīnodams uzlūkoja lieldeguni un visu labi iegaumēja.

Zēns ieminējās, ka viņa tēvs parīt iešot uz Leksingtonu.

«Tā? Uz Leksingtonu?» jautāja Spitūns. «Ko tad viņš tur darīs?»

«Viņš iemainīs visa gada ādas pret šautenes lodēm un pulveri.»

«Hm,» noteica lielais rotaļu draugs un izspļāva lielā lokā.

Jau otrā rītā Spitūns it negaidīti atvadījās. Velsam, kas viņu jautājoši uzlūkoja, viņš tikai teica:

«Es nu jau esmu šeit par daudz ilgi un man beidzot jāiet pāri uz Korn-Ailendas apdzīvoto vietu!»

Dažas dienas vēlāk Velss devās ceļā uz nocietināto tirdzniecības nometni Leksingtonu, kas atradās kādus deviņdesmit kilometrus no viņa mājas. Viņš tur gribēja iemainīt ādas pret mājturības lietām un citām nepieciešamām mantām.

Atstādams māju, viņš piekodināja savai sievai un savam vecākajam:

Vārnu indiāņi. Trīs no viņiem tčrpti bizoņu ādās.

«Esiet uzmanīgi! Neaizejiet uz visu dienu nekad tālu no mājas! Neaizmirstiet tikai vakaros apiet palisādu sētu un pārbaudīt, vai kāds pālis nav kļuvis vaļīgs. Aizsprostojiet arī labi vārtus!»

Sieva vērās savā vīrā un klusi jautāja: «Vai tu no kā bīsties?»

Viņš spēji purināja galvu: «Nē, nē,… mūsu ieleja jau, paldies Dievam, ir tā apslēpta. Mēs atrodamies arī diezgan tālu no pašreizējā angļu un amerikāņu kara lauka. Un šavanieši un maiemiji mūs līdz šim ir likuši mierā ar saviem sirojumiem…»

«Tas tā paliks arī turpmāk,» mierinādama sieva viņu pārtrauca, jo viņa pazina savu vīru un juta, ka viņš bija norūpējies. «Visā apkārtnē līdz šim nav apmetušies ne indiāņi, ne fermeri!»

Velss piekrizdams pamāja.

Tad viņš teica Vilhelmam: «Tu nu esi šeit mans vietnieks, sargi labi savu māti, savu brāli, māsu un māju!»

Zēns uzlika savu labo roku cieši uz šautenes. Tas nozīmēja: uz mani tu vari paļauties!

Kādā no nākamām dienām, īsi pirms nakts, atgadījās pārsteigums. Zemi jau pārklāja krēsla, kad pie tumšās meža malas parādījās kāds stāvs, kura apveids izplūda vakara ēnā. Tad kāds nāca pa līdumu tuvāk, jau no tālienes priecīgi māja un kaut ko sauca. Skanēja kā ķērkšana.

Vilis uzmanīgi klausījās. Vai tas būtu viņa draugs Spitūns?

Tas bija viņš.

Un kamēr Vilis viņu apsveica aplaimots, Sems un Kitija sveica ar priecīgiem saucieniem, māte, turpretim, bija pavisam saīgusi un pat naidīga.

«Labvakar!» ar uzbāzīgu laipnību teica Spitūns, «te nu es atkal esmu, Velsa kundze!»

«Diemžēl to es redzu!» atbildēja fermera sieva, nepiegriezdama vērību viņa sveicienam un izstieptai rokai. Viņa nemaz nepūlējās apslēpt savu īgnumu.

«Korn-Ailendē neko neizdarīju… vajag vēlreiz atpakaļ uz Estilas fortu,» viņš braši turpināja stāstīt.

«Kāda man gar visu to daļa,» atcirta Velsa kundze. Viņas seja kļuva arvien dusmīgāka.

«Es domāju, tā kā jūsu vīra nav mājās…» sāka atkal Spitūns vēl vienmēr ļoti laipns.

«Kā tad jūs to zināt?» jautāja viņa asi.

«Man taču to teica pats Velss,» meloja Spitūns, jo viņš to bija nejauši dabūjis zināt no Vilhelma.

«Tāāā?» nelaipni noteica sieva vēl par vienu grādu neuzticīgāk nekā iepriekš.

«Tā kā jūsu ferma atrodas man pa ceļam,» pļāpīgi turpināja Spitūns, «tad es nodomāju, paliec tu tur, palīdzi drusku kundzei, līdz atgriežas Velss… un tā kā tagad mūsu zemē kļūst arvien nemierīgāk, tevi, protams, arī sirsnīgi uzņems. Tā es sev teicu. Nu — vai man nav taisnība?… Tagadējos laikos katrs vīrietis fermā ir skaitāms dubulti. Te nu es tātad esmu! Esmu atnesis pamatīgu izsalkumu…» viņš uzmanīgi šķielēja pāri sava deguna līkajai mugurai uz blokmājas ieeju.

«Lieciet, lai izsalkums apmierinās!» Velsa kundze nepalika laipnāka. Sagatavojusies aizsardzībai, viņa nostājās durvju priekšā un skarbi pavēlēja: «Vācieties projām!»

Vilhelms nepacietībā drebēja, vēlēdamies tikt pie vārda, lai iestātos par savu šķietamo draugu. Bet lai kā viņš arī vēlējās izvirzīties, māte viņu katrreiz nelaipni nobīdīja sāņus ar asu uzsaucienu: «Klusu!» Zēns vispār nevarēja saprast, kāpēc māte ir tik satraukta un tik nicinoši runā ar Spitūnu. Vai nebūtu taisni brīnišķīgi, ja viņa draugs tagad varētu palikt šeit? Bet māte rādīja tam durvis.

Arī Sems un Kitija nespēja saprast, kāpēc māte ir tik noraidoša.

«Kāpēc tik ļauni, Velsa kundze? Jūs taču nedzīsiet projām vecu paziņu, es šeit jūtos pilnīgi kā mājās!»

«Kā mājās? Šeit? Pie manis nē!» viņa nepielūdzami noraidīja. «Kad mans vīrs ir mājās un laiž jūs namā, tad lai notiek! Bet kamēr viņš nav atgriezies, neviens nekāps pār slieksni. Un tagad taisieties kā tieciet projām!»

«Jūs to nožēlosit!» Spitūna balsī, kas agrāk bija pārspīlēti laipna, tagad piepeši ieskanējās draudi.

Te viņa spēji izrāva savam zēnam no rokām šauteni, paņēma to zem rokas kā mednieks un uzsauca: «Pēdējo reizi jums saku — vācieties pie velna!»

Nu tikai Spitūns apgriezās un skrēja pāri līdumam uz meža malu tumsā.

«Kāpēc tu viņu aizdzini, māt?» jautāja Vilis pārmezdams. «Viņš taču ir mans draugs!»

«Es zinu, ko daru. Bija kļūda, ka mēs šo zelli jau reiz pie sevis ielaidām! Ja tu īsti gribi zināt, arī tēvs nožēloja! Tas ir aizdomīgs zellis, kam kaut kas ļauns prātā. Viņam tāds viltīgs skats!»

«Es gan neatrodu!» nepiekāpās Vilis.

Pēc tam, kad viņi kopā bija apskatījuši palisādu žogu, fermeriene teica: «Es šim nelietim neuzticos. Mums šonakt jāpiesarga māja. Pirmās četras stundas es iešu sargu tornī, pēc tam nāks tava kārta. Ej iekšā un paēd vakariņas. Tad liecies tūlīt gulēt. Es tevi vēlāk modināšu!» Viņa paņēma pulvera ragu un ložu somu un kāpa pa kāpnēm augšup.

Tā laika blokmājās bieži vien iebūvēja sargu torni — ja māja bija liela, tad visos četros stūros. Tas patiesībā nebija īsts tornis, tikai jumts šinīs vietās bija par vienu loga augstumu paaugstināts. Šī augšējā daļa tad stāvēja drusku pāri mūra sienai. Sarga vieta atsedza labāku skatu; bet bīstamos brīžos, kad, piemēram, māju ielenca, no šejienes varēja labāk šaut, tēmēt un trāpīt. Pat tad, ja ienaidnieks bija nokļuvis līdz mūrim, aizsardzībai bija savas priekšrocības. Arī Velsa blokmājai bija divi šādi sargu torņi, kurus robežnieks bija pamazām izbūvējis arvien labākus. No viena sargu torņa, kas bija drusku augstāks par otru, varēja labi pārredzēt visu apkārtni. Māja bija novietota apslēptā sānu ielejā, uz maza uzkalniņa; rietumos un ziemeļos Kentuki upe meta lielu loku, austrumos un dienvidos stiepās mežu josla, ap uzkalniņu viss bija nolīsts. Saimniecība bija dienvidos gulošā zemes iedobumā, iežogota ar nelielu palisādu žogu.

Fermeriene devās uz sargu torni mājas dienvidos, no kurienes viegli varēja pārredzēt apkārtni uz visām pusēm. Nakts bija gaiša, debesīs gandrīz neviena mākoņa, mēness deva bālu gaismu. Bērni jau gulēja.

Sieva sēdēja sakņupusi uz sola ar šauteni gatavībā rokā, bet blakus gulēja pulvera rags un ložu soma. Viņa klausījās, neviena skaņa nezuda viņas asajai dzirdei. Uzmanīgi viņa pētīja meža malu. Nekas aizdomīgs nespētu nepamanīts pārkļūt pāri klajumam. Notikums ar Spitūnu bija viņu satraucis ne bez iemesla. Viņas vīram bija taisnība, šim zellim nevarēja uzticēties. Katrā ziņā vairāk nekā aizdomīgi bija tas, ka vispirms tas bija gribējis iet uz Korn-Ailendi un nu pēkšņi bija atgriezies. Viņa neticēja nevienam viņa vārdam. Protams, viņš tikai bija

Ne-sū-a-koā, foks-indiāņu virsaitis

nogaidījis, līdz viņas vīrs aizjāj uz Leksingtonu. Droši vien viņam bija kādi ļauni nolūki!

Kamēr Velsa kundze augšā savā sargu vietā norūpējusies visu to pārdomāja, arī lejā Vilhelms pirms iemigšanas domāja par Spitūnu. Bet pavisam citādi nekā māte. Viņš vēl vienmēr dusmojās uz viņu, ka tā tik ļauni uzņēmusi viņa lielo draugu, jā, to pat aizdzinusi. Viņa godīgais prāts nešaubīgi bija ' pārliecināts, ka šis jaukais rotaļu biedrs ir arī īsts biedrs. Jā, Vilis pat nopietni pārdomāja, vai viņam nevajadzētu atstāt māti un māju un skriet pakaļ tik apkaunojoši uzņemtajam draugam un iet ar viņu plašajā pasaulē.

Arī Sems un Kitija vēl kādu brīdi gulēja neiemiguši, viņi, tāpat kā Vilhelms, gulēja lielajā dzīvojamā telpā. Lai gan viņi vēl bija mazi, taču katram blakus gulēja šautene un pie tās vairāki lādējamie. Tā bērni bija jau sen pieraduši, ja vecāki pavēlēja turēties gataviem aizsardzībai. Visu to tā bija noteicis tēvs un bieži vien ar visiem ģimenes locekļiem vingrinājies. Kaut gan Semam bija tikko astoņi gadi un Kitijai tikai septiņi, viņi tomēr briesmu brīdī prata palīdzēt pieaugušiem. Katram šīs robežnieku ģimenes loceklim šādos brīžos bija stingri noteikts darba lauks, savs amats. Vecāki un Vilis uzņēmās mājas aizsardzību ar šauteni — un visi trīs bija labi un droši strēlnieki. Abi mazie bija pārliecināti, ka apkārt visā zemē nebija tik labu šāvēju kā vecāki un Vilis. Bet arī Semam un Kitijai nebija mazsvarīgi uzdevumi, kad lieta reiz kļuva nopietna; viņi tad pasniedza šaušanai sagatavotus ieročus, ar lādējamo ievadīja stobrā lodes un bēra pulveri uz degļa panniņas. Tanīs laikos šaušana ar šauteni nebija vis tik vienkārša lieta kā tagad.

Tēva vadībā jau vairākkārt bija notikušas apmācības uzbrukuma gadījumā: tēvs, māte un Vilhelms šāva, Sems un Kitija lādēja rezerves šautenes un apmainīja tās pret izšautajām. Tā kā abi bērni bija mazāki par šautenēm, viņiem vajadzēja stāvēt uz krēsliem un tā no augšas grūst lādējamo stobrā.

Tikko bija pagājušas dažas stundas pēc pusnakts, kad jau sāka aust agrā rīta pelēkā gaismiņa. No upes pūta vēss vējš.

Fermerienei kļuva salti. Velti viņa cīnījās ar nogurumu…

Pēkšņi vina satrūkās no ķērcoša sauciena,

Viņa ciešāk satvēra šauteni. Sagatavojusies šaušanai, viņa pārlaida skatu pār apkārtni.

Tomēr, tur — kas tas tur bija?

Tur zālē, šeit zālē, drīz pa kreisi, drīz pa labi viņa šad un tad pamanīja pa aizdomīgai kustībai… tie bija cilvēki!., vairāki cilvēki!!! Tā kā viņi turējās paslēpušies un slepus līda, tad viņiem varēja būt tikai naidīgi nolūki.

«Vili!» sauca viņa lejā uz dzīvojamo telpu, «zēn, celies augšā! Atri! Nāc!»

Nomiegojies Vilis rūca.

Pa tam māte bija atklājusi augstajā zālē kādu melnu cekulu, citā vietā uz sekundi bija iznirusi putna spalva.

«Indiāņi!» viņa sauca uz leju. «Augšā, zēn, augšā, cel arī pārējos… ej uz otru sargu torni… Kitiju ar rezerves šauteni pie manis… Semu pie tevis… ātri, ātri!»

Pie šiem baiļu saucieniem Vilhelms bija uzlēcis kājās. Ar vienu ķērienu nu viņš bija satvēris šauteni. Viņš purināja no miega abus bērnus. Sems tūlīt atmodās. Kitija nomiegojusies viņu uzlūkoja un apgriezās uz otriem sāniem. Tad viņš tvēra ūdenskrūzi, kas stāvēja uz galda, un iegāza māsai sejā ūdeni.

«Augšā pie mātes!» Ar šiem vārdiem viņš spieda nobaidītajai, slapjajai, mazajai rokās rezerves šauteni un lādējamo.

>-Pats viņš steidzās otrā sargu tornī. «Sem!» viņš sauca apgriezdamies; bet mazais brālis jau sen zināja, kas darāms: ar rezerves šauteni un lādējamo viņš pūzdams kāpa pakaļ Vilim.

Te jau arī krita pirmais šāviens, ko māte bija raidījusi par brīdinājumu.

Nebija šaubu: viņus ielenca. Ielenca ienaidnieki, par kuriem no sargu torņiem patlaban neko citu nevarēja izzināt, kā tikai to, ka tie ir indiāņi. Viņa nezināja, kādai ciltij tie pieder. Ak, būtu taču tēvs šeit, māte nopūtās. Šķiet, ka tas bija kāds sarkano karotāju bars, kas nejauši uzdūries balto apmešanās vietai un laikam domāja, ka uzbrukums šai saimniecībai būs viegli veicams. Ja to nebija vairāk kā viņa saskaitījusi — apmēram no divpadsmit līdz piecpadsmit — tad viņai nemaz nebija jābaidās. Jo Velss bija savas saimniecības vietu labi izvēlējies: mājas paaugstinātā vieta nolīstā, zemāk gulošā klajumā, atklāja labu redzamību. Tikai ienaidnieku pārspēks varētu fermu iekarot; turpretim no nedaudziem aplencējiem nebija sevišķi jābīstas. Bīstams būtu nakts uzbrukums, bet indiāņiem taisni bija lielas bailes no nakts cīņām, to fermeriene zināja. [2] [1] Indiāņi vienmēr izvairījās no nakts cīņām, jo tās viņiem noliedza māņticība. Viņi bija pārliecināti, ka indiānis, ko naktf nonāvē, ir nosodīts kā gars dzīvot tur otrā pusē, mūžīgajās medību laukos, tikai naktī un tumsā. Šie māņi pionieru laikmetā bija baltajiem īsta svētība, jo pat vientuļām saimniecībām — pat tad, ja ap viņām mita naidīgas ciltis — nebija jābaidās no indiāņu nakts uzbrukumiem. Bez šīm indiāņu bailēm no nakts cīņām balto cīņas ar sarkanajiem, protams, būtu bijušas vēl asiņainākas. Jādomā, ka baltiem tad pat nemaz nebūtu laimējies iekarot vienu zemes strēmeli pēc otras un padzīt tiesīgos īpašniekus, jo, ievērojot indiāņu viltību, pacietību, viņu māku kā plēsīgiem zvēriem pielīst upurim, viņu ikreizējās cīņas apvidu pamatīgo pārzināšanu, viņi nakts uzbrukumos patiešām būtu bijuši briesmīgi. Tātad tāpēc, ka dzimtenes zemes aizsardzībā jau no sākuma atkrita kara darbība naktīs, indiāņi, gandrīz kā pašnāvnieki, sevi vājināja savā varonīgajā cīņā ar baltajiem ienācējiem. Šī māņticība, protams, bija arī viens no iemesliem, kāpēc sarkano rasi (tagadējo ASV kādreizējos indiāņu novados) samērā ātri izskauda; līdz šim tam pievērsit pārāk maz vērības.

Tie nedaudzie vīri tur, tie lai tik mēģina uzbrukt — viņus bez pūlēm apšaus pa vienam! Bet ja nu nāktu vēl vairāki… Šeit aizsardzībā viņu jau bija tikai divi šāvēji! Viņa un Vilhelms.

Pa tam pie mātes bija ieradusies Kitija.

No meža malas uz mājas pusi kustējās žagaru kūļi.

Velsa kundze ātrā apņēmībā tēmēja un izšāva.

īsi pēc tam, kad viņa bija nospiedusi gaili, no otras sargu vietas atskanēja otrs šāviens: to bija raidījis Vilhelms.

Pāri pretim meža malā atskanēja kliedziens: viens žagaru kūlis palēcās uz augšu un tad atkrita atpakaļ. Šāviens bija trāpījis — indiānim maskēšanās ar žagaru kūli nebija līdzējusi.

Kitija jau sniedza mātei rezerves šauteni un mundri gatavojās pielādēt izšauto no jauna. Un taisni tāpat rīkojās Sems otrā sargu tornī.

Nu atskanēja dobjš sprādziens, tad svilpiens — un cieši zem fermerienes sargu vietas ieskrambājās koks: tur bija trāpījusi ienaidnieka lode.

Ienaidniekiem tātad bija arī ugunsšaujamie ieroči. Nu ātri viena pēc otras blokmājas sienās iesitās vairākas lodes.

Māte un dēls šāva pārmaiņus.

Atkārtoti dusmu kliedzieni norādīja, ka aizsardzība bija labi tēmējusi. Piepeši vistuvāk pielīdušie sarkanādas uzlēca kājās un aizvilka atpakaļ savus trāpītos biedrus pie citiem.

No torņa nevarēja izšķirt, vai vīri bija krituši vai tikai ievainoti.

Indiāņi lēnām atvilkās mežā.

Pagāja priekšpusdiena. Nerādījās nekas aizdomīgs. Vai sarkanādas būtu aizgājuši?

Māti, kas ar pūlēm bija sevi uzturējusi modru, pārņēma liels nogurums. Viņa nu norādīja Vilim, lai tas viņas vietā no šī torņa uzmanītu apkārtni. Pati viņa gribēja atgulties un drusku iemigt. Sems ieņēma vecākā brāļa vietu, Vilis turpretim novietojās mātes sargu tornī. Kitija atnesa brāļiem maisa miltu maizi un pienu. Velsa kundze, neko neēdusi, bija tūlīt cieši iemigusi.

Tā pagāja viena stunda pēc otras.

Vēlā pēcpusdienā, ap pulksten sešiem, pāri pretim meža mala uzreiz atdzīvojās: ar diezgan lielām starpām indiāņi lēnām, ļoti lēnām līda tuvāk, veikli izmantojot katru zemes paaugstinājumu kā aizsegu.

Vilhelms šāva — bet likās, ka šāviens nav ķēris; neatskanēja neviens bļāviens, neredzēja nekādu kustību, nekas nesekoja. Bet šāviens bija uzmodinājis māti, vajadzēja tikai dažas sekundes un viņa atkal bija atgriezusies dzīvē. Viņa uzlēca kājās, paķēra savu šauteni, pasauca Kitiju — Vilis devās pāri pie Sema.

Pa tam aplencēji ārā bija pielīduši vēl par dažiem soļiem tuvāk. Nu viņu lodes svilpoja ap blokmāju.

Patlaban no meža malas stūma kādu nocirstu varenu koka stumbru.

No blokmājas aizstāvoties gan šāva uz šo jauno mērķi, bet lodes neķēra vīru, kam koks noderēja par ložu uztvērēju.

Pēkšņi aiz stumbra kāds vicināja baltu lupatu. Tas nozīmēja: ienaidnieki vēlas vest sarunas.

«Vai lai mēs uz to ielaižamies, māt?» sauca tagad no otra torņa Vilis.

«Neļauj tik sevi novirzīt!» atbildēja māte. «Es gribu pielaist to ar balto lupatu uz piecdesmit soļiem… jāredz, ko viņi grib. Kamēr es ar viņu runāju, tu labi uzmani pārējos… zelli ar balto lupatu es jau pati ņemšu uz grauda. Tātad: Uzmanību! Es tagad māju!» Viņa paķēra kādu dvieli, kas šeit bija izžauts, un sniedza to mazajai: «Laid, lai tas plivinās caur lūku, Kitij!»

Aiz stumbra tūlīt piecēlās garš stāvs, kas bija tērpies gandrīz kā baltais. Pārējie sarkanādas bija puspliki, šim te bija indiāņu bikses, kādas šeit valkā arī robežnieki; lai gan bija silts, viņš bija apmetis ap pleciem lielu ādu, kas apsedza visu rumpi.

Saliecies, it kā taisītos atkal tūlīt krist pie zemes, viņš tuvojās mājai. Viņš gan, laikam, bija noticējis, ka aplenktie viņu neuzmanīgā kārtā ielaidīs mājā, jo viņš spēji satrūkās, kad robežniece viņam uzsauca: «Stāt!» Viņš bija kādus piecdesmit soļus no mājas, bet pietiekami tuvu, lai ar vinu varētu sazināties.

Vīrs saslējās: āda nokrita.

Šinī brīdī zēna balss sāpīgi iekliedzās: vīrs ar balto lupatu, kas nāca kā indiāņu sarunu vedējs, bija — Spitūns.

Velsa kundze bija pirmā, kas atkal saņēmās, lai gan viņa nevarēja sevī pārvarēt riebuma jūtas. Šinī minūtē viņai viss kļuva skaidrs. Šis nelietis jau no paša sākuma, kad viņš šeit bija ielavījies kā nelūgts viesis, nebija gribējis neko citu, kā izspiegot indiāņiem mājas un ļaudis. Droši vien viņš bija viens no skvo vīriem, [3] [1] Tā indiāņi sauca vīru, ko no kādas svešas cilts uzņēma citā bandas kopībā, ja viņš apņēma savas jaunās kopas indiānieti par sievu. Skvo-vīrs nozīmē tik daudz, kā «sievas vīrs». Toreiz indiāņu ciltis uzņēma arī daudzus baltos kā skvo vīrus; bet šie baltie skvo vīri bija bieži vien cilvēki, kas kāda nozieguma dēļ bija bēguši uz mežonīgajiem apvidiem, lai pie sarkanādaiņiem atrastu patvērumu. Iemācījušies cilts valodu, viņi bieži vien ieguva lielu iespaidu pie saviem sarkanajiem cilts brāļiem. Tā kā viņi — kā baltie — varēja neuzkrītoši ierasties robežnieku apmešanās vietās, tad vēlāk baltie (pa lielākai daļai ne bez pamata) viņus apvainoja, ka tic tikai spiegojot sarkanādaiņiem un uzdodot savām indiāņu bandām, «kur atrodams sevišķi liels zirgu vai mūļu ganāmpulks, paši vēl bieži vien pie tam piekopjot personīgu atriebību, uzkūdīdami indiāņus uz kādu nelietīgu darbu. Nebija tāda nozieguma, kurā viņus neapsūdzētu. Šo balto skvo vīru iemīļotākā nodarbošanās bija krāpšana, spēles, meli, zādzības, plītēšana un visāda veida palaidnības.» Tā viņus visai vienpusīgi apraksta amerikāņu virsleitnants Dodžs. Het tas ne vienmēr bija tā. Daudzi baltie pašaizliedzīgā sajūsmā kļuva par skvo vīriem, jo vēlējās cīnīties par taisnību vispār. Ļoti cienījami un godīgi vīri, kā, piemēram, franču meža sirotāji un traperi, apprecējuši indiānietes, nevēlējās atgriezties pie baltajiem, jo ienīda šo tā saukto «sabiedrību» un melīgumu. Kopā ņemot, apaļos skaitļos divi simti gadu laikā kādi 2500 baltie, nepanesdami eiropiešu un jaunamerikāņu atriebības kāri, ir labprātīgi cīnījušies kopā ar indiāņiem pret baltajiem.

par kuriem viņa bija dzirdējusi tikai ļaunu!

Vilhelms vismīļāk būtu tūlīt sadevis piparus nodevējam, bet šis zellis diemžēl bija sarunu vedējs starp abām naidīgajām pusēm. Viņš tātad atradās — kā to Vilis no tēva zināja — baltā parlamentāriešu karoga aizsardzībā, ja arī šis karogs šoreiz bija tikai netīra lupata.

Drosmīgi un pilnā pienākuma apziņā, ar pirkstu šaušanas gatavībā pie šautenes gaiļa nospiedēja, Vilis uzmanīja indiāņus uzbrukuma līnijā. Viņš asi skatījās uz priekšu, bet savā sirdī viņš nicināja šos sarkanādas tur laukā. Viņa vienkāršais un drosmīgais prāts nevarēja gandrīz aptvert, ka viņi ļaujas vadīties no tāda nodevēja, kāds bija Spitūns.

Velsa kundze sauca Spitūnam: «Kāpēc jūs un jūsu ļaudis neliekat mūs mierā?»

«Mierā? Tagad?» šis mēdījās. «Vai tad jūs nezināt, ka atkal ir sācies karš?… Ka prērijas ciltis ir sacēlušās pret jums, robežniekiem?» Viņš pēkšņi atņirdza zobus. «Jūs varat tūlīt dabūt mieru… ja padodaties!»

«To mēs pat nedomājam.»

«Tas jums beigsies ļauni, kad mēs drošsirdīgie veas [4] ieņemsim uzbrukumā jūsu blokmāju… Pārējie tikai gaida, lai es pavēlu…»

«Bailes mums, Spitūn, nav!»

«Hehehe… Mani nemaz nesauc par Spitūnu!» Viņš spēcīgi nospļāvās. «Mani sauc Kenvekole-Vav-Ne [5] !»

«Saucies, kā tik tu vēlies!»

Spitūns runāja kādu nelāgu valodu maisījumu, drīz kā baltais, drīz kā indiānis:

«Tagad es runāju kā vea: Kenvekole-Vav-Ne dod baltajai skvo laiku apdomāties, līdz lielā uguns bumba būs aizgājusi pie miera aiz Skaistās upes. Ja baltā skvo ar saviem bērniem līdz tam laikam neatdod mums, sarkanajiem karotājiem, labprātīgi savu koka māju un visu, kas tur iekšā, arī visu pulveri, visus ieročus un lodes, tad Kenvekole-Vav-Ne vairs nevarēs atturēt savus karotājus. Visu aizdedzinās…»

«Mēs jūs visus pa vienam apšausim!» atbildēja Velsa kundze, «tevi pirmo!»

«Hehehe… veas drīz vien būs vairāk nekā vinu ir tagad,» draudēja Spitūns. «Kenvekole-Vav-Ne ar saviem nedaudziem karotājiem ir tikai izlūki. Bet kad aizies uguns bumba, tad mums pievienosies vēl citi sarkanie brāļi… neuzvarami karotāji, kā desmit un vairāk pirkstu pie abām rokām!»

Vilhelmam, to dzirdot, kļuva tomēr mazliet bailes; ja šis nelietis Spitūns nemeloja, ja nāks patiešām simts un vairāk indiāņu — vai tad māte un viņš vieni paši spēs vēl ilgi aizstāvēt māju pret tādu pārspēku?

Bet bezbailīgo robežnieci šādi draudi nemaz neietekmēja. Viņa pārdomāja: Spitūns jau varēja viņai arī sameloties. Viņa, uztverdama Spitūna agrāk sniegto ziņu, sauca tam: «Tu jau pirmīt pats teici, ka zemē izcēlies karš… nu, ja jūs laikā nebēgsiet, tad jūs notvers mūsu robežas karaspēks… tas, proti, līdz saules rietam būs šeit!»

Vai nu Spitūns patiešām bija melojis, vai arī patiesi viņš un viņa ļaudis bija tikai kāda vea cilts sekojoša pārspēka izsūtīti izlūki, tas fermas aizsargātājiem palika nezināms. Spitūns tikai nekaunīgi kliedza: «Vea drošsirdīgiem karotājiem nav bailes no jūsu robežniekiem!… Un jau nepavisam ne no jums tur iekšā, kas tik vāji šaujat!»

Vilis, dzirdot šos sava kādreizējā drauga vārdus, dusmās drebēja. «Tam nu es rādīšu, kā mēs protam šaut!» viņš sev zvērēja.

Spitūns nobeidza: «Tātad, ja jums jūsu dzīvība ir mīļa, tad viciniet trīs reizes ar balto drēbi… bet jo ātrāk, jo labāk! Mani sarkanie karotāji ilgi vairs negaidīs…» Pie šiem vārdiem viņš vicināja savu netīro lupatu, it kā gribēdams mājas aizsargātājiem rādīt, kā noliek ieročus un padodas. Tad viņš gāja atpakaļ.

Vilis, kurš nevarēja pārvarēt Spitūna piezīmi par vājo šaušanu, sauca viņam nopakaļus ar savu dzidro zēna balsi: «Rādi mums vēl reiz… ar to balto drēbi!»

Spitūns, kas bija attālinājies uz astoņdesmit pēdām, apgriezās un vicināja drēbi — vienreiz, divreiz…

«Taisni caur tavas netīrās lupatas vidu izsvilpos lode!» sauca Vilis, tēmēja un šāva.

Pirms pārsteigtais Spitūns bija paspējis savu drēbes gabalu pavicināt trešo reizi, Vilhelma lode bija aizsvilpusi cieši gar nelieša garo degunu un caururbusi drēbi: taisni pašā vidū.

«Vai tu tagad mani, cik mēs vāji šaujam?» smējās zēns, kamēr Sems un Kitija skaļi izkliedza savu piekrišanu. Arī māte bija ne mazum lepna par šādu sava vecākā dēla meistara šāvienu.

Vienu sirds pukstienu ilgi Spitūns stāvēja kā ar ūdeni apliets, tad viņš paskatījās uz audekla lupatu un redzēja, ka tai pašā vidū ir mazs caurumiņš, kas pirms tam tur nebija. Satrakots viņš tvēra savu pistoli, bet laikam gan sajuta, cik viņš šinī brīdī smieklīgs, apgriezās un gāja projām, saliecies kā šurp nākot.

«Neklūpi!» zobojās Vilhelms.

Ar šo šāvienu desmitgadīgais Vilis bija pierādījis, ka viņam ir nevien droša roka, bet arī laba mednieka acs; ar

Tensvatava Šaunu pravietis, kurš sludināja dievišķo spēku atbalstu sava brāļa Tekumseka sacelšanās laikā

šo savas šaušanas mākslas paraugu viņš stiprināja nevien pats savu, bet arī mājinieku drosmi. Lai cik daudz šauteņu ari būtu tiem tur meža malā, lai kā vini arī draudētu, no viņiem nebija nemaz jābīstas; tā kā viņus vadīja gļēvs nodevējs, tiem nelīdzēja nekādi ieroči: Vilis nupat to pierādīja — drošsirdīgā skats ir vairāk vērts nekā gļēvā šķēps.

Indiāņi ar Spitūnu atvilkās meža malā.

Blokmājā sarga vietā stāvēja tikai viens sargs; pārējie apkopa kūti govis un sīklopus.

Izšķīrēja stunda, ar kuru Spitūns bija draudējis — saules riets — jau sen bija tuvojies.

Bet nekas nerādījās. Nebija redzams neviens indiānis.

«Pamazām iestājās vakars un tā klusums nomāca ģimeni. Ja lieta grozītos tikai ap indiāņiem, tad fermeriene nebūtu tik nospiesta, jo drīz vien iestāsies nakts, un tad no naidīgajiem indiāņiem gandrīz nemaz nebija jābīstas; bet tā kā pie sarkanajiem bija šis nodevējs baltais, tad varēja sagaidīt visu. Varbūt šis neģēlis Spitūns mēģinās tumsā pielīst pie mājas un pielaist uguni. Ak, kaut taču viņas vīrs būtu šeit! Patiesībā, viņš šodien bija gaidāms; viņa izpalikšana sagādāja viņai jaunas rūpes. Uzreiz viss likās neizdibināms: vai veas vispār bija vēl šeit, vai ļaunais Spitūns bija teicis patiesību vai melojis, vai indiāņiem pienāks pastiprinājums vai nē, ja viņi vēl paslēpušies gulēja mežā; un ļaunākais ir tas: ir pilnīgi nezināms, vai Velss atgriezīsies vai nē. Šī daudzkārtējā neziņa nomāca sievu.

Pa tam bija iestājusies krēsla.

Kā iepriekšējo, tā arī šo nakti blokmājas iemītnieki pavadīja uzbrukuma atvairīšanas gatavībā. Šoreiz tomēr māte un dēls sargu tornī nomainījās katras divas stundas, tas mazāk nogurdināja.

Pirmās rīta stundas bija jau pagājušas un viņi jau sāka ticēt, ka indiāņi galīgi aizgājuši, kad pēkšņi notikumi rādīja pretējo. Vilis patlaban stāvēja sargu vietā, kad no meža piepeši ievēla līdumā vairākus lielus koka stumbrus.

Blokmājā visi zibensātrumā devās savās vietās.

Aiz viena no šiem līdumā šķērsām ieveltiem stumbriem kāds nu, tāpat kā dienu iepriekš, vicināja netīru baltu lupatu: tas bija atkal Spitūns — fermeriene ļāva tam vēlreiz tuvoties. Ar savu nejauko balsi viņš ķērca:

«Kenvekole-Vav-Ne ir jums pagarinājis apdomāšanās laiku. Bet nu jums tūlīt jāizšķiras: padoties vai nē!» Tad viņš vēl teica, ka indiāņu pastiprinājumi ir ieradušies; dienas laikā nāks vēl klāt. Vienīgā izeja esot — atdot blokmāju bez cīņas; tas esot vienīgais glābiņš; kā vea gūstekņiem — līdz samaksās izpirkuma maksu — viņiem neklāsies ļauni. Turpretim tālākā pretošanās nesīs nāvi.

Fermeriene viņam atbildēja, lai šis tik vācas projām; viņa skaitīs līdz trim, ja līdz tam viņš nebūs aizvācies, tad viņa vairs neievēros balto lupatu, bet šaus.

Spitūns spītīgi atvilkās atpakaļ.

Vilis vēl nosauca viņam nopakaļus: «Tādam nodevējam kā tev, lodes ir žēl!»

Ar apslēptām bažām māte redzēja, ka sarkanādas tomēr dabūjuši pastiprinājumu — viņu tagad bija ap trīsdesmit vīru.

Koku stumbri vēlās lēnām arvienu tuvāk un tuvāk. Dažu uzbrucēju ķēra lode no blokmājas, bet līdz šim tikai kādi trīs vai četri bija padarīti cīņas nespējīgi. Niknumā drosmīgā fermeriene atkal tēmēja, kad aiz kāda stumbra parādījās kāda sarkanā galva: mērķī!

Vilhelms nepārredzēja stāvokli tik labi kā piedzīvojusī māte, cīņas karstumā viņam nebija citu domu, kā tikai aizraidīt iespējami vairāk uzbrucēju mūžīgajos medību novados. Kāds liels stumbrs bija aizsteidzies citiem tālu priekšā. Kad tas jau bija mājai bīstami tuvu, pēkšņi gaisā kaut kas nošvīkstēja un vairākas degbultas lidoja uz māju. Bet tās neko neaizdedzināja, jo nesasniedza jumtu un mājas tuvumā nokrita zemē.

Pēkšņi mājinieki sāka klausīties. Kas tas bija?

No meža atskanēja asi pavēļu saucieni, kādi parasti dzirdami karaspēkā. Uzbrucēji apstājās un nestūma vairs savus koku stumbrus.

Jauni pavēļu saucieni.

Viens pēc otra norībēja jauni šāvieni.

Aplenktie nu redzēja, ka drīz šeit, drīz tur sarkanie apvēlās, tvarstījās ar rokām pa gaisu un sabruka.

Gaisā atskanēja dusmu rūcieni un baiļu saucieni.

Veas bija pārņēmušas pēkšņas izbailes.

Viņi skrēja uz upi.

Nepagāja ne ceturtdaļstunda — un sarkanādainie bija pazuduši. Apmēram puse palika guļam nonāvēti.

Velsa kundze un viņas bērni nu brīnījās, kāpēc tad karaspēks nenāk no meža ārā un nevajā bēgļus. Satraukti viņi vēroja meža malu.

Beidzot no meža malas parādījās pirmie baltie. Četri apbruņoti vīri. Bet kur tad pārējie? Vai varbūt karaspēka vadoņi bija tik uzmanīgi un bija izsūtījuši tikai izlūkus? Ceturtais vīrs, kas tikko parādījās, veda pavadā zirgu. Un tagad viņš kā apsēsts vicināja uz mājas pusi.

Bet šinī mirklī jau arī Vilhelms priecīgi sauca, Sems un Kitija līksmodami piebalsoja: «Tas ir tēvs! — Tēv! Tēv!»

Un nu jau visi mājinieki pameta savas vietas, skrēja pa kāpnēm lejup, cauri dzīvojamām telpām, uz vārtiem, kuri bija aizsprostoti ar smagiem baļķiem. Vilhelms un māte nemaz nespēja pietiekami ātri atraut šķērsbaļķus, lai palaistu brīvē Sernu un Kitiju. Bērni, jautri kliegdami, skrēja pāri līdumam pie vīriem, kas nāca pretim. Tik Vilhelms, kas no sākuma arī bija gribējis skriet, pēkšņi apstājās un gāja tad, šauteni zem rokas, lēniem un pašapzinīgiem soļiem kā pieaudzis vīrs tālāk. Viņam taisni tagad iekrita prātā, ka viņš taču tikko izturējis pirmo cīņu un guvis uzvaru, tāpēc vietā būs drusku vairāk lepnuma un cienības. Māte bija palikusi ārā pie vārtiem, viņa trīcēja, pa daļai priekā par laimīgi pārlaistām briesmām, pa daļai pēcsajūtas bailēs, — cik ļauni viņai un viņas bērniem viss šis piedzīvojums būtu varējis beigties, ja viņas vīrs laikā nebūtu parādījies. Tā patiesi bija palīdzība lielākajās briesmās.

Pa tam Velss bija pienācis, bērnu aplidots un triju vīru pavadībā, no kuriem viens tagad veda fermera apkrauto zirgu.

Visi trīs svešie pavadoņi stāvēja drusku nomaļus, lai netraucētu pirmo atkalredzēšanās prieku. Robežnieks uzlika abas rokas uz sava dēla pleciem un tēva lepnumā teica:

«Tu esi braši turējies, manu zēn!»

«Un kur tad ir pārējie kareivji?» jautāja māte, kad fermeris viņu bija iepazīstinājis ar saviem ceļa biedriem.

«Kareivji?» Velss stiepa šo vārdu ar izbrīnu, kamēr trīs vīri nozīmīgi pamirkšķināja acīm.

Pēkšņi visi četri vīri sāka viltīgi smieties.

«Kas tad jums ir?» Māte neziņā skatījās no viena uz otru. Arī Vilhelms šķita pārsteigts. Viņš bija atspiedies uz savas šautenes kā cīņās un briesmās nosirmojis robežnieks.

Nu Velss ar lielisku žestu rādīja uz saviem ceļa biedriem: « Šeit ir visi kareivji!»

«Bet tur taču bija veselas karaspēka daļas?»

Velsa acīs vēl dega prieks par viltību, kas tā bija izdevusies. «Tās te ir visas karaspēka daļas!»

Tad viņš sāka skaidrot.

Kad četri vīri bija sākuši tuvoties fermai, viņi ar izbailēm bija pamanījuši, ka to aplenc indiāņi. Pēc īsas apspriešanās viņi bija vienojušies, ka šeit var līdzēt tikai viltība. Lai maldinātu sarkanādas, viņi nu bija rīkojušies tā, it kā viņiem Četriem būtu pakļauts vesels karaspēks. Tāpēc viņi viens pēc otra skaļā stingrā balsī devuši

komandas, tad krituši pirmie šāvieni. Šis šķietami lielākā karaspēka pēkšņais uzbrukums indiāņus tā pārbaidījis — ar pirmiem četriem šāvieniem pie tam nāvīgi ievainoti četri indiāņi — ka viņi, maldināti un sajaukti, meklējuši glābiņu steidzīgā bēgšanā.

Vēlāk Velss stāstīja savai ģimenei, ko visu viņš Leksingtonā piedzīvojis.

Kad viņš tur savas ādas bijis iemainījis pret pulveri, lodēm un citām derīgām lietām, viņš uzdūries uz ielas trim piedzērušiem kareivjiem, kas apstājuši kādu neapbruņotu sarkanādaini. Sašutis par šādu lietu, viņš uzbrucis ar ieroci šiem piedzērušajiem un tos padzinis. Viņš nācis taisni pēdējā brīdī, jo citādi šie trīs būtu indiāni nogalinājuši. «Pirms pateikties, šis sarkanādainis mani pārsteigts ilgi uzlūkoja,» stāstīja fermeris, «viņš laikam nesaprata, ka baltais arī reiz aizstāv indiāni pret balto varmācībām!» Stāstītājs dziļi uzelpoja. «Patiesībā to jau nevajag darīt. Kamēr es Leksingtonā palīdzēju sarkanādainim, sarkanādaini šeit gandrīz būtu nogalinājuši manējos!» Tad Velss stāstīja tālāk. No Leksingtonas viņš iznācis kopā ar šiem trim franču meža sirotājiem. Žano, Silvestram un Gastonam bijis gandrīz tas pats ceļš, kas vācietim. Viņi devušies uz savu tautiešu apmešanās vietām, uz novadu, kur Ohaio ietek Misisipi. Nav neko kaitējis, ka viņi visi nav varējuši labi sarunāties; tikai lauzītā angļu valodā, kuru franči izrunājuši pārlieku ātri un vācietis drusku par lēnu. Ceļā viņi uzzinājuši no kāda jātnieka-ziņotāja, kas jājis no Kamberlendas upes, ka no ziemeļrietumu prērijām šinīs novados ielauzušās dažas maiemi bandas un padara visu apkārtni nedrošu. Šī ziņa fermeri ļoti uztraukuši. Viņi tāpēc steigušies. Agrā rīta stundā viņi tad uzdūrušies Spitūna indiāņiem un ar izbailēm vērojuši, ka Velsa māja jau indiāņu ielenkta.

Silvestram iekritusi prātā viltība ar komandas saucieniem, kurus viņi raidījuši no dažādām vietām, skaļi un asi. Kā tālākie notikumi pierādījuši, šī kara viltība bijusi sekmīga.

Žano un Gastons vispirms devās izlūkot, kādā virzienā uzvarētie sarkanādas aizbēguši — pēdas rādīja, ka veas plašā apkārtnē vairs neuzturējās. Šķita, ka viņi novadu galīgi atstājuši. Mājinieki un Silvestrs lauku ratos novāca nonāvētos lejā uz Kentuki upi. Kāpēc nonāvēto vidū nebija viltīgais Spitūns? Visi viņu nolādēja, sevišķi fermeris, kas vienmēr vēl uztraucās par nodevēja neģēlību, kurš tik nelietīgi bija izmantojis viņa viesmīlību un Vilhelma draudzību.

«Oh perfide!* Cik nodevīg… šād neģēl!» lamājās Gastons, kad viņi vēlāk visi kopā sēdēja ap galdu.

«Hospitalitē**… viesmīlīb pievilt… ļaun cilvēk!» Silvestrs sarauca drūmu seju, kas nemaz nesaskanēja ar viņa ēstgribu, ar kādu viņš patlaban tiesāja brūni apceptu vistas kāju. «Viņ vajadzēt pavisam hacher***… sakapāt!..»

«Pa daudz lab…» sauca Žano no sargu torņa, kur viņš patlaban stāvēja sardzē. Ar patiku viņš oda jauko cepeša smaržu. «Pa daudz lab… par hospitalitē pateikties ar uzbrukum… oh hideux criminel!»****

«Ouel dommage*****! Cik nelāgi, ka mēs viņ nenotvēri» nopūtās Gastons, pie kam viņš centās ar savām maigajām acīm skatīties asinskārīgi, tāds pasākums nemaz nesaskanēja ar viņa mīlīgo laipno seju.

No Spitūna uzbrukuma runas pārgāja atkal uz indiāņiem. Tagad arī Velss domāja, ka robežnieku cīņas

* I^asi: «perfīd» — nodevīgi.

** Lasi: «ospilalitē» — viesmīlība.

*** Lasi: «ašē» — sacirsts gabalos.

**** 1.asi: «idē kriminel» — nekrietns noziedznieks.

***** Lasi: «kel domāž» — kāds zaudējums!

Mešckenckva — Mazais Bruņu Rupucis — (Litl-Tertls), niaiemi cilšu liclvirsaitis, par kura «labo roku» kļuva jaunais Vilhelms Velss

ar indiāņiem šeit tik ātri nebeigsies, vienalga, kurai pusei arī būtu taisnība, sarkanajam vai baltajam vīram. Atsevišķais robežnieks, kuram uzbruka sarkanais, nedomāja, protams, vairs par to, kurā pusē ir taisnība un tiesības, viņš domāja tikai par to, kas pārdzīvos cīņu. Un uzveica tas, kas cīnījās labāk, drosmīgāk un nekautrīgāk; reizēm arī tas, kam bija vairāk laimes.

«Tagad šeit laikam gan mierīgam darbam ir beigas!» Velss pēkšņi teica klusumā, kad visi, kas sēdēja ap galdu, jau sāka rādīt paguruma pazīmes — uztraukuma pēdējās stundās jau bija bijis diezgan. To sakot, viņš ar rūpēm raudzījās uz sievu un bērniem.

Kāpēc gan tēvs uzreiz tik noskumis, domāja Vilis, kas atstūma savu solu un rāpās sargu tornī, jo bija jānomaina francūzis un jāstāv divas stundas sardzē. Skaļi viņš teica: «Bet tēv… kāpēc tad? Tagad, kad mēs tik pamatīgi esam iepēruši Spitūna zeļļus?»

Velss, domās nogrimis, pamāja. Bija labi, ka zēns vēl nespēja aptvert, kādas rūpes nomāc tēvu. Izkrāvis un sakārtojis visu no Leksingtonas atvesto, ari viņš likās pie miera, noguruma pieveikts, lai gan bija tikai vēla pēcpusdiena.

Bez tam arī franču krākšana bija lipīga. Divi bija apgūlušies zem galda, bet maigais Gastons uz galda. Visi trīs bija tūlīt iekrituši dziļā miegā. '*

«Kad atnāk laiks, pacel mani!» sauca Velss savam vecākajam dēlam sargu tornī. Pirms iemigšanas fermeris vēl ilgi noraudzījās uz ozola lādi. Tā nu bija pilna, bet nevis ar veļu un citām lietām, ar kādām pilsoņi piebāž savas lādes pilsētās. Šī lāde slēpa sevī derīgāko un nepieciešamāko, kas šinīs nedrošajos laikos bija vajadzīgs: šaujamos materiālus, kurus viņš bija papildinājis Leksingtonā. Nu viņam atkal ilgam laikam pietiks svina ložu un pulvera bagātīgā kārtā — pulvera rags un ložu soma, kas parocīgi karājās pie sienas, bija atkal piepildīti ar jaunajiem lādes krājumiem.

Un tad viņš arī iemiga. Ne jau katrs tēvs būtu varējis bīstamā, mežonīgā novadā tik bezrūpīgi gulēt kā Velss, jo ne katram tēvam ir tāds dēls, kas ar tādu pienākuma apziņu apsargā tēva mājas.

Visa māja gulēja dziļā miegā. Tikai zēns bija nomodā.

*

Pēc divām stundām Velss nomainīja savu dēlu. Viņa vērīgās acis uzmanīgi caururba vasaras nakts gaišo tumsu. Neviena skaņa nezuda viņa uzmanīgajām ausīm. Tā pagāja viņa sardzes laika divas stundas. — Nu viņam būtu jāmodina francūzis Silvestrs, kam būtu jāpārņem sardze, bet lai viņš modina viesi no dziļa miega? Nē, to es nedarīšu, viņš sev teica, šis drosmīgais vīrs man tā šodien ir palīdzējis! Par visu mums taču jāpateicas viņa pārdrošajai kara viltībai, un arī ar savu šauteni viņš mums vareni ir palīdzējis! Viņam miegs nepieciešamāks nekā man. Un tā Velss palika nomodā francūža vietā.

Viss bija mierīgi. Nekas nekustējās.

Stunda pagāja pēc stundas.

Bet arī Velss bija tikai cilvēks, atkarīgs no savas miesas. Viņš saviem spēkiem bija uzkrāvis par daudz lielu nastu. Nogurdinošais ceļojums cauri mežam, pēdējā, gandrīz negulētā nakts, jo pēc jātnieka sakarnieka ziņojuma viņš vairs nemaz nebija varējis sagaidīt, kad sasniegs fermu; apmulsums, redzot savējos indiāņu ielenktus; beidzot, cīņa ar indiāņiem, pēc tam vajāšana — tas viss bija viņu pārpūlējis, viņš jau arī nebija vairs nekāds jaunais. Divas stundas miega nebija bijušas pietiekamas, lai atsvaidzinātu spēkus. Cik daudz miega vajag cilvēkam pēc šādām pūlēm un satraukuma, to vislabāk redzēja pie frančiem, kuri gulēja pilnīgi novārguši dziļā miegā.

Drīz vien pār gulošo dabu sāka aust pirmā rīta gaismiņa, no sākuma tālumā, tad pamazām gaisma nāca arvien tuvāk un tuvāk. Viņa domas nemanot sāka stāties… un te viņš jau bija iesnaudies.

Tā bija bīstamā «pelēkā stunda», no kuras toreiz Ziemeļamerikas pionieru laikmetā robežnieki baidījās tāpat kā simts piecdesmit gadus vēlāk eiropiešu kareivji pasaules karā; stunda, kad nakts atkāpjas, bet rīts vēl pilnībā nav iestājies, stunda, kad gulētāji iegrimst dziļākajā miegā, bet tie, kuru pienākums ir stāvēt sardzē, tikai ar lielām pūlēm pārvar nogurumu. Un tā notika, ka fermeris Velss jau sapņoja, — viņš sēž sargu tornī un sargā savu māju.

Sapnī nu viņš redzēja, ka no visām pusēm līdumā kā čūskas kaut kas lien, arvien vairāk, šeit un tur, pa kreisi un pa labi, tuvumā un tālumā, augšā un lejā — vairāk un arvien vairāk, kāda masa, kas rāpjas un viļņo un kam, tuvāk apskatot, ir daudz daudz galvu. Velss sapņoja tālāk, ka viņš uzreiz pats par sevi dusmojas, jo sēž un neko nedara, ļauj, lai rāpuļu masa ielenc visu māju arvien ciešāk. Viņš sapnī pats par sevi brīnījās, ka vēl vienmēr bezrūpīgi noskatās uz briesmām, kas arvien vairāk pieaug; bet sēdēja kā triekas ķerts.

Pēkšņi viņš uzšāvās kājās, sviedriem slapjš — un dziļi uzelpoja. Paldies Dievam, viss ir bijis tikai sapnis, tā viņš sev teica un pat mazliet pasmaidīja. Un taisni viņš gribēja pacelt kreiso roku, lai noslaucītu sviedrus — te pēkšņi sastinga: viena sirds pukstiena mirklī viņa domas apstājās.

Tad viņa smadzenes dega kā ugunī: ārā līdēja masa — visa māja lokā ielenkta — viena indiāņa galva pie otras — jau ciešāki pie mūriem — viņa sapnis — viņa sapnis nemaz nebija vairs sapnis!!! — Tas bija tiešamība!

Tad viņš kliedza — nekad savā dzīvē viņš vēl nebija tā kliedzis, tik šausmīgi, tik sāpīgi, tik izmisis — viņa balss skanēja pa visu māju:

«Augšā! — augšā! — augšā! Visi augšā. — Indiāņi — indiāņi — indiāņi!!!»

Viens jau bija pie lielajiem vārtiem, ar savu cirvi tas gribēja taisni cirst šķērsbaļķī — fermera šāviens un sarkanais, neizdevis ne skaņas, atkrita atpakaļ.

Franči, Vilhelms, māte, bērni — uzmodināti ar tēva briesmīgo saucienu — bija uzlēkuši kājās, katrs bija instinktīvi satvēris ieroci. Viņi nekā nedomāja, nekā vēl neaptvēra, viņu kustības vadīja neapzināts instinkts: aizstāvēties — šaut — aizstāvēties.

Vienā rāvienā visas sargu vietas bija ieņemtas.

«Sem, šurp!» — «Māte, ņem pulvera ragu!» — «Atri rezerves šautenes laukā!»

«Quoi?» [6] [1] lasi: «kuā» — «kas ir?» rūca Gastons.

«Peste!» [7] [1] lasi: «pest!» — «nolādēts!» rūca atpakaļ Silvestrs.

«Kitij šurp… šauteni šurp!» — «Kur ložu soma?» «Ātrāk!»

«Ca, c'est fort!»***[1] 1.asi: «Sa, se for!» — «tas ir par traku!» kliedza Žano.

«Incroyable!»****[1] Lasi: apmēram kā «Ankroajāb!» — «neticami!» lādējās Silvestrs.

«Vraiment!» [8] [1] lasi apmēram kā «vreman!» — «Patiešām!» Un Gastons bija jau pielicis šauteni pie vaiga.

«Lādējiet, lādējiet, lādējiet!»

Tā šinī satrauktā jūklī šurpu un turpu lidoja saucieni, uzreiz tikai vāciski un franciski, jo lielu briesmu brīžos cilvēks pārsteiguma skaņas izgrūž savā mātes valodā. Robežnieku neveiklā un rupjā angļu valoda bija pēkšņi aizmirsta.

Ārā indiāņi ar klaigām trakoja ap māju, pirmie cirvju sitieni jau skaldīja koka sienas.

«Esi drosmīgs, zēn! Nebaidies neko, Vili!»

«Man nav bail, tēv!» sauca Vilhelms, un ar drošu roku bezbailīgi šāva laukā: izšautās šautenes sprādzienam sekoja kāda sarkanādas nāves kliedziens.

Māte otrā sargu tornī tēmēja, šāva un trāpīja mērķī kā vecs kareivis. Arī trīs franči strādāja kā vīri, viņi nepārtraukti šāva un gandrīz vienmēr mērķī.

Semam un Kitijai neatlika laika bailēm, viņi svīda savā darbā, lai sagatavotu izšautās šautenes jaunam šāvienam. Lādējamais spieķis nepārtraukti lēkāja augšā un lejā. Arī šie bērni bija savā veidā varoņi.

Arvien vairāk indiāņu pulcējās ap māju. Ar niknumu un izmisumu Velss aptvēra, ka viņu ir mazākais pie simts. «Vai mēs varēsim turēties?» jautāja viņš Gastonam, kas stāvēja tam blakus pulvera dūmos.

«Oui, oui,» [9] atbildēja francūzis. «Ar madām un lielo puik mēs ir seš šāvēj. Katram jātrāp tātad… mazākais desmit tur ārā… tas būs sešdesmit beigt sarkanie dienā… ja cit jau agrāk nemūk… mums tad pusotr — un, div dien cīņa…» To viņš teica pašā satrauktākā šaušanā aukstasinīgi un pārliecināti, it kā divas dienas aizsargāšanās cīņa būtu tīrā bērnu spēle. Vai tas nebija tīrais franču raksturs — pašā jūklī, kur cīnījās uz dzīvību un nāvi, novērtēt ienaidnieka spēku kā tirgū un tad mierīgi aprēķināt izredzes? Tādi viņi toreiz bija, šie franči. Dzīvi un viegli satraucami, viņi pelēkajā ikdienā varēja nieka dēļ iekarst līdz kaislībai un tad neapdomāti, pat akli rīkoties, bet briesmu brīžos, kad patiešām lieta kļuva nopietna, viņi varēja būt šausmīgi apvaldīti.

«Divas dienas?» Velss atkārtoja francūža vārdus. «Kaut mēs spētu veseli noturēties nākamo stundu.» Likās, ka viņš runā pats ar sevi; šinī uztraukuma, balsu un šāvienu juceklī Gastons, kas tanī brīdī taisni lādēja savu šauteni, viņam, mazākais, neatbildēja.

Viņi nemaz nespēja pietiekami ātri šaut, jo no meža nāca atkal un atkal jauni ienaidnieki un bariem skrēja pāri līdumam. Vilis šāva kādā sarkanādu kamolā, tie, diezgan tuvu viņa lodziņam, pūlējās tikt uz priekšu aiz kāda koka stumbra, ko gribēja izlietot kā mūru un vārtu lauzēju. Vilis vērtēja, ka vēl bija pienākuši ap simts jaunu indiāņu, kas patlaban devās uz priekšu pāri līdumam; te viņš piepeši ieraudzīja viņu starpā Spitūna knābja degunu. Redzot šo nodevēju, Vilim dusmās sarāvās pulvera dūmos nokvēpusī seja.

Varonīgajam zēnam nemaz nebija laika domāt, vai mazā aizsargātāju saujiņa varēs blokmājā noturēties pret šādu pārspēku; troksnī viņš nekā cita nedzirdēja, kā tikai savas šautenes gaiļa knakšķus, nekā cita neredzēja, kā tikai sarkanos tur ārā, kuri viņam bija jāpadzen ar savām lodēm.

Sems un Kitija stenēja savā darbā, kas jau pārsniedza viņu spēkus. Viņu mazās rociņas lidoja šurp un turp. Bieži vien viņi nebija tur, kur vajadzīgs, divi palīgi pie sešiem šāvējiem ir jau arī stipri maz! Tā šāvējiem vajadzēja bieži vien pašiem no jauna lādēt; ja to arī veica apbrīnojami ātri, tomēr tas bija par lēnu, lai uzbrucējus ienaidniekus sekmīgi atturētu ar nāvīgajām lodēm. Šinī briesmu brīdī atklājās lielie trūkumi, kādi bija no priekšas lādējamām šautenēm. Veas ar saviem stopiem un bultām varēja gandrīz ātrāk rīkoties. Tikai kādai trešdaļai bija šautenes.

Pēkšņi visa māja stipri nodrebēja — ienaidniekiem beidzot bija izdevies ar koka stumbru ielauzt baļķu vārtus: viņi nu ar uzvaras saucieniem drāzās, spiedās, leca un rāpās iekšā. Varonīgajiem aizsargātājiem neko nelīdzēja lodes, kuras viņi raidīja sarkanādu kamolā tā, ka daudzi ienaidnieki krita. Ienaidnieku tomēr bija par daudz, arvien jauni nāca klāt, kas stājās nonāvēto vietā. Ielenktie cīnījās izmisuši tālāk. Bet tas nekā nelīdzēja. Pirmie krita Velsa kundze, Silvestrs un mazais Sems. Baigi skanēja maiemi skalpa sauciens piecu balto ausīs: «Vhoo-vhoop, vhoo-vhoop, vhoo-vhoop!»

Nākošais krita Žano; asiņodams no vairākām brūcēm, viņš bija klusi un nikni cīnījies līdz beidzamajam, līdz viņu bija ķērušas trīs bultas: divas kaklā un viena krūtīs.

Nu visa māja bija sarkanādaiņu pilna. Kitiju nekur vairs neredzēja. Viņa drūzmā bija pēkšņi pazudusi.

Fermeris, Gastons un Vilhelms bija atspiesti kaktā pie pavarda, kur viņi aizstāvējās ar mežonīga izmisuma pēdējo drosmi. Viņu šautenes bija izšautas, tās vairs nevarēja pielādēt, tāpēc šie trīs sita un dūra ar nažiem, cirvi un šautenes laidi. Velss, apzinoties, ka cīņai nav izredžu, pēkšņi šķita sajūtam savu vainu šinī nelaimē, jo bija bijis nolaidīgs un nogurumā iesnaudies. Redzot nāvi tuvojamies, viņš jutās spiests lūgt piedošanu. Sitot ap sevi ar cirvi, lai atturētu ienaidniekus, viņš sauca abiem pārējiem: «Piedod, Vili… Vili, piedod! — Piedod, Gaston… ka es iesnaudos…»

«Ak, mēs visi jau esam tikai cilvēki!» aizsmakušā balsī atbildēja Gastons, kas patlaban saliecās un ar nazi nodūra kādu uzbrucēju indiāni. Nu tikai viņš nobeidza sarunu: «Man nav tev, Vels, nekas ko piedot…» Viņš

patlaban taisījās iegrūst nazi galvā kādam nejēdzīgi nokrāsotam, garam zellim — kas pretēji pārējiem sarkanāžiem bija tērpies nolāpītos kareivju svārkos un tagad tēmēja uz fermeri ar savu pistoli — bet šinī brīdī Gastonu pašu ķēra tomahauka cirtiens.

Pirms francūža acīs apdzisa dzīvība, viņš vēl nicinoši grieza zobus, vērsdams savu pēdējo skatu uz vīru ar pistoli:

«Merde!» [10]

Vīrs, kam šis stiprais lamu vārds bija domāts, bija tikai nesen izvirzījies no bara un aizspiedies tā priekšā, labā rokā turēdams pistoli — tas bija Spitūns.

Nu fermeri pārņēma pilnīgi nevaldāms niknums. Viņš atstāja pēdējo aizsegu, izlēca uz priekšu un metās Spitūnam virsū — izcēlās tuvcīņa, Spitūns nokrita, bet krītot nospieda savu pistoli un nonāvēja Velsu ar šāvienu sirdī.

«Tēv, tēv!» kliedza Vilis.

Viņš vairs nemaz neapzinājās, ko savās sāpēs un niknumā dara, tikai kāda dziļa dziņa viņa iekšienē pavēlēja atriebt tēva nāvi. Izmisums un niknums deva desmitgadīgajam zēnam liela vīra spēkus — viņš jau zibensātri pacēla gaisā savu apgriezto šauteni, laide ar šausmīgu spēku krita uz Spitūna galvu un sadragāja galvaskausu.

Savā aklajā niknumā Vilhelms nemaz nemanīja, ka daži maiemi karotāji viņa tuvumā piepeši sāka ausīties un pārtrauca cīņu, lai gandrīz vai bikli dotu ceļu kādam vīram, kura varenā pavēlētāja balss tagad atskanēja telpā.

Vilis šo ienaidnieku atkāpšanos maldīgi noturēja par zīmi, ka viņi mēģina glābties no šā uzbrukuma.

Viņš jau atvēzējās, lai no jauna sistu ap sevi ar šautenes laidi. Ja jau viņam jāmirst, tad lai, mazākais, krīt arī daudzi viņa ienaidnieki. Bet šinī mirklī viņš juta dūrējas sāpes, kas spiedās dziļi smadzenēs. Viņa acīs lēkāja gaiši sarkanas ugunis; tad uzreiz viņš vairs nejuta nekādu sāpju. Šķita, ka apziņa atraisās no viņa, viņa acu priekšā viss kļuva melns, šķita, viņš nogrimst nebūtībā.

Sarkano karotāju gūstā

Cik ilgi viņš bija gulējis nesamaņā, to Vilhelms vēlāk nevarēja pateikt; viņam vajadzēja pieņemt par patiesību to, ko viņam stāstīja. Viņa paša cenšanās visu atcerēties un sakārtot nedeva nekādas pieturas. Kad viņš pirmo reizi pamazām nāca atkal pie samaņas, viņam šķita, ka viņš sapņo, bet sapņo citādi kā agrāk. It kā viņš visu nojaustu tikai kā no liela tāluma, bezgala liela tāluma; nekas nebija skaidrs, viss dzīvais lidoja garām kā ēnas, jā, šķita, ka cilvēku nemaz nav, tikai ēnas, neskaidras ēnas, kuras saplūda pelēkumā. Tāpat bija arī ar skaņām un vārdiem: visu viņš uzņēma tikai kā tālu troksni, kas bij tik vājš kā čuksti. Tikai vienreiz — bet vai tas bija patiesībā vai arī tikai atmiņās? — tikai vienreiz viņš saklausīja kādu asu, skaidri skanošu balsi, ļoti skaļu, tā kā viņam pat auss bungādiņas iesāpējās.

Bet citādi viņš dzirdēja tikai murmināšanu: lai kā viņi arī pūlējās, saprast neko nevarēja, visas skaņas bija svešas, kā izrunā, tā vārdos, ja tie vispār bija vārdi. Kad Vilis izmisumā saņēma visus gribas spēkus, lai ko saklausītu, tad galva viņam sāka sāpēt un rūkt; šī rūkšana un dūkšana arvien pārvērtās trula spiediena sajūtā. Reizēm tam šķita, ka kāds tur ciet viņa rokas un kājas; citreiz atkal viņam likās, ka to pēkšņi paceļ augstu gaisā, un tad atkal, ka to noliek zemē; tanī pašā mirklī viņu sāka šūpot un visu to pavadīja tā dīvainā tālā murmināšana, kurā dažreiz bija sadzirdami vārdi. Reizēm, it kā noteiktos starpbrīžos, atkārtojās vienas un tās pašas skaņas, te saukdamas, te jautādamas: I-hē! — Ni-še! Ni-še? I-hē?

Un tad — varēja būt pagājis bezgala daudz laika — šūpošana pēkšņi stājās. Viņš cīnījās ar elpu, arvien grūtāk kļuva elpot, šķita, it kā vairs nemaz nav gaisa. Viņš sadzirdēja svilpējas skaņas, tā bija viņa paša klepošana. Kaut kas viņā sacēlās, ar varu viņš mēģināja domāt, jautāt — bet jau atkal bija klāt šis mocītājs spiediens pakausī. Ēnas un skaņas izgaisa — viņam uzvēlās tumsa un pārklāja visu.

Ko Vilhelma pamirušie jutekļi šeit neskaidri vēl spēja uztvert kā sarežģītu jucekli, tie bija notikumi, kas pēc vea vīru uzvaras tēva mājā norisinājās ap viņu.

Pirms viņu ķēra nomaldījusies pistoles lode, zēns, īsi pirms samaņas zaudēšanas, bija dzirdējis reti skaļu pavēlētāja balsi. Pēdējos samaņas mirkļos viņš arī vēl bija pamanījis, ka uzbrucēji indiāņi uzreiz atkāpās un pielaida kādu tuvāk. Tad viņa domas apstājās un viņš nokrita kā miris.

Kas pēc tam notika, kas tas tāds bija, kam indiāņi kaujas niknumā pašķīra ceļu — to, šķita, Vilis nekad vairs neuzzinās.

Kad viņš pēc divām dienām atguva samaņu, maiemi cilts vea banda, kas bija sarīkojusi kara un laupījuma gājienu pie Kentuki upes, bija apmetusies mežiņā netālu no Baltās upes, kādas prērijas malā. Tas, ko viņš bija savā novājinātā stāvoklī uztvēris kā šūpošanu, tas bija bijis tad, kad kāds sarkanādainis to bija pacēlis sev līdz uz zirga.

Zēns un viņa mazā māsiņa Kitija, kura, sarkanajiem blokmājā iebrūkot, bija noslēpusies aiz ūdens mucas, bija vienīgie dzīvie, visi pārējie mājas aizstāvētāji bija nonāvēti: Velss un viņa sieva, Sems un trīs franči, Gastons, Silvestrs un Žano. Kitija bija pavisam sajukusi un iebaidīta, viņa satrūkās ik reizes, kad to uzrunāja, un bailīgi vērās milzīgajā vecajā indiānī, kura rokās gulēja viņas nāvīgi ievainotais brālis.

Beidzot arī bandas pēdējā daļa ieradās pie mērķa. Atpakaļceļā [11] [1] 1780. gada pēdējās jūnija dienās. uzvarētāju banda ik stundu sadalījās arvien vairākos atsevišķos baros, lai uzmeklētu pa labi un pa kreisi no ceļa nocietinātos ciemus Kekiongu, Kovasiku, Kokomo un citus. Kad banda atgriezās mājup, sardze pie palisādu vārtiem ielaida karotājus Mešekenekvas [12] [1] Maiemi vārds «meSekenckva» angliski nozīmē «Litl-Tcrtl» (raksta 1 .ittle-Turtle) — «Mazais Bruņu Rupucis»., visu maiemi tautu varenā lielvirsaiša, iemīļotā rezidencē: Litl-Tertla viledžā pie īlrivera [13] [1] Mazā Bruņu Rupuča ciemā pie ZuSu upes., divdesmit angļu jūdzes****[1] Drusku pāri par 30 kilometriem. no tagadējās provinces pilsētiņas FortVeinesas.

Smagi ievainoto Vilhelmu un biklo Kitiju uz stingrā sečema vēlēšanos nodeva sievām Che-Kve vigvamā, CheKve bija vecāks karavīrs, ševeav ģints, Brieža ļaužu, apakšvirsaitis un Mešekenekvas uzticības vīrs.

Ja runā par indiāņu ciemiem.' tad parasti tos iedomājas kā tipī teltis, ko ceļ pārklājot saslietas kārtis ar ādu, un ko dažās minūtēs var uzcelt un tikpat ātri atkal nojaukt. Taču šeit aina bija citāda. Litl-Tertla viledžā — tā to sauca angliski, paši slavinātā virsaiša pavalstnieki to sauca Mešekenekva-Menotene — būdas līdzinājās balto mājām; jumti bija pārklāti niedru pinumiem, arī iekšējās māla sienas un grīdas bija apsegtas un noklātas pinumiem. Bez tam šeit bija arī vairākas lielas mājas no koka baļķiem, ar akmens grīdām. Te vispirms minama lielā apspriežu telpa, tad virsaiša ērtā blokmāja, kas bija ierīkota gan vienkārši, bet kurā arī katrs baltais būtu juties mājīgi; tāpat arī medicīnvīra un dažu apakšvirsaišu mājokļi nemaz nebija neērti, pa lielākai daļai labi celtas mālu būdas. Protams, arī maiemi indiāņiem bija vieglas tipī teltis, kad viņi devās garākos kara un medību gājienos. Tā kā viņi bija zemkopju tauta, kas nometusies vienā vietā uz pastāvīgu dzīvi, tad viņi arī mīlēja pastāvīgus un ērtus mājokļus; viņu ciemi dažreiz sasniedza pilsētu apmērus, kā, piemēram, Pikvas pilsēta pie Maiami upes ar saviem pieciem tūkstošiem iedzīvotāju.

Che-Kve nodeva mazo Kitiju vigvama sievām, pats viņš rūpējās par ievainoto zēnu un noguldīja to uz lāču ādām.

Vilhelmam bija stiprs drudzis, galva dega kā ugunī. Pirmo nakti karstumi nemitējās; Che-Kve jau bija nodomājis, ka zēns mirs. Bet uz rīta pusi karstumi mazinājās, zēns bija iemidzis pilnīgā pagurumā.

Che-Kve brīnījās, ka virsaitis, pirms izjāt parastajās rīta medībās, pieturēja pie viņa vigvama, ienāca iekšā un apjautājās par jaunā bālsejas veselību.

«E-nav-to-za-ne-o-ve,» atbildēja Che-Kve, kas nozīmēja tik daudz kā: «Es tik zinu, ka viņš ir dzīvs, vairāk neko!»

Mazais Bruņu Rupucis noliecās pār gulētāju; nekas nepalika neievērots, uzmanīgi viņš klausījās ikkatrā elpas vilcienā. Ilgi tā stāvēja lielais virsaitis, nekustēdamies, tikai viņa acis, kas vērās šaurajā, nogurušajā zēna sejā, izteica līdzjūtību un bēdas.

Kas gan sečemam noticis, šinī brīdī domāja Che-Kve. Kāpēc viņš pats rūpējās par mazo bālseju? Tas taču nebija nekas sevišķs, ja dažreiz atveda nonāvēto balto bērnus kā dzīvu laupījumu, tos audzināja kopā ar savējiem un tos tālāk neievēroja. Vilis bija nāvīgi ievainots: Che-Kve bija piedzīvojis diezgan, lai zinātu, ka zēns dzīvos vēl, lielākais, dažas dienas. Taisni tāpēc virsaiša rūpes jau arī bija tik dīvainas.

Vēl vienmēr virsaitis domās stāvēja pie gultas un vērās ievainotajā mazajā varonī. Kas gan tagad notika Mešekenekvas iekšienē? Par ko sečems domāja?

Pēkšņi viņš spēji pārtrauca klusumu, vienā rāvienā apgriezās, steidzās ārā, teica tur kaut ko stingri kādam savam pavadonim un deva tam jostai līdzīgu ādas strēmeli, uz kuras uzskrāpēja dažas zīmes. Sarkanais vīrs aizjāja.

Mešekenekva nu arī lēca zirgā un ar vairākiem pavadoņiem aizdrāzās pa iemītu taku uz mežu.

Galvu kratīdams Che-Kve noskatījās viņam pakaļ, tad atgriezās savā vigvamā un mēģināja laipni uzsākt sarunu ar Kitiju, kas nobaidīta sēdēja kaktā. Bet meitene skatījās uz savu slimo brāli, viņa nesaprata ne vārda. Viena no Che-Kve sievām nebija labsirdīga, viņa rupji izvilka Kitiju no kakta un stūma sev pa priekšu: mazajai vajadzēja tūlīt stāties dienas darbā, kas taisni indiāņu sievām ir visai grūts. Spiegdama un sizdama, indiāniete dzina meiteni uz lauka, bet tā pretojās un raudāja.

Pagāja divas dienas un Vilhelma stāvoklis nebija labojies, vēlā pēcpusdienā un naktīs drudzis kāpa, ap rīta pusi atkal mazinājās. Tad beidzot nāca misters Šafle, ārsts no tuvākā angļu forta. Viņš patiesībā bija mācījies kalējs, bet tad dažādas nelaimes to bija atdzinušas šeit rietumos. Viņš kala, vīlēja un rīkojās gar lielgabaliem un šautenēm, kad tās bija untumainas vai bojāta;, blakus tam viņš nodarbojās kā feldšeris. Protams, ar slimi ;m un ievainotiem viņš neapgājās citādi; it kā tam nebūtu darīšana ar cilvēkiem, bet gan ar bojātiem ieročiem. Citādi misters Šafle bija krietns virs. Viņš stipri šņāca, resnuma dēļ viņu pastāvīgi māca elpas trūkums. Viņš bija pazīstams ar to, ka no indiāņiem vispār nebaidījās, nevien no maiemi indiāņiem, kas bija angļu sabiedrotie, bet nebaidījās arī no pārējām naidīgajām ciltīm. Iemesls tam bija tas, ka Šaflem bija stipri liels pliks pauris, bet plikgalvji toreiz mežonīgajos rietumos bija mazāk apdraudēti, jo indiāņi medīja tikai galvas ādas ar matiem. Skalps bez matiem nebija vairs nekāds skalps. Un ja kāds vieglprātīgi būtu saderējis, ka atradīs uz Šafles galvas, kas vienmēr spoži spīdēja kā pulēta, kaut vienu aizmirstu matiņu, tas savas derības būtu droši zaudējis. Forta kareivji bieži vien laida rupjus jokus par Šafles pliko pauri.

Šis misters Šafle nu bija nācis, virsaiša aicināts, lai apskatītu ievainoto jauno bālseju un, ja iespējams, to dziedinātu. Litl-Tertlu, kura jaunība bija ritējusi laikā, kad viss šis novads vēl piederēja Francijai, bija, proti, uzaudzinājuši franču garīdznieki. Tāpēc viņš neuzticējās visām vietējo medicīnas vīru dziedināšanas mākslām. Ja viņš pats kādreiz kļuva slims vai cīņā ievainots, viņš nekad nemeklēja savas cilts «daktera» palīdzību, bet apmierinājās ar to, ka lietoja paņēmienus vai augus, kas viņam bija zināmi no jaunības. Tāpēc arī jau no seniem laikiem starp Mazo Bruņu Rupuci un Velinvi, cilts medicīnvīru un burvi, pastāvēja saspīlētas attiecības. Arī tagad sečems bija ar pilnu apziņu atstājis pie malas burvi un nebija uzticējis tam sagūstītā zēna ārstēšanu, bet gan labāk licis atsaukt angļu kareivju ārstu. Šinī sevišķā gadījumā, bez neuzticības pret Velinvi, Litl-Tertla acīs Šaflem bija jādod priekšroka tāpēc, ka lieta grozījās ap ievainotu bālseju.

Misters Šafle bez lielas sagatavošanās, kā tas viņam bija parasts, piegāja pie Vilhelma guļas vietas, satvēra viņa roku, izskaitīja pulsu, izgrūda kādu lāstu, norāva no viņa galvas netīro drēbi, kas bija kalpojusi par apsienamo, nepiegriezdams pie tam nekādu vērību, ka zēns sāpēs kliedza, jo drēbes pavedieni bija stingri pielipuši pie brūces sarecējušām asinīm.

Virsaitis un Che-Kve no kakta, pa daļai ar rūpēm, pa daļai ar mēmu ziņkārību, noraudzījās baltā vīra darbībā.

Šis pēkšņi bija piemirsis lāstus. Viņš stāvēja mēms un raudzījās nobijies, pat ar redzamām šausmām uz brūci pakausī, kura bija atkal sākusi stipri asiņot. Caurums izskatījās nolādēti ļauns. Vilis kliedza un vaidēja. Kad feldšeris bija rāvis tam apsējumu, Vilim tas bija tā sāpējis, it kā kāds būtu nazi grūdis smadzenēs. Šafle pa tam bija atkal saņēmies un sāka no jauna lādēties. Tad viņš izņēma no savas bebra ādas somas gabalu tīra audekla, sagrieza to, uztriepa uz vienas strēmeles kādu ziedi un apsēja brūci. Griezīgās sāpes Vilhelma galvā pamazām pierima.

Šafle piederēja pie tiem cilvēkiem, kas nekad nevilcinās, ātri izšķiras un vēl ātrāk ķeras klāt; bez tam viņam bija paradums runāt aprautiem teikumiem. Apsējis no jauna zēna galvu, viņš griezās pie virsaiša: «Mirs. Varbūt jau šodien. Šāviens galvā. Lode smadzenēs. No krūtīm, ciskas vai pakaļas es lietu varētu izgriezt. Bet no smadzenēm… tas neiet. Brīnos, ka viņš vispār vēl dzīvo. Nu, vairs nebūs ilgi. Žēl!»

Kad viņš atstāja Che-Kve vigvamu un taisījās kāpt savā zirgā, viņš ieraudzīja sev pavisam tuvu kādu mazu balto meiteni citu indiāņu bērnu vidū, ko spiegdama dzina kāda vecāka sieva, un kas smagi pūlējās ar kādu lielu žagaru nastu. Ārēji misters Šafle gan bija rupjš,

Vcines forts, Sv. Jāzepa un Sv. Marijas upju satekā iepretim Kekiongai, maiemi pilsčtai; 30 km uz ziemeļrietumiem atrodas «Litl-Tertla viledža», kur Velss izauga par indiāņu karotāju.

vecpuisis un pie tam sieviešu naidnieks, bet patiesībā viņam bija

mīksta sirds, kaut arī viņš

to pūlējās apslēpt citiem. Tādēļ viņam kļuva loti žēl baltā bērna — tā bija Kitija — kuru šeit pazemo kā sarkanādaiņu verdzeni. Viņam nekas nebija iebilstams pret virsaiti Litl-Tertlu, kurš visai atšķīrās no pārējiem mežoņiem un bija jau gandrīz civilizēts. Ar to

varēja pat satikties, bet tie citi — patiesībā, kā Viņa Majestātes britu karaļa pavalstniekam, viņam vajadzēja kaunēties uzskatīt tos par sabiedrotiem! Pēc Šalles domām tā bija pavisam ārprātīga paraža, ja šiem mežonīgajiem velniem atļāva nesodītiem laupīt baltos bērnus un pārvērst tos par-sarkanādaiņiem. Kad feldšeris beidzot vēl uzzināja, ka šī mazā ir māsa nāvīgi ievainotajam zēnam un viņu vecāki ir nonāvēti, viņš tūlīt nolēma ņemt meiteni pie sevis. Mājās viņš jau tā kā tā jutās ļoti vientuļš. Viņš bija jau tais gados, kad neprecējies, vientuļš vīrs viegli kļūst par savādnieku vai cilvēku naidnieku. Bez tam viņš bija iekrājis diezgan daudz naudas; un kas lai visu to manto, kad viņš nomirs? Ja nu viņš pieņemtu šo mazo, tur, bērna vietā, izrautu viņu no pagānu rokām un glābtu kristīgu dvēseli — tas taču kaut kas būtu, tad taču viņš zinātu, kāpēc viņš dzīvo! Visas šīs pārdomas steidzās caur viņa galvu, uzbruka viņa vecajai labajai sirdij un spieda viņu izšķirties.

«Lielais virsaiti, Litl-Tertl,» viņš sāka tanī svinīgā valodā, bez kuras ar indiāņiem nemaz nevar sarunas vest, «es redzu šeit sasodīti maz karotāju. Bet par daudz sieviešu. Skvo jau ir derīgas. Bet ja viņu ir par daudz, tad tas ir ļauni. Karotāju turpretim ciltij nekad nevar būt par daudz. Kāpēc jūs uzkraujat sev kaklā vēl svešas kvanansvā?* Dod man tur to mazo! Dabūsi par to arī trīs pudeles ugunsūdens un skaistu pistoli!» Viņš norādīja uz savu seglu somu, no kuras arī vilka ārā pudeles; pistole viņam bija aiz jostas, no kurienes viņš to arī izņēma. «Še!»

Sečema seja, kurš jau tā bija vīlies, palika nekustīga. Nevarēja redzēt, kā viņš uzņēma priekšlikumu. Protams, neaptēstais plikgalvis pat nenojauta, ka šis patiesi cēlais, lepnais maiemi nekad nebija pielīdzināms tiem izvirtušajiem indiāņu bandu vadoņiem, kurus varēja iekārdināt ar ugunsūdeni.

Dažus sirds pukstienus valdīja klusums.

Vai virsaitis, šis neuzvaramais karotājs, kas ar personīgu drosmi bija pārāks par visiem sarkanajiem brāļiem, bet gudrības ziņā varēja sacensties ar dažu labu balto, vai Litl-Tertls asi nenoraidīs priekšlikumu, kas bija p i e līdzi n ām s ap va i n oj u ma m ?

Misters Šafle nebija nekāds jūtīgs gars, viņš nesajuta bīstamo noskaņu, viņam tikai likās, ka atbilde drusku par ilgu jāgaida. Tāpēc viņš beidzot diezgan nepacietīgi jautāja:

«Nu?»

Godbijīgā attālumā gaidīja Che-Kve un mazliet tālāk medicīnvīrs; Velinve uzlūkoja savu sečemu vairāk ar izsmieklu nekā ar cienību.

Te virsaitis ar rokas mājienu piesauca Kitiju, uzlika liegi savas rokas uz viņas pleciem un piestūma bērnu feldšerim.

«Ņem balto kvanansvā sev līdz!» atbildēja Mazais Bruņu Rupucis ar pārākuma pašsaprotamību, «pistoli tu vari atdot Che-Kve, bet ugunsūdeni dod Velinvem…» viņš rādīja uz medicīnvīru, kura glūnētājas acis priekā kāri iemirdzējās, «lai viņš, kas ir mūsu medicīnvīrs, ārstē ievainoto zēnu — dara to, ko balto medicīnvīrs nespēj!»

Kā valdnieks, karaliski apvaldīts, indiāņu virsaitis bija noraidījis baltā pārdrošo priekšlikumu, bija apmierinājis visus un izteicis arī savu kritiku par netaktiskā feldšera dziedniecības mākslu.

Bet Šaflem bija bieza āda, viņš nemaz nesaprata smalko noraidījumu, viņš tik teica: «Priecājos! Patiesi priecājos! Darīts! Mazā pieder man!» Viņš gribēja Kitiju celt pie sevis zirgā, bet te bērns negaidīti sāka pretoties. Viņa nu saprata, ka to grib aizvest un sāka turēties pretim. «Vili! Vili!» viņa šņukstēdama sauca, «… es… gribu pie… brāļa palikt!»

Mistera Šalles rupjā balss pēkšņi sāka skanēt gandrīz laipni, kad viņš tagad pieliecās, un mazo meiteni mierinādams, teica: «Nāc vien līdz! Vili mēs paņemsim rīt!» Pa tam tas jau sen būs miris, viņš domāja, celdams zirgā Kitiju.

Kitija nemaz neaptvēra, cik ātri tas viss gāja — ar kreiso roku Šafle viņu piesardzīgi turēja pie sevis piespiedis, tad viņš iecirta zirgam piešus, ar labo roku paceldams savu kareivja cepuri sveicienam.

Velinve, medicīnvīrs, neizsakāmi nicīgi noskatījās pakaļ savam amata brālim: ka šis «šemalzāns», šis bālseja, ar savu mākslu bija izgāzies, tas jau bija pats par sevi saprotams, jo šim vīram taču nebija pat kārtīga

skalpa. Pēc Velinves uzskata vīri bez skalpa bija neprašas. Bet cik nicīgi viņš bija pavadījis misteru Šafli, tikpat laipni viņš tagad raudzījās uz virsaiti, ar kura lēmumu viņš nu bija ieguvis karsti kāroto ugunsūdeni. Nu arī Velinve bija gatavs samierināties. Priecīgs un pakalpīgs, tagad medicīnvīrs steidzās izpildīt sečema vēlēšanos.

Uzmanīgi viņš noņēma Vila apsienamos un pamatīgi apskatīja brūci. Pēc izmeklēšanas, kā to arī baltais ārsts nebūtu pamatīgāk izdarījis, viņš nāca pie slēdziena, ka lode bija galvu ķērusi un tad laikam kaut kur palikusi sienas baļķī, bet ne zēna galvā. Viņš apostīja ziedi, nicīgi pasmaidīja, bet atkal apsēja pagaidām to pašu apsienamo ap brūci. Tad viņš skrēja uz savu māju. Tur viņš kādā podā samaisīja kādu īpatu mālzemi ar noteiktu augu pelniem un svaigi plūktām zālītēm. Tad viņš izņēma no ādas maisiņa sažāvētas saknes, kas bija ievāktas pavisam noteiktos gada laikos, pa daļai pie dilstoša, pa daļai pie augoša mēness. To visu viņš sajauca un pamatīgi izmaisīja.

Velinves medicīnas pods

Bija vasara, kad Vili ieveda Litl-Tertla viledžā. Plikgalvainā feldšera pareģojums, ka zēnam jāmirst, nepiepildījās. Brūce ilgi negribēja dzīt, neskatoties uz medicīnvīra lietotajām brīnumziedēm un brīnumsulām. Arī drudzis negribēja mitēties; ja tas kādu nedēļu nerādījās, tad nākamā nedēļā tas cēlās jo augstāk; tas jau sen vairs nebija brūces drudzis, bet gan — kā mēs tagad teiktu — nervu drudzis, nervu slimība, drīz stiprāks, drīz

vājāks, brīžiem mitējoties. Un tomēr Velinves ārstēšanas veids laikam gan nebūs bijis nemaz tik ļauns, jo Vilhelms samērā ātri izveseļojās. Mūsu dienās tas, protams, būtu prasījis ilgāku laiku, pieņemot to pašu brūci, to pašu ķermenisko piepūli, tos pašus dvēseliskos satricinājumus un tās pašas slimības sekas. Ārstniecības mākslas progress un iedarbīgie dziedniecības līdzekļi, ko mūsu laiks spēj dot, nebūtu varējuši paātrināt izveseļošanos. Šodien mēs arī nez vai atradīsim tādu eiropiešu zēnu, kas būtu tik spēcīgs un pretestības spējīgs, kāds bija jaunais Velss, kurš bija audzis robežnieku smagajā dzīves skolā. Varbūt arī Velinves paša gatavotie dabas līdzekļi veica savu darbu, un Vilis nākamā pavasarī jau bija vesels. Taisnība, viena lieta gan nebija tāda, kādai tai vajadzēja būt.

Proti, Vilhelms, bija visu aizmirsis, ko bija piedzīvojis līdz tēva blokmājas krišanai.

Viņš to vairs nespēja atcerēties, lai kā arī censtos. Neko, pavisam it neko viņš vairs neatminējās no savas agrākās dzīves — ka viņš dzīvojis Kentuki ielejas fermā; aizmirsts bija tēvs, māte, brālis un māsa; aizmirsti visi pēdējo gadu notikumi, aizmirsta desmitā dzimumdiena, kad viņš bija no tēva saņēmis šauteni; aizmirsts, kā tēvs bija iesitis šautenes laidē burtu «V», aizmirsts, kā kopā ar māti, Semu un Kitiju bija aizstāvējis māju pret indiāņiem un Spitūnu, kad tēvs vēl nebija atgriezies no Leksingtonas; aizmirsta arī pēdējā, šausmīgā, bezcerīgā cīņa par māju pret ienaidnieku pārspēku; aizmirsts, kā krita piederīgie. Aizmirsts, aizmirsts, viss aizmirsts — it kā viss tas nekad nebūtu bijis!

Domas un spējas atcerēties sākās tikai ar pirmo normālas temperatūras brīdi. Nespēja atcerēties notikumus, kas risinājušies pirms zināma dzīves posma, nav nekas ārkārtīgs. Tā dažreiz notiek pēc lielākiem pārdzīvojumiem ar vēlāk citādi pilnīgi veseliem un skaidra prāta cilvēkiem. Jaunākā laikā ir pat ļoti daudz līdzīgu gadījumu, daļēja neatcerēšanās un citi traucējumi ir novēroti, sevišķi pie pasaules kara kareivjiem, kas dabūjuši galvas ievainojumus vai nervu satricinājumus [14] [1] Tā daži bija aizmirsuši, kā viņus sauc un no kurienes viņi cēlušies, bet citādi viņu atmiņa strādāja nevainojami un paļāvīgi. Tad uzreiz kādā dienā gadījās, ka Šādi cilvēki sāka atcerēties savu pagātni. Kādā kārtā? Vai nu viņiem nejauši nāca rokās kāds priekšmets, kurš tiem agrāk piederējis un kuru tie sevišķi mīlējuši, vai atkal viņi pēkšņi izdzirda kādu dziesmu, ko reiz dziedājuši, vai atgadījās citi tamlīdzīgi notikumi.. Līdzīgs gadījums notika toreiz, pirms simt sešdesmit gadiem, ar desmitgadīgo robežnieka dēlu Vilhelmu Velsu.

Pēc tam, kad bija sadzijusi viņa galvas brūce, arī citādi viņš šķita vesels kā agrāk. Viņš visu tikpat labi un ātri aptvēra kā agrāk. Viņš tāpat runāja kādu valodu sajaukumu, kā agrāk tēva mājās — pusangliski, pusvāciski, vietumis pa franču vārdam — tāpat kā pirms ievainojuma. Arī visādi paņēmieni, kurus viņš agrāk bija mācījies, nebija piemirsušies, un viņš tos būtu varējis izdarīt pat miegā. To visu viņš nebija aizmirsis, tas viss bija palicis tāds pats kā agrāk. Tikai tas, ko viņš līdz indiāņu uzbrukuma briesmu dienām bija piedzīvojis blokmājā, tas bija zudis, bija izdzēsts no viņa atmiņas.

Reizēm viņam uznāca vēlme atcerēties, bet tikko viņš mēģināja domāt par pagātni, viņš tūlīt sajuta pakausī atkal dīvainu spiedienu. Tā viņš pamazām atmeta šos mēģinājumus.

Viņš auga tagad kopā ar pārējiem sava vecuma maiemi zēniem. Che-Kve bija viņam tēva vietā; indiānis bija viņam reiz melojis, ka vecāki Vilim jau sen esot miruši, māte bijusi Che-Kve māsa un tēvs kāds maiemi draugs; abus esot kādā dienā nonāvējuši nolādētie Kentuki robežnieki, šie «mičimalzas», šie «garie naži». Tad Che-Kve paņēmis savas māsas dēlu pie sevis, viņš nu gribot tam iemācīt visas kara mākslas, lai «VavpekeKvevezā» — tā Vilis tagad saucās — kļūtu reiz par slavenu karotāju un varētu nomedīt no viltīgajiem amerikāņu robežniekiem labi daudz skalpu. «Tagad tu piederi mūsu ģintij, ševeāv ģintij, Briežiem!»

To visu Vavpeke nemaz nebūtu varējis saprast, ja viņš garajā slimības laikā nebūtu nemanot viegli iemācījies labu skaitu indiāņu vārdu un apzīmējumu. Un ja viņš kādu vārdu vai nosaukumu nezināja, tad klusēja. Tāpat jau arī viņa viengadnieki nezināja daudzus savas mātes valodas vārdus. Šeit arī nedūrās acīs, ja kāds bija paslinks ar muti, — pēc maiemi paražas zēnu pļāpība taisni bija neieredzēta. Zēni šinīs gados jau sāka sagatavoties kareivju un mednieku darbam. Un viens no svarīgākiem, jauna indiāņu kareivja tikumiem bez drosmes, izturības un viltības — bija arī klusēšana. Tā viņiem arī vienmēr vajadzēja vingrināties prasmē klusēt.

Ķermeņa atšķirības kļuva no dienas dienā mazākas.

* * * »

Tā kā Vilis no mātes bija mantojis melnus matus un tumšas acis, tad viņš gandrīz nemaz neatšķīrās no saviem rotaļu biedriem, viņš trakoja pliks kā pārējie zēni, viņa ķermenis bija saulē tā nodedzis, ka arī ādas krāsa gandrīz nemaz neatšķīrās no pārējiem.

Dzīve un darbi Litl-Tertla viledžā viņam patika, viņš jau pilnīgi jutās kā indiānis, ticēja arī, ka nekad nav bijis cits. Zēna vārds, kuru viņam bija devuši, īsti viņam nepiederējās, jo tas nozīmēja «baltais zēns». Tāpēc viņš arī nemaz nevarēja sagaidīt laiku, kad dabūs jaunkarotāja

lekSskats mandanu vigvamā. Labākos zirgus tur iekSā, uz kārtīm redzamas zirglietas.

vārdu, bet šo godu vajadzēja grūti izcīnīt ar dažu labu izturības pārbaudījumu.

Viņa izskatā, dabā un rīcībā nekas vairs nebija palicis no baltā. Ja viņam kāds būtu teicis, ka viņš var izvēlēties — izvēlēties starp indiāņu dzīvi un dzīvi starp baltajiem — viņš nevienu mirkli nebūtu šaubījies un izvēlējies indiāņu lielisko, brīvo un mežonīgo dzīvi. Katrs indiānis sevišķi godāja to dzīvnieku īpašības, kuriem viņš jutās radniecīgs. Tāpēc arī šo iemīļoto dzīvnieku ārējās zīmes un apzīmējumus pastāvīgi nēsāja līdz, šādas dzīvnieku zīmes kā vairogu un ģerboni deva veselām ģintīm: tas ir apmēram tas, ko Amerikas mežoņi saprot ar vārdu «totēms». Savi totēmi ir ne vien ģintīm, bet bieži vien arī veselām bandām un, tālāk, veselām ciltīm; dažkārt, kad kāds slavens virsaitis savām tautām gūst lielas uzvaras, sečema mājas ģerbonis kļūst par visas cilts totēmu. Tā tas bija arī tagad pie maiemi tautām — tā kā Mešekenekvas totēms bija bruņu rupucis un viņš ar šo zīmi bija kļuvis par varenu lielvirsaiti, no kura baidījās indiāņi un baltie, tad bruņu rupuča totēmu atzina visi maiemi indiāņi.

Velinve, kas kā medicīnvīrs sargāja arī cilts vēsturiskās tradīcijas, izskaidroja zēnam, kad tas par to vaicāja:

«Agrākos laikos maiemi cilts totēms bija dzērve. Tāpēc arī vēl tagad svinībās un cīņās karotāji izsauc dzērves kliedzienus.»

«Bet ko nozīmē tvanh-tvanh?» Vilis gribēja zināt.

«Tvanh-tvanh ir dzērves kliedziena atdarinājums.» Un Velinve pūzdams piecēlās no zemes, kur bija pietupies saknītes rokot, un skaļi ķērca: «Tvanhtvanh…»

Kamēr nu medicīnvīrs turpināja meklēt savas noslēpumainās saknes, zēns atdarināja šīs skaņas; viņš tik ilgi mēģināja grūto putna kliedzienu, līdz viņa saucienu vairs nevarēja atšķirt no īstā.

«Vavpeke-Kvevezā ir gudrs zēns!» slavēja Velinve.

Un tā senais maiemi varoņu sauciens skanēja pāri parkveidīgajai vīksnu ainavai,, un to izkliedza rīkle, kas nemaz nepiederēja indiānim:

«Tvanh-tvanh!…»

Vilis bija uzņemts sava aizbildņa ģintī, tātad piederēja pagaidām pie Briežiem, pie Che-Kve mājas totēma; bet tā kā viņš šinī ģimenē nebija dzimis, bet tikai uzņemts bērna vietā, tad viņš varēja vēlāk kādreiz iegūt jaunu totēmu. Parasti viņu sauca «Peke» — šo saīsinājumu bija jau tūlīt radījis Zaļā Pupa, apdāvinātais divpadsmitgadīgais Che-Kve dēls. Peke neatrāvās no visbīstamākiem mēģinājumiem; bet viņam arī dažreiz patika gulēt vilkābeļu krūmos pie Zušu upes un novērot mazākos dzīvniekus. Bieži vien zēni aizgāja uz vairākām dienām no ciema garākos klejojumos pa mežiem un prērijām.

Kad viņi nogura, tie nogūlās zemē āboliņā; Vilim un viņa sarkanajiem biedriem bija vienalga, vai spīdēja saule vai lija lietus.

Viņš mīlēja arī vakaros sēdēt vigvama uguns tuvumā un mēmi klausīties lielo karotāju runās, kad šie apspriedās vai stāstīja par saviem darbiem, vai, reizēm, arī savu senču varoņu cīņām. Kā zēnam viņam bija jāsēž sāņus un viņš nekad nedrīkstēja uzrunāt kādu pieaugušo; līdzrunāt varēja tikai tas, kas jau bija uzņemts karotāju kārtā. Kad Peke pie vakara uguns ieelpoja degošo malkas pagaļu aso deguma smaržu, kas piepildīja visu vigvamu, kozdama līda nāsīs un mudināja uz klepu, viņu katrreiz pārņēma iekšēja miera un drošības sajūta — tā bija dzimtene. Bija tik labi sēdēt dūmos un klausīties, cik daudz varonīgu virsaišu cēlušies maiemi tautām no viņa cilts, cik tie bijuši bīstami ienaidniekiem, kā tie vienmēr cīnījušies pret svešo ienācēju uzmākšanos, vienmēr tikai aizsargājušies. Tad viegli radās ilgas kļūt dienās arī par tādu drošsirdīgu virsaiti. Ka Peke reiz kļūs liels virsaitis, tas bija no paša sākuma skaidrs ne vien viņam pašam, bet arī tiem, kas ar viņu dzīvoja un viņu audzināja. Bet tagad — tagad vēl vajadzēja gaidīt un klusēt. Visām runām cauri skanēja kā mūžīgs atkārtojums: «Cīņa ar baltajiem, šiem nežēlīgajiem un badīgajiem bālsejām, kas grib padzīt visus sarkanos brāļus no sensenām medību vietām; nesaudzīga cīņa vispirms ar Virdžīnijas un Kentuki robežniekiem, šo mičimalzu iznīcināšana!»

Tā Peke vienkāršā veidā mācījās savas cilts vēsturiskās tradīcijas: pēdējie trīs gadsimti patiesībā bija bijuši ilgstošs karš, ko tikai uz īsu brīdi šad tad pārtrauca

Zīmes bērza tāsī, kuras rāda kādas burvju dziesmas norisi

1   es ieeju medicīnvīra vigvamā;

2    un dziedādams nesu upuri;

3    šī zīme rāda, ka tā pati balss un tas pats tonis turpina skanēt;

4    es tevi lūdzu, Lielais Gars, dod man;

5    dod lāci;

6    turp es gribu iet taisno dzīves ceļu;

7    mana mediclnsoma ir pildīta ar jaunu spēku;

8    pēc tam, kad es nogāju pa ceļu atpakaļ;

9    balss lai paceļas;

10, 11,12 rāda, kā balsij jādzied tālāk, tātad īsts nošu veids;

13   gliemeža vāks;

14   vigvams, kur dziedātājs atgriežas, kad dziesma nodziedāta

miers. Tā bija pastāvīga gatavība cīņai ar savtīgajiem baltajiem. Tā neviļus arī Peke uzņēma sevī karotāju naidu pret bālsejām. Protams, neskatoties uz visu naidu, indiāņi atzina arī izņēmumus: bija veselas balto grupas, uz kurām neattiecināja vispārējo naidu pret ienācējiem. Ziemeļrietumos no Vobežas upes iztekām, gar garu garajiem un līkumainajiem lielo ezeru krastiem, pat vēl dziļi iekšā Kanādas ziemeļos, šo novadu tautas bija it labvēlīgas pret bālsejīgajiem «labajiem tēviem ar izskūtajiem skalpiem» [15] ; tāpat ari vairāk uz austrumiem «labā baltā vīra bērnus», kvēkerus*[1] Šeit domāti jezuīti. Lai gan franču jezuītu misija ar savu agresīvo izturēšanos Iii ja daudzām indiāņu ciltīm pilnīga nacionāla nelaime, taču viņas atsevišķi pārstāvji bija daudzās ciltīs visai iemīļoti, tāpat ari angļu kvēkeri, kas apmetās pie vairāk austrumos un dienvidos dzīvojošām ciltīm, it sevišķi pie Delavēras upes. Kvēkerus vadīja admirāļa dēls Pens, kas ari Jaunajā Pasaulē nodibināja koloniju Pcnsilvāniju; viņiem pieslējās daudzi vācu izceļotāji.

Vienīgā protestantiskā reliģiskā savienība, kas britāniskajā Ziemeļamerikā ir veikusi lielus darbus, pieņēmusi indiāņus, izturējusies pret viņiem kristīgi, guvusi lielus panākumus kristīgā dvēseļu gādībā un pacietīgi an drošsirdīgi turējusies jūklī pie robežas, kurai viņi bija vienmēr priekšā un kura tiem vienmēr sekoja — tie bija Morāvijas brāļi. Viņu vārdi — starp tiem grāfa Oincendorfa vārds — viņu nodošanās darbam, pašuzupurēšanās un lielās darba dāvanas gaiši spīd misijas un robežas annālēs.

Starp kultūras nesējiem bija arī vāci, lai gan viņi maz izcēlās. Viņi bija ari pirmie, kas Amerikas zemēs, Džermentaunā, Franča Daniela Pastorija vadībā iestājās par brīvību visiem krāsainajiem, ne tikai vergiem-indiāņiem. Viņi tad arī neatkarīgajās kolonijās Ziemeļamerikas savienībā, no tās sākuma līdz otrā pilsoņu kara beigām, 1865. gadā, savā vairākumā stāvēja to pirmajās rindās, kuri vārdiem un ieročiem iestājās par brīvību krāsainajiem (no Dr. Frideriči grāmatas «Amerikas atklāšana»)., indiāņi nekad neienīda un nevajāja viņus baltās rases dēj.

Nevien pie vigvama uguns Peke dzirdēja stāstus par sarkanā vīra piedzīvojumiem un likteņiem. Arī burvis Velinve pēdējā laikā biežāki sūtīja pēc viņa, lai tam stāstītu par pagātni. Velinve parasti nēsāja jēlmītas briežādas svārkus, pie kuru apkakles karājās lāča nagu vainags. Aproces un svārku lejas mala bija apšūta ar eža adatām. Kad medicīnvīrs kustējās, tad vai nu lāča nagi vai eža adatas, viena pret otru atsizdamās, radīja noslēpumainu klusu troksni. Bez tam viņa mājoklī vienmēr bija krēsla, kas vēl pavairoja sajūtu par kaut ko noslēpumainu un pārdabisku. Telpas vidū uguns nekad gaiši neuzliesmoja, tā bija vienmēr tāda, it kā taisītos dzist.

Šodien Pekem bija atkal jāiet pie burvja. Malkas pagales vāji kvēloja, stipri un vircoti oda, plāni zilgani dūmi cēlās no mirstošās liesmas. Velinve dedzināja retas zāles, viņš gatavoja saviem dziedniecības līdzekļiem svaigus pelnus.

Lāča nagi un eža adatas klusi čabēja. Arī Velinves balss skanēja tagad kā klusa čabēšana.

«Vav-pe-ke Kve-ve-zā!» medicīnvīrs apsveica ienācēju Peki, uzaicinādams nosēsties pie uguns. Velinve nekad nelietoja parasto vārda saīsinājumu, viņš turējās — pārkaļķojies, kāds viņš bija — stingri pie formām un uzrunāja ikkatru pilnā vārdā. Ar to viņš radīja zināmu atstatumu un cieņu; tam noderēja arī viņa lēnais, visas gala zilbes uzsvērējs runāšanas veids. Sevišķi tad, kad viņš sarunājās ar pusaudžiem, viņš kavējās pie katras zilbes, lai iemācītu jaunajiem ļaudīm atkal pareizu un, it sevišķi, lēnu runāšanu. Kā apzinīgs maiemi viņš gribēja būt paraugs apdomīgā runāšanā — jo tradīcijas vēstīja, ka maiemi vienmēr runājuši lēnām. Viņš uzstājās pret jaunmodīgo nolaidību ar saīsināto izrunu un zilbju rīšanu. Tagad maiemi indiāņiem sākās atkal grūti laiki, tāpēc vajadzēja katru stiprināt arī indiāniskā dzimtenes apziņā. Ar ieročiem vien te nepietika. Vajadzēja arī labas galvas. Pēc burvja uzskatiem jauno karotāju pretestības spēju varēja stiprināt divējādā kārtā: ar tīru, bet galvenais, lēnām izrunātu maiemi valodu un ar vēsturiskām zināšanām par cilts slaveno pagātni. «Vav-pe-ke Kve-vezā!» viņš čukstēja, piepeši runu pārtrauca un pūta ugunī tā, ka liesma uzšāvās un tad atkal turpināja: «Vav-pe-ke Kve-ve-zā, klausies… mani…»

Noslēpumaini trinās lāča nagi un eža adatas:

«Klausies… Vav-pe-ke Kve-ve-zā…» 5* 67

Sviedrēšanās peldes norise, pie kam dzied peldes dziesmu

1   kāds virs, kas nes uz peldes vielu akmeni;

2    akmeņi un uguns bluķis;

3    slimnieks, kuram nepieciešama pelde;

4    virs, kas peldi apsargā;

5    mcdiclnvigvama durvis;

6    mediclnvīra vigvams;

7    rindiņa no dziesmas: «es vēlos klejot ar viru,

kas sēž uz pasaules lodes»;

8    peklē atsvaidzinātā seja;

9    ar peldi un lūgsnu spēcinātā medicīnsoma;

10   bulta lido pret;

11   kāds koks ar tukšu vidu (kur bieži uzturas lāči);

12   nozīmē indiāni, kas dzied, pieņem peldi un ir upurējis.

Velinve, šis burvis ar ārstniecības mākslu un šis maiemi ar vēstures zināšanām, varēja gan daudz ko zināt par sarkano tautu lielo pagātni, ko mēs šodien vairs nezinām; bet mēs šodien atkal zinām dažas lietas no indiāņu rases vēstures, ko toreiz medicīnvīrs nezināja.

Indiāņi turējās pie principa: «Pēc spalvas pazīst vīru.» Šeit daži šādi atšķirības piemēri ar galvas spalvām:

1   ērgļa spalva ar sarkanu

kātu, nesējs ir nokāvis ienaidnieku;

2   trīsstūrains iegriezums

spalvas malā, ar smaili uz vidu: nesējs ir pārgriezis ienaidniekam rīkli;

3    nesējs saņēmis rētas no ienaidnieka rokas;

4    spalvas gals nogriezts, malas sarkani krāsotas: nesējs arī pārgriezis ienaidniekam rīkli.

Kas indiāņus sevišķi mīl, tas neapmierināsies ar to, ka lasot dzīvos līdzi viņu dēkām. Bultas, tomahauki un skalpi, protams, pieder šīm cīņām, bet tā nav visa indiāņu dzīve.

Viņu rases traģisko likteni var saprast, tikai zinot Amerikas kontinenta vēsturi.

No kurienes tad indiāņi vispār cēlušies? Viens jautājums — vairākas atbildes. Domājams, ka viņi aizvēsturiskos laikos atnākuši no Āzijas, pa ziemeļu ceļu pāri aizsalušajam Beringa jūras šaurumam. Vai varbūt viņi jau bija Amerikā tanī aizvēsturiskajā laikā, kad pēkšņi pazuda veseli kontinenti, atrāvās savā starpā saistītas cietzemes un kontinenti un okeāni dabūja savu tagadējo veidu? Vai nu šā vai tā, bet mongoļu rases īpatnības ir redzamas. Kolumbs, atklādams Ameriku, deva Eiropai arī indiāņus. Bet Kolumbs patiesībā neatklāja īsto cietzemi, viņš sasniedza tikai vienu Bahamu salu. Tikai dažus gadus vēlāk Ziemeļamerikas cietzemi atklāja itālieši, tēvs un dēls Koboto, tas ir, šo cietzemi no jauna atklāja, jo jau sen pirms Kolumba eiropieši bija spēruši savu kāju uz Jaunās Pasaules zemes. Tie bij pat apmetušies Ziemeļamerikas piekrastes apvidos: tā ap 700. gadu — baski; ap 1000. gadu — normaņi Leifs un Torvalds;. vēlāk Islandes tirgotājs Torfins Karlsevne. Ap 1170. gadu — Madoks, Ziemeļvelsas princis ar floti, kas sastāvēja no desmit kuģiem; ap 1470. gadu — drosmīgi zvejnieki no tagadējās Bretaņas. — Protams, ka visi šie Amerikas braucēji nāca sakaros ar iedzimtajiem, samaisījās ar viņiem vai pazuda dažādajās ciltīs; pāri palika tikai dažas zīmes: veselām iedzimto ciltīm radās zilas acis vai sarkani mati, tas bij normaņu vai velsiešu mantojums. Bet tikai no Kolumba dienām mēs pazīstam jēdzienu: indiāņi. Taču pats šis vārds nav pareizs, jo Kolumbs jau nemaz nezināja, ka atklājis jaunu kontinentu, viņš domāja, ka atradis ceļu uz Indiju un tāpēc arī nosauca iedzīvotājus par indiāņiem.

Ar šo jaunā kontinenta atklāšanu, kas vecajai Eiropai atnesa lielu peļņu, sākās tūlīt jau no Kolumba dienām indiāņu tautu pakāpeniska iznīcināšana. Ko nozīmē nokļūt iekarotāju spāniešu varā, to vispirms dabūja izbaudīt Vidusun Dienvidamerikas ciltis, acteki un inki. Spāniešiem bij pavisam parasta lieta nicināt citas krāsas cilvēkus, jo Dienvidspānija atradās ilgu laiku zem tumšādaino mauru jūga. Šī iemesla dēļ katram spānietim, kā vienkāršam, tā dižciltīgam, par otru dabu bija kļuvusi nicīga izturēšanās pret visu svešrasīgo. Un tāpēc viņš apkaroja un centās iznīcināt visu, kas tur, otrā pusē, Jaunajā Pasaulē viņam iedzimto veidā gadījās ceļā. īsā laikā iznīcināja veselas tautas. Spānieši mēģināja arī iespiesties Ziemeļamerikas indiāņu novados, bet turienes klimats bija viņiem nepatīkams un viņi atvilkās atkal atpakaļ uz dienvidiem. Bet arī Ziemeļamerika neizbēga balto iebrukumam. Pārmaiņus pastāvīgi nāca holandieši, briti, franči. Līdzās dažiem karātavu putniem, kas bija izbēguši no Eiropas zemju cietumiem, pāri lielajam ūdenim nāca arī drošsirdīgi un taisnīgi vīri, īsti dēkaiņi. Viņi meklēja šos mežonīgos novadus, bet šiem novadiem vajadzēja arī viņus. Tālāk nāca arī tādi, kas bija bēguši tur, Eiropā, no dzimtniecības. Beidzot Amerikā meklēja patvērumu arī tie, kurus dzimtenē vajāja viņu reliģiskās pārliecības dēļ, it sevišķi kvēkeri un Morāvijas brāļi. Bet diemžēl arvien vairāk nāca plēsīgi tirgotāji. Tie skaistos mežonīgos novadus vērtēja savām tirgotāju acīm: mūža mežos viņi neredzēja vis meža daiļumu, bet gan tik un tik daudz koku stumbru, kuri šeit auga tikai tāpēc, lai tos cirstu un pārdotu. Miljoniem lielie plēsīgo un rāmo dzīvnieku bari viņu acīs bija tikai dzīvas būtnes; tos vērtēja tikai kautā veidā, proti, cik viņi dos ādu, gaļu un tauku. [16] [1] Taisni Velsa laikā sākās īsti lielos apmēros stirnu, briežu, aļņu, antilopju, vilku, lāču un bifeļu nejēdzīga iznīcināšana. Baltie ienācēji sevišķi nežēlīgi iznīcināja bifeļu barus. Par agro pionieru laikmetu, protams, trūkst skaitļu, tos var aprēķināt tikai aptuveni, pamatojoties uz dzīvnieku slepkavošanu, kas norisinājās simts gadu vēlāk, baltajiem dodoties uz priekšu vēl neapdzīvotos novados, līdzīgos apstākļos kā agrāk Kentuki, Ilinoisā un Indiānā. Pirmie noteiktie skaitļi ir par 1872. —74. g. Toreiz nokāva ap 1/2 miljonu bifeļu tikai lāpēc vien, ka bezgodīgi cilvēki gribēja kļūt bagāti. Ka ar to viņi laupīja indiāņiem, šiem seniem iezemiešiem un vienīgiem tiesīgiem šīs zemes īpašniekiem pierasto pārtiku, par to šie mantkārīgie nemaz nedomāja. Viens no indiāņu zemes labākajiem pazinējiem, Blekmors, raksta: «Kad es 1868. gadā rudenī braucu pa dzelzceļu cauri prērijai starp F.lsvorsu un Šerdianu (120 angļu jūdzes — 18 kilometru), mēs braucām cauri gandrīz nepārtrauktam bifeļu bārsim. Prērija bija pilnīgi melna no bifeļiem; vilcienam nācās vairākas reizes apstāties, lai palaistu garām milzīgos, gandrīz vai bezgalīgos bifeļu barus, simtiem tūkstošu šo dzīvnieku. Bet kad es dažus gadus vēlāk atkal braucu pa šo ceļu, mēs redzējām tikai ļoti reti dažus «barus» ar desmit līdz. divdesmit bifeļiem… Bet par to visa zeme bija balta ar izbalējušiem kauliem…»

Pa tam bija pagājuši divi gadsimti; pa tam arī Ziemeļamerikas indiāņi bija iemācījušies atšķirt vienus baltos no otriem: no visiem baltajiem franči viņiem patika vēl vislabāk. Franči satikās ar sarkanajiem kā ar sev līdzīgiem, bija vienmēr iecietīgi, smaidīja un jokoja; un ja viņi kādā vietā bija apmetušies uz pastāvīgu dzīvi, tad viņu parole nebija nolādētais «Go ahead.» [17] [1] Lasi: «go ehed» — «uz priekšu». — «Uz priekšu» kā amerikāņu robežniekiem.

Tā arī karos, kas patlaban bija izcēlušies starp Angliju un Franciju koloniju dēļ, vairums indiāņu palīdzēja frančiem. Kāda virsaiša izteiciens ļoti zīmīgi rāda sarkanā vīra simpātijas: «Ar frančiem var justies pilnīgi kā vienā ģimenē!» Šinīs ilgajās cīņās briti tomēr novēroja, cik lielus pakalpojumus dažas indiāņu tautas dara frančiem kā kara sabiedrotie; tāpēc viņi nu sāka pievilināt indiāņus ar niecīgām rotām un ugunsūdeni; beidzot stāvoklis bija šāds: baltie stāvēja pret baltajiem, katru pusi atbalstīja «savi» indiāņi. Šie koloniālie kari starp abām baltajām valstīm par vadonību ilga gandrīz septiņdesmit gadus. Francija pazaudēja. Bet patiesais uzvarētais bija indiānis. Viņu atspieda arvien vairāk uz rietumiem, arvien bezcerīgāka palika viņa cīņa par dzimteni, kuru arvien vairāk pārpludināja jauni balto ienācēji. Protams, ka garajos karos atsevišķas indiāņu ciltis bija svaidītas šurp un turp, ziemeļu ciltis nokļuva dienvidos, austrumu ciltis arvien vairāk uz rietumiem; klāt nāca vēl cīņas pašu indiāņu cilšu starpā un viņu pašu kari ar robežniekiem. Visā šinī jūklī tikai viens palika negrozīts un nepielūdzams: baltā robežnieka spiešanās uz priekšu un sarkanā karotāja [18] [1] Nosaukums «sarkanie» ir tikpat nepareizs kā Kolumba kļūda ar «indiāņiem». Proti, patiesībā ādas krāsa nemaz nebija sarkana, bet, atkarībā no platuma grāda, kurā attiecīgā cilts dzīvoja, svārstījās no gaišas, gandrīz iedzeltenas līdz tumši brūnai. Vārds «sarkanādainis» radās tāpēc, ka dažas ciltis, ar kurām baltie vispirms nāca saskarē, sevi krāsoja ar sarkanu krāsu. Bet galvenām kārtām šis aplamais apzīmējums cēlies no spāņiem, kuri Amerikas iedzimtos apzīmēja kā «gente colorado», tas ir «krāsainie ļaudis», bet «colorado» spāniski nozīmē arī «sarkans». Šeit tātad meklējama kļūda.

atkāpšanās.

Indiānu drosme un attapība bifeļu medībās

Enerģiski un gudri cilšu vadoņi vienmēr cīnījās ar šo neatvairāmo likteni; arvien radās lieli virsaiši, kuri mēģināja cīnīties savu un citu sarkano tautu priekšgalā ar baltajiem iebrucējiem: Metakuns, saukts arī karalis Filips, Pontiaks, Kornstelks, Tekuzē, Mešekenekva.

Ziemeļamerikas daudzās indiāņu ciltis toreiz apvienojās vairākās tautu grupās, kas bieži vai pat pastāvīgi atradās viena ar otru naidīgās attiecībās; atsevišķās ciltis atšķīrās ar valodu un augumu, tālāk arī ar to, kā viņas cēla savas teltis, būdas vai mājas, kāda forma bija viņu kanoe laivām, kādā veidā viņas valkāja savus matus un kādā veidā sprauda galvas spalvas. Indiāņu starpā gandrīz kā svešinieki šķita irokēzu «piecas nācijas», kas kā pamata cilts paši sevi sauca «kanonsioni» («apvienotie rātsnami»). Viņi esot jau ļoti sen ienākuši no dienvidiem; pionieru laikmetā viņi dzīvoja gar Hudzona un Mohoka upēm un dienvidos no Ontario ezera. Tā bija cietsirdīga tauta, kas ar savu raksturu un dzīves veidu uzkrītošā kārtā atšķīrās no pārējām indiāņu ciltīm. Būdami arvien nemierīgi, irokēzi ar laiku pakļāva sev visus kaimiņus. Viņi dzīvoja garās, lielās mājās. Neapklust domas, ka viņu dzīslās ritējušas normaņu asinis — protams, nav neiespējams, ka normaņu ienācēji, kas bija nokāpuši Ziemeļamerikas krastā jau piecus gadsimtus pirms Kolumba, ir samaisījušies ar šo tautu. Dīvaini ir arī tas, ka pie irokēziem vēl valdīja m a t r i a r h ā t s, mātes tiesības. Tautu vadīja sievas, viņas lēma par karu un mieru, sūtīja virsaišus kara gaitās un izlēma, kas uzņemams ciltī. Pie irokēziem piederēja arī mohoki, oneidas, onondagas, kaijugas, senekas un augstsirdīgie, gandrīz maigie huroņi, kuriem nepiemita nekas no viņu brālēnu cietsirdīgās nežēlības. Austrumos no lielajiem Ziemeļamerikas ezeriem dzīvoja odšibves, tad dakoti un siū, [19] [1] «Siū» ir odšihvu valodas vārda «nadovvesive» francisks sakropļojums, kas nozīmē tik daudz kā «čūskveidīgi ienaidnieki», jo siū bija ienaidnieki saviem kaimiņiem odšihvēm. pani un obzāgas — visi īsti prēriju indiāņi. Varenākā un izplatītākā grupa bija algonkīnu tautas, kas sastāvēja no trīsdesmit piecām lieltautām. Viņa pārvaldīja novadu no Labradora līdz Misisipi. Pie viņiem piederēja mohikāņi, leni-lenapes, t. i., «patiesie cilvēki» vai delaveri, šonī vai šavanieši, melnpēdu indiāņi un, it sevišķi, maiemi.

Maiemus atklāja franču zvejnieki; toreiz viņi bija apmetušies Grinbeijas tuvumā, tagadējā Viskonsinā; vēlāk — apmēram simts gadu pirms tam, kad pie viņiem auga Vilhelms Velss — viņu virsaiša sēdeklis bija tur, kur tagad ir Čikāga; divdesmit gadu vēlāk viņi ieņēma novadu ap Vobežas upi, līdz Ontario ezeram, uz leju un tad uz austrumiem līdz Maiami upei; viņi sadalījās vairākās apakšciltīs, no kurām svarīgākās bija veā un piankešav.

Velinve, medicīnvīrs, vienmēr stāstīja par savu maiemi tautu.

Tvanh-tvanh!

Arī šodien Velinve sajūsmināts stāstīja par lielo un vareno maiemi pagātni, no kuriem visi bijās. Peke no sākuma bija visai izklaidīgs, jo medicīnvīra stāstījumam, šķita, nebūs gala, jau tāpēc vien, ka Velinve vienmēr tik lēnām runāja.

Beigās burvis vēl stāstīja par medību gājieniem un kaujām, kuras veikuši trīs virsaiši, kas maiemi tautas vadījuši pirms Mešekenekvas. Tad Pekem bija jāmēģina šie varoņdarbi atstāstīt. Velinve lika viņam to tik ilgi atkārtot, līdz viņš to visu iemācījās pilnīgi no galvas un pie

tam skaidrā maiemi valodā, jo uz to medicīnvīrs skatījās tik asi kā lūsis.

«Vav-pe-ke Kve-ve-zā vēl vienmēr ir runājis par ātru. Vēlreiz atpakaļ un no sākuma!» Vecais jāja savu zirdziņu. «Lē-nām… lē-nām… nerit zilbes… skaidri… tā kā manā jaunībā, kad vēl pareizi runāja mūsu brīnišķo maiemi valodu! Ar to salīdzinot, katra cita indiānu valoda ir tikai aizsmakušu pūču ķērkšana, un bālseju vārdi blakus mūsu valodai skan tā, it kā tarkšķētu seski. Cik smieklīgi tas izklausās, kad anglašimas [20] mūsu virsaiti uzrunā:

«Liti… Tertl!» Viņš nicīgi skatījās un tad turpināja: «Un cik skaisti tas, turpretim, skan mūsu dzimtās skaņās:

Me-še-ke-nek-va… Bet kas tad nu atkal ir?… Lēnām… Lēnām… Lē-ē-nā-ā-ām…»

Peke bija laimīgs, kad beidzot varēja aizbēgt.

«Rīt at-kal jā-nāk!» sauca viņam Velinve pakaļ, stāvēdams pie ieejas, «tad es tev mācīšu Lielo kara dziesmu!…»

To tu vari dziedāt viens pats, nodomāja Peke un sāka skriet; viņš tagad noņēmās turpmāk mest šim vigvamam lielu līkumu. Viņam pēkšņi pietika visas šīs vārdu taisīšanas. Pēkšņi viņam derdzās arī pārējās medicīnvīra lietas, kaulu ķēdes, nedzīvās čūskas, spokainie izžāvētie putni, kas tur iekšā karājās pie burvības kārtīm, viņam radās dusmas arī pret Velinves uzvalku un podiņu ar zāļu pelniem! Un pie visa tā, lai viņš vēl pacieš Velinves gari stieptās rīkles skaņas. Un tad vēl dziedāt? Beigas! Tagad nu viņš saprata, kāpēc vecākie zēni, kuri jau skaitīja piecpadsmit vasaras, vienmēr tik nekaunīgi ņirgājās, kad dzirdēja Velinves vārdu. Iedami gar burvja mājokli, viņi tīši runāja visai skaļi, lai medicīnvīrs tur iekšā dzirdētu. Vēl tikai vakar divi no šiem jaunkarotājiem, Briežu Nāvētājs un Ķirbja Galva, iedami gar Velinves vigvamu, bija izsmiedami skaļi saukuši: «Arī Jā un Nē maiemi karotājam jāizrunā lē-nām! Nevis vienkārši Ihe un Niše, bet… iii-heee un niii-šeee…» Peke tam tagad piekrita. Viņiem bija taisnība. Ar šādām domām viņš ielīda sava audžutēva vigvamā; šo viņš sauca par «tēvoci».

«Kur Peke tik ilgi bija?» stingri uzprasīja Che-Kve, «tavi brāļi, Zaļā Pupa un Vēja Zaķis jau sen mājās…»

«Pie Velinves…» stomījās zēns.

«Lai Peke labāk nodarbojas ar savu stopu!» Audžutēva seja bija kļuvusi drūma; viņš neskatījās labi uz medicīnvīru, kas pēc viņa domām turējās pie veciem ieskatiem. «Stopa aukla jau sen nav smērēta ar bifeļa taukiem un bultu makā ir tikai nedaudz bultas. Kas grib kļūt par īstu maiemi karotāju, to var pazīt no tā, kā viņš tur kārtībā savu stopu un bultas…»

Peke kaunīgs nolaida acis; tikai tagad viņš atcerējās, cik maz bija rūpējies par savu šaujamo ieroci. Viņš mazliet nicināja stopu un bultas, jo prata taču tik labi apieties ar šauteni. Un viņš šķielēja uz ugunsieroci, kas gulēja blakus Che-Kves lāča ādai. (Savu paša šauteni viņš, protams, vairs neatcerējās, tā bija tāpat aizmirsta, kā visi pārējie piedzīvojumi pirms indiāņu laika. Tikai šautenes lietošanas paņēmieni nebija aizmirsti.) Viņam sāpēja, ka bija sadusmojis Che-Kve, kas vienmēr bija pret viņu labs, viņš tāpēc gribēja ar to salabt un atspēkot pārmetumu, ka esot vājš jaunkareivju kandidāts. Tāpēc viņš rādīja uz šauteni un teica: «Peke labāk gribētu šaut ar uguns cauruli!»

Indiānis uzjautrināts iesmējās: «Kā lai es ticu, ka Peke to prot, ja viņš pat savu stopu pareizi nesargā?»

«Es varu pierādīt!»

Pēkšņi Che-Kve seja kļuva ļoti nopietna; neielaizdamies sarunā šinī virzienā, viņš ar uzsvaru teica: «Peke tagad pieder Briežu ģintij, lai viņš uzmanīgi klausās, kad es viņam stāstīšu, kā mūsu senči prata rīkoties ar stopu!» Un viņš sāka stāstīt par sava vectēva darbiem tur augšā pie Mičiganas ezera, kur maiemi agrāk medīja.

Peke, kas nepacietīgi sēdēja kā uz eža adatām, bieži mēģināja to pārtraukt. Viņam kaut kas svarīgs bija uz mēles, ko viņš gribēja teikt, kaut kas ļoti svarīgs.

Beidzot Che-Kve bija galā. Viņš runāja strupi un ātri, pavisam citādi kā medicīnvīrs.

Knaši zēns nu gribēja laist vaļā par savu šaušanas mākslu: «Agrāk…»

Taču aizbildnis ar nepatiku un drūms atmeta ar roku un it strupi uzaicināja viņu atkārtot stāstu par vectēvu.

Sasodīts, tas jau tīri tāpat kā pie Velinves, domāja Peke, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš taču gribēja teikt kaut ko ļoti svarīgu. Bet uzreiz viņš to vairs neuzdrošinājās. Che-Kve acis nomāca viņa gribu, tās stīvi vērās viņā.

Tanī pašā stundā arī citos vigvamos indiāņu zēniem bija jāatstāsta savu ģinšu darbi, par kuriem tiem bija stāstīts. Tāda bija paraža. Šādā kārtā stiprināja zēnu atmiņu un viņiem bija jāvingrinās brīvā runā. Bet arī pārējos vigvamos zēni to ne labprāt darīja.

Zaļā Pupa un Vēja Zaķis, Pekes ģints brāļi, ar kuriem kopā viņš auga un mācījās, slepenībā viņu nožēloja, jo arī viņiem nepatika šīs «ģints mācības» vakara stundas. Kad Peke bija visu atstāstījis, viņš gribēja nu tūlīt izteikt, kas viņam uz sirds.

«Agrāk…»

«Mierā tagad!» Che-Kve viņam bargi uzsauca, norādīdams uz lāča ādu, un izjauca uguni. Tā bija zīme, ka jāiet gulēt. Nama tēvs jau saritinājās, drīz arī Zaļā Pupa un Vēja Zaķis šņāca.

Peke vēl kādu brīdi tupēja, viņa smadzenes drudžaini strādāja: viņš taču gribēja Che-Kve kaut kā pateikt to, ko visu vakaru bija vēlējies paziņot. Bet kā lai viņš to izdara? Nekas labs neiekrita prātā. Ar nopūtu viņš saritinājās guļai, ar apspiesta niknuma skaņu viņš nolika sev blakus — kā zēniem bija pavēlēts — gatavībā stopu un bultas; drīz vien arī viņš bija iemidzis.

Piepeši kāds cieši pie Pekes auss iebļāvās.

Izbailēs viņš uzšāvās kājās un berzēja acis.

Viņa priekšā stāvēja Che-Kve. Tas patlaban bija izkliedzis kādu mežonīgu kara saucienu, kura atskaņas

vēl pildīja telpu. Brīdinājuma saucienu, kas ziņoja, ka ciemam uzbrukuši ienaidnieki.

Peke, izpildot pienākumu, tvēra savus ieročus. Cīņas drosmē viņš skatījās apkārt. Tur stāvēja Vēja Zaķis un Zaļā Pupa pilnīgi mierīgi, ar bultu un šaušanai uzvilktu stopa auklu; lūpās viņi turēja rezerves bultu.

Tas nebija nekāds patiess uzbrukums, bet tikai kara mēģinājums. To bija sarīkojis Che-Kve, lai zēni skolotos attapībā, aukstasinībā un ieroču lietošanā nopietnam gadījumam. Arī pārējos vigvamos ģints vecākais sarīkoja šādus mēģinājumus.

Tagad apakšvirsaitis izgrūda otru, īsu un asu saucienu. Tas nozīmēja: neviens vairs nedrīkstēja kustēties, katram vajadzēja nekustīgi palikt tā un tur, kur un kā viņš taisni stāvēja.

Che-Kve vispirms piegāja pie Zaļās Pupas, pamatīgi viņu uzlūkoja, aptaustīja uzvilkto stopa auklu, piesita ar pirkstu pie bultas, pavilka pie rezerves bultas, kas bija iesprausta lūpās, vai arī tā turas — jo bulta nedrīkstēja izkrist pat stiprākajās kustībās, lai būtu vienmēr gatava nākamam šāvienam.

Tikpat pamatīgi pārbaudīja Vēja Zaķi.

Nu apakšvirsaitis stāvēja sava audžu dēla priekšā. Che-Kves pārmetošais skats lidoja pa zēna augumu no augšas uz leju, no augšas uz leju, tad tas sastinga un palika tāds kādu laiku.

Vēja Zaķis un Zaļā Pupa neuzdrošinājās pat elpot.

Apakšvirsaitis aptaustīja nu stopa auklu: «Trausla… trausla… nav ziesta. Kam tad te ir bifeļa tauki, he?»

Peke nokaunējies stāvēja.

«Un rezerves bulta?» viņš izsita stopu no Pekes rokām: tas notika tik spēji, ka aukla pārtrūka. «Lavotve nateavpemav! — Nekārtīgs stops!»

Peke samulsis skatījās, bet stāvēja nekustīgs, saslējies. Drusku atmaidzis par šo stingro stāju, Che-Kve teica: «Pacelt stopu! Bifeļa taukus šurp! Nākamo reizi darīt labāk! Starp citu…», it kā viņam taisni tagad būtu kaut kas iekritis prātā, viņš paņēma vienu bultu no Pekes maka, turēja to pavisam viegli gaisā pie spalvotā gala, ar smailo galu uz leju un ļāva tai krist: bulta neieurbās grīdā.

«LavotL. Nelāga!» Tagad Che-Kve uzlūkoja savu audžudēlu pavisam sarūgtināts. Lielvirsaitis bija zēnu uzticējis Che-Kve, lai izmāca to par pilnīgi sagatavotu karotāju. Lai gan Che-Kve bija viens no nedaudzajiem, kas bija Mešekenekvem tuvs, viņš tomēr nezināja, kāpēc sečems tā rūpējās taisni par šo zēnu. Ciemā visi bija par to lauzījuši galvas, visvairāk medicīnvīrs — cik tas jau bija sen atpakaļ! — bet beidzot bija apraduši. Lielais virsaitis neko nedarīja bez nolūka, gan jau viņam būs savi nodomi.

It kā gribēdams vēl vairāk pasvītrot Pekes nolaidību, vecais karotājs nu izrāva savam dēlam Zaļajai Pupai vienu bultu, turēja to gaisā un ļāva tai krist: bulta ieurbās grīdā.

«Pahkot!… Laba!» viņš noteica. Bet šis vārds «Laba» nozīmēja ļoti daudz. Zaļā Pupa lepnumā pavisam uzpūtās, dzirdēdams šo sava tēva skopo uzslavu…

Pēc tam šo dienu, kas Pekem bija sākusies tik ļauni, noteica par gavējamo dienu. Izņemot gavēņu dienas, kuras dažās nedēļās nolika pa divām vai trim, zēni arī citādi drīkstēja tikai mēreni ēst; viras viņi nemaz nedabūja, jo tās bija lemtas tikai veciem vīriem, kas nopietnā brīdī tā kā tā negāja kara gaitās. Visi šķidri ēdieni zēniem un jaunekļiem bija noliegti; šis noliegums zīmējās arī uz ūdeni — pat lielākā karstumā zēni un jaunekļi drīkstēja dzert tikai nedaudz ūdens.

Zēniem bija viņu augumam piemēroti mazāki stopi nekā pieaugušajiem karotājiem. Šos ieročus pa lielākai

daļai gatavoja no bērza, kam vajadzēja būt taisnam un bez zariem; bērza spieķus nodrāza ar nazi vai asu kaulu, ieberzēja ar bifeļa taukiem un nolika vigvama uguns tuvumā, kur viņi palika siltumā guļam vairākas nedēļas, tad tos ņēma un par jaunu slīpēja. Tā kā stopa pagatavošana prasīja diezgan ilgu laiku un tas viegli lūza, tad karotājiem vīriem, jaunkareivjiem un zēniem bija vienmēr vairāki stopu spieķi rezervei.

Peke pavadīja visu dienu, sakārtojot savu stopu. Ar katru jaunu stundu spiediens vēderā kļuva stiprāks. Bez tam vēl meitenes Pekes tuvumā laizīja savu medus kukurūzu! Viņas bija trīs: viņa ģints māsas — vienu sauca Pamingeā — Debesis, otru Nepeā — Pavasaris, tām bija piebiedrojusies vēl lielvirsaiša jaunākā māsa Tipevalongvā — Skaistā Zvaigzne. Kāds no viņa rotaļu biedriem, Skābais Kartupelis, nekautrējās slaistīties tieši viņa acu priekšā. Patlaban viņš rādīja sulotu cepeti.

Pekem mutē saskrēja siekalas. Lai neko vairs neredzētu un nedzirdētu, viņš trina bultas smailo galu, pie tam skaļi svilpoja.

Stops, bultas un bultu maks

Skābais Kartupelis bija vāji audzināts, jo agri bija zaudējis savu tēvu, bet viņa māte bija nez kur — r.'āstīja, ka viņa esot aizbēgusi ar kādu svešu karotāju. Skābais

Kartupelis bija pēdējā vīriešu atvase savā ģintī, viņu audzināja vecāmāte, viņa tēvamāte — tādas jau nu vecāsmātes reiz ir, arī viņa lutināja zēnu, izpildīja katru viņa vēlēšanos, čunčināja viņu ar kazas pienu, it kā viņš būtu meitene, deva viņam cepumus, augļus, medu un saldās kļavas sulu. Viņa baroja to arī ar spēcīgām, biezām virām un ceptiem medījumiem. Jā, Skābais Kartupelis dzīvoja labi! Bez tam viņš savu dienu pavadīja ērtāk nekā pārējie viņa vecuma zēni, jo nebija neviena vīrieša, kas rūpētos par viņa kareivisko audzināšanu.

Šāda gavēņa diena bija bezgala gara, bet beidzot tai tomēr pienāca gals; izsalkuši un izslāpuši zēni gāja gulēt.

Vēja Zaķis vēl čukstēja Zaļajai Pupai: «Ar tēvu drīz vairs nebūs izturams! Mūsu māsām, šīm aušīgām meža pīlēm, ir labi… viņas dabū labāku ēdienu un viņām nav arī šo riebīgo gavēņa dienu!»

Zaļā Pupa piekrizdams māja: viņš bija diezgan nekaunīgs un arī citādi zināja visu labāk: «Cik taču šim Skābajam Kartupelim labi! To nekad tā neizkalpina kā mūs! Gavēšanu vispār vajadzētu atcelt!»

Bet Peke bija jau gandrīz iemidzis, tā viņš labāk aizmirsa savu rūcošo vēderu. Pa pusei jau sapņodams viņš ņurdēja: «Kad es šo Zaļo Kartupeli ķeršu…» [21] [1] Indiāņi nemaz nerunāja savītām frāzēm, bet sarunājās savā starpā taisni tāpat, kā to dara citu tautu vienkāršie cilvēki: viņi runāja vienkārši un dabīgi, bez tam viņiem, jauniem vai veciem, bija arī savs humors. Gadījās gan, ka ar baltajiem viņi sarunājās pavisam nedabiski. Kāpēc? Starp angļiem, kuri tā saukto «tēvu svētceļotāju» laikā un arī vēlāk nāca saskarē ar Ziemeļamerikas austrumu piekrastes indiāņu ciltīm, puritāņi un arī kvēkeri pat ikdienā lietoja tādu izteiksmes veidu, kura valodas gleznas bija ņemtas no Bībeles, bet kas nemaz nepiederējās ikdienišķai darbībai. Tā nu indiāņi domāja, ka Sī pacilātā, izgreznotā un garlaicīgā runāšana ir īpatnēja visiem bālsejām. Un tāpēc viņi sāka uzskatīt, ka baltais nesapratīs, ja ar viņu runās kā parasti, ar viņu vajag runāt svinīgi un pacilāti!

Aizliegta medicīndeja

Nākošā rītā zēni izsalkuši metās uz brokastīm: bifela ribu gaļu ar ķirbja šķēlēm.

Ēdiena laikā no virsaiša Litl-Tertla atnāca negaidīts sūtnis un nodeva Che-Kve labu ziņu: jau nākošā nedēļā jānotiek bifeļu medībām, cilts rudens medībām; Che-Kve bija jāizmeklē sava novada mednieki un tie jāvada. Vispirms vēl bija šis tas jāpārrunā ar burvi Velinvi, jo pirms katra liela pasākuma vajadzēja izlūgties ar medicīndeju Lielā Gara labvēlību. Ka virsaitis bija taisni Che-Kve nozīmējis par medību vadītāju, tas vigvama stingro kungu darīja lepnu, jā, pat laimīgu — jo šis goda pilnais uzdevums līdzinājās pagodinājumam.

Arī zēni uzpūtās, jo kaut kas no tēva un skolotāja nākamās slavas pielipa arī tiem. Zaļā Pupa un Vēja Zaķis meklēja savus ieročus, kamēr Peke izmantoja vigvama valdnieka labo omu, lai pateiktu viņam to, kas Pekem jau no aizvakara gulēja uz mēles. — Peke tātad ļāva abiem dēliem aiziet uz priekšu, palika iepakaļus un tad, kad Che-Kve, viņu uzmundrinādams, uzsmaidīja, saņēmās un it ātri izteica visu, ko slepenībā bija nēsājis.

«Ko Peke grib?» redzami izbrīnījies jautāja apakšvirsaitis, sataisīdams tādu seju, it kā nebūtu īsti labi dzirdējis.

Zēns teica visu vēl otrreiz.

Pēc tam kādu mirkli iestājās klusums. Šķita, ka karotājs klusībā atkārto sava audžudēla vārdus.

Peke stāvēja un gaidīja.

Beidzot Che-Kve bija attapies no pārsteiguma un mierinādams viņš sita pa zēna pleciem: «Manam nengvezā… manam dēlam!» viņš pie tam maigi kratīja galvu, «ir vēl par maz gadu šādam darbam! Vēlāk, vēlāk…»

Peke, savās cerībās vīlies, sāka skriet un devās pārējiem pakaļ.

Zaļā Pupa, kas bija ziņkārīgāks par savu brāli, bija no tālienes novērojis šo sarunu. «Ko tu patlaban no tēva gribēji?» sauca viņš pienācējam, kas skrejot smagi pūta.

«Ak, nekā!» saīdzis atbildēja Peke un pastūma nelaipni pie malas ziņkārīgo jautātāju.

«Nu pagaidi!» nodomāja Zaļā Pupa.

Nu visi skriešus devās pie tuvākā strauta, lai peldētos, bet pirms tam, protams, no peldēšanās vietas bija jāizbaida dažas meitenes. Šīm aušīgajām kvanansvā jau nebija nekādas jēgas par vīriešu medībām un kara spēlēm. Ar viņām jau pat nevarēja lāga runāt, jo pie katra vārda, ko teica zēns, viņas vienmēr tik muļķīgi smējās. Kad viņas aplaistīja ar ūdeni, vai bāza viņām galvu ūdenī, tad viņas spiedza. Zēni šīs meitenes turēja par pilnīgi nederīgiem radījumiem. Tipevalongvā, virsaiša jaunākā māsa, šodien arī plunčājās pa ūdeni — ahei! Cik ātri Peke pieskrēja tai klāt un sāka to mērcēt ūdenī. Kad kvanansvā nu visas sprauslādamas un kliegdamas gribēja skriet projām, zēni grāba strauta mālainos dubļus, veidoja no tiem bumbas un, pāri akmeņiem un krūmiem skriedami, svieda bēdzējām pakaļ: dubļu bumbas labi trāpīja, tās tā vien šķīda uz meiteņu galvām — Vēja Zaķim bija izveicīgākā roka.

Pa tam no tuvā ozolu meža bija iznācis Skābais Kartupelis; viņš, priecīgi smaidīdams, skaitīja trāpījumus, bet sviešanā nepiedalījās.

«Ihē… ihē… slapjie dubļi nāks jūsu matiem tikai par labu!» zobodamies sauca Zaļā Pupa, «švupp… trāpījums!… tas tāpēc, ka jūs, grabētājas pīles, tik labi ieziežat savu galvas zāli ar taukiem,… lai utis badā nenomirtu! Švupp! Atkal trāpījums!»

Meitenes beidzot pazuda, kad tās ārpus šāviena, tātad drošā attālumā, bija zēniem raidījušas dažus indīgus draudus.

No strauta zēni skrēja lapu mežā: tur viņi sastapa Lāča Ķepu, Bultu, Sesku un Vasaras Tārpu.

Nekaunīgais Zaļā Pupa — pēc tam, kad čukstēdams bija apspriedies ar Vēja Zaķi — beidzot bija kaut ko atradis, kā izjokot Peki. Viņš deva šim jaunu vārdu. Pēc indiāņu paražas zēnu vārdi bieži mainījās, tos sakarā ar kādu atgadījumu — jautru vai nopietnu — vienmēr izdomāja pieaugušie vai rotaļu biedri. Ne par velti Zaļā Pupa un Vēja Zaķis bija vakar uzmanīgi klausījušies, kad tēvs bija bāris Peki stopa dēļ. Un tagad šie abi jau sauca Peki jaunā vārdā; pārējie, protams, tam piebalsoja:

«Lavotve Nateavpemav!» šie sauca viņam pakaļ un visi pārējie sauca līdz. «Lavotve Nateavpemav!» — «Nederīgais Stops!» Bet tā kā izrunāt visas zilbes bija par garu, tad manīgajam Zaļajai Pupai, kas bija meistars vārdu saīsinājumos, tūlīt arī radās padoms. Viņš veikli savilka abus vārdus Lavotve Nateavpemav vienā: Votavs.

Zēni piekrizdami kliedza.

Septiņas indiāņu zēnu spēcīgās rīkles nu klaigāja: «Vot-av! Vot-av! Vot-av!»

Zaļā Pupa māja Pekem labvēlīgi ar galvu, it kā būtu izdarījis ar šo nejauko vārdu lielu pakalpojumu.

Pekem nācās padoties, lai gan vismīļāk viņš būtu vienu krāvis priecīgajam Zaļajai Pupai atņirgtā sejā. Viņam nācās šo vārdu pieņemt un valkāt to tik ilgi, kamēr varbūt pie kāda sevišķa atgadījuma dabūs citu goda pilnāku vārdu.

Viņi devās tālāk mežā, šur un tur apstādamies; kad sasniedza kādu klajumu, tad tie apstājās un saderējuši šāva ar bultām. Viņi atplēsa bērziem mizu un pielipināja mizas gaišos gabaliņus citu koku stumbru tumšākai mizai tanīs vietās, kur bija iztecējuši sveķi. Tā viņi taisīja sev mērķi. Vēja Zaķis un Sesks bija labākie šāvēji, no desmit šāvieniem četri bija trāpījuši gaišajā laukumiņā. Peke Votavam izdevās tik viens trāpījums; stopa šaušanā viņš vēl vienmēr nebija sasniedzis savu biedru māku. Bet nu viņš apņēmās līdz nākamajam jaunam mēnesim sasniegt to pašu, ko Vēja Zaķis un Zaļā Pupa.

Biezoknī viņi atrada kādu nobeigušos stirnu; cik bija vērojams, tad tā bija nobeigusies tikai pirms nedaudzām stundām. Zēni priecājās, ka te nu būs labs cepetis! — Neviens nedomāja par to, ka viņiem bija piekodināts šādos gadījumos nest meža dzīvnieku tūlīt uz ciemu. Brieža vigvama biedri, Votavs, Vēja Zaķis un Zaļā Pupa, ieteica šo lielisko cepeti tūlīt notiesāt šeit pat uz vietas, jo viņi vēl ar nepatiku atcerējās vakarējo gavēni.

«Ņemsim savu pelnīto tiesu!» teica Votavs, uzlūkodams Zaļo Pupu un Vēja Zaķi. Tie piekrizdami māja.

Visi trīs ķērās pie nažiem, lai novilktu dzīvniekam ādu. Pa tam Skābais Kartupelis un Lāča Ķepa lai ierīko cepšanas vietu un Vasaras Tārps lai ķeras ar akmeņiem un izčākstējušu malku pie grūtā uguns iekuršanas darba. Bulta un Sesks tad pārmaiņus grozīs cepjamo iesmu. Visi indiāņu zēni, paši nemaz neapzinādamies, pakļāvās, kā pašsaprotamai lietai, Votava, šī kādreizējā baltā, prātīgajām un lietišķajām pavēlēm.

Bet pēkšņi Lāča Ķepam kaut kas iekrita prātā. Viņš piederēja pie tiem, kas pastāvīgi domā mazliet palēnām un kam ļoti reti kas patstāvīgs ienāk prātā; bet ja nu viņam kāda doma bija radusies, tad viņš arī neatlaidīgi pie tās turējās. «Karotāji un mednieki, uzklausiet mani,» sāka viņš domīgi un gari, atdarinot pieauguša vīra balsi, kādu tie lietoja svinīgos gadījumos. «Neuzvaramie karotāji un viltīgie mednieki! Šis meža dzīvnieks šeit pieder tam, kas viņu radījis, Lielajam Garam. Bet Lielais Gars mūs tik tiešām sodīs, ja mēs bez viņa atvēlēs ēdīsim viņa īpašumu. Es tāpēc lieku priekšā iegūt Lielā Gara atļauju ar medicīndeju!» Lāča Ķepa apklusa.

Mazais bars piekrizdams murmināja. Taisnība, Lāča Ķepa nebija visai runīgs, bet ja viņš reiz runāja, tad tam arī bija pamats. Dejot medicīndeju, kas bija atļauts tikai pieaugušajiem — jā, tas bija lieliski! Sevišķs mudinājums vēl bija tas, ka zēniem bija noliegts šo deju atklāti vai slepeni dejot: šāda medicīndeja bija atļauta tikai pieaugušajiem karotājiem, un arī lielie varēja to dejot

Siu virsaiša apbedīšanas ceremonija. Mirušā kaulus vēlāk novieto klinšu plaisās

tikai medicīnvīra uzraudzībā, jo šī deja bija svēta darbība, ziedota Lielajam Noslēpumam.

Bet taisni tāpēc, ka deja bija atļauta tikai pieaugušiem, ka bez tam tā bija vēl aizliegta, taisni tāpēc tā zēnus vilināja. Dejot aizliegto medicīndeju, tas indiāņu zēniem šķita drosmīgs, vīrišķīgs solis. Viņi taču bija novērojuši, kā šo medicīndeju dejo viņu tēvi, viņi tāpēc darīs to tikpat labi.

«Kas būs medicīnvīrs?» jautāja Votavs.

«Ihē, bez medicīnvīra nav medicīndejas!» sauca Vēja Zaķis.

«Protams, mums vajag medicīnvīra!» apstiprināja Vasaras Tārps.

«Tātad… es lieku priekšā: Lāča Ķepa būs medicīnvīrs!» teica Votavs.

«Labi, Joti labi,» pirmais piebalsoja Zaļā Pupa, «Lāča Ķepa ir gauss un bez tam viņš runā gandrīz tikpat lēnām kā vecais…»

Vasaras Tārps pēkšņi vairs nevarēja noturēt smieklus, dzirdot Velinves vārdu, viņš negribot atcerējās lēno runas veidu, kam Lāča Ķepas runas temps patiešām savā ziņā līdzinājās.

«Vasaras Tārp, nesmejies!» uzsauca viņam Lāča Ķepa. «Tas, ko darām, ir par daudz svarīgs!… Es varu arī tā!» Pie šiem vārdiem Lāča Ķepa parādīja savu dūri un sita ar to gaisā, no šīs dūres Lāča Ķepa bija dabūjis savu vārdu.

Pārējie sāka viņu mierināt.

Ar vispārējiem piekrišanas saucieniem viņu nu ievēlēja par medicīnvīru.

«Vienam jāstājas pie bungām! — Kas to uzņemsies?» jautāja Lāča Ķepa.

«Es to darīšu!» atbildēja Vasaras Tārps.

«Vasaras Tārps dabūs bungas!» visžēlīgi piekrita Lāča Ķepa. «Kas ārpusē stāvēs sardzē?»

«Nilav — es!» iesaucās šaubīgā, pārliekā uzcītībā Skābais Kartupelis.

«Labi! Vekavponve Panav…»

«Kavponan!» sauca starpā Zaļā Pupa, nevarēdams atturēties no savas kaislības saīsināt vārdus.

«Nipo!» uzbļāva viņam Lāča Ķepa un, atdarinādams medicīnvīru Velinvi, pasvītroti lēnām izrunāja maiemi valodā katru Skābā Kartupeļa vārda zilbi. «Esi rāms! Sargs būs… Ve-kav-pon-ve Pan-avs!» Nu Lāča Ķepa sasita plaukstas par zīmi sākumam.

Vasaras Tārps tvēra vienas rokas bungas, kuras viņi vienmēr klejojumos ņēma līdz, aptupās un sāka bungot grūtsirdīgas, dobjas skaņas. Rokas bungas bija pagatavotas no plāna izdobta koka, kam pāri bija uzstiepta plāna āda, sitamais bija gludi nodrāzta koka vālīte.

Skābais Kartupelis atsēdās kādu gabalu nomaļus no dejas laukuma, nolikdams sev blakus nelielu šķēpu.

Lāča Ķepa savā svinīgā rīcībā nu darīja visu, taisni tāpat, kā bija to novērojis pie pieaugušajiem. Ap beigto stirnu viņš ar zaru apvilka apli, izsauca tad dejotājus pa vienam un katru ar īsiem vārdiem pamācīja.

Tad katrs paņēma mutē mazu koka svilpīti.

Rokas bungas

Medicīnvīrs vēlreiz sita plaukstas — bungas rībēja stiprāki.

Deja sākās: visi cieši lūkojās uz beigto stirnu apļa vidū un dejoja rindā vien, rindā vien ap to, viegli šūpodami savu ķermeni.

Tam-tam tamtamtam-tam-tam-tamtamtam.

Zināmā ritmā viņi ar savu svilpīšu spalgiem svilpieniem krita bungu rībienu pauzes taktīs. Zaļā Pupa kustējās ātrāk nekā pārējie; arī Vēja Zaķis, Bulta un Votavs dejoja taktī, svilpa un lēkāja brīžiem it augstu, pie tam viņi ne uz brīdi nepiemirsa stīvi raudzīties beigtajā dzīvniekā apļa vidū.

Tikai Seskam nebija nekāds augsts lēciens, viņš skopojās arī ar citām ķermeņa kustībām un patērēja taisni tik daudz spēka, cik bija vajadzīgs. Sesks, kura tēvs bija ļoti labs medicīndejotājs, zināja, ka tikai nepiedzīvojušie dejotāji jau no paša sākuma ar nevajadzīgiem lēcieniem un pārāk lielu centību priekšlaicīgi izšķieda savus spēkus, un tiem to nepietika līdz beigām. Tāpēc Sesks arī necentās ar visu elpu svilpt, bet tikai it kā svilpdams pielika svilpīti pie lūpām; elpa bija jātaupa. Vispār Seskam, neskatoties uz viņa divpadsmit gadiem, bija pieauguša vīra izturēšanās; pa lielākai daļai viņš bija apzinīgi nopietns. No sava tēva viņš bija noskatījies dažādus paņēmienus, it sevišķi to, kā medicīndejā var visilgāk un vislabāk izturēt līdz galam, jo šī deja bieži vien vilkās nepārtraukti līdz trim dienām, atkarībā no tā, cik ilgi katrreizējais medicīnvīrs to norīko. īsākais laiks ir viena diena. Dejotāji var izstāties tikai tad, kad viņi sabrūk. Pirmās desmit stundas iet vēl diezgan labi, bet tad jau iestājas pārpūlēšanās parādības; vispirms nokrīt visi tie, kas pārgalvīgi ir šķieduši savus spēkus, tad viens pēc otra nāk tie, kas no sākuma apvaldījuši savus locekļus un nav trakiem lēcieniem dejojuši. — Pie tiem piederēja arī Sesks.

Rindā, rindā, rindā — tam-tam-tamtamtam-tamtam — viens aiz otra — Votavs, Vēja Zaķis, Bulta, Sesks.

«Zaļā Pupa, galvu augšā!» sauca Vasaras Tārps, rībinādams bungas.

Bet tūlīt arī Lāča Ķepa dusmīgs vicināja savu labo roku, lai ar stingru skatu sauktu pie kārtības pārāk skaļo pavēles devēju, kas bija iejaucies medicīnvīra amata darīšanās, jo tikai Lāča Ķepa kā medicīnvīrs un svētās dejas vadītājs drīkstēja dot norādījumus un rājienus.

Skābais Kartupelis, kā sardzes kareivis, pieskrēja klāt un nostājās ar pīķi pie bundzinieka, gaidīdams medicīnvīra pavēli, lai varētu tūlīt sodīt Vasaras Tārpu.

Bet Lāča Ķepa ar roku noraidīja.

Skābais Kartupelis nu, kratīdams galvu par tādu lielu piekāpību, gāja atpakaļ savā vietā, bet ejot gar dejotājiem iezvēla ar sava pīķa strupo galu domīgajam dejotājam Seskam spēcīgu belzienu pa gūžām, tā ka šis streipuļoja un gandrīz vai pakrita. Bet tā kā medicīnvīrs taisni tanī brīdī domīgs raudzījās caur koku kroņiem uz debesīm, vai Lielais Gars no turienes nedos kādu zīmi, tad viņš šo noziedzīgo darbu nebija ievērojis.

Pēc kāda brīža Lāča Ķepa spēji pacēla kreiso roku — tas nozīmēja: viena vesela dejas diena nu bija pagājusi. Zēni taču nevarēja tik ilgi dejot kā pieaugušie īstā medicīndejā. Vispirms jau tāpēc ne, ka viņi drīz vien gribēja stāties pie savas maltītes. Nu Lāča Ķepa izsauca Vēja Zaķa vārdu, tas tūlīt nokrita. Tas nozīmēja: Vēja Zaķis ir nokusis un nevar vairs tālāk dejot. Tāpat notika ar Bultu — tad medicīnvīrs no jauna pacēla kreiso roku: otra diena bija pagājusi. «Zaļā Pupa!» sauca Lāča Ķepa. Zaļā Pupa nu likās galīgi noguris, pakrita pie zemes, bolīja acis un elsodams palika guļot. Dejas aplī bija palikuši tikai Votavs un Sesks.

«Votav!»

Votavs pakrita.

Nu dzīvnieku apdejoja tikai gausais Sesks viens pats.

No tuvējā meža dīķa nedzirdot bija atnācis bebrs. Ziņkārīgais dzīvnieks ļoti gribēja redzēt, ko gan nozīmē šis ērmotais troksnis un svilpšana. Bebri jau ir pazīstami ar to, ka tie savā vientiesībā nebaidās ne no cilvēkiem, ne no nepazīstamās lietām un trokšņiem. Dzīvnieciņš mundri uzrāpās kādā koka stumbrā, lai labāki varētu no šā paaugstinājuma novērot notikumu.

Lāča Ķepa pamanīja mazo ziņkārīgo zvēriņu. Indiānis cienīja bebri kā svētu dzīvnieku. Ka negaidītā kārtā taisni šis zvēriņš nu šeit parādījās, to Lāča Ķepa — sekojot īsta medicīnvīra domu gaitai — iztulkoja kā labu zīmi, ko sūta Labais Gars. Deja tātad bija devusi «labu medicīnu».

Viņš trīs reizes sasita plaukstas. Beigas!

Vasaras Tārps nolika vālīti un attina bungām pārstiepto ādu, nu bungas varēja lietot kā trauku. Viņš jau skrēja uz dīķi, lai šinī traukā atnestu ūdeni.

Pa tam Skābais Kartupelis, visiem par lielu sašutumu, aizbaidīja jauno bebri, skaļi kliegdams un skriedams aplī apkārt beigtajai stirnai, lai sarīkotu cepjamo vietu: viņš vairs nemaz nevarēja sagaidīt, kad beidzot stirna cepsies uz iesma.

Katrs nu ķērās pie iepriekš noteiktā darba: uzkurt uguni, sarīkot cepjamo vietu un iesmu, novilkt dzīvniekam ādu un izņemt iekšas.

Tikai Zaļā Pupa slinkumā gulēja nekustēdamies un lāva, lai strādā citi.

«Zaļā Pupa!» sašutis sauca Votavs — viņš nu atkal bija no medicīnvīra rokām pārņēmis pavēļu varu pār mazo baru: «Zaļā Pupa!»

«Zaļai Pupai trīs dienu ilgā dejā izsīkuši visi spēki!» zēns pārgalvīgi atbildēja.

Vasaras Tārps, kas tikko bija atgriezies no dīķa ar ūdeni bungās, arī bija dzirdējis pēdējos vārdus. Daudz nedomādams viņš uzgāza Zaļajai Pupai bungu saturu: «Ūdens esot atspirdzinātājs spēkus zaudējušiem!»

Visi smējās locīdamies.

Beidzot lieta bija tik tālu: astoņi izsalkuši zēni sēdēja ap ugunskuru un mielojās.

Pēc tam pārpalikumus apraka, jo kad cilvēks ir apēdis gaļu, tad tas, kas no dzīvnieka ir pāri palicis, ir pateicībā jāatdod atpakaļ zemes mātei. Visiem zēniem bija tāda sajūta, it kā viņi būtu izdarījuši kaut ko ārkārtīgu, viņi bija ne vien atdarinājuši pieaugušos, nē, viņi bija tiem līdzīgi. Ar šādu sajūtu viņi nu zosu gājienā devās mājup.

Bet cik viņi bija pārsteigti, kad ciemā tos saņēma ar drūmām sejām un dažas sievas, kurām tie gadījās ceļā, sagaidīja viņus pat ar lamu vārdiem. Ko tas gan varēja nozīmēt? Maiemi zēniem pēkšņi kļuva pavisam nelabi ap sirdi. Pat gausais Sesks bija kļuvis pavisam kluss. Zaļā Pupa bija tūlīt stāvokli pareizi apzīmējis ar vārdiem: «Smags gaiss!» «Ak, nieki!» teica Votavs ne visai pārliecināts un sāka pie sevis svilpot. Viens pēc otra tie ielīda savas ģints vigvamā.

Patlaban Brieži — Zaļā Pupa, Vēja Zaķis un Votavs līda zagšus savā mājoklī.

Skābais Kartupelis, kuram bija pats garākais ceļš, jo viņš dzīvoja tālu aiz Che-Kve vigvama, tikko bija redzējis savus trīs biedrus pazūdam mājas šaurajā ieejā, kad arī izdzirda mājas iekšienē skaļu bļāvienu. Vai tā nebija Vēja Zaķa balss? Kas gan notika pie Briežiem?

Kad Skābais Kartupelis līda savas vecāsmātes būdā, viņš negaidītā kārtā saņēma tādu belzienu krūtīs, ka tas pakrita atmuguriski.

Viņa priekšā dusmās stāvēja vecāmāte Papkvapepela [22] [1] Tas bija atkal Zaļās Pupas saīsinājums: maiemi valodā pareizi viņa saucās «Paup-zit-te-pap-kva Vo-pc-pe-!a-vav» — kas nozīmē «Pusnakts Zoss».

un nevarēja nemaz nomierināties. Viņa jau citādi visu atļāva savam mazdēlam, bet šoreiz to bija pārņēmušas dusmas, kas ar katru minūti kļuva lielākas — un Papkvapepela bija gaidījusi daudzas stundas, līdz bija sagaidījusi durvīs Skābā Kartupeļa smailo galvu. Kāpēc šī lēnīgā vecā sieva uzreiz bija kļuvusi tik varmācīga? Tagad viņa jau kliedza:

«Dubļu bumbas kvanansvā matos? Kas nu mums gan būs? He? — Ka virsaitis atraus mums savu labvēlību… to jau mēs manīsim tūlīt pēc nākamām medībām — nebūs vairs žāvētas bifeļa gaļas, ar ko viņš vienmēr mūs tik bagātīgi apdāvināja, ka mēs varējām iztikt visu ziemu!»

Daudzas lietas bija Papkvapepelu šodien sadusmojušas! Priekšpusdienā pie viņas bija raudādamas ieradušās meitenes, kuras pavadīja sadusmotās mātes, kas rādīja savu meitu netīros matus un sejas. Meiteņu starpā bija arī virsaiša māsa, un taisni tas bija sabiedējis vecomāti. Ja ar dubļu bumbām bija izķēmota viena Mešekenekvas ģints piederīgā, tad bija apvainots arī pats sečems. Bet ar Bruņu Rupuča vigvama ļaudīm nedrīkstēja sanaidoties. Un tomēr Papkvapepela pāris izķēmotu meiteņu dēļ vēl nebūtu tik dusmīga kļuvusi, ja viņai nebūtu bijis jāizlabo nedarbs, ko it kā nodarījis viņas mazdēls: kvanansvā mātes bija prasījušas kā atmaksu Papkvapepelas brieža pūsli ar retu sakņu novārījumu un tūlīt to arī aiznesušas. Šo vērtīgo viru viņa bija ilgi ar pūlēm vārījusi, kāsusi, maisījusi, bija vajadzējis vairāk par gadu, līdz šī vira kļuva gatava.

Šinī lielajā klizmā zēns nu iebļāvās, ka viņš taču nemaz nav izdarījis to nedarbu, par ko viņu apvaino un tik spēcīgi pārmāca.

Un stostīdamies mazdēls apzvērēja, ka viņš meitenēm nekā nav darījis. Protams, viņš zina, kas to ir darījis — viņš šorīt bijis ar Lāča Ķepu, Bultu, Sesku un Vasaras Tārpu mežā un dzirdējis pēkšņi meiteņu kliegšanu un zēnu klaigāšanu, viņš tāpēc izlēcis no krūmiem un redzējis tad krastā Peki, Vēja Zaķi un Zaļo Pupu, kas trenkuši aušīgās meitenes. Tad viņš pārskrējis pie zēniem un te, laikam, viņu bēgdamas būs redzējušas meitenes un samainījušas ar dubļu sviedējiem. Viņš savu ziņojumu beidza tā: «Skābais Kartupelis ir nevainīgs… ihē… jo krietns!» Viltīgais zēns skatījās kā svētais.

Tagad Papkvapepela bija pavisam aizkustināta, viņas nevainīgais mazdēls bija turēts tādās aizdomās!

Skābais Kartupelis, iepriecināts par šādu pārgrozību, satvēra pēkšņi savu smailo galvu, savieba sāpēs seju un sāka uzreiz šņukstēt, it kā vecāmāte pirms tam būtu viņu vārīgi ievainojusi: «Huhu… huliu… oh… kā sāp! Tā sāp… huhuhu…»

Papkvapepela izbijusies mēģināja viņu mierināt: «Ak, cik man žēl!… Manu saulaino zēniņL. Mans vienīgais prieks!… Mans mazais ērgli!… Mūsu ģints lepnums!»

Skābais Kartupelis tikai raudāja, ka sirds vai lūza.

Tad vina sniedza tam mazas medus kūciņas. Nebēdnis tūlīt atmeta raudāšanu un piebāza muti ar kūciņām — vienu, divas, piecpadsmit: nu viņš bija notiesājis visu krājumu. Tad viņa deva tam koka kārbu ar saldu kļavu sulu. Skābais Kartupelis ar patiku sūca arī to, pie tam viņš stāstīja, cik viņš vienmēr ir godīgs, bet cik nekrietni ir

Zaļā Pupa, Votavs un pārējie. Un tad viņš sāka stāstīt par visiem: ka Brieži šodien bijuši vainīgi dubļu sviešanā un ka pēc tam kopā ar citiem izdarījuši vēl ļaunāku lietu. Pie šiem vārdiem viņš svarīgi apklusa.

Papkvapepela nu uzstājās, lai šis visu atstāstītu.

Tad viņš arī stāstīja par medicīndeju un maltīti.

Papkvapepela sasita rokas un šausmās bolīja acis: «Kāds grēks!… Un starp šiem izvirtuļiem dzīvo mans vienīgais, nevainīgais mazdēls! — Šeit kaut kas jādara, citādi atmaksa par šo grēku nāks pār visu mūsu cilti!»

Un viņa jau arī skrēja tūlīt ārā no būdas un projām uz medicīnvīra vigvamu.

Velinve no sākuma bija pavisam apjucis, viņš tikko spēja visu aptvert (lai gan viņš saprata ātrāk nekā runāja): «Arī es esmu kā zibens ķerts, mana mīļā Paupzit-te-pap-kva Vo-pe-pe-la-vav! Ak šis grēks! Dejot svēto deju, pretēji noliegumam, bez sagatavošanās ar gavēni, bez nepieciešamām iepriekšējām darbībām, kuras tikai es, Ve-lin-ve, medicīnvīrs, drīkstu darīt… nenobriedušu zēnu… puiku… nedarbju dejota!… Medicīndeja svētajā aplī!… oh! ooh! oooh!!!»

Visas daudzās lietiņas pie viņa tērpa kā sašutušas čabēja līdz. «Mūsdienu jaunatne… tā vispār nav vairs nekāda jaunatne… Kad es tā domāju atkal par mums… un mēs taču arī bijām jauni!»

Šeit Papkvapepela piekrizdama pamāja.

Velinve lēnām turpināja: «Bet tā viss sākas, kad labo veco vairs neciena… kad daudzi vairs neklausa medicīnvīram… viņu beidzot izzobo un izsmej…»

«To neviens neuzdrīkstēsies!» iebilda Papkvapepela.

«Ir jau noticis!» ar apsūdzētāja balsi teica Velinve. «Daži jaunkareivji iet vienmēr gar manu vigvamu izsmiedami, atdarinot manus vārdus un manu balss

skaņu… jau zēni kļūst nekaunīgi… Zaļā Pupa, kuru es reiz nobāru, atbildēja man tikai ar izaicinātāju smīnu…»

«Šis Zaļā Pupa ar sliktu piemēru samaitās vēl pārējos zēnus!» Vecāmāte pie tam nikni raudzījās apkārt.

«I-he… tā tas ir,» nopūtās Velinve, bet tad viņš pēkšņi atminējās, ka jārāda taču labs piemērs un tas gados vecam indiānim nozīmēja: pašsavaldīšanos, mieru, pārākuma apziņu. Tāpēc viņš apklusināja savas dusmas un šķietami vienaldzīgi runāja tālāk: «Kas attiecas uz mani, tad es nepiegriežu visam tam vērību. Bet apgrēcība ar medicīndeju, kā to uzņems Lielais Gars? Kādi zaimi! Tagad, īsi pirms cilts iziešanas rudens medībās, te es varu

pareģot tikai ļaunu, tikai ļaunu, mana mīļā Paup-zit-tepap-kva Vo-pe-pe-la-vav!»

«Varbūt sadusmoto Lielo Garu var pielabināt ar nekrietno zēnu stingru sodīšanu!»

«Ma-ma-kvav! — Varbūt!» teica medicīnvīrs un uzlika roku izbāztai čūskas galvai. «Varbūt… bet man katrā ziņā tūlīt jānopratina tavs mazdēls…»

Pārāk pakalpīgi viņa steidzās uz savu būdu un drīz vien atgriezās ar Skābo Kartupeli.

Velinve cienīgi pavēlēja zēnam nosēsties pie vigvama uguns. Nu zēnam lika pamatīgi izstāstīt visu par medicīndeju. Velinve klausoties tikai ar pūlēm apspieda sašutuma izsaucienus.

Pēc tam viņš nevērīgi pamāja zēnam un savā formālā un pacilātā runas veidā teica: «Ve-kav-pon-ve Pan-avs nu lai iet atpakaļ savas vecāsmātes Paup-zit-te-pap-kva Vope-pe-la-vavas būdā!»

Tad kopā ar veco sievu viņš devās uz apakšvirsaiša Che-Kve māju.

Protams, arī Che-Kve bija dzirdējis, ka viņa trīs zēni bija izķēmojuši dažas ciema meitenes, tanī skaitā arī virsaiša māsu; bet viņš nebija atzinis šo lietu par tik svarīgu — starp citu, taisni tāpat kā virsaitis Mešekenekva — viss taču grozījās tikai ap meitenēm; tās un vispār visu, kas attiecās uz sieviešu kārtu, maiemi tautā īsti neņēma par pilnu. Ja arī aušīgajām skuķēm matos bija mestas dubļu bumbas, skalpi taču viņām bija palikuši! Vecākie karotāji bija tūlīt sapratuši visu lielo uztraukumu, ko šodien visu dienu mākslīgi kurināja un kam bija jābeidzas ar sievu sacelšanos, bet pēc vīru domām zēni, viņu nākamie karotāji, bija svarīgāki par sievām ar visām kvanansvā.

Mato-Tope, mandanu virsaitis

Apakšvirsaitis tanī mirkli, kad viņa zēni ienāca vigvamā, bija katram saplūcis ausis: Vēja Zaķis bija dabūjis pirmais (tas bija kliedziens, ko Skābais Kartupelis bija ārā dzirdējis), tad kārta bija pienākusi Zaļajai Pupai un beidzot Pekem — jeb kā viņu no šīrīta sauca — Votavam.

Che-Kve tāpēc nemaz nebija iepriecināts, kad nu lielā uztraukumā iedrāzās Papkvapepela, šī «trakā Pusnakts Zoss», kā viņš klusībā to sauca. Viņš jau gribēja noraidīt nelūgto viešņu, kad pēkšņi aiz viņas uzpeldēja Velinve: tā sejas panti nesolīja nekā laba.

Uz Velinves vēlēšanos visus Che-Kve mājiniekus, sievas un bērnus, protams, arī visus trīs zēnus, izraidīja blakus telpā. Che-Kve un Velinve notupās pie uguns, Papkvapepelai, turpretim, nācās notupties kaktā, jo viņa kā sieviete nekad nedrīkstēja sēdēt pie vīru apspriežu uguns. Izņēmuma kārtā viņai bija atļauts palikt, jo viņa bija vajadzīga kā lieciniece.

Che-Kve nu noklausījās Velinves ziņojumu, kas sēdēja viņam pretim un pārmaiņus rādīja niknu, satrauktu un aizvainotu seju. Medicīnvīrs slepus dusmojās, ka apakšvirsaitis laikam neņēma visu lietu ar īstu nopietnību. Un tomēr arī Che-Kve bija uztraukts un pārsteigts, tikai to nevarēja manīt, jo viņš bija meistars apvaldīties. Arī viņš piekrita Velinves bažām, ka šis grēcīgais svēto noliegumu pārkāpums var ļauni atsaukties uz nākamām galvenajām medībām.

«Es tātad vēlreiz savelku kopā triju Briežu noziegumus,» nobeidza Velinve, «… pirmkārt, uzbrukums meitenēm — patiesi, tas nav viegls pārkāpums, ja apdomā, ka zēniem viņu vecumā ir noliegta katra satiksme ar kvanansvā; otrkārt, un tas jau vairs nav pārkāpums, bet gan noziegums, Lielā Gara zaimošana — medicīndeja! Dejota bez svētības! Treškārt, viņu bagātā maltīte — tātad rīšana — neievērojot vienu no mūsu pamata likumiem, kas taisni zēniem noliedz šādas nepiederīgas lietas!»

Che-Kve neko neatbildēja un pievērsās lieciniecei: «Bet Skābais Kartupelis jau arī ņēma dalību?»

Vecāmāte atbildēja ar īstiem runas plūdiem. Viņa nobeidza savu runu tā: «Labais zēns nav līdzi grēkojis, viņš ir krietns, labi audzināts bērns… mūsu ģints lepnums… viņš ir tik pazemīgs… kad lieta grozās ap mūsu cilts likumiem…»

«Par Skābo Kartupeli es lieku savu roku ugunī», iemeta starpā medicīnvīrs.

Che-Kve likās to nedzirdam un teica sievai: «Papkvapepela lai atbild tikai to, ko viņai prasa!»

«Mans mazdēls nav ņēmis dalību uzbrukumā meitenēm… arī medicīndejā nē, viņš ir bijis tikai klāt, jo viņu spieduši stāvēt ārpus svētā apļa sardzē… no noliegtās ēšanas viņš arī atturējies… ak, kāds zēnam atgriežoties bija izsalkums… viņš noēda piecpadsmit medus kūkas!»

«Papkvapepela nu var iet un atvest Lāča Ķepas, Seska, Bultas un Vasaras Tārpa tēvus uz apspriedi!»

Kamēr tas notika, Che-Kve iesauca trīs ļaundarus un īsumā tiem paziņoja, par ko viņus apsūdz un uzaicināja viņus aizstāvēties. Neviens nenoliedza.

Pēc tam Che-Kve vēl ilgi sēdēja ar pārējo zēnu tēviem un saniknoto un neiecietīgo medicīnvīru, kas prasīja tikai stingrākos sodus, un kopīgi apspriedās, kā lai izpirktu zēnu noziegumu un salabinātu apvainoto Lielo Garu. Jo viss šis notikums īsi pirms lielajām rudens medībām bija visas cilts lieta: no bifeļa medību sekmēm un ieguvumiem ciltij bija visu ziemu jāiztiek.

Apspriežu pīpe gāja pēc kārtas no rokas rokā. Beidzot nolēma: pārmācības mērs, pastiprināts ar gavēņa dienām, atstājams atsevišķo tēvu ieskatam — vigvamu tiesībās parasti neiejaucās. Bet publiskais sods toties bija noziedzniekiem jo bargāks: viņi nedrīkstējapiedalīties nākamajās bifeļu medībās.

Iet līdzi rudens medībās, tās bija ikkatra maiemi zēna ilgas, mērķis un laime — ar prieku viņš gaidīja šo brīdi jau visu gadu, viņš sapņoja par to jau daudzus mēnešus pirms medībām. Viņi varēja palīdzēt, pēc saviem spēkiem, vecajiem medniekiem un varēja šādā kārtā daudz mācīties, un katrs indiāņu zēns gribēja dienās kļūt ne vien bīstams karotājs, bet arī viltīgs, drosmīgs bifeļu mednieks. Un taisni zēnus no Briežu ģints šis sods šoreiz ķēra visai smagi, jo viņi visi pēc divi, trīs gadiem taisījās kļūt par jaunkareivjiem. Bet ar katru gadu viņiem uzticēja svarīgākus izpalīgu darbus medībās. Tas nozīmēja ne vien to, ka ar katrām medībām pavairojās gods,bet vairojās arī izveicība un pieredze, un taisni tas atvieglināja vēlākos ļoti grūtos pārbaudījumus, kas katram bija jāiztur, pirms viņu iecēla jaunkareivju kārtā. (Maiemi tautās ar piecpadsmit gadiem jauneklis kļuva par jaunkarotāju; jaunekļi parasti ar sešpadsmito gadu apprecējās.) Neņemt dalību lielajās medībās, tas indiāņu zēnam nozīmēja: kļūt atstumtam no indiāņu gada lielākā piedzīvojuma, kas bija pilnīgi saskaņots ar vīru jūtām, šī izpalikšana nozīmēja kaunu un sodu! Bez tam viņi nedrīkstēja piedalīties arī medību sagatavošanas darbos, kuri sākās jau parīt. No mazā bara tikai Skābais Kartupelis bija palicis bez soda. Tie jau bija īstas taisnības zaimi, ka taisni šis, kam trūka drošsirdības, tas, kas bija pilnīgs pretstats kareivīgi noskaņotam zēnam, jo bija blēdīgs, gļēvs un svētulīgs, ka taisni tas drīkstēja piedalīties bifeļu medībās!

Kad karotāji pēc garās apspriedes atstāja vigvamu, trīs zēni mazdūšīgi gaidīja, kādu sodu viņiem nu uzliks Briežu ģints galva. Klusums valdīja telpā. Noskaņa kļuva arvien nospiestāka. It kā šodien nekas nebūtu noticis, tā pie uguns sēdēja apakšvirsaitis un stīvi skatījās savā priekšā. Zēni gandrīz vai nedrīkstēja elpot. — Beidzot Che-Kve piecēlās, baiļu pilni zēni sekoja katram viņa solim un katram žestam. Pēkšņi vini satrūkās; Che-Kve bija paņēmis savu jājamo pātagu, apgriezās un nāca viņiem klāt: nebija grūti paredzēt, kas nu notiks. Ja tā nebūtu bijusi gļēvuma pazīme, tad viņi vislabāk būtu aizvēruši acis, bet tā kā viņi gribēja kļūt jaunkareivji, tad viņi skatījās stingrajam Che-Kve cieši sejā.

Bet tas, ko viņi gaidīja, nenotika. Che-Kve pēkšņi apgriezās, apsēdās atkal pie uguns un sāka labot viegli bojāto pātagas kātu.

Bet trim gaidītājiem kļuva arvienu baigāk ap sirdi, neziņa mocīja vēl ļaunāk, nekā to būtu darījuši pātagas sitieni.

Nu Che-Kve izjauca ugunskuru — zīme, ka jāiet pie miera. Un viņš jau arī gulēja uz savas segas. Ak, cik zēni bija laimīgi, ka arī viņi nu var iet gulēt, pārsteigti un pateicīgi, ka nav saņēmuši miesas sodu. Drīz vien mierīgie elpas vilcieni rādīja, ka visi guļ.

No dziļa miega viņus uzmodināja nakts vidū: šausmās visi trīs uzšāvās kājās.

«Kas noticis?»

Viņu priekšā stāvēja Che-Kve. Ārā ap ciemu trakoja vētra. Nakts bija tumša.

Apakšvirsaitis pavēlēja katram ņemt koka spaini un atnest ūdeni, it kā šāds darbs būtu šinī laikā vispa

rastākais. Un pie tam viņš katram noteica citu avotu vai citu strautu; katra ūdens smeļamā vieta atradās dziļi mežā, viena ziemeļos, otra austrumos, trešā dienvidos. Katram tātad bija jāiet vienam pašam. Par zīmi, ka katrs patiešām bijis savā vietā, tur vajadzēja nokraut trīs akmeņus vienu uz otra. Otrā rītā tēvs pārliecināsies. Pie tam visas ūdens vietas bija tā izvēlētas, ka ceļš turp un atpakaļ prasīja pusotras stundas laika.

Che-Kve, kas katru sodu labprāt savienoja ar kareivīguma pārbaudi, bija izdomājis šādu sodu tāpēc, ka te blakus sodam bija arī pārbaudījums drosmē. Zēniem bija atņemts miegs un bez tam neviens indiānis nemīlēja naktī viens pats klejot pa mežu; no nakts katram

sarkanādainim bija māņticīgas bailes. Tā nu arī nekaunīgais Zaļā Pupa ar bailēm gāja savu ceļu, nerunājot jau nemaz par Vēja Zaķi. Vienu lietu Che-Kve gan bija piemirsis: proti, ka viņa audžudēlam nakts nebija nekāds biedēklis, jo Votava dzīslās taču neritēja maiemi asinis; viņam bija vienalga vai nakts vai diena. Tāpēc šis uzdevums viņam nemaz nebija sods. Viņš bija jau ātri pirms citiem atpakaļ. Vētra pa tam bija stājusies, mēness sirpis — mākoņu aizsegts.

Viņš uzmodināja apakšvirsaiti un pieteicās.

Che-Kve uzlēca kājās, iebāza savu roku pilnajā ūdens spainī, paķēra spaini un izlēja to vigvama priekšā. Tad viņš strupi pavēlēja: «Ej vēlreiz!»

Zēnam nu bija jāiet vēlreiz tas pats ceļš, turp līdz meža avotam un atpakaļ, tā pienāca jau rīta ausma. Diezgan noguris viņš nolika pilno spaini Che-Kve priekšā. Taču gulēt viņš vairs nedrīkstēja.

«Gaidi savus brāļus,» teica Che-Kve. «Patlaban aust rīts. Tikko viņi atnāk, ziņo manu pavēli: gavējamā diena!»

Votavs dusmās gandrīz vai iebļāvās. Kad līdz nāvei noguruši pārnāca arī abi pārējie, vārds «gavējamā diena» šos tūlīt atsvaidzināja un viņi kļuva nikni.

«Par to mums jāpateicas šim nodevējam!» nikni rūca Zaļā Pupa.

«Kad es ķeršu Skābo Kartupeli!» Votava seja dusmās aptumšojās.

«Vislabāk būtu viņam mirt pie moku staba!» šņāca Vēja Zaķis.

«Par daudz liels gods!» rūca Votavs. «Mums jāizdomā lielāks kauna sods!…»

«Cst!» brīdināja Zaļā Pupa, kam bija asākas ausis.

No vigvama patlaban iznāca Che-Kve, pasauca Votavu un nogāja ar viņu sāņus. Abiem pārējiem viņš strupi uzsauca: «Ieejiet iekšā un nokrāsojiet savas sejas melnas!»

Šī pavēle viņus ķēra kā zibens spēriens — kā aplieti viņi ielīda vigvamā. Krāsot seju melnu, tas bija maiemi vīriem gods, jo to viņi darīja tikai tad, kad gāja kara gaitās; zēniem un tiem, kas vēl nebija jaunkareivji, melnā krāsa turpretim apzīmēja to, ka viņu gavēšana nebija vis kareiviska rūdīšanās, kā panest grūtības, bet gan kauna sods. Tas bez tam vēl nozīmēja, ka viņiem visa šī diena jāpavada izpalīgu darbos pie sievām, starp zobgalīgām meitenēm un brēcējiem papusiem [23] [1] Papuss — indiānisks apzīmējums zīdaiņiem un mazbērniem.; seja bija jākrāso melna tāpēc, lai neviena no sieviešu pulka nedotu viņiem ēst. Zaļā Pupa un Vēja Zaķis no kauna būtu vai raudājuši, ja tiem kā nākamiem vīriem raudāšana nebūtu pretīga. Nu arī Votavs piebiedrojās, kam arī seja bija jākrāso melna, arī viņš bija nikns. Votavs, Vēja Zaķis, Zaļā Pupa, visi trīs, pilni atriebības kāres, domāja par Skābo Kartupeli.

Kad šie trīs zēni nu stāvēja sievu pulkā, viņi dziļi jo dziļi izjuta tiem nodarīto kaunu. Laukā viņi redzēja arī savus biedrus Lāča Ķepu, Bultu, Sesku un Vasaras Tārpu, visus tāpat ar melni krāsotām sejām un zēniem necienīgos darbos. Pie visa tā vēl bija jāredz, kā citi zēni taisni devās uz tuvo ozolu mežiņu savās vīriešu spēlēs. Pēdējā barā viņi ievēroja arī Skābo Kartupeli. Kad bars gāja garām, viņš ņirgādamies izskrēja no pulka un ar nodomu pagāja šiem it tuvu garām. Tas bija nosodītajiem zēniem pavisam nekaunīgs izaicinājums:

Vēja Zaķis teica Votavam: «Mums šim gļēvulim jāatriebjas!»

«To mēs arī darīsim!» Zaļās Pupas acis ļauni dzirkstīja.

«Un kā vēl!» rūca Votavs. «Katrā zinā viņš nedrīkst iet bifeļu medībās!»

«Par to nu mēs parūpēsimies!» Zaļā Pupa nozīmīgi atbildēja.

Ar drūmiem skatiem trīs Brieži noskatījās nodevējam pakaļ.

Nākamā dienā sākās garlaicīgā gatavošanās lielajām medībām, kurām vajadzēja notikt pierobežas novadā, kādā lielā bifeļu prērijā. Briežu ģints zēni un pārējie medicīndejas dalībnieki bija šoreiz izstumti no šiem darbiem un tāpēc atstāti savā vaļā. Bet taisni tāpēc viņiem padomā bija lielas lietas: atriebība Skābajam Kartupelim.

Jau agrā rītā Zaļā Pupa, kas vislabāk prata izlikties un savaldīties, gāja gar Papkvapepelas būdu, pabāza galvu iekšā un sauca: «Skābais Kartupeli! Skābais Kartupeli! Kur tu esi?»

Bet sauktais, kas nenojauta neko labu, neatbildēja. Viņš bija aizlīdis aiz kādas ādu kaudzes un neuzdrošinājās gandrīz vai elpot.

Kaut kas draudēdams nosprauslājās… Nu tik Zaļā Pupa pamanīja būdas tumsā nodevēja vecomāti. Viņš ar nevainīgu smaidu jautāja: «Vai Skābais Kartupelis var nākt mums līdzi zvejot?»

«Taisies projām!» uzbļāva Papkvapepela un atvēzās.

Zaļā Pupa ātri bija ārā un mēdījās: «Pepela-pepelapep-pep-pep!» Tad viņš ar pārējiem, kas pie būdas bija gaidījuši, skrēja pāri strauta pļavai uz mežmalu. Viņi skrēja zoss gājienā, tā kā no būdas viņus visus varēja redzēt: priekšā Votavs, tad Zaļā Pupa, Sesks, Vēja Zaķis, Bulta, Lāča Ķepa un kā pēdējais — Vasaras Tārps.

Ma-haz-ka, džovei indiāņu virsaitis

Drīz vien viņi bija nozuduši dienvidos aiz ozolu meža kokiem.

Skābais Kartupelis bija viņus no būdas novērojis. Gandrīz veselu stundu viņš vēl sēdēja pie būdas durvīm un sūca siltu kazas pienu. Pēc tam viņš slapstīdamies izgāja no ciema uz bērzu mežiņu ziemeļos. Tur kāds zēnu bars lasīja žagarus un sīku malku, kas bija vajadzīga lielajam ugunskuram, ko aizdedzinās dienu pirms karotāju izjāšanas medībās. Viņš mēģināja piebiedroties, bet zēni izturējās pavisam auksti. Neviens nevarēja viņu ciest. Viņš tāpēc atkal devās mājup. Saule stāvēja pusdienā, kad viņš tipināja gar kādu mežrozīšu krūmu.

Pēkšņi ap viņu viss palika melns, viņš juta, ka to norauj pie zemes, viņš gandrīz vairs nevarēja elpot, it kā uz viņa sēdētu kaut kas smags. Viņš nevarēja vairs pakustināt arī kājas un rokas. Visā ķermenī viņš juta sāpīgus tvērienus.

Aiz krūma viņam bija uzglūnējuši Brieži ar saviem biedriem. Kad Skābais Kartupelis bija gājis garām, viņi bija uzmetuši tam galvā bifeļa ādu, nogrūduši šo zemē un sasējuši kājas un rokas. Ozolu mežā viņi bija iegājuši tikai, lai maldinātu novērotāju, patiesībā viņi visu laiku nebija izlaiduši nodevēju no acīm un bija tam sekojuši arī bērzu mežiņā.

Viņi nu to nesa dziļi mežā, līdz kādam klajam iedobumam, kur pāri akmeņiem drāzās meža strauts. Te viņi apstājās. Zaļā Pupa iebāza Skābajam Kartupelim mutē kādu vīšķi. Neviens ar viņu nerunāja. Tad iededzināja apspriedes uguni, taisni tāpat, kā bija novērojuši pie pieaugušajiem; bez steigas tad pārsprieda dažādus soda veidus. Skābais Kartupelis, kam viss tas bija jānoklausās, svīda baiļu sviedrus.

Beidzot nolēma, ka Skābajam Kartupelim dažādās dienās jācīnās pa vienam ar katru no septiņiem zēniem, lai gan viņš sava gļēvā un viltīgā rakstura dēļ šādu sodu nemaz nebija pelnījis. Zaļā Pupa nicinoši vērās nodevējā, kad viņš tam sausiem vārdiem pasludināja apspriedes lēmumu. Tad Sesks pārgrieza saites un Lāča Ķepa izņēma no mutes.

Votavs dega nepacietībā kā pirmais cīnīties ar Skābo , Kartupeli, abi tagad stāvēja viens pret otru.

Visi zēni bija kaili un tāpēc varēja labi salīdzināt abus, Skābais Kartupelis, lai gan drusku patukls, tomēr bija ceturtdaļgalvas lielāks nekā Votavs, arī citādi viņš likās spēcīgāk noaudzis. Jācīnās bija bez ieročiem. Bēgt Skābais Kartupelis nevarēja, jo zēni stāvēja draudīgā aplī.

Votavs tik ilgi sita Skābajam Kartupelim, līdz tas vairs nekustējās. Tad zēni atstāja viņu guļam un apmierināti atgriezās mājās.

«Bifeļu medībās nu viņš vairs netiek līdzi!» apmierināts rūca Lāča Ķepa.

«Niše — nē… tam vajadzēs dažas dienas, pirms viņš varēs rāpot!» Votavs nikni nosmējās…

Nedēlu vēlāk, kad Skābais Kartupelis it tuvu ciemam klajā laukā ar pūlēm kliboja gar strautu, septiņi zēni atkal viņu pēkšņi ielenca: bija jāizcīna otrā cīņa. Pretošanās nelīdzēja. Kārta bija Zaļajai Pupai. Arī viņš piepēra nodevēju.

Kamēr cilts karotāji ilgāku laiku pavadīja bifeļu medībās tālu no Litl-Tertla viledžas, mazo prēriju robežu novados, Skābo Kartupeli vienmēr piespieda cīnīties, lai gan viņš uzmanījās, izvairījās un Papkvapepela kliedza sāpēs un sauca pēc palīdzības pie Velinves. Viena cīņa nāca pēc otras. Visiem pienāca kārta. Reiz viņi bija to aizveduši mežā pat no Papkvapepelas būdas priekšdurvīm. Pēdējais pie cīņas nāca Vasaras Tārps. Taisnība, Vasaras Tārps bija mazliet viltīgs, kad viņš nodevēju bija nogāzis un gandrīz apdullinājis ar dūru sitieniem, viņš vēl tvēra bērza spieķi un deva tik ilgi pa Kartupeļa dibenu, līdz roka sāka sāpēt un nodevējs sāpēs vairs nespēja ne vaidēt.

Ar šīm septiņām cīņām savu biedru nodevējs bija septiņas reizes saņēmis pelnītu pērienu.

Nu zēnu atriebība bija atvēsināta. Turpmāk Skābais Kartupelis gan labi apdomāsies, pirms pļāpās. Pagaidām, katrā ziņā, viņam bija pārgājusi katra griba šinī virzienā.

Indiāņu jaunkareivja dēkas

Bija pagājuši divpadsmit mēneši no septiņkārtīgajām divkaujām ar Skābo Kartupeli.

Septiņi zēni tagad bija sasnieguši jau trīspadsmito, četrpadsmito vasaru; Zaļajai Pupai, vecākajam, bija jau pat pāri par četrpadsmit. Pēc maiemi paražas viņu jau skaitīja gandrīz pie lielajiem, jo ar piecpadsmitām vasarām jauneklis kļuva par pilnvērtīgu jaunkareivi: pie indiāņu tautām zēni kļūst ātrāk pieauguši nekā citur pasaulē.

Viens gads! Laika sprīdis, kurā jaunam indiānim jāmācās daudz vairāk un daudz grūtākas lietas nekā tāda paša vecuma baltajam. Kas gan, salīdzinot ar visu to, bija tā laika jaunajam baltajam jāmācās skolā, amatnieka darbnīcā vai tirgotāja veikalā! Balto jaunekļu dzīves un darbu gaitā vispār nebija nekā bīstama.

Turpretim viss, ko mācījās indiāņu zēni, gandrīz vienmēr bija savienots ar briesmām; uzdevumu loks bija plašāks nekā stingri norobežotos pilsētnieku amatos, jo indiānis dzīvoja un strādāja dabā un ar dabu. Viņam bija sevī jāapvieno daudzas īpašības, zināšanas un sajūtas, prāts un nojautas. Indiānim vajag zināt daudz, pazīt spēkus un vājības; zināt tārpa dzīvi zemē, tāpat kā ērgļa dzīvi gaisā; pazīt augu dabu, tāpat kā sava paša cilvēcisko «es». Runājot tagadējiem jēdzieniem: indiānis bija kareivis, mežkopis, ārsts, sportists un laika pareģis — viss vienā personā. Viņš mācēja rīkoties visās šinīs nozarēs un

pārvaldīja tās vienkāršā un dabiskā veidā. Ja viņš vienu no šīm nozarēm pārzinātu mazāk kā otru, viņš varētu kādreiz nokļūt dzīves briesmās. Tāpēc nekad nebija par ātru iesākt apmācību šinī plašajā mācību vielā. Jā, mācības sākās jau zīdaiņa gados. Zīdainis, proti, nekad nedrīkstēja kliegt. Citādi, ja, piemēram, cilts klejoja cauri ienaidnieku novadam, tas varētu izsaukt briesmas, nododot ienaidniekam klejotāju atpūtas vietu. Tāpēc jau jaunpiedzimušajam, tiklīdz šis mēģināja kliegt, saspieda cieši muti un pat tik stipri, ka tas vai nosmaka. Tāds

bērns, kuru māte nesa sev līdzi raibi izkrāsotā somā [24] [1] Ziemā Sī nesamā soma bija (pa lielākai daļai) no ādas, vasarā no bēra lāsīm, izoderēta ar antilopju ādām. Strādājot laukā, mātes pakāra šīs nesamās somas koku zaros; tā viņām nebija jānodarbojas ar mazbērniem, kas bija cieši ar siksnām piesieti nesamās somās. Bieži vien kāda tīruma tuvumā kokos karājās trīsdesmit, četrdesmit bērnu., pēc dažiem kliegšanas mēģinājumiem aptvēra, ka patīkamāk ir klusēt un nepinkšķēt. Tāpēc arī indiāņu bēbji bija klusākie mazbērni pasaulē, lai gan vēlāk kā pieaugušiem tiem bija visai spēcīgas un pilnas balsis. Vai šī balss klusināšana mazbērnam, lai mazinātu briesmas, nav zīmīga visam viņa dzīves gājumam? Sarkainais vīrs visu savu dzīvi pavada briesmās un cīņā ar tām.

Drosmīgais un gudrais karotājs Che-Kve ļoti mīlēja Votavu, jo piedzīvojušais vīrs nojauta zēnā kaut ko lielu; viņš to mīlēja gandrīz vairāk kā savus dēlus, kam nevienam diemžēl, nebija to izcilo dāvanu kā audžudēlam, lai kļūtu mežonīgo novadu varoņi. Viņš tikai tagad saprata un piekrita Mazajam Bruņu Rupucim, kas savā laikā, nododams viņam zēnu audzināšanā, bija sevišķi piekodinājis par to rūpēties.

Pēdējos mēnešos Che-Kve bija bieži izgājis ar Votavu dienām ilgi medībās, gan mežos, gan īpatnējā viļņveidīgajā parka novadā līdz prērijām. Taisni šeit, no Maiami upes līdz Vobežas upei un no turienes līdz Mičigana ezeram rudens, ziemas un pavasara mēnešos varēja klejot pa dažādiem novadiem. Apdāvinātais zēns jau sen bija noskatījies no lietpratīgā mednieka dažādus paņēmienus un viltības.

Septiņi biedri bija izslēguši no sava vidus Skābo Kartupeli un nu paši turējās cieši kopā. Viņu klejojumi, kuros reizēm piedalījās arī citi jaunekļi, vilkās ilgāk, bieži vien viņi nedēļām ilgi nebija ciemā. Parasti viņi tad jāja pa zāļu jūru, kas kaimiņos līgojās, un noķēra sev no savvaļā augošiem zirgu bariem skaistākos dzīvniekus. Arī šim darbam vajadzēja savas mākas, ko tikai ar pūlēm varēja iemācīties, jo atraut zirgu no mātes pulka smakas bija ļoti grūta un uztraukumu pilna lieta; katrs zēns, kam tas bija izdevies, bija pēc tam ar pilnām tiesībām visai lepns.

Kādreiz Votavs viens pats bija pieveicis bifeli. Šo savu pirmo lielāko medījumu viņš dāvināja virsaitim.

Mešekenekvā pagodināja zēnu, pieņemdams dāvanu un teikdams dažus pateicības vārdus: liels pagodinājums, ka sečems cilts vecāko priekšā pie apspriedes uguns to uzrunāja, jo nebija nemaz parasts, ka lielvirsaitis publiski un svinīgi saka kādam zēnam dažus vārdus. Votavs to visu gan, laikam, vēl neaptvēra, bet viņa audzinātājs Che-Kve bija pārlieku laimīgs, ja arī ārēji to nevarēja manīt. Gods, kas bija parādīts zēnam, spīdēja pār visu Brieža ģinti. Bet Votavam skaistākais nāca tikai vēlāk. Pēc tam, kad bija beidzies cilts vecāko apspriedes ugunskurs, Mazais Bruņu Rupucis kā dāvanu atsūtīja zēnam uguns cauruli. Nu bija izpildīta zēna lielākā vēlēšanās. Viņš nu jutās pārāks par visiem citiem, pat piedzīvojušiem pieaugušajiem karotājiem, jo nu viņam bija divējādi šaujamie ieroči, bulta un stops, lode un šautene.

Kamēr virsaiša vigvamā ēda bifeļa gaļu, ko Votavs bija nomedījis, Briežu cilts galvas Che-Kve mājā mielojās ar izmeklētiem medījuma gabaliem, ko bija ieguvis Zaļā Pupa. Visi slavēja Zaļās Pupas bifeli, ēdot to klusēdami un čāpstinādami. Bifeļa cepetis indiāņa izpratnē ir lielākais gardums pasaulē.

«Nav neviena maiemija bez bifeļa!» Che-Kve pārtrauca klusumu.

Zaļā Pupa, skaļš kā vienmēr, teica arī savas domas, lai gan neviens tās neprasīja: «Un ja nebūs bifeļa*[1] «Bifelis, jeb pareizāk bizonis, ir dižciltīgs dzīvnieks, kas klejo plašajās prērijās no Meksikas robežām dienvidos līdz Hadscna jūras līcim ziemeļos. Viņš ir lielāks par mūsu vērsi. Viņa gaļa ir garda, līdzinās drusku taukai vērša gaļai, dod indiāņiem veselīgu un viegli sasniedzamu barību, kura ir gandrīz viņu vienīgā pārtika. Adas ģērē un izlieto pa daļai mēteļiem, pa daļai kā telšu un gultas segas; neģērētas tās izlieto kanoe laiviņām, segliem, pavadām, laso un virvēm. Smadzenes izlieto ādu ģērēšanai, no ragiem taisa karotes, no kauliem seglu piederumus, kara vāles un darba rīkus ādu apstrādāšanai. Dzīslas un cīpslas izmanto kā stopu auklas un diegus. Kājas un nagus savāra līmē. No garajām galvas un plecu spalvām indiāņi pin apaušus, asti izlieto mušu gaiņāšanai. Bifelis, ja viņu sakaitina, ir niknākais dzīvnieks. Garās krēpes, kas bagātīgi apklāj skaustu un plecus, nokarājas bieži vien līdz zemei. Bifeļa govs ir mazāka un nav tik nikna, lai gan viņas izskats nav mazāk mežonīgs un viņa nav mazāk bīstama. Indiāņi medī šos dzīvniekus gandrīz vienīgi ar bultu un šķēpu. Augustā un septembri salasās tādi bifeļu bari, ka prērijas jūdzēm tālu ir pilnīgi melnas, pie kam dzīvnieki nepārtraukti, dziļi un dobji mauro, šīs skaņas līdzinās stiprai pērkona rīboņai.» Tā bifeli apraksta gleznotājs un zīmētājs Džordžs Ketlins, kas 1X32. gadā pētīšanas nolūkos apmeklēja Ziemeļamerikas indiāņu ciltis.

, nebūs maiemija!»

Tēvs aprāja viņu par šādu nepiedienīgu izturēšanos un vērās Votavā, kas klusēja. Tas uzvedās pareizi, nerunādams ne vārda. Bet dēla skaļums bija novadījis Che-Kve domas uz baltajiem, kas šeit iznīcināja bifeļus bez jēgas. Ja šo derīgo dzīvnieku iznīcināšana tā turpināsies, tad drīz vien vairs nebūs neviena bifeļa. Apķērīgajam Zaļajai Pupai bija taisnība, tad indiāņiem būs jānomirst badā. Un apakšvirsaitī modās jaunas dusmas pret visiem mičimalzām, šiem sasodītajiem baltajiem. Bija arī pamats. Sarkanā vīra mežos klīda atkal baumas. Vēl nebija aizmirsts mičimalzu pagājušā gada noziegums, kad bars necilvēcīgu Virdžīnijas robežnieku bija uzbrukuši un apkāvuši miermīlīgus indiāņus, kas bija pievērsti bālseju Lielajam Garam. [25] [1] Kāds tā sauktās «milicijas» (pilsoņu gvardes) tā sauktais «pulkvedis» vārdā Viljamsens bija iebrucis Miskingcmas augšgala novadā. Raitie zem miermīlfgu draugu maskas bija ienākuši indiāņu ciemā, vārdā Žēlastības Būdas; šeit paļāvīgie sarkanādaiņi bija viņus viesmīlīgi uzņēmuši un bagātīgi pamielojuši. Piepeši viesi uzbruka saviem mielotājiem, kas neko nenojauta; indiāņi šausmās sabēga lūgšanas namā. Viņi, proti, piederēja lenapu tautai un bija jaunatgriezti, labi kristieši, kas neatzina ieročus un tāpēc nemaz nemēģināja aizstāvēties; viņi izlūdzās tikai īsu brīdi lūgsnām pirms nāves. Baltie neģēļi šo lūgumu tomēr noraidīja, iebruka lūgšanas namā un visus noslepkavoja — vīrus, sievas, bērnus, večus. Šinī neģēlībā varonīgi šausmīgais bija tas, ka indiāņi dziedāja korāļus, kamēr baltie tos lopiskā kārtā apkāva. Vienā rokas apgriezienā iznīcināja šo indiānisko ciema un kristiešu kopu, kurā skaitījās sešdesmit deviņi cilvēki. Tad aizdedzināja būdas un izpostīja tīrumus. — Šī gļēvā un nelietīgā darba dēļ vēlāk robežu novadā nācās ciest daudziem nevainīgiem baltiem cilvēkiem Sašutums par šo noziegumu nemaz nerimās indiāņu ciltīs. Algonkinu tautu cīņas ar amerikāņiem arvien uzliesmoja no jauna — sevišķi novados no īri ezera pāri Mičiganai līdz augšējai Misisipi — arvien niknāks kļuva sarkanais vīrs, vienalga kādas cilts. Kas līdz šim vēl nebija bijis, tas tagad pamazām radās: visu indiāņu kopējā aizsargāšanās fronte pret baltajiem iebrucējiem, kas zaga indiāņu zemi un slepkavoja indiāņu ļaudis. Vēl viss gan rūga pagrīdē, bet tur rūga. Mežos, lielajās un mazajās prērijās slepenībā gatavojās vētra pret baltajiem. Virdžīniešu pēdējais asinsdarbs vēl jo vairāk stiprināja atriebības kāri pret mičimalzām taisnīgā kārtā sašutušajās indiāņu ciltīs, kas dzīvoja austrumos no Misisipi un ziemeļos no Ohaio. Tā vispirms radās mazāki karagājieni, kurus sarīkoja maiemiji, šavanieši un lenapi un, proti, novados pa Vobežas upi, lielo un mazo Maiami upi, tālāk gar Saioto upi un dienvidos no Ohaio. Indiāņi palika uzticīgi savām kara tradīcijām un spēkam: sarkanie vīri sargājās ielaisties kaujā, viņi izdarīja tikai zibensātrus uzbrukumus mežu un

Indiāņu izlūks

prēriju fortiem, maziem, pāļu sētām nocietinātiem robežnieku ciemiem vai atsevišķām apmešanās vietām, balto karotāju bariem un pulkiem, kas atradās pārgājienos vai atpūtā. Vienmēr tad, kad amerikāņi jutās vislielākā drošībā, parādījās indiāņi, uzbruka, uzvarēja, postīja, skalpēja, vajāja — un tad atkal tikpat ātri nozuda, kā bija uzpeldējuši. Šinī pārbaudītajā indiāņu kara veidā viņiem bija vismazākie zaudējumi, bet ienaidniekam nebija miera.

Par visu to tagad domāja Che-Kve, tiesādams kādu treknu bifeļa kumosu. Zaļā Pupa domāja par mazāk nopietnām lietām. Ēzdams ar labsajūtu vienu gaļas gabalu, viņš mīlīgi raudzījās jau uz otru. Slavēts lai ir Lielais Gars, visiem viņiem šodien bija laika diezgan patīkamajai maltītei.

Pēkšņi — kas tad tas?

Spalgs kara sauciens!!! Tas nāca no palisādes austrumu puses. Sardzes atbildes saucieni skanēja gaisā.

Apakšvirsaitis uzlēca kājās un tvēra ieroci, tanī pašā brīdī Votavs un Zaļā Pupa izdrāzās no būdas — ciemā atskanēja saucieni, ļaudis skrēja — un katras mājas un būdas priekšā jau stāvēja aizsardzības gatavībā karotāji: jauni, vecāki, veci, ieročiem rokās.

Patlaban pie sečema veda divus svešus maiemi karotājus, kas bija sūtīti no indiāņu pilsētas Pikvas. Tūlīt pēc tam pie apspriedes uguns aicināja cilts vecākos. Apspriede šoreiz nebija gara, pilnīgi pretēji citiem līdzīgiem gadījumiem. Tad sarīkoja īsu kara deju. Velinve noteica medicīndejas dalībniekus, Mešekenekva kara gājiena dalībniekus. Sūtņi bija atnesuši uztraucošu ziņu, ka Virdžīnijas robežnieku milicijas prāvākas daļas ir iebrukušas Pikvas novadā un laikam jau ielenca pilsētu.

Tāpēc arī lielvirsaitis bija noteicis tikai īsu kara deju, vairāk formas dēl.

Che-Kve saņēma pavēli — kā ciema pavēlnieks — kopā ar vecākiem un viegli ievainotiem karotājiem un visiem tiem zēniem, kas spējīgi nest ieročus, palikt mājās.

Lielie ugunskuri jau dega, svinīgā darbība sākās. Slaikie, muskuļainie dejotāju, karavīru stāvi kā tumšas ēnas izcēlās ugunskura liesmās; bungas, ķirbju grabēšana un bērza svilpes deva apcirptus, vienmuļīgus takts sitienus. Arī Mešekenekva dejoja līdz. Arvien ātrāk, arvien mežonīgāk — līdz Velinve ceremoniju pārtrauca: viņš ziņoja, ka deja devusi labu medicīnu.

Rītausmā Litl-Tertls savējo priekšgalā devās uz dienvidiem.

Neapmierināts bija ne vien Che-Kve, ka nevarēja šoreiz ņemt dalību gājienā pret ienīstajiem robežniekiem, neapmierināti bija arī viņa vigvama nākamie karotāji un laikam arī visi pārējie zēni.

Vēl tanī pašā dienā, kad virsaitis ar saviem karotājiem bija aizjājis, Brieži, Vāverītes un citi Litl-Tertla viledžas zēni sarīkoja kara spēles, kurām bija jāattēlo cīņas pie

Pikvas pilsētas, kā zēni tās iedomājās. Piedalījās gandrīz visi lielākie ciema zēni; tikai Vēja Zaķis nevarēja, jo viņš pēdējās medībās bija sagrūdis kāju. Trūka arī Skābā Kartupeļa; bet šo iztrūkumu neviens nejuta. Te nu bija gandrīz divsimt zēnu, visi vecumā no astoņiem līdz četrpadsmit gadiem. Viņi sadalījās divos baros: viens bars bija «drošsirdīgie, neuzvaramie maiemi karotāji», otrs — «nožēlojamie, gļēvie mičimalzas». «Sarkanie» bija apmetušies lauka vidū kādā nelielā uzkalniņā, tā sauktie baltādas — bērzu mežinā. Uz norunāto zīmi «baltie» ar lielu kliegšanu devās ārā no mežiņa, pāri viļņainām pļavām uz mazo uzkalniņu, ko centās no visām pusēm ielenkt — jo tas bija maiemi lielā pilsēta Pikva. Ne mazāk kliegdami, ielenktie «sarkanie» nu aizstāvējās. Beigās norisinājās vispārējs kautiņš, kurā visi cīnījās juku jukām, zēni plosījās vienā nedalāmā jūklī.

Cīņa turpinājās tik ilgi, kamēr izsīka spēki. Protams, uzvarētāji bija «sarkanie vīri». Nu visi miermīlīgi atpūtās.

Votavs pēkšņi bija kļuvis kluss un domīgs. Pārējo nepamanīts viņš līda projām un steidzās atpakaļ uz ciemu, un beidzot, mazliet vilcinādamies, apstājās pie virsaiša vigvama. Šeit bija sadzirdams liels troksnis, sievas, kā šķita, izmantoja Mešekenekvas prombūtni, lai reiz netraucētas labi izpļāpātos. Patlaban no mājas iznāca virsaiša jaunākā māsa, acīmredzot ziņkārīga, kāpēc gan šis Briežu zēns šeit stāv un ko viņš grib.

Zēns pusbalsī sauca un māja ar roku, taisni kā pieaudzis karotājs, lai viņa nāk tuvāk. Tipevalongvai viņš it labi patika. Nu viņš čukstēdams tai ko stāstīja. Viņa kratīja galvu. Viņš runāja atkal, lūdza un mēģināja izkliedēt viņas bažas nobeigdams: «Es jau tūlīt atkal atnesīšu atpakaļ!»

Meitene kādu laiku stāvēja šaubīdamās, tad viņa norādīja uz skābo ķiršu koku, kas tuvumā auga. Votavs nostājās zem koka. Pēc kāda laika Tipevalongva atkal atnāca un kaut ko viņam pasniedza, ko bija paslēpusi zem ādas jakas. Viņš vairs nemaz nenogaidīja, ko šī vēl teiks, un skrēja kā vajāts projām.

Atgriezies pie zēniem, viņš vēl elsodams apspriedās ar Zaļo Pupu, rādīdams to, ko bija dabūjis no Tipevalongvas. Zaļā Pupa bija taisni tādās pašās domās un ļāva notikt. Pēc tam Votavs deva Vasaras Tārpam pavēli rībināt koka bungas. Pagāja labs, laiks pirms apklusa pļāpātāju troksnis.

Pa tam Votavs skrēja uz tuvējo dzirdināmo vieto, lai ņemtu savu ērzeli, kuru neilgi atpakaļ bija noķēris no mežonīgo zirgu bara un iejādinājis. Viņš to sauca par «Zemsenu» — «Vēju». Uzlēcis Zemsenam mugurā, viņš jāja pie pārējiem atpakaļ. Lāča Ķepa un Sesks nostājās pie viņa zirga un nu Votavs turēja īsu uzrunu, pilnīgi atdarinot pagājušā vakara Mešekenekvas balss skaņu un žestus.

«Mani sarkanie brāļi,» viņš sāka — un visi zēni uzmanīgi klausījās. īsās runas saturs bija tāds, ka viņam iekritis prātā kaut kas daudz labāks nekā tas, ko viņi patlaban darījuši, jo šī kara spēle jau bijusi muļķīgs juceklis! Viņš nolēca no zirga un lika pasaukt Vāverīšu, Spēcīgo Kāju, Varžu Saucēju, Mazo Svilpju, Kazas Piena Lapseņu, Pērkona Akmeņu, Trīcošo Zāļu, Ērgļu, Šķībo Koka Knābju, Bifeļa Ragu un vēl daudz citu, šo atsevišķo baru vadītājus, lai ar tiem apspriedes aplī apspriestos. Pa kreisi un pa labi no viņa tupēja viņa tuvākie uzticības vīri Zaļā Pupa, Lāča Ķepa, Bulta un Sesks; Vasaras Tārps sēdēja viņam pretim, bet ārpus apļa, jo tam bija jāapkalpo bungas.

Tagad Votavs izpleta bērza tāss gabalu. Tāss maigajā iekšpusē bija ieskrāpētas svītras un zīmes: tas bija indiāņu pilsētas Pikvas plāns. Tipevalongva bija viņam aizdevusi

šo sava brāļa, virsaiša Mešekenekvas skici. [26] [1] Maiemi indiāņi, pretēji citām ciltīm, ļoti reti izlietoja savām atzīmēm dzīvnieku ādas. Plāniem, ziņojumiem par vēsturiskiem notikumiem vai dabas nelaimēm, ciltskokiem un priesteru atzīmēm viņi izlietoja daudz mīļāk bērza tāsi. Bērza tāss, proti, ir parocīgākais rakstāmais materiāls, ko daba cilvēkam dod, ja jāiztiek bez smalkiem darba rīkiem, 'l asi vajag tikai noplēst no koka, mazliet pēc vajadzības piegriezt un zīmējamā lapa ir gatava. Tāss iekšpuse ir pārvilkta ar zīdveidīgu ballu ādiņu, kas uzņem arī tievāko svītriņu, ko ieskrāpē ar smaili nodrāztu kaulu, kāda auga ērkšķi vai kociņu. Šādu tāss gabalu sauc par «mazinaiganu» («lieta, uz kuras raksta zīmes»). Parasti tā ir iegarena lapa, ko saloka — raksts paliek iekšpusē, rupjā virsma sargā no ārienes. Šāds mazinaigans izskatās kā mūsu iegarenie grāmatas vāki, no kuriem pati grāmata izrauta.

Maiemi

pilsēta jau pati par sevi bija brīnumdarbs, jo pilsētām līdzīgas apdzīvotas vietas pie Ziemeļamerikas indiāņiem bija retums. Šai maiemi pilsētai visapkārt bija īsts valnis, viņa bija novietota leņķī, kur lielā Maiami upe, taisnā līnijā nākdama no austrumiem, pēkšņi taisa asu pagriezienu uz dienvidiem. Cietokšņveidīgajai pilsētai ziemeļos tecēja Loremas strauts. Šeit dzīvoja gandrīz četri tūkstoši, reizēm par seši tūkstoši iedzīvotāju, stingri sadalīti pa atsevišķu cilšu iecirkņiem. Katram šādam pilsētas iecirknim bija savs «Garais nams», kā ciltis sauca savus apspriežu namus.

Bērza tāsi nu sniedza visapkārt. Lejā pie upes, drusku attālāk no krasta un gandrīz pustundas gājienā no dzirdināmās vietas Votavs izvēlējās nelielu paaugstinājumu, nelielu četrstūri, ko apzīmēja kāda vīksna, kāds melnozols un divi skābo ķiršu koki: tā nu bija pilsēta Pikva. Zaļā Pupa ar vairākiem zēnu bariem uzņēmās pilsētas aizstāvēšanu. Trīcošā Zāle ar citiem desmit bariem bija mičimalzas un aplenca pilsētu. Visiem zēniem, kurus kā robežniekus vadīja Trīcošā Zāle, vajadzēja apvīt galvas ar zilzāļu vainagiem — tie nozīmēja platmales. (Indiāņa acīs baltā vīra redzamākā pazīme bija platmale.) Bālseju karaspēks bija sadalīts divās dajās: aplenkšanas armijā un daļā, kas pārraudzīja apkārtni, lai atturētu varbūtējus indiāņu pastiprinājumus no ārienes. Šīs balto daļas vadītājs bija Šķībais Koka Knābis. Votavs pats bija lielvirsaitis Mešekenekva, kas ar saviem karotājiem mierīgi dzīvoja ciemā un kuru nu Zaļajai Pupai vajadzēja saukt palīgā aplenktajai pilsētai. Tur, kur tagad bija zirgu dzirdināmā vieta, tur atradās Litl-Tertla viledža. Vasaras Tārpam lika kāpt novada augstākā uzkalnā un no turienes ar bungu sitieniem un dūmu zīmēm dot lozungu atsevišķu daļēju kauju sākumam. Lielvirsaitis pamatīgi izskaidroja attiecīgajam bara vadonim katru šo atsevišķo kauju.

Šinī pamatīgajā iekārtojumā negribot parādījās baltais; indiāņu zēnam nekad pats no sevis nebūtu kaut kas līdzīgs iekritis prātā, jo viņam par visu to nebija nekāda priekšstata. Votavs, turpretim, neapzinādamies bija izdomājis kara spēles dabā.

Kamēr nu Votavs ar saviem tuvākajiem uzticības vīriem, Lāča Ķepu, Bultu un Seski, devās uz dzirdināmo vietu, pārējie vadītāji steidzās savās vietās, lai gaidītu kara darbības sākumu.

Visās daļās steigā gatavoja skaidas, kā bultas, un to galus apdarināja ar sūnu pikām; tomahaukus un pīķus taisīja no mīksta koka, lai ieroči nebūtu bīstami. Bez tam visi pēc vecas paražas nokrāsoja sejas melnas. Tikai baltajiem vajadzēja palikt tādiem, kādus Lielais Gars tos radījis.

Beidzot atskanēja Vasaras Tārpa bungu un dūmu signāli.

Baltie Trīcošās Zāles vadībā devās uzbrukumā un ielenca uzkalniņu, rezerves karaspēks Šķībā Koka Knābja vadībā vēl palika mežā. Zaļā Pupa aizstāvējās ar lielu lietpratību; viņš bija izsūtījis trīs izlūkus, kuriem vajadzēja izkļūt pa dažādiem virzieniem cauri aplencējiem, lai aicinātu lielvirsaiti palīgā; divus izlūkus bālsejas notvēra, trešajam izdevās nokļūt līdz Votavam. Briežu ģints zēniem šodien vajadzēja tā kā tā dzirdīt zirgus, viņi nu izmantoja tos kara spēlei. Votavs kā lielvirsaitis sēdēja savā Zemsenā viens pats, pārējie uzrāpās pa diviem un pa trijiem vienā zirgā. Lielvirsaitis sadalīja savus ļaudis trijās daļās un deva pēdējās pavēles. Bultai bija jāvada otrā daļa, Lāča Ķepai trešā, kurām pēc īsiem starpbrīžiem bija jāseko pirmai daļai, ko vadīja Votavs. Sesks bija viņa štāba vadītājs.

Ar maiemi senseno kaujas saucienu: «Tvanh-tvanh!» Votavs dzina savu zirgu un aulekšoja uz priekšu; aiz viņa jāja karotāji. Bija jāveic labs ceļa gabals. Zirgi paātrināja savu gaitu. Nu jātnieki ar mežonīgiem saucieniem drāzās pāri laukam, kurā sievas un meitenes strādāja dažādus lauku darbus. Ar nepatiku viņas noraudzījās uz kareivīgajiem zēniem, skrēja tiem pretim, vicināja rokas un visādi izmēģināja novirzīt jātniekus no ieņemtā virziena. Bet drosmīgie jātnieki nepievērsa vērību sievu klaigām. Hei! Kā viņi draudēdami vicināja savus tomahaukus un pīķus! Cik tuvu viņi aizdrāzās gar izbiedētajām sievām, pavērās tad atpakaļ un uzsauca: «Mala metaimzā! — Mulka bābas!»

Kad viņi nokļuva «Pikvas pilsētas» tuvumā, pretim tiem devās Šķībā Koka Knābja rezerves pulki.

Votavs deva zīmi atkāpties. Bultai ar savu daļu nu vajadzēja uzbrukt no kreisās puses, lai aptvertu ienaidnieku no flanga, kamēr viņš pats ar savu jātnieku

Mandanu cilts jaunietis savas svCtku rotas. Rokā stabule

daļu centās pārraut frontes centru. Tas tā laimējās. Tomahauki tā vien krita uz galvaskausiem, kuru trāpīja, tam tūlīt bija jānokrīt, tas skaitījās ievainots vai nonāvēts. (Tāds bija spēles likums, kuru visi zēni stingri ievēroja: neviens nedomāja mānīties.)

Nu Votava un Bultas karaspēka daļas izpletās garā uzbrukuma līnijā; zēni, kas šīm daļām sekoja Lāča Ķepas vadībā, palika apslēpti kādā iedobumā kā aizmugures segums.

Nu balto ielencēju loks pats bija ielenkts. Tā kā Zaļā Pupa no Pikvas drīz te, drīz tur sāka uzbrukt ar mežonīgiem kara saucieniem, tad bālseju stāvoklis Trīcošās Zāles vadībā kļuva arvien bīstamāks. Ielencēji bija pārvērtušies ielenktos; bet viņi turējās drosmīgi un izmisuši aizstāvējās. Reizēm pat šķita, ka viņi atsviedīs atpakaļ uzbrucējus, Votavu un Bultu. Sesks sauca lielvirsaitim, lai taču laiž cīņā iedobumā noslēptās daļas. Bet lielvirsaitis stūrgalvīgi to neievēroja. Daži sarkanie jau sāka atkāpties; Bulta saniknots kliedza: «Kur paliek Lāča Ķepa?»

Votavs nemaz neklausījās, bet raudzījās tikai uz ielenktās pilsētas pusi un gaidīja Zaļās Pupas uzbrukumu bālsejām. Beidzot tas devās uz priekšu.

Šinī brīdī arī lielvirsaitis deva zīmi aizmugures daļām: Bulta devās pie Lāča Ķepas iedobumā. Tas nu sāka uzbrukumu un turējās pa labi, vienmēr pa labi, Votavs, kas ar saviem karotājiem stāvēja pa kreisi, no jauna uzbruka, Zaļā Pupa otrā pusē nu savilka visas pilsētas vīrus, aplenca arvien ciešāk balto kodola grupu, kas kļuva arvien mazāka un bija spiesta beidzot padoties. Trīcošo Zāli lielvirsaitis nonāvēja pašrocīgi.

Pikva bija atbrīvota, bālsejas iznīcināti, drošsirdīgie sarkanie karotāji bija lieliski uzvarējuši. Turpat uz vietas sarīkoja prieka svētkus: neskatoties uz Velinves noliegumu, viņi dejoja skalpa deju; balto «skalpi» karājās pie kārtīm, tie bija zilzāļu vainagi, kas iepriekš kā platmales greznoja bālseju galvas.

Metās jau krēsla, kad jaunieši, kareiviska lepnuma pilni, atgriezās ciemā.

*

Pa tam bija iestājusies nakts. Votavs patlaban taisījās likties pie miera, kad ieraudzīja šauru ēnu aizlidojam gar vigvamu. Viņš iznāca ārā un sastapa Tipevalongvu, kura čukstēdama tam pārmeta: «Es tik ilgi tevi gaidīju… tu taču teicies man ātri atnest tāsi atpakaļ… bet tu nenāci… Kur ir bērza tāss?»

Viņš pēkšņi ļoti satrūkās. Lielvirsaiša plāns — to viņš pavisam bija aizmirsis! Kur tas bija palicis? Vai viņš būtu to kaujas laukā pazaudējis? Viens bija skaidrs: plāna vairs nebija! Tipevalongva bija pavisam izmisusi. Kad virsaitis atgriežoties pamanīs plāna nozušanu, tad būs sods, varbūt vēl kas ļaunāks, jo tas taču bija nocietinātās maiemi pilsētas plāns! Ja nu tāss nokļūst ienaidnieku rokās! Pa tam Votavs drudžaini visu pārdomāja, viņam beidzot šķita, ka plāns vēl tam bijis, kad pirms kaujas viņš stāvēja pie dzirdināmās vietas. Viņš sēdējis netālu no krasta uz kāda akmens un tāss karte gulējusi blakus smiltīs. Viņš to visu nu labi atcerējās. Protams, ja nu viņš tomēr kļūdītos, tad jau varēja rīt vēl pārmeklēt visu apvidu, kur «kauja pie Pikvas» bija noritējusi. Bet tagad viņam vajadzēja tūlīt pārliecināties, vai viņa pirmais pieņēmums ir pareizs. Viņš ar pāris labiem vārdiem nomierināja Tipevalongvu, paņēma Zemsenu un aizjāja.

Apmēram pēc trīsceturtdajstundas viņš sasniedza to vietu, kur Zušu upē bija neliels sekls līcītis, ko vienmēr izlietoja kā zirgu dzirdināmo vietu. Viņš nolēca no zirga, uzmeklēja akmeni un, patiesi, tur arī gulēja tāss. Viņš atviegloti uzelpoja. Nu tikai atpakaļ! Bet kur tad bija Zemsens? — Laikam pēc paraduma aizgājis uz dzirdināmo vietu! Viņš skrēja zirgam pakaļ un taisījās patlaban kāpt tam mugurā, bet tad pārsteigts apstājās: tur pāri pretim no lapu meža melnuma atspīdēja vāja uguns. Tagad viņš iečukstēja ērzelim ausī kādu vārdu: ja zirgs to dzirdēja, tad viņam bija jāzin, ka jāpaliek uz vietas stāvot, līdz atnāks atkal kungs.

Tad Votavs uzmanīgi tuvojās uguns gaismai. Bīstams pasākums, jo viņš — pēkšņi ciemu atstādams — nebija paņēmis līdzi ieroci. Tāss, kuru viņš vairs neizlaida no rokām, viņam pat traucēja. Beidzot viņš varēja saredzēt — vēl vienmēr diezgan lielā attālumā — ka tur dega liels nometnes ugunskurs: indiāņi. Kādai ciltij tie piederēja, to no šejienes, protams, nevarēja izšķirt, bet viņu varēja būt, mazākais, trīssimts vīru. Vai lai pielien vēl tuvāk? Bet tad viņš tik tiešām uzdursies vinu sardzei.

Kamēr viņš tā nekustīgi gulēja un pārdomāja, atskanēja brīdinājuma sauciens. Pie tam aiz viņa pēkšņi noknakšķēja zari. Tagad arī daži sarkanādainie nāca no nometnes vina virzienā. Smadzenes viņam dažas sekundes drudžaini strādāja. Šā vai tā, ja viņš uz labu laimi paliks šinī vietā guļot, tad tie viņu atradīs. Aiz viņa atkal sākās knakšķi un zaru lūšana. Vai viņš jau būtu ielenkts? Muļķīgi iekritis slazdā?

Viņa priekšā pacēlās kāds varens koks, laikam ozols, tumsā nevarēja izšķirt. Viņš paņēma tāsi zobos un rāpās pa stumbru bez trokšņa augšup, arvien augstāk un augstāk zaros.

Aizturēdams elpu, viņš nu klausījās.

Viņa sirds lēca ātrāk. Patiešām, trokšņi tuvojās, varēja sadzirdēt klusus saucienus — nu tieši zem koka bija vairāki stāvi, viņš varēja sadzirdēt viņu valodu. Tie bija naidīgie vinnebāgo, kas dzīvoja naidā gandrīz ar visām ciltīm. Šķita, ka šie nu bija savienojušies ar tiem, kas aiz viņa bija ienākuši mežā.

Votavs kādu laiku vēl klausījās. Tad viņš bez trokšņa nokāpa no koka un uzmanīgi meklēja kādu labāku

un tuvāku vietu, lai novērotu, kas notiek pie nometnes uguns.

Bet kas tad tas? Patlaban daži indiāņi ienāca uguns apgaismotā lokā, viens turēja pie krēpēm neseglotu zirgu. Tas bija Zemsens. Nepaklausīgais lops tātad nebija vis palicis dzirdināmā vietā, bet bija viņam sekojis, brīnišķs Zemsena labās ožas pierādījums, bet tāpat arī stūrgalvības pazīme. Tātad Zemsens bija trokšņojis, kad viņš bija tā izbijies no zaru lūšanas un knakšķēšanas! Vai lai nu viņš šeit gaida, līdz radīsies iespēja atkal atdabūt zirgu? Taču pārsvaru drīz vien ņēma atziņa, ka svarīgāk ir steigties atpakaļ uz ciemu un ziņot Che-Kvem: jo vinnebāgo, kas piederēja sasodīto dakotu tautai, jau no seniem laikiem skaitījās savā ziņā par maiemi mūžīgiem ienaidniekiem.

Viņš tātad piesardzīgi atvilkās atpakaļ un skrēja uz ciemu, pie tam brīdināja ciema sargus, kuriem skrēja garām. No savas paslēptuves līdz ciemam viņam bija jāskrien divas stundas, lai gan pēdējo ceļa gabalu viņš bija drāzies, ne brīdi neatpūzdamies.

Viņš uzmodināja Che-Kve un izstāstīja tam, ko redzējis.

Apakšvirsaitis tūlīt norīkoja pastiprinājumus ārējai sardzei, bez tam izsūtīja izlūkus, kam vajadzēja uzmanīt ienaidnieku nometni un par katru kustību tūlīt ziņot. Che-Kve to visu darīja pilnīgā mierā un ar to nomierināja arī citus. Viņam tas nebija nekāds pārsteigums, šie vinnebāgo, kas dzīvoja Mičigana ezera rietumos, bieži ienāca savos laupīšanas un karagājienos maiemi novadā. Varbūt viņi bija dzirdējuši, ka Mazais Bruņu Rupucis ir kara gaitās dienvidos; tad viņi nu laikam domājuši, ka ciems palicis bez aizsardzības un tāpēc laupījums būs viegls. Nu, Che-Kve jau viņus pienācīgi apsveiks!

Suņu brālības dejotājs no hidatsu cilts 1834. gadā

Visiem karotājiem un ieroču spējīgiem zēniem bija trauksme. Pirms rīta ausmas jātnieku izlūki atgriezās un ziņoja, ka ienaidnieki patlaban nojauc savu nometni. Sardzi nu atvilka atpakaļ, un tālu priekšā atstāja tikai vienu vienīgu izlūku.

Che-Kve izdalīja aizsargātājiem visas šautenes; viņš gatavoja vinnebāgo vīriem spēcīgu uzņemšanu!

Nakts pelēkums jau pārvērtās gaišākā austoša rīta gaismā, kad atgriezās izsūtītais izlūks un ziņoja, ka apmēram trīssimt vīru patlaban gatavojas uzbrukumam ciemam.

Nu Che-Kve bija atvilcis arī sardzi, lai uzbrucēji tic, ka ciems neapsargāts guļ un uzbrukums būs viegls.

Votavs un Zaļā Pupa gulēja blakus, asi vērodami caur palisādēm, šautenes gatavībā. Visā aizsardzības lokā CheKve bija iedalījis labākos šāvējus, viss bija sagatavots. Sievas un meitenes tupēja cieši aiz aizsargātājiem, lai lādētu šautenes un darītu visu citu, kas vajadzīgs.

Ienaidnieki līda klāt no visām pusēm, viņi jau bija pienākuši šāviena tuvumā, bet Che-Kve ļāva tiem pielīst vēl tuvāk, lai mērķis būtu vēl labāks.

Visapkārt valdīja drausmīgs miers.

Te Che-Kve pēkšņi deva zīmi. Viņš ar drošu nojautu bija izvēlējies taisni to brīdi, kad ārā ienaidnieks taisījās ar slepkavīgu kliegšanu celties kājās, lai uzbruktu šķietami gulošai pilsētai.

Gandrīz vienlaicīgs sprādziens no vairākām uguns caurulēm pārtrauca klusumu; šāvieni vēl nebija apklusuši, kad visi ciema iedzīvotāji, aizsargātāji, sievas, bērni sacēla ellišķīgu troksni, kliedza un sita koka bungas.

Ienaidnieki, kas bija gaidījuši visu, bet ne to, bija pārsteigti un kā triekas ķerti. Nu uzbruka nevis viņi, bet viņiem. Pa tam uz viņiem bira lodes un retināja viņu rindas.

Beidzot viņi attapās no šausmu pilnā pārsteiguma, un spēja atkal rīkoties, taču ne uzbrukt, bet sāka trakā ātrumā bēgt. Uz Che-Kve pavēli daži maiemiji devās tiem pakaļ, bet vajāšanai bija jānotiek tikai izskata pēc līdz tuvējam strautam.

Izlūki, kas bija cieši sekojuši vinnebāgo vīriem, nāca ar ziņojumu, ka bēdzēji pie augšējā brasla pārgājuši upi un steidzīgi aizjājuši uz ziemeļaustrumiem.

Uzbrukums bija novērsts, pierādījums Che-Kve viltīgai apņēmībai. Maiemi vīriem nebija neviena ievainotā. Cietējs bija tikai Votavs, kas pa tam jau sen bija atdevis virsaiša māsai tāss plānu, jo viņš bija zaudējis savu skaisto un gudro ērzeli, savu mīļoto Zemsenu. Tas viņu ļoti nomāca. Tāpēc viņš nolēma zirgu atgūt. Zaļā Pupa piedāvājās viņu pavadīt.

Viņi nu devās vinnebāgo pakaļ. Jau visu dienu viņi bija jājuši, vienmēr piesardzīgā attālumā, Votavs uz Vēja Zaķa ķēves.

Kad uznāca nakts, Zaļā Pupa palika pie zirgiem, un Votavs līda uz nometnes uguni. Tā kā ienaidnieki savā bezsekmīgajā rīta uzbrukumā bija zirgus atstājuši tālu no ciema, aizsargātā iedobumā, tiem nebija gājis zudībā neviens lops, tātad Zemsenam vajadzēja atrasties tur. Ienaidnieki jau gulēja, daži teltīs, daži laukā. Votavs meklēja savu zirgu, bet nevarēja to nekur atrast. Viņš četrrāpus līda tālāk, vienu pēdu pēc otras, meklēja un meklēja. Viņš jau gribēja mest meklēšanu pie malas un atgriezties, kad ieraudzīja meža klajuma malā gulošu indiāni, kam blakus stāvēja divi zirgi. Votavs gandrīz vai iekliedzās no prieka — viens bija Zemsens! Piesardzīgi viņš nu līda pret vēju pie piesietā zirga, lai tas to nepamanītu un nesāktu zviegt. Tagad viņš pa pusei piecēlās, pasita zirgam ar roku pa cisku, ātri aizspieda purnu; nu Zemsens saprata, ka nedrīkst zviegt. Votavs aptina zirga nagus ar zāļu kušķiem un tad vilka lopu lēnām mežā. Savu īpašumu nu viņš bija sekmīgi nolaupījis.

«To tu labi izdarīji!» atzinīgi čukstēja Zaļā Pupa.

Votavs neapmierināts rūca: «Blakus Zemsenam stāvēja skaists brūns zirgs. Es, muļķa galva, kāpēc nepaņēmu arī to, par sodu ienaidniekam, ka tas zadzis manu zirgu! Vai tu zini? Es iešu vēlreiz atpakaļ un atvedīšu arī otru zirgu!»

«Nedari to,» brīdināja Zaļā Pupa, «nedari to… var neizdoties…»

Bet Votavs vairs neklausījās. Viņš labi zināja, kur glūn abi vinnebāgo nometnes sargi. Viņš līda atkal lēnām uz ienaidnieku atpūtas vietu, aplīda klajumu, līdz nokļuva vietā, kur krāca indiānis, kas bija zadzis Zemsenu. Viņam lienot šķita, kā paiet mūžība, te lops jau cilāja ausis.

Viņš aizturēja elpu. Likās, ka pēdējo reizi viņu brīdina kāda iekšēja balss atgriezties atpakaļ. Vai vēl nebija laiks līst atpakaļ un atmest šo pārdrošību?

Sirds viņam stipri dauzījās. Bet viņš tomēr neatlaidās. Nu viņš bija jau pie brūnā. Viņš uztriepa svešā lopa degunam savus sviedrus, lai to pieradinātu, vecs indiāņu paņēmiens, ko Votavam bija mācījis Che-Kve. Tad katrs zirgs seko svešajam kungam nepretodamies. Jau sagatavotos zāles kušķus viņš sēja pirmajai priekškājai, otrai priekškājai, tas prasīja katrreiz daudz laika, nu bija kārta vienai pakaļkājai, tagad otrai. Grūtākais bija izdarīts; svešais dzīvnieks nebija izdevis nevienu skaņu; nu tikai ātri atraisīt zirgu! Bet — kas tad tas? Brūnais nebija vis vienkārši piesiets kā Zemsens, bet gan stāvēja pavadā, kuras gals ar cilpu bija apvīts gulētāja indiāņa rokai un tas šinī mirklī patlaban sāka kustēties.

Zēns bez trokšņa atkrita augstajā zālē. Aizturētā elpa vai plēsa krūtis.

Bet indiānis pusmiegā apgriezās uz otriem sāniem un krāca tālāk.

Votavs no jauna piecēlās, ar nazi zobos viņš nu pielīda gulētājam it tuvu klāt. Tur, kur pavada gulēja pie zemes, tur viņš tai uzspieda kreiso roku un ar labo pārgrieza ādu — tādā kārtā tas pavadas gals, kas atradās krācēja rokās, nemaz netika kustināts. Tagad bez trokšņa atpakaļ! Pārdrošības galvenā daļa bija izdevusies. Lēnām un piesardzīgi viņš ar zirgu gāja projām no gulētāja. Viņš iegāja kokos un pievilka pie sevis zirgu; pirms katra soļa viņš no ceļa nolasīja sakaltušās lapas un zarus, lai neceltos nodevīgs troksnis. Pie tam viņš uzmanīgi klausījās uz visām pusēm; nejaušs gadījums varēja visu atklāt un nest nāvi.

Beidzot viņš bija ārpus nometnes redzes loka. Tagad varēja soļot ātrāk.

Zaļā Pupa atviegloti uzelpoja, kad Votavs beidzot parādījās ar svešo zirgu.

Vēl kādu pusstundu viņi uzmanīgi veda zirgus pa meža taku, tad bija sasniegts līdzenums. Šeit tie uzlēca zirgos un aizaulēkšoja, katram otrs zirgs bija pavadā.

Otrā dienā viņi laimīgi atgriezās ciemā. Zaļā Pupa izstāstīja savam tēvam dēku un beidza savu ziņojumu par Votava drosmi ar vārdiem: «… kā čūska viņš pielīda ienaidniekam!»

«Čūska?» gari stiepa Che-Kve un vērās savā audžudēlā, it kā kaut ko pārdomādams.

Atkal bija pagājusi viena ziema un viens pavasaris.

Zaļā Pupa, kā vecākais, bija jau ieskaitīts jaunkareivjos iepriekšējā gadā, īsi pēc tam, kad Mešekenekva bija atgriezies no sava uzvaras vainagotā karagājiena uz Pikvas pilsētu — viņš bija ieguvis šo grūti sasniedzamo pakāpi. Pēc dažām nedēļām nu arī Votavs būs sasniedzis piecpadsmito vasaru, vecumu, kas dod tiesības iekļūt jaunkareivju skaitā. Tas, kas indiāņu karotājiem bija jāmāk un jāsaprot, to Votavs jau sen pārvaldīja visās mākslās: viņš šāva ar stopu tikpat droši kā ar šauteni, viņš meta un dūra ar pīķi kā īsts maiemi, viņš svieda mazo nazi tikpat labi kā tomahauku, viņš pārspēja savus biedrus ātrun tālskrējienā, viņš prata ne vien gatavot koka mizas kanoe laiviņu, bet arī vadīt to cauri bīstamākajām krācēm, viņš vienlīdz izturīgi peldēja uz un zem ūdens. [27] Viņš gatavoja no bifeļu vai lāča lielajiem kauliem ragutiņas un slidinājās ar tām, tikpat droši viņš rīkojās ar slēpēm, it kā tās būtu viegli vasarīgi mokasīni. Viņš jāja tā, ka brīžiem varēja domāt, ka viņa ķermenis saaudzis ar zirgu. Tas viņam izdevās ne vien ar sava paša abiem zirgiem, bet arī ar mežonīgajiem savvaļas zirgiem; ja viņš reiz bija zirgam mugurā, tad nomest to nevarēja pat visniķīgākais lops. Viņš nelietoja piešus kā angļu un franču jātnieku kareivji; viņš vadīja zirgu tikai ar ceļgalu spēku, kā visi indiāņi, un skubināja ar papēdi. Ja arī viņš bieži iejādīja svešus un mežonīgus zirgus, tad taču vismīļāk sēdēja sava paša zirgos, kuri klausīja viņa visklusākam svilpienam. Zemsenam varēja no pirmā acu uzmetiena manīt cēlo rasi, mazāk pie otra zirga, ko viņš bija pirms gada atņēmis krācējam ienaidniekam: tas bija ponijam līdzīgs lops, vāja, jā, pat necila izskata. Taču viņš bija izcils un izturīgs skrējējs, kāds otrs tik ātri nemaz nebija atrodams. Viņš bija pat ātrāks par Zemsenu, tāpēc Votavs tam bija devis vārdu «Pondava», t. i., «Zibens». Zemsenu un Pondavu viņš bija tā iedresējis, ka tie uz īpatnēju saucienu krita guļus un izlikās beigti, kā to dara gudri kukaiņi, kad šķietas apdraudēti. Viņš bija iemācījies arī pašu grūtāko, ko rāda indiāņu jāšanas māksla: šaut pa zirga vēdera apakšu. «Viņš satvēra ar vienas kājas pirkstiem garās zirga krēpes, savija tās — jādams pilnos auļos — ap kāju un tad ļāva krist savam ķermenim pa zirga otriem sāniem uz leju, tā kā nu viņš varēja skatīties pa zirga vēdera apakšu un ar bultu šaut.»

Šodien viņš kopā ar Vēja Zaķi, Lāča Ķepu un Vasaras Tārpu bija bijis zirgu dzirdināmā vietā; pēc tam viņi apmetās lēzenajā un diezgan lielajā pļavā, kas no krasta stiepās uz ciema pusi un bija apaugusi ar īsu zāli. Tur viņi izstiepa zemē garas, tievas bifeļa ādas siksnas un piestiprināja tās ar maziem mietiņiem, kuri virs zemes izcēlās apmēram plaukstas platumā. Šādas svītras izvilka divas, līdztekus, apmēram desmit pēdu atstatumā vienu no otras. [28] [1] Tas viss līdzinājās izgrieztam dzelzceļa sliežu gabalam, tikai, protams, atstatums starp abām bija ārkārtīgi liels, apmēram trīs metri; tik daudz, proti, ir desmit pēdas.

Pēc tam, kad zēni bija iekārtojuši šo mērķa zīmi, viņi skrēja atpakaļ un ierīkoja starta vietu. Tā no mērķa atradās apmēram divi simti metru atstatumā; šo vietu apzīmēja ar diviem lielākiem koka zariem, pa kreisi un pa labi, kuru Vasaras Tārps iesprauda zemē. Divi jāja pa skrejamo ceļu, abi pārējie nejāja. No viņiem viens stāvēja pie iespraustajiem zariem, otrs pie izstieptām siksnām. Patlaban jāja Votavs un Lāča Ķepa. Tā bija parastā indiāņu zirgu skriešanās: ērzelim vajadzēja skriet uz mērķa zīmi, abām izstieptām siksnām, jātniekam pilnā skrējienā vajadzēja iedzīt savu zirgu starp šīm siksnām, tad šo siksnu starpā apmest zirgu uz pakaļkājām apkārt un jāt atpakaļ uz starta vietu. Tas bija grūtākais jātnieku mākslas darbs maiemi novadā. Tas izskatījās ļoti viegls un tomēr prasīja lielu meistarību. Grūtākais, proti, bija tas, ka zirgam ar visām četrām vajadzēja pārlēkt pāri pirmai līdztekus siksnai, un tad apgriežoties viņš nedrīkstēja skart otru siksnu; ja zirgs auļodams ar lēcienu pārlika tikai priekškājas pār pirmo siksnu un tad pakaļkājas vienkārši pievilka klāt, vai atkal, ja viņš apgriežoties kaut

tikai ar vienu pēdu aizskāra otru siksnu, tad jātnieks bija paspēlējis.

Votavs jau vairākas nedēļas vingrinājās šinī jātnieku mākslas jājienā, šodien tas viņam pirmo reizi izdevās un, proti, taisni tanī brīdī, kad piejāja Che-Kve.

«Manu nengvezā,» tas teica, «seko man tūlīt!»

Trīs draugi līdzjūtīgi, pat mazliet bēdīgi noraudzījās savam biedram pakaļ. Viņiem šķita, ka zina, kāpēc Briežu ģints galva tagad aicina savu audžudēlu. Viņu skati vērās augšup, it kā meklēdami debesis. Saule vairs nebija tālu no pusdienas. Vasaras Tārps, kas bija vislīdzjūtīgākais, visdziļāk šķita nojaušam, kas spēles biedru gaida; viņš skaļi teica: «Nabaga zēns!» Un tad viņš kaut ko iečukstēja Lāča Ķepai un Vēja Zaķim, it kā baidīdamies izteikt savas domas klajā laukā skaļi.

Abi pārējie drūmi pamāja.

Kad saule bija nostājusies pusdienā, Votavam vajadzēja sākt ar trīs dienu ilgu gavēni, kas bija jāiztur tālu no visiem cilvēkiem.

Che-Kve tam norādīja kādu vientuļu vietu krūmājā, Zušu upes otrā krastā, kur cilts piederīgie gandrīz nekad savās ikdienas gaitās nerādījās. Ap šo krūmāju auga dažas sudraba papeles.

Šeit zēnam, guļot zemē, bija jāpavada gavēnī trīs dienas un trīs naktis. Tas viņam bija jādara tāpēc, ka viņam vēl nebija totēma, [29] [1] AtseviSķam indiāņu vārdam nebija nekas kopīgs ar ģints nosaukumu, kam vienmēr bij viens un tas pats totēma dzīvnieks. Tātad kāds, piemēram, varēja saukties «Lācis» un piederēt pie ģints, kurai kā totēms bija «Ērglis».

jo tikai ar viņu un caur viņu nu bija jāsākas kādai jaunai ģintij. Kas ilgā gavēnī tīra savu miesu, to mīl Lielais Gars Mičapunco, lai gan šī cilvēku upura pieņemšana Mičapunco nav viegla, jo viņam par

cilvēka dvēseli vienmēr jācīnās ar savu dvīņu brāli un pretinieku Čekekenapoku. Kad šinī cīņā par dvēseli Mičapunco ir uzvarējis, tad viņš gavētājam sūta kādu dzīvnieku kā sargātāju garu. Bet vai Mičapunco uzvarēs vareno pretinieku Čekekenapoku? Viņš uzvarēs gan, bet cilvēks nedrīkst viņu pamest vienu, nedrīkst nekādā ziņā pārtraukt gavēni. Bet ja cilvēks iztur, tad pēc principa «uzticība par uzticību» arī Mičapunco, kas par šo cilvēku cīnās, beidzot uzvarēs, ja Mičapunco, «Lielais Zaķis», pārstāv Labā pasaules likumu, kam vienmēr jāuzvar.

Šāda gavēšana ir ne vien cilvēka palīdzība Mičapunco cīņā, bet arī miesa kļūst tīra, lai spētu uzņemt totēma dzīvnieku. Tikai pēc trešās nakts, īsi pirms rītausmas, dzīvnieks, sargātājs gars, kas no šīs dienas tad ir paša vīra un viņa nākamās ģints sargātājs gars — pārņem cilvēku. Bet lai vīrs zinātu, kādu totēma dzīvnieku Mičapunco viņam piešķīris, tad šis dzīvnieks parādās gulētājam trešajā naktī. Tas dzīvnieks, kuru šinī noslēpumainajā naktī un drosmīgā gavēšanā mežonīgā apvidus vientulībā cilvēks nu sapnī redz, tas tad ir «viņa» dzīvnieks. Ja viņš vēlāk savā dzīvē sastop šo dzīvnieku, viņš tam nekad nedrīkst darīt pāri, nekad viņš nedrīkst to arī medīt.

«Dod nu man savus ieročus!» teica Che-Kve, kad bija piekodinājis turēties pie visiem uzvešanās likumiem, kas šādos gadījumos jāievēro, «tagad tu esi Mičapunco aizsardzībā!» [30] [1] Neviens, pat cilts ienaidnieks, nedrīkstēja piegriezt vērību vai ko nodarīt indiānim, kas gulēja bez ieročiem un gaidīja parādāmies savu totēma dzīvnieku.

To teicis viņš piesēja Zemsena pavadu pie sava zirga un aizjāja.

Pagāja gavēņa pirmā diena un pirmā nakts; to Votavs panesa diezgan viegli, jo neēst un nedzert vienu dienu, pie tā viņš bija jau pieradis. Viņš gulēja šeit un nedrīkstēja šo vietu atstāt, lai Mičapunco to neizlaistu no acīm, viņš klausījās zāles dūkšanā, vērās baltajos mākoņos, kas klejoja pa zilajām debesīm, pulcējās tur un atkal izklīda, redzēja lielas kamenes lidojam ap ziediem un mazus kukainīšus skrienam augšup un lejup pa zāļu stiebriņiem, viņš redzēja odzes sauļojamies smiltīs un tad aizlienam pa zāli. Otra diena un otra nakts jau bija grūtāka, bet nu trešā nakts! Viņš jau bija gandrīz aiz izsalkuma un slāpēm zaudējis samaņu, kad viņš beidzot iemiga pilnīgi bez spēka, tas bija īsts atvieglojums.

Pirmie saules stari skāva rasaino zāli, kad Che-Kve nometās ceļos pie gulētāja un sniedza tam kazeņu ogas un kukurūzas plāceņus.

Gardās ogas un, varbūt, vēl vairāk apziņa, ka šausmīgās gavēņa dienas nu ir pārciestas, atsvaidzināja Votavu.

«Vai tu priekšrakstus pareizi izpildīji?»

Votavs pamāja.

«Neko neēdi, neko nedzēri?»

«Neko!»

«Kāds dzīvnieks rādījās tev sapnī?»

«Čūska.»

«Tā? Čūska — kenapekvo,» klusi atkārtoja Che-Kve un tad svinīgi teica: «Pateicība lai ir Mičapunco, k;i sūtījis tev tavu totēma dzīvnieku! Tā kā tu esi savā nākamajā ģintī pirmais, tad tavs totēma dzīvnieks, čūska, lai ir arī tavs jaunais vārds!» Viņš noliecās un noplūca dažas zālītes, kuras aizpūta uz visām vēju pusēm. Visi tavi agrākie vārdi ir aizmirsti — un bijuši!» Viņš sniedza tam

stopu, bultu maksti un tomahauku: «Kenapekvo! «Nāc, mēs nu ziņosim sečemam, ka tu gribi kļūt par jaunkareivi!»

Un tā notika.

Tanī pašā dienā «Garā nama» priekšā pie kāda pāļa ar bultu piestiprināja tāss gabalu. Tur bija rakstīts: «Kenapekvo, pirmais no Kenapekvo totēma ģints, lūdz, lai viņu uzņem jaunkarotāju kārtā.»

Nedēļu vēlāk, lielajā cilts vecāko sēdē, Kenapekvo lūgumu izpildīja un uzdeva viņa vigvama tēvam Che-Kve veikt stingros drosmes un muskuļu pārbaudījumus.

Che-Kve noveda viņu zem kāda riekstu koka, lai izdarītu pēdējo vīrišķības pārbaudījumu. Viņš brīdināja pacietīgi izturēt šo drosmes un muskuļu pārbaudījumu, jo neizturēt to nozīmēja tikt nogrūstam pie sievām, turpretim izturēt — redzēt piepildāmies indiāņa lielākās ilgas — tikt uzņemtam cienījamā karotāju kārtā.

Tad Che-Kve ar platu naža asmeni tā iedūra Kenapekvo krūšu muskulī, ka radās divi vertikāli iegriezumi: muskuļa daļu starp abiem iegriezumiem viņš ar nazi mazliet atšķīra no kaula, lai izvērtu cauri zirga saru, kuru pēc tam sasēja.

Neskatoties uz sāpēm, pār Kenapekvo lūpām nenāca neviena skaņa. Un tas bija labi, ja viņš būtu iebļāvies, zaudējis samaņu vai būtu tikai satrūcies — Che-Kve tūlīt būtu pārtraucis svinīgo darbību, un zēns būtu nodots sievām, jo būtu izrādījies necienīgs iegūt karotāja godu. Cik Che-Kve bija laimīgs, ka viņa audžudēls izturējis šo grūto drosmes pārbaudījumu! Nu viņš piestiprināja otru zirga saru auklas galu pie koka zara, tā kā zēnam palika apmēram trīs metri telpas kustībām. Kenapekvo _ad lika atiet tik tālu, lai aukla stingri savilktos, un tad nog.'lties lēnām pie zemes— šinī kustībā muskulis tika ma::liet

Petalešaru, pavncju varonis.

izrauts no sava dabiskā stāvokļa: tas bija ārkārtīgi sāpīgi. Kenapekvo juta šausmīgus dūrienus no acu nerviem līdz pat kāju muskuļiem, jo jācieš bija arī pārējiem ķermeņa muskuļiem. [31] [1] Šis sāpīgais drosmes un muskuļu pārbaudījums, kas bija jāiztur katram indiāņu jauneklim, lai kļūtu par karotāju, bija katrā ciltī savs. Ozagi tā izstiepa rokas muskuli, šeijeņi atgrieza plecu kaulu vai muguras muskuli un piesēja pie tā kādu smagu priekšmetu; mandāni pie atgrieztiem muskuļiem jaunekļus pacēla gaisā ult. Brūces, kas pēc šiem pārbaudījumiem izskatījās ļoti nelāgas, tomēr ātri sadzija, lietojot sevišķus dabas dziedniecības līdzekļus. — Tātad kļūt par karotāju, tas pie visām indiāņu ciltīm bija gaužām grūta lieta; bet šie nežēlīgie pārbaudījumi deva vīru izlasi, kam, šķiet, bija tērauda nervi un muskuļi.

Kenapekvo pacieta arī šo šausmīgo pārbaudījumu, ārēji izturēdamies ar lielu vienaldzību. Che-Kve varēja ziņot vecāku apspriedei, ka viņa audžudēls godam izturējis pārbaudījumu saskaņā ar maiemi vecu paražu.

Kad Che-Kve to ziņoja, drosmīgais Kenapekvo stāvēja viņam blakus un tikko spēja nostāvēt kājās; brūce šausmīgi sāpēja, tāpēc arī viņa roka trīcēja, kad viņam nu saskaņā ar paražu, gan tikai izskata pēc, bija jānokrāso seja ar pulvera gļotām melna, tā parasti bija karotāja krāsa kara gaitās. Bet parastā rokas nospieduma vietā viņš uzsmērēja sev uz smakra un sejā melnuma par daudz.

Nu sečems gribēja viņam pasniegt māla pīpi, lai viņš smēķētu, jo tagad, kā karotājs, viņš bija tiesīgs sēdēt pie apspriedes uguns; līdzrunāt gan viņš vēl nedrīkstēja, tā bija cilts vecāko tiesība, bet sēdēt citiem līdzi un klusēt citiem līdzi, to viņš nu drīkstēja. Vienu mirkli Litl-Tertls palika mierā, kad viņš ieraudzīja, ka jaunkarotājs bija par daudz sasmērējis savu seju melnu, bet tad viņš sniedza tam pīpi un teica:

« Še — Makotavehoko-Kenapekvo — Melnā Čūska lai tavs karotāja vārds!»

Kad pēc tam jaunkarotāju «Melno Čūsku» Che-Kve veda atpakaļ vigvamā un tiem bija jāiet gar kādu zālāju, viņu tur sagaidīja spēļu biedri Vēja Zaķis, Bulta, Lāča Ķepa, Sesks un Vasaras Tārps; mazliet sāņus stāvēja Zaļā Pupa, kas patlaban deva kādu pavēli.

Tanī pašā brīdī visi, izņemot Zaļo Pupu, pacēla savus mazos stopus, un baltām spalvām greznotas bultas uzlidoja debesīs, kas saules rietā sārtojās. Pirms bultas paspēja nokrist atkal lejā, viņi meta savus stopus zemē: ar to viņi gribēja izteikt, ka uz visiem laikiem atvadās no zēnu gaitām. Tagad viņu ieroči nu būs lielie stopi, īstie tomahauki un uguns caurules. Pie nomestajiem stopiem ar klaigām metās mazākie zēni, lai tos paņemtu sev, līdz arī viņi būs izauguši par karotājiem.

«Tas skaistākais ir tas,» vakarā čukstēja Zaļā Pupa, kuram tagad karotāja vārds bija «Ātrā Mēle», «skais-

tākais ir tas, ka tēvs tev un mums vairs neko nevar teikt.» Tad viņš pēkšņi saņēmās un piemetināja: «… ko es tev, Makvo vēl gribētu teikt» — tā šis nelabojamais bija atkal saīsinājis jauno vārdu, — «… tu man esi vajadzīgs kādam brālīgam pakalpojumam.» Un viņš čukstēja kaut ko jaunākajam maiemi karotājam ausī. «Vai tu gribi to darīt?» viņš skaļi jautāja. «Makvo… klausies taču!»

«Jā!» strupi atbildēja Makotavehoko-Kenapekvo un sāpēs sarauca seju.

Dažas dienas vēlāk, kad Kenapekvo vēl staigāja ar apsietām krūtīm un gaidīja savas brūces aizdzīšanu, viņš pavadīja Zaļo Pupu — Atro mēli — kā bija apsolījis, pie bebru ķērāja Purva Deguna, kam bija skaista meita precību gados; tā bija viņa vienīgā meita. Veoza bija gan drusku patukla, bet taisjii tas Ātrajai Mēlei patika. Viņa vigvama brālim nu, kā tas bija parasts, vajadzēja iet līdzi par liecinieku līgavas iegūšanā. Pie indiāņiem šādas prečības noritēja tajos laikos citādi, kā pie mums Eiropā. Līgavu vajadzēja nopirkt no viņas tēva. Tā kā jaunie indiāņi ar piecpadsmit gadiem jau bija karotāji un vīri, tad daudzi arī precējās šinī vecumā.

Purva Degunam neklājās labi, tāpēc arī viņa būda bija maza un nabadzīga.

Ātrā Mēle un Kenapekvo sastapa Purva Degunu sēžam savas būdas priekšā.

Abi jaunie karotāji nosēdās viņam pretim un klusēja. Beidzot skaistās Veozas tēvs pārtrauca klusumu un īgni jautāja, ko šie gribot.

Tad Ātrā Mēle sāka: «Es gribu tavu meitu Veozu ņemt par skvo!»

Purva Deguns nemaz nepakustējās.

Nu līgavainis pēc cilts paražas turpināja, apzinīgi nozākādams meitenes daiļumu un tikumus, lai to pēc iespējas lētāk dabūtu no tēva: «Veoza ir dumja, neglīta skuķe, slinka kā lācis, nekā neprot vārīt un arī citādi nav nekam derīga. Bet tā kā es redzu, ka viņa tev ir tikai par nastu, tad es šodien atnācu, lai pateiktu, ka ņemtu to tikai tāpēc, lai izpatiktu tev!»

Purva Deguns atbildēja: «Tātad tu gribi manu mīļāko bērnu, skaistāko un piemīlīgāko meiču, kāda jebkad dzimusi, par sievu? Labāko vārītāju, uzcītīgāko bifeļa ādu ģērētāju, izveicīgāko vampunu izšuvēju, čaklāko ūdens risa kūlēju visā ciltī? Diemžēl es pats nevaru atteikties no savas meitas, man viņa vajadzīga. Es tāpēc viņu nevienam nevaru dot un vismazāk jau tev, kas vēl neesi ieguvis neviena skalpa. Bez tam tu jau viņu nemaz nevari samaksāt, jo viņa ir, mazākais, divdesmit zirgu un sešu bifeļu ādu vērta!»

Ātrā Mēle nu izlikās kā valodu zaudējis: «Divdesmit zi-i-irgu un… sešas bi-i-fe-ļa ādas…» Viņš raudzījās savā pavadonī: «Vai tu to dzirdēji, Makvo?» Bet nu nāca

sašutušu vārdu plūdi: «Divdesmit zirgus un sešas bifeļa ādas grib šis augļotājs, Purva Deguns, par neglītu, kalsenu sievu, kura tikko peles ādas vērta!!! Par divdesmit zirgiem es dabūšu desmit skaistas un čaklas meičas!»

Pēc garas tielēšanās vienojās par diviem zirgiem un vienu vapiti ādu. [32]

«Ņem viņu!» rūca Purva Deguns, priecīgs par maiņu,jo divus zirgus viņš it labi varēja lietot.

Zaļā Pupa — Ātrā Mēle apsedza meiču ar savu mēteli — saderināšanās un laulības bija noslēgtas. Liecinieks bija jaunkareivis Kenapekvo no Čūskas totēma.

*

Dažas nedēļas vēlāk Melnā Čūska pirmo reizi kā jaunkareivis piedalījās lielajās rudens medībās. Kad viņi atkal ieradās pie dzimtenes Zušu upes, bija jau lapkriša [33] pēdējās dienas. Šeit pie Zušu upes bija robeža starp lapu mežiem un treknu dumbrāju vienā pusē un prērijām — otrā, — tā bija skaistā «maiemi zeme, riekstu koku un bērzu, dzērvju un kazeņu krūmu zeme». No rietumiem un dienvidrietumiem arī šinī vēlajā gadalaikā vienmēr pūta silts vējš. Reizēm gaiss, kas plūda no Ilinoisas, bija dūmu pilns. Bieži to varēja sagaršot pat uz mēles. Šķita, ka pāri visam klājas smalks plīvurs; tas bija vienmēr tad, kad gaisā kā sniega pārslas lidoja miljoniem niecīgu deguma daļiņu no sadegušiem augiem. Tad katrs zināja, ka dega prērijas. Zāles un krūmāji mēnešiem ilgajā saules tveicē bija tā izžuvuši un sakaltuši, ka bija pārvērtušies

salmos un viegli aizdedzināmos gružos, un aizdegušies.

»

Uguns dienām ilgi plosījās zāļu jūrā. Naktīs debesis bija sarkanas un gaišas.

Velinve, medicīnvīrs domāja, ka tas nozīmē vēl šogad karu, lai gan jau tuvojās ziema. Vai viņam būs taisnība? Jāsaka gan, ka sečema mājā nāca un gāja jātnieki-ziņotāji un ziņneši; viņi nāca no lielās pilsētas Pikvas, bet arī no cilts mazākām vietām, no Kegiongas, Kokomas, Kovasikas un citām. Un kādā dienā ieradās paši virsaiši un apakšvirsaiši ar saviem pavadoņiem.

Amerikāņu Rietumvirdžīnijas robežnieki bija atkal uzsākuši vienu no savām, no ļaunās puses pazīstamajām soda ekspedīcijām pret sarkanajiem. Tāpēc Litl-Tertls bija ataicinājis maiemi tautu virsaišus, bet ielūgumi bija sūtīti arī kaimiņu un draudzīgām ciltīm. Pēc garām apspriedēm viņi bija nolēmuši kā atbildi uz balto vīru izaicinājumu sarīkot lielāku atriebības karagājienu uz Rietumvirdžīniju. Taisni tāpēc, ka mičimalzas šinī gadalaikā neko negaidīja, tam vajadzēja notikt zibensātri. No visām maiemi apdzīvotām vietām prasīja apmēram trešdaļu karotāju.

Pirms Mazais Bruņu Rupucis pēc daudzām svinībām sasauca apakšvirsaišu un svešo viesu lielo noslēdzēju sapulci, viņš savā vigvamā no rūpīgi glabātām un ar dažādām rakstu zīmēm aprakstītām bifeļu ādām, bērza tāsīm un vampuniem izmeklēja dažus noteiktus un, proti, tos, kas derēja kā līgumi, kuri bija slēgti gan ar frančiem, gan ar britiem, gan ar atsevišķiem baltajiem un kurus šie svešie ienācēji nekad nebija turējuši. Viņš tos gribēja šodien apspriedē celt priekšā kā pastiprinājumu savai runai pret baltajiem vārda lauzējiem. Meklējot viņš pēkšņi uzdūrās kādai lietai, kas vampunu un tāšu starpā pavisam nederēja: burtnīcai ar ādas vākiem, kādu parasti lietoja baltie. Viņš to atšķīra. Šeit papīra lapas bija aprakstītas ar bālseju rakstu zīmēm; viņš tās jau agrāk reiz bija pārskatījis; lai gan viņu kā zēnu franču garīdznieki bija iemācījuši balto rakstu zīmes, tomēr šīs lappuses viņš bija varējis tikai vietām salasīt. Bet viņam nemaz nevajadzēja tik noteikti visu zināt, kas šeit bija rakstīts — tikko burtnīca nāca viņa rokās, viņš negribot atcerējās visu, kas bija noticis pirms piecām vasarām. Toreiz 1780. gadā bija jūnija beigas, kad viņš bija gribējis savilkt dažas maiemi ciltis plašā lokā ap Leksingtonu Kentukijā, lai no vairākām pusēm uzbruktu šai mičimalzu nocietinātai pilsētai. Viņš pats bija bez ieročiem iegājis Leksingtonā, maskojies kā vienkāršs un šķietami pilnīgi nevainīgs indiānis. Tur uz ielas viņam bija uzbrukuši trīs piedzērušies kareivji, kuri, protams, viņu būtu nonāvējuši, ja kāds svešs fermeris to nebūtu izglābis. Šis fermeris bija Velss. Gandrīz tanī pat laikā, kad tas norisinājās Leksingtonā, kāda maiemi cilts, pretēji Mešekenekvas noteiktam noliegumam, bija pati uz savu roku uzsākusi uzbrukumus atsevišķām fermām. Savā atpakaļceļā virsaitis bija uzdūries šai nepaklausīgajai vea bandai. Diemžēl viņš bija ieradies par vēlu, fermas aizstāvji bija jau krituši. Šausmās Mešekenekva nokautajā pazina fermeri, kas viņam tikai pirms dažām dienām Leksingtonā bija izglābis dzīvību. Virsaitis bija ieradies ieņemtajā fermā taisni tanī brīdī, kad zēns Vilhelms, galvā ievainots un samaņu zaudēdams, bija pakritis. Zēna ilgā slimība bija Mešekenekvam nesusi daudz rūpju. Viņš juta, ka ir pateicību parādā drosmīgā zēna beigtajam tēvam. Tāds bija patiesais pamats viņa rūpēm, par ko savā laikā apakšvirsaitis Che-Kve un medicīnvīrs Velinve bija tā brīnījušies un ko tie nevarēja izskaidrot. Vēlāk Mazais Bruņu Rupucis bija sevišķi licis pie sirds stingrajam Che-Kve zēnu labi audzināt pēc vislabākām indiāņu paražām. Un cik labi Che-Kve bija izpildījis savu uzdevumu! Mešekenekva smaidīja un viņa gudrajās acīs atmirdzēja maigs spīdums; viņam iekrita prātā, ka jaunkareivis Melnā Čūska nesen bija pārāk stipri nokrāsojis savu seju melnu, vienīgais žests, kas lika saprast, cik ļoti viņu vēl mocīja -sāpes sagraizītajās krūtīs pēc smagā drosmes un muskuļu pārbaudījuma. — Virsaitis atlika atpakaļ pie citām lietām burtnīcu, kas saturēja dienasgrāmatas atzīmes, rakstītas ar Velsa roku. Vācu fermera pēdējais mantojums pazuda vampunos, bērzu tāsīs un bifeļa ādas gabalos.

Tad Mešekenekva paņēma sameklētos cilts līgumus un lēnām soļoja uz apspriedes laukumu.

Neilgi pēc tam Mešekenekva, kura augsto, mazliet uz āru izliekto pieri greznoja lielā, līdz papēžiem garā spalvu rota, stāvēja vadoņu, apakšvadoņu un karotāju priekšā; bija nākuši arī daži viesi, tā, piemēram, draudzīgie šavanieši.

Jaunkareivis Melnā Čūska varēja visu to labi pārredzēt, jo viņš bija norīkots par kārtībnieku. Kenapekvo, tāpat kā pārējie, ar gaidām raudzījās Litl-Tertlā.

Mešekenekva, kādreiz slavena maiemi virsaiša un kādas mohikānietes [34] [1] Mešekenekva piedzima 1752. gada maiemi ciemā pie Ilrfvera, kuru vēlāk nosauca viņa vārdā par Litl-Tcrtla viledžu. Zēna gadās viņu kādu laiku audzināja jezuīti. dēls, hija tikai ar savām izcilām spējām sasniedzis savu amata pakāpi; ar grūtu darbu viņš bija vispirms ieguvis apakšvirsaiša pakāpi, vēlāk virsaiša un beidzot miera un kara lielvirsaiša godu, jo pēc veca un ļoti šaursirdīga maiemi likuma viņš nevarēja mantot sava tēva goda pakāpi, tāpēc ka viņa māte bija mohikāniete, no citas cilts. Pret ienaidniekiem un plēsīgiem zvēriem viņš varēja cīnīties, bet nespēja pret likumiem, kas ierakstīti bērza tāsīs un bifeļa ādās. Bet par spīti visiem šiem šķēršļiem viņš tomēr beidzot bija kļuvis par visas maiemi tautas augstāko virsaiti. Šo augsto amatu viņš bija sasniedzis samērā jaunos gados, jo tam bija tagad tikai trīsdesmit trīs gadi. Maza auguma, bet labi noaudzis; gudrajā sejā, kas pārsteidza ar savu gaišo ādas krāsu, spīdēja melnas, asas acis, kuras raudzījās zem kuplām uzacīm. Šīs drosmīgās acis varēja reizēm raudzīties arī visai maigi.

Viņa skatā patlaban nebija nekā maiga, kad viņš savā noslēguma runā virsaišiem, vecākiem, karotājiem un viesiem teica:

«Es gribu cerēt, ka šis būs viens no pēdējiem karagājieniem, kuru mēs atsevišķi uzsākam pret mičimalzām. Nekad neaizmirst… baltie samaitā mūsu zemi… viņu dēļ vaid visa daba… viņi griež zāles ar gariem nažiem, samaitā zāles un zāles raud… Viņi nonāvē kokus ar slepkavīgu dzelzi, viņi nodara kokiem netaisnību, un koki raud… Vini uzšķērž zemei iekšas, vini dara zemei sāpes un zeme raud… Viņi saindē mūsu upju ūdeni [35] [1] Litl-Tertls runā te par smirdošiem notekūdeņiem no lielākām apdzīvotām vietām un atsevišķiem amatniecības uzņēmumiem, kas atradās pie upēm un strautiem. un dara to duļķainu, zivis mirst un upes raud… Tā jūs redzat, ka zivis un upes raud, koki raud, zeme raud, pļavu zāles raud… [36] [1] Vārdi par dabas raudāšanu balto vīru kauna darbu dēļ dažas ziņojumos ir pierakstīti Litl-Tertlam, dažos atkal kādam kikepū virsaitim. — Katrā ziņā sekojošie vārdi par zemes nepārdodamību, tālāk salīdzinājums ar dūri un pirkstiem ir vēsturiski neapšaubāmi pierakstāmi Litl-Tertlam. Taču vienreiz šos noziedzniekus, kas noziedzās pret zemi, dzīvnieku, koku un sarkanādaini, sasniegs taisnīgs sods, tāpat kā mums tagad jāuzņemas pret vienu šo mičimalzu daļu atriebības karagājiens!»

Atzinīga murmināšana.

Mešekenkve turpināja: «Arvien, kad mēs šos laupītājus esam sodījuši, un viņi redz, ka ar varu netiek uz priekšu, viņi smaidīdami mums tuvojas un grib mums mūsu zemi atpirkt… bieži tas viņiem arī izdodas, maldinot vientiesīgos sarkanos. Bet es saku: indiāņu zeme nav pērkama, tā ir viņu zeme vienmēr un mūžīgi!…»

Viņš uz brīdi apstājās.

Citas tautas līdzīgā stāvoklī, pie šiem vārdiem, kam vajadzēja klausītājus stipri aizkustināt, būtu, protams, skaļi izkliegušas savu piekrišanu. Bet ne šie indiāņi. īsā teikumā Mešekenekva bija izteicis to, kas viņiem visiem bija prātā, kas bija viņu testaments un nākotnes cerība. Katrs skaļš piekrišanas izteikums būtu tikai apgānījis šos vārdus un tās domas, kas no tiem izrietēja.

Tāpēc viņu domīgā klusēšana bija arī vislielākās piekrišanas apliecinājums.

Pēc kāda brīža Mešekenekve turpināja, uzmezdams ātru skatu viesiem šavaniešiem: «Redziet, šeit manu roku!» Un viņš pacēla savu labo roku un izplēta pirkstus.

«Katram atsevišķam pirkstam par sevi ir mazs spēks. Bet es tos salieku kopā un savelku dūrē…»

Viņš rādīja savu dūri.

«… tad šie, pirmīt vēl tik vājie pirksti nu kopā savienoti ir pēkšņi kļuvuši stipri. Ar atsevišķiem pirkstiem es nevaru sist, bet ar dūri es varu sist, tāpat kā ar tomahauku!»

Visi kā valdzināti sekoja viņa vārdiem.

Par viņa vaibstiem būtu gandrīz vai pārlidojis sāpīgs smaids, ja viņš pēdējā mirklī nebūtu atcerējies, ka nedrīkst, kā savu tautu augstākais virsaitis, ārīgi rādīt savu aizkustinājumu. Un tāpēc viņš gandrīz čukstēdams teica sapulces klusumā:

«Tādas pašas kā rokas vājie pirksti… ir indiāņu tautas, kad tās katra cīnās tikai par sevi… bet savilktas dūrē — apvienotas vienā indiāņu kopā, viņas ir ļoti stipras un neuzvaramas. Mičimalzas grib mūs iznīcināt, bet, savilkti dūrē, mēs šos svešos zemes laupītājus atkal izdzīsim no mūsu dzimtenes. Es zinu, jūs visi tagad domājat tāpat kā es, bet jūs visi zināt arī vienu: «Mūsu zeme paliks indiāniska — vienmēr un mūžīgi» [37] [1] Mūs pārņem sāpes, kad mēs šos Litl-Tertla vārdus salīdzinām ar vecā ozāgi virsaiša Baltā Zirgu Ērgļa vārdiem simt četrdesmit četrus gadus vēlāk. LitlTertls licēja sarkanā vira nākotnei, turpretim, vecais ozāgi uz. šo nākotni, kuru viņš pats pārdzīvojis, varēja jau atskatīties. Neviens amerikāņu vai eiropiešu dzejnieks nevarētu lahāk aprakstīt indiāņu rases traģēdiju, kā to mūsu dienās, un, proti, Berlīnē 1929. gadā ar vienkāršiem vārdiem angļu valodā ir izteicis simt septiņus gadus vecais (vispār pēdējais) ASV indiāņu virsaitis, Baltais /.irga Lrglis (pēc Šmita-Pauli tulkojuma vācu valodā). «Bēdīgākais ir tas, ka daudz kas ir zudis, kas nekad vairs neatgriezīsies. Nekad vairs kāds no maiemi pēcnācējiem nestāvēs augstu klintī un nevarēs raudzīties uz tālo, plašo, neskarto, paradīziski skaisto mežonīgo novadu — kungs, karalis savā valstī. Nekad vairs manas ausis nedzirdēs skrējēju bifeļu baru lielisko rūkoņu. Nekad vairs mani zēni — un ja arī tiem būtu desmitreiz ātrākas kājas par manām — nespēs panākt balto zirgu, šo stūrgalvīgo balto mustangu ar melnajām krēpēm un melno asti, kas slauka zemi. Tam visam ir beigas. IJn lielais Manilu tikai viens pats zina, kāpēc viņš ļāvis iznīkt tik daudz skaistam. Mana sirds ir bēdīga un kļūs atkal priecīga tikai tad, kad es varēšu ar saviem lielajiem lepnajiem virsaišiem jāt mūžīgajos medību novados, ko mums neviens bālseja nevar nozagt.» Sacītais attiecas uz ASV. Turpretim Meksikā, Ekvadorā, Bolīvijā, Paragvajā, Peru un Kolumbijā indiāņi sastāda arī šodien iedzīvotāju lielāko daļu.

Tagad nu visi viņam uzgavilēja: virsaiši, viesi, vecākie, vecun jaunkareivji.

Ko Mazais Bruņu Rupucis cerēja, proti, ka reiz visas indiāņu tautas apvienosies pret baltajiem iekarotājiem lielā aizstāvēšanās cīņā, tas mazākā apmērā piepildījās apspriedei sekojošā kara gājienā.

Kad Che-Kve ar abiem saviem dēliem un Melno Čūsku gāja pie zirgiem, lai visu sagatavotu kara takai, viņš

teica: «Es tikko no Mešekenekvas dzirdēju, ka šoreiz mēs neiesim cīņā vieni… šavanieši mums pievienojas!»

Bet Kenapekvo, kas tagad ar svilpienu piesauca no pļavas abus savus zirgus, Zemsenu un Pondavu, gandrīz nemaz neklausījās. Viņš bija par daudz uztraukts, jo viņš nu pirmo reizi, kā pilnvērtīgs vīrs, kā patiess karotājs lielvirsaiša pavadonībā, varēja doties pret ienaidnieku. No visām pusēm tagad bija dzirdami spalgie dzērves saucieni — kareiviskie cilts saucieni. Un kamēr viņš pēc vecas paražas krāsoja savu seju ar melnām pulvera gļotām, no jātnieku sapulcēšanās laukuma atskanēja sensenā indiāņu kara dziesma:

«Karavīri, kāpēc, kaujas dziesma kad skan Un no katras mēles raisās, Nāves domas nāk tuvu?

Tvanh — Tvanh-

Kāpēc mēs paši bīstamies krist, Vajājot citus vai vajāti esot?

Saturs

Pāris vārdu ievadam ……………………………………………………. 3

Divi uzbrukumi…………………………………………………………… 5

Sarkano karotāju gūstā ……………………………………………….. 46

Aizliegtā medicīndeja …………………………………………………. 84

Indiāņu jaunkareivja dēkas ……………………………………….. 115

F.. FiSers

pf.ke vtrrovs

Formai» 60\H4/16. Pas. Nr. 1032. Līgumcena. Licences Nr. 2-0692. Iespiesta a/s „Preses nains" tipogrāfijā Rīga, Balasta dambi 3.

[4] i .iclo maiemi taulu cilts.

* * maiemi valodā tas nozīmē «knābja Deguns».

[9] «jā,jā.»

[10] Lasi: «Merd» — rupjS lamu vārds.

[13] Maiemi izloksnē «kvanansvā» nozīmē: «maza meitene».

[20] angļi.

[27] Tagadējā kraula peldēšana cēlusies no indiāņiem.

[32] Pēc R. Irvinga Dodža.

[33] Oktobra.

Content

Fišers Emīls Peke Votavs

Pāris vārdu ievadam

Divi uzbrukumi

Sarkano karotāju gūstā

Aizliegta medicīndeja

Indiāņu jaunkareivja dēkas

Saturs