Kupers Džeimss Fenimors

Sarkanais pirāts

Džeimss Fenimors Kupers

Sarkanais pirāts

VĒSTURISKS ROMĀNS

.

,

1. nodaļa

Parols. Lai Marsa labvēlība staro pār viņa jaunajiem kalpiem!

V. Šekspīrs. Gals labs — viss labs

Neviens, kam pazīstama Amerikas pilsētu lietišķā rosība, ir neiedomāsies, ka tagad klusais Rodailendas tirdzniecības centrs savā laikā bijis viena no vissvarīgākajām ostām visā mūsu garajā piekrastē. No pirmā acu uzmetiena var likties, ka daba ar nolūku radījusi šo vietu, lai apmierinātu jūrnieku vajadzības un izpildītu to vēlmes. Tā kā Ņūportai piemīt visas četras nozīmīgās priekšrocības — droša un ietilpīga osta, mierīgs līcis, ārējā osta un ērts reids ar brīvu izeju, tad mūsu senčiem eiropiešiem Ņūporta šķita piemērota, lai dotu patvērumu flotei un kJūtu par šūpuli rūdītu un pieredzējušu jūrasbraucēju rasei. Otrā cerība gan daļēji piepildījās, toties cik maz īstenībai atbilda pirmā! Tuvu kaimiņos šai vietai, ko, liekas, bija izraudzījusi pati daba, uzradās veiksmīgs sāncensis, lai pārvilktu svītru visiem komerciālajiem aprēķiniem un tūkstošiem vecu patiesību pievienotu vēl vienu — «cilvēka gudrība ir neprāts».

Mūsu plašajās teritorijās nav daudz kaut cik nozīmīgu pilsētu, kas pusgadsimtā būtu mainījušās tik maz kā Ņūporta. Kamēr kontinenta milzīgās bagātības nebija izsmeltas, skaisto salu, uz kuras atradās Ņūporta, neskaitāmi Dienvidu plantatori izvēlējās par piemetni, glābdamies no sava svelmainā novada karstuma un slimībām. Viņi brauca uz šejieni bariem paelpot spēcinošo jūras gaisu. Vienas un tās pašas valsts pavalstnieki, abu Karolīnu un Jamaikas iedzīvotāji, te draudzīgi satikās, lai salīdzinātu savas ieražas un tikumus un stiprinātu cits citu kopējos maldos, kurus viņu pēcnācēji trešajā paaudzē sāk saprast un nožēlot.

Šī domu apmaiņa atstāja uz vienkāršajiem, nepiedzīvojušajiem puritāņu pēctečiem pa dajai svētīgu, pa daļai kaitīgu ietekmi. Apgūstot šajā saskarsmē laipno un pieklājīgo izturēšanos, ar ko izcēlās britu dienvidu koloniju aristokrātija, šīs zemes iedzīvotāji neizbēgami pārņēma arī dažus no tiem īpatnajiem uzskatiem par cilvēku rasu atšķirībām, ar kuriem šī aristokrātija bija izpelnījusies ne mazāku ievērību. Rodailenda bija pirmā Jaunanglijas province, kas atkāpās no savu vienkāršo senču paražām un uzskatiem. Pirmo triecienu te saņēma skarbā un parupjā izturēšanās, kas savā laikā tika uzskatīta par īstenas ticības obligātu pazīmi, par tādu kā ārēju apliecinājumu cilvēka iekšējam krietnumam, un te arī pirmo reizi notika acīm redzamā atkāpšanās no tiem svētīgajiem principiem, kas varēja noderēt par attaisnojumu pat daudz atbaidošākam ārējam veidolam. Neparasts apstākļu un īpašību apvienojums, kas ir tikpat dabisks, cik neizskaidrojams, padarīja Ņūportas tirgotājus vienlaikus par vergu tirgotājiem un džentlmeņiem.

Bet, lai kāds arī būtu bijis tās iedzīvotāju tikumiskais veidols tajā laikā, par ko ir runa, — 1759. gadā, pati sala nekad nav izskatījusies tik pievilcīga un jauka. Tālu saskatāmās kalnu kores vēl vainagoja mūžsenie meži, seklās ielejas klāja spirgtā ziemeļu zāle, un pieticīgās, taču glītās un ērtās mājiņas stāvēja paslēpušās birzīs un iegrimušas puķēs. Sava skaistuma un auglības dēļ šī vieta bija ieguvusi nosaukumu, kas tajās tālajās dienās varbūt izteica daudz vairāk, nekā ar to saprata. Novada iedzīvotāji dēvēja savus īpašumus par «Amerikas dārzu». Viņu viesi no saules kveldētajiem dienvidu līdzenumiem labprāt pieņēma šo lepno nosaukumu. Šis apzīmējums ir nonācis līdz mūsu dienām; no tā neatteicās tik ilgi, kamēr ceļotājam bija iespēja vērot daudzās platās, skaistās, pirms piecdesmit gadiem ar bieziem mežiem klātās ielejas [1] .

Mūsu jau pieminētais gads bija ļoti nozīmīgs britu īpašumiem šajā kontinentā. Nežēlīgs, asiņains karš, kas bija sācies ar sakāvēm un negodu, tuvojās triumfālām beigām. Francija pazaudēja savus pēdējos īpašumus kontinentā, un visa milzīgā teritorija starp Hudzona līci un Spānijai piederošajām zemēm nonāca Anglijas varā. Koloniju iedzīvotāji lielā mērā bija sekmējuši savas dzimtenes panākumus. Zaudējumi un pazemojumi, kas bija piedzīvoti Eiropas pavēlnieku pārsteidzošās aizspriedumainības dēļ, lepnumā par panākumiem sāka dzist no atmiņas. Bredoka rupjās kļūdas, Ļaudona laiskums un Eberkrombija nevarība tika izpirkti ar Emersta enerģiju un Vulfa ģēniju. [2] Visās zemeslodes malās uzvarēja britu ieroči. Sevišķi skaļi gavilēja un līksmoja uzticamie kolonisti, apzināti izliekoties neredzam to niecīgo slavas daļu, ko varena nācija gaužām negribīgi atvēl saviem vasaļiem, tāpēc ka godkāre, gluži tāpat kā alkatība, aug reizē ar šo kaislību apmierināšanu.

Apspiestības un nelikumību sistēma, kas paātrināja norobežošanos, kurai apstākļu dabiskas attīstības gaitā agri vai vēlu vajadzēja notikt, toreiz vēl nedarbojās. Līdzīgi visām senām un lielām nācijām tā nodevās patīkamai, bet bīstamai nodarbei — pašapcerei. Par otrās šķiras cilvēkiem uzskatīto ļaužu labos darbus un nopelnus drīz vien aizmirsa, bet, ja arī atcerējās, tad tikai tādēļ, lai parādītu nepareizā gaismā un nopulgotu. Tā kā šī attieksme izpaudās aizvien jūtamāk politisko nesaskaņu izraisītās neapmierinātības dēļ, tad tas noveda pie vēl uzkrītošākām netaisnībām un lielākām kļūdām. Nācijas augstākajā likumdošanas padomē cilvēki, kam, ņemot vērā viņu pieredzi, vajadzēja būt saprātīgākiem, nekautrējās parādīt, ka nepazīst tautu, ar kuru kopā lējuši asinis. Pašcieņa piešķīra vērtību mulku uzskatiem. Šīs mieri-

r r / / /

nošās apmātības ietekmē kara veterāni pazemoja savu cildeno arodu ar plātību, ko pār savām lūpām nebūtu laidis pat salonu lauva; šīs apmātības ietekmē ģenerālis Bergoins Anglijas apakšnamā deva neaizmirstamo solīju m u n osoļ o t n o Kv e be ka s līd z Bos to n a i a r s pē ki e m, ku ru lielumu viņš bija gatavs nosaukt; vēlāk viņš šo solījumu arī izpildīja, noiedams šo pašu attālumu ar divreiz mazāku ceļabiedru skaitu, tikai tie bija gūstekņi; šīs apmātības ietekmē Anglija pēc tam pazudināja simts tūkstošu dzīvību un izšķērdēja savas bagātības par simtiem miljonu.

Šīs neaizmirstamās cīnās vēsturi zina katrs ameri-

/

kānis. Apmierināts ar apziņu, ka viņa tēvzeme ir triumfējusi, viņš mierīgi ļauj šai slavenajai uzvarai ieņemt pienācīgo vietu vēstures lappusēs. Viņš redz, ka viņa impērija balstās uz plaša un dabiska pamata, kam nav vajadzības pēc pērkamo rakstnieku atbalsta, un, par laimi tiklab savas dvēseles, kā arī sirdsapziņas mieram, viņš

saprot, ka valsts uzplaukums nav panākams, pazemojot

kaimiņtautas.

/

Mūsu stāstījums aizved mūs atpakaļ klusajā laika posmā pirms revolūcijas vētras. 1759. gada pirmajās dienās ņūportieši, tāpat kā visu pārējo Amerikas pilsētu iedzīvotāji, izjuta skumjas sajaukumā ar prieku. Viņi apraudāja Vulfa bojāeju un vienlaikus gavilēja par viņa uzvaru. Kvebeka, Kanādas cietoksnis un pēdējais kaut cik svarīgais punkts, kas vēl bija palicis tautai, kuru kolonisti bija mācīti uzskatīt par viņu dabisko ienaidnieku, nupat kā bija pārgājusi citu rokās. Šī uzticība Anglijas kronim, kas bija tik daudz izcietusi, iekams amerikāņiem svešais princips zaudēja savu nozīmi, bija sasniegusi augstāko pakāpi, un droši vien nebūtu iespējams atrast nevienu kolonistu, kurš neuzskatītu iedomāto Braunšveigas dinastijas [3] slavu zināmā mērā par paša goda lietu. Dienu, kad sākas mūsu stāsts, lādzīgie pilsētas un tās apkārtnes iedzīvotāji pilnīgi ziedoja, lai paustu savas jūtas sakarā ar karaļa ieroču uzvaru. Kā daudzas vēlākās dienas, tā iesākās ar zvanu dimdināšanu un šaušanu no lielgabaliem; ļaudis rīta agrumā bija izgājuši ielās, lai ļautos priekam, kas paredzamo jautrību lielākoties padara par bezjēdzīgu laika nosišanu. Izraudzītais dienas orators bija parādījis savu daiļrunību, prozaiskā sēru dziesmā cildinot kritušo varoni, un pilnīgi apliecinājis savu uzticību karalim, pazemīgi noliekot troņa piekājē ne vien šā mocekļa, bet daudzo tūkstošu viņa drosmīgo cīņasbiedru slavu.

Ar šo lojalitātes pierādījumu apmierinātie pilsētnieki sāka doties uz mājām, kad saule rietēja virs bezgalīgajiem novadiem, kas toreiz vēl netraucēti dusēja pirmatnējā neskartībā, bet tagad ir pārpilni ar augļiem un civilizācijas labumiem. Zemnieki no apkārtējiem ciemiem un pat viesi no tuvējā kontinenta sāka posties tālajā mājupceļā ar to apdomāto rūpību, ar ko vēl joprojām izceļas vietējie iedzīvotāji, pat ļaujoties vispārgalvīgākajai jautrībai, lai krēslojošais vakars nesagādātu viņiem liekus izdevumus, kas nepavisam nesaderējās ar šim gadījumam raksturīgajām jūtām. Vārdu sakot, lielais uztraukums bija pāri, un katrs atgriezās savā prātīgajā parasto ikdienas nodarbību gultnē ar nopietnību un apdomu, kas rādīja, ka ļaudis nebūt nav aizmirsuši, cik daudz laika izšķieduši patriotisko jūtu paušanai, kura viņiem gandrīz vai bija likusies pārmērīga.

Pilsētā atkal klaudzēja veseri un cirvji, kauca zāģi; daudzu veikaliņu logi bija pa pusei atvērti, it kā to īpašnieku intereses būtu ielaidušās kompromisā ar sirdsapziņu, bet visu trīs pilsētas viesnīcu saimnieki stāvēja durvju priekšā, noskatīdamies uz aizejošajiem zemniekiem, un viņu acīs bija skaidri salasāms, ka viņi meklē klientus starp ļaudīm, kuri allaž daudz labprātāk tiecas pārdot nekā nopirkt. Uz viņu draudzīgajiem galvas mājieniem, apvaicāšanos par sievu un bērnu veselību un dažos gadījumos arī tiešajiem aicinājumiem iegriezties un iedzert

atsaucās tikai daži trokšnaini un dīki matroži no ostā

/

stāvošajiem kuģiem, kā arī kāds pusducis parasto krodziņu apmeklētāju.

Tā sauktajās Jaunanglijas provincēs tolaik dzīvojošo cilvēku raksturīga īpatnība bija ikdienišķa rosīšanās līdz ar pastāvīgām, kaut reizumis netiešām rūpēm par nākotni. Tomēr dienas notikums nebija aizmirsts, kaut arī neviens neuzskatīja par nepieciešamu tukši pļāpāt vai spriedelēt par tā norisi pie vīna pudeles. Tie, kuriem pa dažādiem ceļiem bija jādodas tālāk salas iekšienē, salasījās nelielās grupiņās un brīvi, taču ar dziļu cieņu pārrunāja, kā norisējušas dižās nacionālās svinības un kā pret viņiem izturējušās dažādās ceremoniju vadībai izraudzītās personas, visu cienītie cilvēki, kas šajās svinībās spēlējuši galveno lomu. Visi atzina, ka pateicības lūgšanas, kas patiesībā bija mazliet prozaiskas un ar vēsturisku ievirzi, bijušas nevainojamas un dziļi izjustas, un kopumā (kaut arī daži pret galveno oratoru nelabvēlīgi noskaņota advokāta klienti piekrita šim viedoklim negribīgi) tika nospriests, ka no cilvēka mutes nekad nav dzirdēta tik spilgta runa, kāda šajā dienā sacīta viņu klātbūtnē. Gluži tādās pašās domās bija strādnieki, kas ostā būvēja kuģi, kuru ar tādu pašu provinciālu sajūsmu, ar kādu bija padarītas nemirstīgas tik daudzas ēkas, tilti un pat cilvēki viņu pašu novada robežās, viņi pārliecināti pasludināja par skaisto proporciju ziņā visretāko tālaika kuģubūves paraugu!

Daži vārdi varbūt ir jāpasaka par pašu oratoru, lai šis ievērības cienīgais dabas brīnums ieņemtu pienācīgo vietu drīzai aizmirstībai lemtajā mūsu aprakstītās dienas slavenību katalogā. Viņš pātaroja apkārtējiem ikreiz, kad radās vajadzība apspriest tādu izcilu notikumu kā nupat minētais. Visi pamatoti secināja, ka nevienam nav tik dziļu un plašu zināšanu kā viņam, un ar pilnām tiesībām apgalvoja, ka šīs zināšanas pārsteigušas ne vienu vien mācītu eiropieti, kuru karstumam līdzīgā slava — jo vairāk ierobežo, jo vairāk tā pieņemas spēkā — vilinājusi paspēkoties ar šo vīru antīkās literatūras arēnā. Viņš bija cilvēks, kas lieliski prata izmantot šīs dāvanas sev par labu. Tikai vienu reizi viņš bija rīkojies neapdomīgi, tādējādi gandrīz vai sašķobīdams iegūto reputāciju, — pieļāvis, ka vienu viņa spārnotās daiļrunības paraugu iespiež jeb, kā šajā sakarā izteicās viņa asprātīgākais, bet ne veiksmīgākais sāncensis, otrs pilsētas advokāts, ka vienu no viņa bēgošajiem sacerējumiem noķer. Bet pat šis eksperiments, lai kādas sekas tam arī būtu bijušas citur, tikai nostiprināja viņa slavu pašu mājās. Tā viņš stāvēja apbrīnotāju priekšā sev raksturīgajā cienīgumā.

Atstājuši šo talantīgo laimes un dabas lutekli, tagad pāriesim pie pilnīgi citādas personas un uz citu pilsētas daļu. Vieta, kurā mēs gribam nogādāt lasītāju, nebija nekas cits kā darbnīca, kuras saimniekam nebija nekas pretī pašam ar vislielāko rūpību pildīt vissīkākos sava drēbnieka amata pienākumus. Šī vienkāršā ēciņa stāvēja netālu no jūras, pilsētas nomalē, tā ka tās iemītniekam bija iespēja priecēt acis ar jauko skatu uz līci un ezeram līdzīgo ārējo ostu, kuru no pirmā šķīra dabiskā caurtece starp salām. Tieši viņa durvju priekšā atradās neliela piestātne, kur reti kāds pietauvojās, bet nolaistības iespaids un rosības trūkums pietiekami skaidri liecināja, ka šī nav īstā vieta daudzinātajam ostas tirdzniecības uzplaukumam.

Diena atgādināja pavasara rītu, brīzei, kas reizēm savirmoja ūdens virsmu, piemita Amerikas rudenim tik raksturīgais glāsainums; cienījamais amatnieks darīja savu darāmo, sēdēdams uz galda pie atvērta loga, krietni vairāk apmierināts ar sevi nekā daudzi no tiem, kuriem liktenis bija lēmis dzīvotjjreznībā, zem samta baldahīniem ar zelta izšuvumiem. Ārpusē, ar plecu atspiedies pret mājeles sienu, it kā viņa kājām būtu grūti bez palīdzības noturēt smago ķermeni, laiskojās garš, lempīgs, bet spēcīgs un labi noaudzis zemnieks; viņš acīmredzot gaidīja, kad drēbnieks, pabeigs šūt drānas, kuras viņš bija nodomājis vilkt mugūrā,-nākamajā svētdienā ejot uz baznīcu.

Lai īsinātu laiku un varbūt arī lai, strādājot ar adatu, remdinātu nevaldāmo runātkāri, ne viens, ne otrs neapklusa ne mirkli. Tā kā viņu sarunas tēmai bija vistiešākais sakars ar mūsu stāsta būtību, tad atļausimies iepazīstināt lasītāju ar mums vissvarīgāko šīs sarunas daļu. Turklāt jāpatur vērā, ka strādātājs vairs nebija nekāds jaunais cilvēks un, spriežot pēc ārienes, izskatījās pēc tāda, kas vai nu aiz paša nespējas, vai pēc ļauna likteņa gribas bija sities pa dzīvi, nelaižot savam mājoklim klāt trūkumu tikai ar strādlgumu un sīkstu taupību, bet dīkdienis bija jauneklis tajos gados un ar tādu stāvokli, kad jauna tērpa iegāde ir svarīgs notikums dzīvē.

—   Jā, — iesaucās nenogurdināmais drēbnieks, un viņam izlauzās nopūta, kas varēja nozīmēt tiklab pilnīgu sirdsprieku, kā galēju miesīgu nogurumu, — jā, var jau gadīties, ka no cilvēka mutes kādreiz ir nākuši daiļrunīgāki teicieni nekā tie, kuri šodien plūda pār miertiesneša lūpām, bet mēs te, kolonijās, gan neko labāku neesam dzirdējuši. Kad viņš runāja par ļaužu tēva Ābrama dzimteni, par kaujas dūmiem un dārdiem, Pardon, tas uzvandīja manās krūtīs un iekšās tādu saviļņojumu, ka es nudien būtu varējis saņemt drosmi un mest pie malas savu uzpirksteni, lai arī pats meklētu slavu kaujā par karali.

Jauneklis, kura kristīgo jeb, kā vēl aizvien saka Jaunanglijā, «Dieva doto» vārdu viņa reliģiozie kūmas bija izvēlējušies, lai pazemīgi paustu cerības uz nākotni [4] , pagrieza galvu pret varonīgo drēbnieku, un viņa acīs iedzirkstījās izsmējīga uguntiņa, kas parādīja, ka daba nav bijusi skopa, apveltot viņu ar humoru, kaut arī, visai savdabīgi audzināts un ne mazāk savdabīgi skolots, viņš neļāva šai īpatnībai vaļu.

— Tagad, kaimiņ Houmspan, ir izdevība godkārīgam cilvēkam, — viņš teica. — Viņa augstība taču ir pazaudējis savu visbrašāko ģenerāli.

—   Jā, jā, — atbildēja drēbnieks, kas vai nu jaunības dienās, vai šajā vecumā bija tik pamatīgi nošāvis greizi amata izvēlē, — lieliska, daudzsološa izdevība tam, kuram ir tikai divdesmit pieci, bet mans mūžs ir gandrīz nodzīvots un tā atlikusī daļa man jāpavada tepat, kur tu mani redzi, starp stīvdrānu un Osnabrikas audeklu [5] … Kas krāsojis šo audumu, Pardij? Tas ir vislabākais koka mizās krāsotais audums, ko es Šoruden esmu ņēmis pirkstos.

—  Kas nu ir, tas ir, mana večiņa prot piemeklēt izturīgu krāsu tam, ko noaudusi. Galvoju, kaimiņ Houmspan, ka, ja vien tu apģērbu pašūsi tā, ka tas pieguļ, šajā salā nebūs atrodams puisis, kas būtu ģērbts labāk par manas miesīgās mātes dēlu. Bet, ja jau tev nav lemts kļūt par ģenerāli, labais cilvēk, tad vari mierināt sevi ar to, ka nebūs arī nekādu kauju. Visi uzskata, ka francūži ilgi vairs neizturēs, bet, ja nav ienaidnieka, tad noteikti iestāsies miers.

—  Jo labāk, jo labāk, zēn: tas, kas redzējis tik daudz kara šausmu kā es, zina mierīgas dzīves īsto vērtību.

—   Tad jau tev, kaimiņ, nemaz nav svešs jaunais amats, pie kura tu gribēji ķerties?

—  Es? Es esmu pārlaidis piecus garus un asiņainus karus, un man ir pamats teikt paldies Dievam, ka esmu izgājis tiem visiem cauri pat bez nevienas tādas skrambiņas, kādu var dabūt no šīs adatas. Jā, piecus garus, asiņainus un, es varu teikt, slavenus karus esmu pārlaidis neskarts!

—  Tas tev, jādomā, ir bijis bīstams laiks, kaimiņ. Bet es visā savā mūžā esmu dzirdējis tikai par divām kaujām ar francūžiem.

—  Tu tak esi puišelis salīdzinājumā ar cilvēku, kam pāri sestajam desmitam. Vispirms šis karš, kas, iespējams, drīz beigsies. Esi slavēts par to, Dievs, kas vadi visas lietas gudrībā. Tad bija četrdesmit piektā gada notikumi, kad šurpu un turpu gar mūsu piekrasti burāja drošsirdīgais Vorens, viņa augstības ienaidnieku bieds un visu uzticamo pavalstnieku sargātājs. Tad bija tas darbiņš Vācijā; toreiz mums stāstīja šausmu lietas par kaujām, kurās vīri gāzušies kā zāle zem stipra pļāvēja izkapts. Tas jau iznāk trīs. — Drēbnieks pastūma uz augšu brilles un sāka skaitīt uz pirkstiem. — Ceturtais bija piecpadsmitā gada sacelšanās, bet par to es nevaru sacīt, ka būtu redzējis daudz: tajā laikā es biju pavisam jauns. Piektkārt, šausmīgās baumas, kas klīda pa visām provincēm, it kā sākusies vispārēja melnādaino un indiāņu sacelšanās un visi kristīgie tikšot vienā mirklī aizslaucīti no zemes virsas.

—   Nu, kaimiņ, es tevi vienmēr esmu uzskatījis par mājās sēdētāju un mieramiku, — atteica sajūsminātais zemnieks. — Man ne sapņos nerādījās, ka tu esi pieredzējis šos nopietnos notikumus.

—   Es nelielos, Pardon, citādi es būtu vēl kaut ko pielicis klāt šim sarakstam. Ne senāk kā trīsdesmit otrajā gadā notika pamatīga kauja par Persijas troni. Tu droši vien esi lasījis par mīdiešu un persiešu tikumiem. Redzi, par to pašu troni, kas izdeva šos negrozāmos likumus, arī notika šaušalīga cīņa, kurā asinis lija kā ūdens, bet, tā kā tas nenotika kristīgajā pasaulē, tad to es neuzskatu par paša pieredzētu, kaut arī ar pilnīgām tiesībām varētu stāstīt par dumpi Portensā — tas notika šajā pašā karalistē, kur es dzīvoju, tikai kaut kur tālāk.

— Tu acīmredzot esi daudz braukājis apkārt un pabijis visādās ķibelēs, labais cilvēk, ja jau visu to esi redzējis. Un tev ne matiņš nav nokritis no galvas?

—   Esmu ceļojis diezgan, Pardij. Divas reizes esmu braucis uz kontinentu, uz Bostonu, un vienu reizi peldējis pa lielo Longailendas līci uz pilsētu Jorku. Tā ir viena briesmīga lieta, vispirms jau tāpēc, ka gaužām tālu, bet galvenais tāpēc, ka jābrauc garām tādai vietai, kas nosaukumā salīdzināta arTofetas [6] vārtiem.

— Esmu bieži dzirdējis runājam par šo vietu, ko sauc par Elles vārtiem, un varu teikt, ka labi pazīstu cilvēku, kas izbraucis tiem cauri divas reizes: vienu reizi, kad braucis uz Jorku, un otrreiz — kad braucis atpakaļ.

— Galvoju, ka to viņš neaizmirsīs! Vai viņš tev stāstīja par Ketlu, kas mutuļo un verd tā, it kā apakšā kurētos Belcebula viskarstākā uguns, un par Cūkas Muguru, kur ūdens paceļas tik augstu kā lielajos Rietumu ūdenskritumos? Tikai pateicoties mūsu jūrnieku aukstasinībai un izveicībai un pasažieru neparastajai vīrišķībai, mēs izkļuvām cauri sveikā, lai gan man jāsaka, iziet cauri šim briesmīgajam šaurumam ir bargs pārbaudījums cilvēku drosmei. Mēs izmetām enkuru pie salām dažus fērlongus [7] no mūsu krasta un aizsūtījām laivu ar kapteini un diviem dūšīgiem matrožiem izlūkot, vai šaurumā viļņojas vai ir mierīgi. Tā kā viss bija labi, tad pasažierus izcēla malā, bet kuģi ar Dieva svētību izvadīja cauri. Mums bija iemesls priecāties, ka pirms mierīgo un drošo mājokļu atstāšanas visa draudze bija par mums aizlūgusi.

— Vai jūs apgājāt apkārt Vārtiem kājām? — iejautājās lamzaks, kas bija pati uzmanība.

—  Protams! Tas būtu bijis grēcīgs un zaimojošs izaicinājums liktenim, ja mēs būtu rīkojušies citādi, redzot, ka pienākums neaicina mūs nest tādu upuri. Bet visas šīs briesmas ir garām un, es nešaubos, tāpat paies arī šis asiņainais karš, kurā mēs abi esam piedalījušies. Un tad, es pazemīgi ceru, viņa svētajai augstībai būs brīvs laiks pievērst savas karaliskās domas pirātiem, kuri apsēduši šo piekrasti, un viņš pavēlēs kādam no saviem bezbailīgajiem kapteiņiem rīkoties aršiem neģēļiem tāpat, kā viņi labprāt izrīkojas ar citiem. Manām vecajām acīm būtu ko nenopriecāties, redzot, ka slaveno un ilgi medīto Sarkano Pirātu atvelk uz šo pašu ostu karaļa kuģis.

— Tas briesmīgais ļaundaris, par kuru tu nupat ieminējies, laikam ir traks?

—  Viņš? Uz tā patvaļnieku kuģa viņš nav vienīgais; visa viņa komanda līdz visjaunākajam kuģapuikam ir asinskāri un zemiski laupītāji. Sāp sirds un māc skumjas, Pardon, dzirdot par viņu ļaundarībām karaļa jūrās!

—  Es bieži esmu dzirdējis par šo pirātu, — atbildēja zemnieks, — bet nezinu nekādus sīkumus par viņa nekrietnībām.

—  Kā lai tu, puis, dzīvodams laukos, zinātu, kas notiek okeāna plašumos, tikpat daudz, cik zinām mēs, kas dzīvojam ostā, kur apgrozās tik daudz jūrnieku? Bet es baidos, Pardon, ka tu vēlu tiksi mājās, — viņš piebilda, paskatīdamies uz līnijām, kas bija novilktas uz viņa darba galda, lai redzētu, cik augstu ir rietošā saule. — Jau iet uz pieciem, bet tev vēl jākājo jūdzes desmit, pirms tu nonāksi līdz tuvākajam tēva saimniecības laukam.

—  Ceļš ir gluds un ļaudis godīgi, — atbildēja zemnieks, kas bija ar mieru gaidīt kaut līdz pusnaktij, lai tikai uzzinātu sīkumus par kādām baismīgām laupīšanām uz jūras, bet pēc tam pastāstītu tiem, kuri visādā ziņā salasīsies ap viņu, lai dzirdētu, kas jauns ostas pilsētā. — Un vai patiesi no viņa tā baidās un viņu tā meklē it visur, kā stāsta?

—  Meklē! Vai tad īsts kristietis meklē Tofetu? Okeāna plašumos atradīsi reti kādu, — pat ja viņš būtu tikpat varonīgs kā Jēzus Nevins, dižais ebreju karavadonis — kurš drīzāk gribētu ieraudzīt zemi nekā šā ļaunā pirāta bramburas! Cilvēki cīnās slavas dēļ, Pardon, kā pats, var teikt, esmu pieredzējis, pārlaizdams tik daudzus karus, bet nevienam nav patikas sastapties ar ienaidnieku, kas jau ar pirmo šāvienu paceļ savu asiņaino karogu un ir gatavs uzlaist gaisā gan ienaidniekus, gan pats sevi, redzot, ka sātanam vairs nenāk ne prātā viņam palīdzēt.

—  Ja jau šis ļaundaris ir tik pārgalvīgs, — teica jauneklis, augošā lepnumā izriezdams platos plecus, — kālab gan salas iedzīvotāji un plantāciju īpašnieki nevarētu sagatavot kādu piekrastes kuģi, lai atvestu viņu uz ostu un parādītu karātavas, kas ilgojas pēc viņa? Lai bungas norībina tādu paziņojumu pa visu apkārtni, un es galvoju, ka vismaz viens brīvprātīgais noteikti atradīsies.

—  Uzreiz var manīt, ka tu karu neesi redzējis ne acīs! Ko iesāks spriguļi un dakšas pret cilvēkiem, kas pārdevušies velnam? Karaļa kreiseri bieži vien naktī vai pašā saulrietā ieraudzījuši Pirātu, un, kad laupītāji pilnīgi ielenkti, bijis skaidrs, ka nu jau tie ir tikpat kā ar kāju važās, bet no rīta izrādījies, ka laupījums izčibējis, laikam taču ar paša nelabā palīdzību.

—    Un šie ļaundari iesaukti par sarkanajiem viņu asinskāres dēl?

r

— Tā sauc viņu barvedi, — atbildēja cienījamais drēbnieks, kas piepūtās aiz lepnuma, ka viņam ir tik interesantas lietas, ko pavēstīt, — un tāpat sauc viņa kuģi, tāpēc ka neviens cilvēks, kas spēris kāju uz tā klāja, vai tas būtu godīgs jūrnieks vai veiksmīgs ceļotājs, nav atgriezies, lai pastāstītu, vai tam ir labāks vai sliktāks nosaukums. Kuģis esot karaļa korvetes* lielumā, ar tādu pašu apbruņojumu un tādas pašas formas. Tomēr tas brīnumainā kārtā izslīdējis no rokām daudzām staltām fregatēm [8] , bet vienu reizi, pardon, — tās gan ir tikai baumas, tāpēc ka neviens uzticīgs pavalstnieks atklāti nerunās par tik skandalozu gadījumu, — to veselu stundu esot apšaudījis kuģis ar piecdesmit lielgabaliem un visu acu priekšā pirātu kuģis nogājis dibenā kā svina lote***. Bet, kad visi līksmi vēlējuši cits citam laimes sakarā ar to, ka razbainiekus beidzot piemeklējis pelnīts sods, ostā ienācis kāds Rietumindijas kuģis, kuru Pirāts aptīrījis nākamajā rītā pēc tās nakts, kad, kā domāja, laupītāji visi līdz pēdējam pazuduši ellē. Bet ļaunākais, puis, ir tas, ka tad, kad karaļa kuģis gāzts uz sāniem, lai aizbāztu ložu izsistos caurumus, pirāts braukājis gar piekrasti ar savu kuģi, kas šķita tik neskarts kā nupat no kuģu būvētāju rokām nācis!

—  Tas nu ir kas nedzirdēts! — iesaucās zemnieks, kuru šis stāstījums sāka manāmi ietekmēt. — Bet vai pēc izskata tas tiešām ir labi aptakelēts un skaists kuģis? Un vai tas vispār ir īsts kuģis ar īstu dzīvu komandu?

— Domas dalās. Vieni saka, ka esot, citi — ka neesot. Bet es labi pazīstu cilvēku, kas veselu nedēļu braucis kopā ar jūrnieku, kuru vētra simt asu attālumā panesusi garām pirātu kuģim. Viņiem par laimi, tā kunga roka tik vareni vandījusi jūras dzelmi, ka arī Pirātam pieticis darāmā, lai paša kuģi paglābtu no nogrimšanas. Mana drauga paziņa toreiz paguvis labi apskatīt gan kuģi, gan kapteini. Viņš stāstījis, ka pirāts bijis augumā uz pusi lielāks par garo sprediķotāju no kontinenta, mati viņam esot tādā krāsā kā saule miglā, bet acis tādas, ka neviens negribētu ieskatīties tajās otrreiz. Viņš redzējis to tikpat skaidri, kā es patlaban tevi: tas nelietis stāvējis uz klāja un ar roku, kas bijusi plata kā svārku atloks, metis godājamam tirgonim, lai tas turētos tālāk un abi kuģi saduroties neapskādētu viens otru.

— Ir gan bijis drosmīgs jūrnieks tas tirgonis, nebaidīdamies pieiet tik tuvu bezsirdīgajam nelietim!

— Esmu pārliecināts, Pardon, ka tas nenotika no laba prāta. Nakts bija tik tumša…

— Tumša! — pārtrauca sarunu biedrs, kuram, lai cik lētticīgs viņš būtu, kā jau īstam Jaunanglijas iedzīvotājam tomēr piemita zinātkāre un vērīgums. — Bet kā tad viņam izdevās tik labi saredzēt pirātu?

—      Neviens nezina, — atbildēja drēbnieks, — bet redzēt viņš redzējis tieši tā un tieši to, kā un ko es tev stāstīju. Vēl vairāk — viņš pacenties vērīgāk aplūkot pašu kuģi, lai varētu to atpazīt, ja nejaušībai vai liktenim labpatiktu savest viņus kopā vēlreiz. Tas bijis garš, melns kuģis, kas gulējis dziji ūdenī kā čūska zālē un neparasto izmēru dēļ izskatījies briesmīgi ļauns. Turklāt visi apgalvo, ka tas drāžoties ātrāk nekā mākoņi virs mūsu galvām, tam esot gandrīz vienalga, uz kuru pusi pūš vējš, un ka izbēgt no tā neesot ne par matu vieglāk kā sagaidīt tā žēlastību. Spriežot pēc visa dzirdētā, tas līdzīgs vergu kuģim, kas pagājušajā nedēļā, Dievs zina kādēļ, bija izmetis enkuru mūsu ārējā ostā.

Tā kā pļāpīgais drēbnieks bija patērējis savam stāstam ne mazumu dārgā laika, viņš ar divkāršu uzcītību steidza atgūt zaudēto, palīdzēdams adatai ar galvas un plecu kustībām. Tostarp lamzaks, kuram galva gandrīz vai plīsa no visa dzirdētā, pavērsa skatienu uz sarunu biedra pieminētā kuģa pusi, lai redzētu to, kam šobrīd vajadzēja nostiprināt viņa ticību tik aizraujošam stāstam, kas bija dziļi saviļņojis iztēli. Iestājās klusums, un šajā brīdī katrs bija aizņemts ar kaut ko citu. Klusumu iztraucēja drēbnieks: pabeidzis šūt, viņš nogrieza diegu, nolika pie malas visu, kas bija rokās, pastūma brilles uz pieres un, noguldījis rokas ar cieši savītiem pirkstiem uz ceļiem, pastiepās tik tālu, lai varētu izliekties laukā pa logu, arī pievērsa skatienu kuģim, kurš vēl joprojām piesaistīja

vina biedra uzmanību.

/

—    Zini, Pardon, — viņš teica, — sakarā ar šo pašu kuģi man iešāvās prātā dīvainas domas un nelabas nojautas. Runā, ka šis vergu kuģis ienācis pēc malkas un ūdens; tas nostāvējis jau veselu nedēļu, bet uz kuģa nav uzcelts ne žagars, kas būtu resnāks par airi, un es varu galvot, ka uz katru lāsi ūdens, kas tajā iesūkusies, iznāk desmit pilieni Jamaikas ruma. Tātad, kā pats redzi, kuģis noenkurots tādā stāvoklī, ka no visiem krasta baterijas lielgabaliem tam var trāpīt viens vienīgs, turpretī miermīlīgs tirdzniecības kuģis, protams, censtos nostāties tādā vietā, kur atrastos visu lielgabalu aizsegā, ja ostā ienāktu kāds korsāru kuģis.

—  Ir gan tev vērīga acs, saimniek, — sacīja pārsteigtais zemnieks. — Kuģis varētu nostāties kaut vai pie paša krasta, bet es diezvai to pamanītu.

—  Ieradums un pieredze, Pardon, lūk, kas mūs padara par īstiem cilvēkiem. Kā lai es, pieredzējis tik daudz karu, nesaprastu kaut ko no baterijām! Es pat veselu nedēļu nodienēju šajā pašā fortā, kad paklīda nevalodas, ka francūži izsūtījuši savus kreiserus no Luisburgas gar visu piekrasti. Šai sakarā mans pienākums bija stāvēt sardzē pie tā lielgabala, un es reizes divdesmit pagriezu to pret mērķi, lai redzētu, kur trāpīs, ja pienāks tāda nereize un būs vajadzība kniebt ar kaujas šāviņiem.

—  Bet kas tie tādi? — jautāja Pardons trulā ziņkārē, ko bija pamodinājuši drēbnieka atstāstītie brīnumi.

—    Vai tie ir matroži no vergu kuģa vai Ņūportas dīkdieni?

r

—  Tie? — iesaucās drēbnieks. — Skaidra lieta, ka tie ir svešinieki. Šajos nemierīgajos laikos nebūtu par ļaunu paskatīties uz viņiem uzmanīgāk. Ei, Neb, slinkuma pūzni, paņem drēbes un kārtīgi nogludini vīles, tāpēc ka kaimiņam Hopkinam nav laika, bet tu kulsti mēli kā jauns advokāts tiesā. Un nežēlo rokas, skuķi, tu gludini nevis indiešu muslīnu, bet audumu, ar kuru izklāt māju. Jā, Pardon, tavas māmuļas stelles atņem darbu daudziem godīgiem skroderiem.

Tādā veidā nodevis nepabeigto darbu neveiklajai, pūcīgajai meičai, kas bija spiesta pārtraukt tērgāšanu ar kaimiņieni un izpildīt rīkojumu, drēbnieks, kaut arī no dzimšanas klibs, veikli norausās no galda un izgāja ārā. Bet, tā kā lasītājam paredzama iepazīšanās ar svarīgākiem cilvēkiem, tad mēs sāksim to ar nākamo nodalu.

2. nodaļa

/

Sers Tobijs. Lieliski! Es jau manu, kas tur būs.

V. Šekspīrs. Divpadsmitā nakts

Svešinieku bija trīs, tāpēc ka lāga vīrs Houmspans, kas zināja ne tikai katra desmit jūdžu apkaimē ap paša mitekli dzīvojošā vīra un katras sievietes vārdu, bet arī daudzus sīkumus no viņu privātās dzīves, tūlīt iečukstēja ausī savam ceļabiedram, ka tie ir svešinieki un ka ar viņiem kaut kas nav kārtībā. Lai arī citiem būtu iespēja spriest par šā pieņēmuma pareizību, nepieciešams sīkāk aprakstīt katru no šiem cilvēkiem, kuriem, par nelaimi viņu labajai slavai, vismaz pagaidām bija tā nediena būt nepazīstamiem pļāpīgajam Ņūportas drēbniekam.

Pirmais un pēc izskata visiespaidīgākais no viņiem bija jauns cilvēks, kam nevarēja būt vairāk par divdesmit sešiem divdesmit septiņiem gadiem. Un par to, ka šos gadus nebija veidojušas tikai saulainas dienas un mierīgas naktis, liecināja brūnums, ko kārtu pa kārtai viņa sejai nemitīgi bija klājis virsū laiks, tā ka kādreiz baltajā, tagad olīvkrāsas sejas ādā cauri iedegumam lauzās ziedošas veselības apskaužamais sārtums. Vaibsti bija drīzāk cēli un vīrišķīgi nekā pareizi un simetriski, deguns drīzāk droši un asi iezīmēts nekā pareizi veidots, izvelbtā piere un biezās uzacis piešķīra sejai to neapstrīdamo gudrības izteiksmi, kas jau kļūst tik parasta amerikāņu sejās. Mutes aprises bija noteiktas un vīrišķīgas, bet, kad jaunais cilvēks kaut ko nomurmināja pie sevis un pasmaidīja, ziņkārīgais drēbnieks, iedams tuvāk, ieraudzīja uz tumšās sejas fona jo spilgtāk pavizam zobu rindas. Spoži melnie mati vijās nekārtīgās sprogās, pelēkās acis bija tikai nedaudz lielākas, nekā mēdz būt parasti, bet to mainīgā izteiksme drīzāk maiga nekā barga. Jaunā cilvēka miesasbūvē kustīgums laimīgā kārtā apvienojās ar spēku. Viņš izskatījās braši noaudzis, viss viņā bija samērīgs un graciozs. Pavisam vienkāršais, kaut arī kārtīgais un diezgan labi piegulošais vienkārša matroža apģērbs ne visai rotāja šo pievilcīgo ārieni, tomēr iedvesa tādu cieņu, ka aizdomu pilnais drēbniekmeistars neuzdrošinājās tūlīt uzrunāt svešo, kas, acu nenovērsdams, gluži kā apburts raudzījās uz ārējā ostā stāvošo iedomāto vergu kuģi. Viņa augšlūpa nodrebēja, sejā atplaiksnījās neizprotams smaids, un jaunais cilvēks, spēcīga saviļņojuma vai šaubu pārņemts, sāka kaut ko čukstēt. Neiedrīkstēdamies traucēt dziļās domās iegrimušo jaunekli, kas joprojām bija atspiedies pret pāļa galu, kur jau ilgi bija stāvējis, pilnīgi nemanot sveša cilvēka klātbūtni, drēbnieks steigšus pagriezās pret viņa ceļabiedriem.

Viens no tiem bija baltais, otrs — nēģeris. Abiem bija pāri pusmūžam, un, spriežot pēc izskata, abi sen bija pieraduši paciest viskrasākās klimata maiņas un neskaitāmas vētras. Viņi bija ģērbušies apvalkātās un ar darvu nolēkšķētās vienkāršu matrožu drēbēs, un arī citas pazīmes liecināja par viņu piederību šim arodam. Pirmais bija neliela auguma, drukns vīrs, kurā daba, varbūt nedaudz piepalīdzot ilgam ieradumam, laimīgā kārtā bija sakopojusi spēku platajos, varigajos plecos un muskuļotajās rokās, it kā pārējie šā cilvēka locekļi būtu uzskatīti par mazāk noderīgiem dažādās situācijās, kurās vispirmajā kārtā pieminētajiem jāparāda savs stiprums. Galva pēc izmēriem atbilda rumpim, piere bija zema un gandrīz visa aizaugusi ar matiem, mazās ačeles, kurās jautās ietiepība, bet reizumis iedegās niknums, bieži pazaudēja jebkādu izteiksmi, deguns bija strups un raupuļains, mute liela un negausīga, zobi sīki, balti un ļoti stipri, zods plats, vīrišķīgs un pat izteiksmīgs. Šis neparastā izskata cilvēks sēdēja uz tukšas mucas un, rokas sakrustojis, skatījās uz jau bieži pieminēto vergu kuģi, laiku pa laikam apveltīdams savu melnādaino līdzgājēju ar piezīmēm, kuras rosināja viņa vērīgums un dzīves pieredze.

Nēģeris ar saviem ieradumiem un nosliecēm ieņēma pieticīgāku vietu. Pēc miesasbūves un ar savu dzīvniecisko spēku viņi abi ļoti līdzinājās viens otram, starpība bija tikai tā, ka nēģeris bija garāks un samērīgāk veidots. Daba gan bija apzīmogojusi melnā sejas pantus ar viņa rasei raksturīgajām pazīmēm, tomēr nepadarot tos tik atbaidošus kā dažkārt savā nepatikā pret šiem likteņa piemeklētajiem. Viņa vaibsti bija apgarotāki, nekā mēdz būt nēģeriem, glāsmainās acis viegli iegailējās jautrībā, bet reizēm tāpat kā ceļabiedram izsmieklā. Viņa matos jau bija iezadzies sirmums, melnā āda bija pazaudējusi jaunībai piemītošo spoži melno nokrāsu; visi locekļi un kustības rādīja, ka darīšana ir ar rūdītu un smagā darbā cietinātu cilvēku. Viņš sēdēja uz plakana akmens un likās visnotaļ aizrāvies ar savu nodarbošanos, metot gaisā oļus un neparasti izveicīgi ķerot tos ar to pašu roku; šis laika kavēklis liecināja gan par iedzimtu tieksmi uz naivām izpriecām, gan par izglītības radītu augstāku prasību trūkumu. Tomēr šī darbošanās deva iespēju pārliecināties par nēģera fizisko spēku. Lai varētu brīvāk nodoties šai vienkāršajai izklaidei, viņš bija uzrotījis līdz elkonim vieglās audekla jakas piedurkni, atsedzot roku, kas varētu kalpot par modeli Hērakla rokai.

Neviens no šiem matrožiem nelikās mūsu ziņkāri-

/

gajam drēbniekam tik svarīga persona, lai laupītu viņam patiku kaut ko izdibināt. Tomēr godājamais skroderis nevis uzreiz padevās stiprajai dziņai, bet nolēma satriekt lamzaku ar savas gudrības pierādījumiem. Daudznozīmīgi pielicis pirkstu pie lūpām par brīdinājumu pēdējam, viņš klusiņām piezagās klāt matrožiem no aizmugures, lai dzirdētu noslēpumu, kas nejauši varētu pasprukt kādam no viņiem. Drēbnieks nekādus sevišķus panākumus neguva, kaut arī pēc balss skaņas vien nosprieda, ka aizdomas par viltīgiem nodomiem tikai apstiprinās. Kas attiecas uz pašiem vārdiem, tad, lai gan lāga vīrs ticēja, ka tajos slēpjas nodevība, sirds dzijumos viņš bija spiests atzīt, ka tā ir prasmīgi nobēdzināta un pat viņa asajam prātam nav notverama. Ļausim lasītājam pašam spriest par viņa domu pareizību.

— Jauks līcītis, Gvineja, — piezīmēja baltais, zelēdams tabaku un pēc ilga laika novērsdams skatienu no kuģa. — Tas, kas šūpojas aizvēja pusē bez mastiem, var priecāties par tādu vietiņu savam kuģim. Es gan saucu sevi par jūrnieku, tomēr nekādi nevaru apjēgt tā zeļļa domu — turēt kuģi ārējā ostā, kad viņš pusstundā var to ievilkt šajā dzirnavu dīķī. Viņa ļaudīm jāraujas vaiga sviedros, melnādainais Scīp*, un es to saucu par ļoti slikta laika taisīšanu no laba.

Nēģeris bija iekristīts par Scīpionu, pateicoties asprātībai, kas bija daudz parastāka Jaunanglijas kolonijās

^ ^ * Scīps — domāts romiešu karavadonis Scīpions Afrikānis (235. —183. g. pirms nekā tagad Savienotajās Valstīs. Viņam bija gluži vienalga, vai kuģis stāv reidā vai ostā, un, nepārtraukdams savu bērnišķīgo izpriecu, viņš to arī apliecināja, pilnīgi vienaldzīgi atbildot:

—  Viņš laikam domā, ka līcī ir pārāk sekls.

—  Es tev saku, Gvineja, — asā, pašpārliecinātā tonī iebilda viņa sarunu biedrs, — šis zellis ir nejēga! Kurš, kam ir saprašana par kuģiem, turēs savējo reidā, ja var ar priekšgalu un pakaļgalu pietauvoties tādā ostā kā šī?

—    Ko tu sauc par reidu? — pārtrauca nēģeris, ar nezinātāja kāri uztverdams sava pretinieka kļūdīšanos, sajaucot Ņūportas ārējo ostu ar tālāko atklāto enkurvietu. — Savu mūžu nebiju dzirdējis, ka enkurvietu, kam apkārt zeme, sauktu par enkurvietu!

— Paklau, mister Zelta Krasts, — norūca baltais, draudīgi noliekdams galvu, bet vēl arvien nepamezdams acis uz lēnprātīgo sarunu biedru, — ja tev nav vēlēšanās nākammēnes staigāt ar pārsistiem stilbiem, tad pievaldi mēli un pielūko, ka neļauj tai atkal vaļu. Saki man tikai vienu: vai osta nav osta un vai atklāta jūra nav atklāta jūra?

Tā kā pret šiem diviem ieteikumiem Scīpionam ar visu viņa atjautību nevarēja būt vērā ņemamu iebildumu, tad viņš ar gudru ziņu izvairījās tiem pieskarties un aprobežojās ar to, ka pašapmierinātībā papurināja galvu un pasmējās par savu iedomāto triumfu pār biedru tik sirsnīgi, it kā nekad nebūtu pazinis bēdas un ilgi un panesīgi cietis netaisnību un pazemojumu.

—  Jā, jā, — rūca baltais, ieņemdams agrāko mierīgo pozu un no jauna sakrustodams rokas, kuras nupat kā bija vicinājis, lai pastiprinātu draudus salauzt melnā «trauslos» kaulus, — tagad tu ķērc kā piekrastes vārnu bars un iedomājies, ka esi gudrākais no visiem. Tas kungs ir radījis melnādaino kā nesaprātīgu dzīvnieku, un pieredzējušam jūrniekam, kas divas reizes apbraucis apkārt abiem zemesragiem [9] un burājis gar visu kontinentu no Fandi [10] līdz hornam, nepiedien dzesēt muti, vedot pie prāta tavu sugu! Es tev saku, Scīpion, ja jau tu esi ierakstīts ar Scīpiona vārdu kuģu grāmatās — kaut arī es varu saderēt uz mēneša algu pret koka ķeksi, ka tavu tētiņu mājās sauca par Kvošī, bet māmiņu par Kvošību —, tāpēc es saku tev, Scīpion Afrikāni — tas, jādomā, ir jums, visiem melnajiem, pats piemērotākais vārds, — ka tam zellim ārējā ostā nav ne mazākās sajēgas par enkurvietu, citādi viņš būtu izmetis stāvenkuru iepretī tās tur saliņas dienvidu galam un, piestūrējis kuģi pie paša krasta, nolaidis enkurus ar labām kaņepāju tauvām. Nu, bet tagad padomā, Scīp, kur tas suns aprakts, — viņš turpināja tonī, kas liecināja, ka nupat notikusī nelielā saskriešanās bijusi tāda kā spēja brāzma, kuras viņi abi tik bieži pieredzējuši un pēc kurām drīz vien mēdz iestāties bezvējš, — un tu redzēsi, cik prātīgi es spriežu. Viņš ienācis šajā enkurvietā vai nu ar zināmu nolūku, vai tāpat vien. Domāju, ka tu tam piekritīsi. Ja tāpat vien, tad viņš būtu varējis nostāties daudz tālāk no šejienes, bet, ja ar kādu nolūku, tad vieglāk būtu tikt galā, kuģim stāvot tajā pašā vietā, kur es tev rādīju, puis, ne asi uz priekšu, ne atpakaļ, nevis tur, kur tas noenkurots pašreiz, kaut arī nostāties tuvāk nebija grūtāk kā atnest riekšavu jaunu spalvu kapteiņa spilvenam. Nu, ja tev ir kas uz to iebilstams, esmu gatavs uzklausīt kā saprātīgs cilvēks, kas nav aizmirsis, kā liekamas lietā vina zināšanas. f

— Bet ja nu vējš sāk stipri pūst no ziemeļaustrumiem, — atbildēja nēģeris, ar muskuļoto roku rādīdams uz nosaukto debespusi, — un kuģim ar skubu tieši jāiziet jūrā, kā lai viņš, pēc tava prāta, to izdara? Vai viņam pietiks vietas, lai noietu gar krastu vēja pusē? Ha, ko nu tu teiksi? Tu esi liels gudrībnieks, mister Dik, bet nekad neesi redzējis, ka kuģis pats ietu rīklē vējam, tāpat kā neesi redzējis, ka mērkaķis būtu sācis runāt.

—  Melnajam taisnība! — iesaucās jaunais cilvēks, kas acīmredzot bija noklausījies strīdu, kaut arī bija šķitis, ka viņu nodarbina kaut kas cits. — Vergu tirgotājs ir atstājis kuģi ārējā ostā, zinot, ka šajā gadalaikā visbiežāk pūš ziemeļrietumu vējš, un pēc tā, ka viņš tur augšējās stengas paceltas un kā ierēvētas buras, var noprast, ka viņam netrūkst cilvēku. Vai jūs varat uzostīt, puiši, vai viņš ir izmetis enkuru vai turas tikai tauvā?

—  Ir jābūt gaisagrābslim, lai stāvētu tādos paisumos, neizmetis enkuru vai nenodrošinājis kuģi vismaz ar stāvenkuru, — gari nedomājot, atbildēja baltais, acīmredzot balstīdamies uz savu jūrnieka pieredzi. — Es vēl pieļauju, ka viņš neko lielu nesaprot no enkurvietas, bet neviens uz ilgu laiku nenodrošinās kuģi ar enkuru vien, lai mētātos šurpu turpu kā tas garā pavadā pie koka piesietais kumeļš, kuru mēs nejauši ieraudzījām spārdāmies, nākdami pa sauszemi no Bostonas.

—   Viņi ir izmetuši tikai galveno enkuru, bet visus pārējos salikuši kaudzē, — teica nēģeris, ar savām melnajām acīm saprotoši skatīdamies uz kuģi un tajā pašā laikā nemitēdamies svaidīt oļus. — Nudien gribētos redzēt, kā Diks bez kāpšļiem jāj ar kumeļu, kas piesiets pie koka!

Nēģeris atkal priecājās par savu joku, purinādams galvu tā, it kā visu viņa būtni uzjautrinātu rupjās fantāzijas uzburtā aina, un smiedamies tik sirsnīgi, ka acīs saskrēja asaras, savukārt viņa baltais biedrs atkal sāka purpināt pārgudras un draudīgas pamācības. Jaunais cilvēks, kuru, cik varēja nojaust, pavisam maz saistīja dīvaino ceļabiedru strīdiņi un asprātības, joprojām uzmanīgi skatījās uz kuģi, kas šajā mirklī viņu, liekas, interesēja jo sevišķi. Viņš tāpat papurināja galvu, taču ar daudz nopietnāku sejas izteiksmi, it kā būtu ticis galā ar savām šaubām, un, kad nēģera vētrainā jautrība bija norimusi, piebilda:

—  Tev taisnība, Scīpion, viņš patiešām stāv uzstopenkura un tur visu gatavībā pēkšņai aiziešanai. Desmit minūtēs viņš var izvest savu kuģi tik tālu, lai tas nebūtu aizsniedzams krasta baterijas lielgabaliem, ja vien pūš kaut neliels vējiņš.

—   Jūs, kā rādās, esat varens meistars šajās lietās, — kāds ierunājās viņam aiz muguras.

Jauneklis spēji pagriezās un tikai tagad ieraudzīja viņiem klāt pienākušos svešiniekus. Starp citu, nebrīnījās viņš vienīgais, tāpēc ka pļāpīgais drēbnieks bija pārsteigts ne mazāk, varbūt pat vairāk nekā jūrnieki, kurus viņš bija vērojis tik uzmanīgi, ka nebija pamanījis vēl viena pilnīgi sveša cilvēka parādīšanos.

Nepazīstamajam varēja būt starp trīsdesmit un četrdesmit, viņa seja un apģērbs nevarēja nerosināt lādzīgā Houmspana dīdīgo ziņkāri. Viņš bija slaids, bet acīmredzot ārkārtīgi veikls un pat stiprs, īpaši ņemot vērā to, ka augumā līdzinājās labi ja vidēji lielam cilvēkam. Viņa āda kādreiz bija žilbinājusi ar sievišķīgu baltumu, bet tumši sarkanais iedegums, kas klāja sejas apakšējo daļu un uz kura fona sevišķi izcēlās ērgļa deguna smalkās aprises, nebija atstājušas ne miņas no sievišķības. Mati, tāpat kā seja, bija gaiši un krita uz pieres biezās, spožās, krāšņās cirtās. Mute un zods bija skaisti veidoti, lūpas savilktas nicīgā smīnā, bet mute kopā ar zodu neapstrīdami liecināja par juteklību. Acis bija zilas, lielas, ne pārāk izvalbītas un, kaut arī parasti lūkojās rāmi un pat maigi, reižu reizumis it kā mazliet nemierīgi un mežonīgi šaudījās apkārt. Svešajam galvā bija augsta konusveida cepure, nedaudz nošķiebta uz sāniem, piešķirot sejai mazdrusciņ švītīgu izteiksmi, mugurā gaiši zaļi jātnieka svārki, kājās briežādas bikses un gari zābaki ar piešiem. Rokā viņš turēja īsu pātadziņu un tajā mirklī, kad viņu ieraudzīja, zibināja to pa gaisu ar tādu izskatu, it kā nebūtu paģidis viņa negaidītās parādīšanās izraisīto pārsteigumu.

— Es saku, ser, ka jūs acīmredzot esat lielisks meistars šajās lietās, — viņš atkārtoja, vairs nespēdams pacietīgi izturēt jaunā jūrnieka drūmo skatienu. — Jūs runājat kā cilvēks, kas apzinās, ka viņam ir tiesības izteikt savas domas.

—  Vai jums liekas dīvaini, ka cilvēks, kas visu mūžu cītīgi strādājis kādā profesijā, neuzskata sevi par neprašu šajā lietā?

— Hm! Man liekas mazliet dīvaini tas, ka cilvēks, kas nodarbojas ar amatu, godā savu arodu tādā skanīgā vārdā kā «profesija». Mēs, tiesībnieki, mācīto universitātes vīru lutekli, nevaram lietot citu vārdu!

—  Sauciet vien to par amatu, tāpēc ka matrozim nav nekā kopīga ar jūsu aroda ļaudīm, — iebilda jaunais jūrnieks, novērsdamies no svešinieka ar nicinājumu, ko viņš pat necentās slēpt.

— Dūšīgs puisis! — nomurmināja otrs, daudznozīmīgi pasmaidīdams. — Nestrīdēsimies viena nieka vārda dēļ, draugs. Es atzīstu savu pilnīgu nezināšanu jūrniecības lietās un labprāt pamācīšos kaut ko no cilvēka, kurš ir tik lietpratīgs kā jūs savā cildenajā… profesijā. Man liekas, jūs runājat par paņēmienu, ar kādu tur tas kuģis ir noenkurots, un par to, kādā stāvoklī viņiem ir augšējās un apakšējās buras?

Augšējās un apakšējās? — iesaucās jaunais jūrnieks, pievērsdams jautātājam skatienu, kas bija ne mazāk izteiksmīgs kā iepriekšējais nicinājums.

— Augšējās un apakšējās, — mierīgi atbildēja svešais.

— Es runāju par labu sakārtojumu augšā, bet ir nedomāju tādā attālumā spriest par to, kas notiek pie viņiem apakšā.

— Tātad esmu kļūdījies, bet jūs piedosit nezinātājam, kas tik maz ko saprot no jūsu profesijas. Kā jau minēju, esmu tikai necienīgs advokāts karaļa dienestā un atsūtīts uz šejieni ar īpašu uzdevumu. Es vēl varētu piemetināt, ka tomēr neesmu tiesnesis.

—  Es nešaubos, ka jūs drīz iegūsit šo nosaukumu, — atbildēja matrozis, — ja vien viņa majestātes ministri prot novērtēt pieticīgus nopelnus un, protams, ja jūs priekšlaicīgi…

Jaunais cilvēks iekoda lūpā, viegli palocīja galvu un bez steigas devās tālāk gar krastmalu kopā ar abiem ceļabiedriem, kuri viņam sekoja ar tādu pašu vienaldzīgu sejas izteiksmi. Zaļajos svārkos ģērbtais svešinieks sekoja viņiem ar mierīgu un acīm redzami uzjautrinātu skatienu, plīkšķinādams ar pātagu pa zābaku, it kā prātotu, kādu ieganstu atrast, lai turpinātu sarunu.

—   … nepakārs, — viņš beidzot nomurdēja, it kā nobeigdams jaunā jūrnieka līdz galam neizteikto frāzi.

—    Diezgan jokaini, ka tāds puisis uzdrošinās pareģot tādu paaugstinājumu man.

Viņš jau grasījās sekot aizejošajiem, bet piepeši sajuta kādu roku mazliet nekautrīgi pieduramies savējai un palika stāvam.

—  Vienu vārdu pie auss, ser, — teica iztapīgais drēbnieks, dodams zīmi, ka viņam pavēstāms kaut kas svarīgs,

—  vienu pašu vārdu, ser, ja jau jūs esat šajā svarīgajā viņa majestātes dienestā. Kaimiņ Pardon, — viņš turpināja aizbildnieciskā tonī, — saule jau riet, un es baidos, ka tu vēlu tiksi mājās. Mana kalpone iedos tev savas drānas, un ej ar Dieva palīgu! Nesaki nevienam ne vārda, ko dzirdēji un redzēji, kamēr neesmu tev atļāvis, tāpēc ka diviem vīriem, kas šajā karā pārdzīvojuši tik daudz kā mēs, neklājas balamutēt. Ardievu, zēn! Aiznes labas dienas cienījamam zemkopim, savam tētim, un neaizmirsti sirsnīgi pasveicināt taupīgo saimnieci, savu māmuļu. Ardievu, godīgais jaunekli, ardievu!

Tādā veidā ticis vaļā no sava ziņkārā līdznācēja, Houmspans ar svarīgu izskatu nogaidīja, kamēr lampausis atstāj piestātni, un tikai tad atkal pievērsās zaļajos svārkos ģērbtajam svešiniekam. Tas vienā mierā gāja savu ceļu, iekams drēbnieks viņu vēlreiz uzrunāja; nepazīstamais, kā likās, no pirmā ašā acu uzmetiena bija atminējis, ar ko viņam darīšana.

—   Jūs teicāt, ser, ka esot viņa majestātes kalps? — jautāja drēbnieks, nolēmis izkliedēt jebkuras šaubas par to, vai svešiniekam ir tiesības uzklausīt viņa atzīšanos, un tikai pēc tam runāt pilnīgi atklāti.

— Varu teikt vēl vairāk — esmu viņa uzticības persona.

—  Ar katru muskuļu šķiedriņu sajūtu, ka man ir tas gods runāt ar tādu personu, — atbildēja vājulis, pieglauzdams savus šķidros mateļus un paklanīdamies gandrīz līdz zemei. — Jūtos neizsakāmi pagodināts, ka man ir tā laime tikt uzklausītam.

—  Ja tā, mans draugs, tad es uzņemos apsveikt jūs viņa majestātes vārdā.

—  Tik dāsns visžēlīgums atvērs manu sirdi, kaut arī nodevība un daudzas citas netaisnības ir to noslēgušas. Jūtos laimīgs, pagodināts un nešaubos, godājamais ser, ka šī izdevība dos man iespēju pierādīt uzticību karalim tāda cilvēka priekšā, kurš katrā ziņā aiznesīs līdz karaļa ausīm stāstu par maniem pieticīgajiem pūliņiem.

—  Runājiet brīvi, — karaliskā labvēlībā pārtrauca svešinieks zaļajos svārkos, lai gan vienkāršāks un ar cieņas pierādīšanu mazāk aizņemts cilvēks būtu viegli pamanījis, ka sarunas biedram sāk apnikt otra izplūdušie lojalitātes apliecinājumi. — Sakiet visu droši, draugs, mēs galmā vienmēr tā darām. — Sitaļādams ar pātagu pa zābaku un laiskā vienaldzībā griezdamies uz papēža, viņš pie sevis nomurmināja: — Ja šis puisis norīs arī to, tad viņš ir stulbāks par paša zosi.

—  Es teikšu, ser, es teikšu, un uzklausīt mani ir liela žēlastība no tāda augstdzimuša cilvēka kā jūs. Vai redzat, ser, to garo kuģi mūsu uzticamās ostas reidā?

—  Redzu. Šķiet, ka tas piesaista visu viņa augstības uzticamo vasaļu uzmanību šajā pilsētā.

—  Es domāju, ser, ka šajā ziņā jūs pārvērtējat mūsu pilsētnieku gudrību. Kuģis jau dienām ilgi stāv tajā vietā, kur jūs to redzat, bet es neesmu dzirdējis, ka kāda dzīva dvēsele, izņemot mani, kaut ar pušplēstu vārdu būtu ieminējusies, cik aizdomīgs tas izskatās.

—  Ak tā, — nomurmināja svešinieks, košļādams pātagas kātu un nenolaizdams zalgojošās acis no lāga vīra, kas vārda tiešā nozīmē vai plīsa no sava atklājuma svarīguma. — Un tieši par ko jums ir aizdomas?

—   Redzat, ser, var jau gadīties, ka es maldos… lai Dievs man piedod, ja tā ir… bet, lūk, ko es domāju par šo lietu. Lādzīgie ņūportieši uzskata kuģi un tā komandu par godīgiem un nekaitīgiem vergu tirgotājiem un kā tādus viņus arī laipni uzņem pilsētā: kuģim ir ierādīta ērta un droša enkurvieta, tā ļaudis laipni sagaida krodzinieki un veikalnieki. Es negribētu, lai jūs domājat, ka no manām rokām nācis kaut viens apģērba gabals šā kuģa ļaudīm. Nē, vienmēr paturiet prātā, ka viņi visas darīšanas kārto ar jauno drēbnieku vārdā Teips, kurš pievilina klientus, apmelojot un visādi noķengājot tos, kas prot amatu labāk par viņu, turpretī no manām rokām nav nācis neviens apģērba gabals pat visjaunākajam šā kuģa jungām.

— Jūsu laime, — atbildēja svešinieks, — ka negribējāt ielaisties ar šiem neliešiem, taču jūs aizmirsāt minēt galveno apsūdzību, kas man jāizklāsta karaļa vaiga priekšā.

—   Pacentīšos pēc iespējas ātrāk nonākt līdz vissvarīgākajam. Jums jāzina, augsti godājamais un cienījamais ser, ka es daudz ko esmu pieredzējis un daudz ko pārcietis viņa majestātes dienestā. Esmu izgājis piecus asiņainus, nežēlīgus karus, nerunājot par citām avantūrām un piedzīvojumiem, kuri padevīgam pavalstniekam jāpacieš lēnprātīgi un bez kurnēšanas.

—  Tas viss tiks darīts zināms karalim. Bet tagad, godājamais draugs, atvieglojiet savu sirdi, atklāti darot zināmas savas aizdomas.

—    Pateicos, cienījamais ser, es nekad neaizmirsīšu jūsu labvēlību pret mani, bet neviens nevarēs teikt, ka nepacietīgā vēlēšanās rast mierinājumu, par ko jūs ieminējāties, likusi man izkratīt sirdi vieglprātīgā un nepiedienīgā steigā. Jums jāzina, godājamais džentlmeni, ka vakar, kad es šai pašā stundā sēdēju vienatnē uz galda, nodevies pārdomām, — tā vienkāršā iemesla dēļ, ka mans skaudīgais kaimiņš bija pārvilinājis visus jaunos klientus pie sevis, bet jūs jau zināt, ser, kad rokām nav ko darīt, tad sāk darboties galva, — tātad, kā jau īsumā pieminēju, kad kā jebkura saprātīga būtne biju nodevies pārdomām par mūsu dzīves likstām un visu šajos karos pārciesto, tāpēc ka jums jāzina, drosmīgais džentlmeni, ka bez mīdiešu un persiešu zemē notikušā un Portensa dumpja Edinburgā, pieciem nežēlīgiem un asiņainiem kariem…

—  Pēc jūsu izskata vien var pateikt, ka ir darīšana ar karavīru, — viņu pārtrauca klausītājs, ar pūlēm valdīdams augošo nepacietību, — bet, tā kā man ir maz laika, es vispirms gribētu dzirdēt, kas jums sakāms par to kuģi.

— Jā, ser, tas, kas savā mūžā pieredzējis neskaitāmus karus, arī sāk izskatīties pēc karavīra. Tātad, par laimi, mums abiem ir vajadzīgs viens un tas pats, un es pāreju pie tās sava slepenā ziņojuma daļas, kam vistiešākais sakars ar šo kuģi. Tā nu es sēdēju, prātodams, kā manam valodīgajam kaimiņam izdevies pārvilināt pie sevis svešus jūrniekus, — kā jau teicu, ser, tas Teips ir šausmīgs pļāpa un puisietis, kurš redzējis labi ja vienu karu, — tātad es domāju, kādā veidā viņš atmānījis no manas darbnīcas manus likumīgos klientus, — un tad — jūs jau zināt, viena doma rada otru, gluži kā mūsu dievbijīgā draudzes gana rosinošajos un gudrajos sprediķos — man ienāca prātā šāds secinājums: ja šie jūrnieki būtu kārtīgi un apzinīgi vergu tirgotāji, vai viņi neskatītos ne virsū darbarūķim ar lielu ģimeni, lai savu godam nopelnīto zeltu gāztu klēpī nožēlojamam klabeklim? Es uzreiz nospriedu, ser, ka to viņi nedarītu vis. Es to klusībā arī lepni pateicu sev, bet pēc tam tieši uzdevu jautājumu, visiem dzirdot: kas tad viņi ir, ja ne vergu tirgotāji? Pašam karalim viņa karaliskajā gudrībā būtu jāpiekrīt, ka vieglāk ir šo jautājumu uzdot nekā uz to atbildēt, bet es atbildēju: ja tas nav nedz godīgu vergu tirgotāju kuģis, nedz arī viņa majestātes karakuģis, tad katram domājošam cilvēkam ir skaidrs, ka tas nevar būt nekas cits kā neģēlīgā Sarkanā Pirāta kuģis.

— Sarkanā Pirāta! — iesaucās svešinieks zaļajos svārkos tādā neviltotā satraukumā, kas nepārprotami liecināja, ka negaidot ir pamodusies viņa zūdošā interese par drēbnieka stāstījumu. — Jā, tas tiešām būtu noslēpums, bet kāpēc jūs tā nospriedāt?

—  Dažādu iemeslu dēļ, kurus es tūlīt nosaukšu pēc kārtas. Pirmkārt, kuģis ir apbruņots, ser. Otrkārt, tas nav

2-26 karakuģis, citādi par to zinātu visi un es vispirmajā kārtā sakarā ar to, ka man reti kad neatkrīt kāds penijs no karaļa jūrniekiem. Treškārt, to apstiprina nedaudzo no šā kuģa krastā nokāpušo matrožu bandītiskā un izaicinošā izturēšanās. Tātad, visbeidzot, to, kas ir pamatīgi pierādīts, var uzskatīt par neapstrīdami noskaidrotu. Tas ir viss, ser, ko es nosauktu par savu secinājumu pirmajiem priekšnoteikumiem, kurus, es ceru, jūs pienācīgā kārtā darīsit zināmus viņa karaliskajai augstībai.

Kaut arī godkārais amatnieks klāstīja savus mazliet izplūdušos slēdzienus diezgan juceklīgi un neizprotami, advokāts zaļajos svārkos klausījās Houmspanā ar lielu interesi. Viņa asais skatiens nepārtraukti šaudījās no kuģa uz sarunu biedra seju, bet atbildes dažbrīd kavējās. Bezrūpīgo jautrību, ar kādu viņš bija stādījies priekšā un kuru bija saglabājis visu sarunas laiku, aizstāja raizīga un apcerīga sejas izteiksme, kas klaji liecināja, ka šis dīvainis, lai cik vieglprātīgs parasti būtu, vajadzības gadījumā var būt nopietns un apdomīgs. Pēkšņi svešinieks nokratīja no sevis domīgumu, viņa sejā dīvainā sajaukumā ar atklātību parādījās ironija, un, familiāri uzlicis roku uz pleca atbildi gaidošajam drēbniekam, viņš sacīja:

—   Jūsu ziņojums rāda, ka esat uzticams un lojāls karaļa kalps. Visiem zināms, ka pat par Pirāta visupēdējā matroža galvu ir izsolīta prāva atlīdzība un ka bagātīgi, jā, pat lieliski tiks atalgots tas, ar kura palīdzību visa šī neliešu banda tiks nodota bendes rokās. Es droši zinu, ka par tādu pakalpojumu var saņemt vēl citus karaliskās labvēlības pierādījumus. Bija tāds Fipss, zemas izcelsmes cilvēks, kuru iecēla bruninieku kārtā…

—  Bruņinieku! — godbijīgā apbrīnā atsaucās drēbnieks.

—   Jā, bruņinieku, — vienaldzīgi atkārtoja svešais, — godājamajā bruņinieku kārtā. Kādu vārdu kristot kūma deva jums?

—     Mans kristītais vārds, žēlīgais un labais ser, ir Hektors.

— Bet dzimtas vārds? Kāds ir jūsu uzvārds?

—  Mēs vienmēr esam saukti par Houmspaniem.

—  Sers Hektors Houmspans neskanēs sliktāk. Bet, lai nodrošinātu šo apbalvojumu, par visu to ir jāklusē. Es apbrīnoju jūsu atjautību un esmu stingri pārliecināts par jūsu spriedumu loģiskumu. Jūs tik pamatīgi pierādījāt savu aizdomu patiesumu, ka man vairs nav šaubu — tas ir pirātu kuģis un drīz jūs nēsāsit piešus un tiksit saukts par seru Hektoru. Šīs divas lietas ir vienlīdz stipri iesakņojušās manā apziņā, taču mums jārīkojas piesardzīgi. Jūs, liekas, teicāt, ka neesat nevienam stāstījis par saviem minējumiem šajā lietā?

—   Nevienai dzīvai dvēselei. Teips var apzvērēt, ka visa komanda ir godīgi vergu tirgotāji.

—   Jo labāk. Vispirms mums jāpārliecinās par jūsu slēdzienu pareizību, bet pēc tam jādomā par apbalvojumu. Gaidiet mani šovakar vienpadsmitos tur pašā zemesraga galā, kur tas ietiecas ārējā ostā. No turienes mēs pavērosim uzmanīgāk, un, kad pēdējās šaubas būs izgaisinātas, nākamajā rītā mēs darīsim zināmu atklājumu, kas noskanēs no Beijas kolonijas līdz Ougltorpas apmetnēm, bet pagaidām mums jāšķiras, jo nebūtu labi, ja kāds redzētu mūs vēl ilgāk sarunājamies. Atcerieties: klusēšana, akurātība, karaļa labvēlība. Tas ir mūsu lozungs.

—   Ardievu, godājamais džentlmeni, — teica drēbnieks, paklanīdamies līdz zemei, turpretī svešinieks tikai pavirši pieskārās cepurei.

— Ardievu, serHektor, — atbildēja svešinieks zaļajos svārkos ar laipnu smaidu un graciozi pamāja ar roku.

Viņš lēni devās projām gar krastmalu un nozuda aiz Houmspanu mājas, bet senās dzimtas galva, tāpat kā daudzi viņa priekšteči un pēcteči, palika stāvam tik aizgrābts savā sajūsmā par uzsmaidījušo laimi un tik akls savā muļķībā, ka, lai gan viņa acis redzēja visu apkārt tikpat labi kā parasti, prāts bija galīgi ietinies godkāres

mākoņos.

/

3. nodaļa

/

Alonzo. Esi uzmanīgs, labo bocman!

V. Šekspīrs. Vētra

Līdzko svešinieks bija šķīries no lētticīgā drēbnieka, nozuda augstprātīgā izteiksme viņa sejā un tā kļuva dabiskāka un mierīgāka. Tomēr varēja likties, ka pārdomas nav visai raksturīgas un patīkamas šā cilvēka prāta iemītnieces, tāpēc ka viņš vieglā solī izgāja uz pilsētas galvenās ielas, aizvien vēl plīkšķinādams ar pātagu pa zābaku un raudzīdamies apkārt. Kaut arī šis skatiens bija izklaidīgs, tikai retam garāmgājējam viņš aši neuzmeta acis, un steiga, ar kādu svešais sāka aplūkot visu sev apkārt, neapgāžami liecināja, ka viņa prāts ir tikpat darbīgs, cik ķermenis. Tā ģērbts svešinieks, kas ar visu savu izturēšanos liecināja, ka ieradies šajā pilsētā nesen, uzreiz piesaistīja pirmajā nodaļā pieminēto acīgo viesnīcnieku uzmanību. Noraidījis visiecienītāko viesnīcnieku laipnos uzaicinājumus, viņš negaidīti pieņēma piedāvājumu no kāda, kura mājā mīļuprāt uzturējās ostas dīkdieņi.

Iegājis šīs par tavernu dēvētās iestādes bārā — citā zemē to gan varbūt nesauktu citādi kā par dzertuvi —, viņš atklāja, ka viesmīlīgā telpa mudž no parastajiem uzdzīvotājiem. Čaloņa mazliet pieklusa, parādoties viesim, kura āriene un apģērbs liecināja, ka viņš stāv pakāpi augstāk par šīs mājas ikdienišķajiem apmeklētājiem, bet tūlīt pat atsākās, līdzko svešais bija apsēdies uz sola un darījis zināmu saimniekam savu vēlēšanos. Atnesis pieprasīto dzērienu, saimnieks pietiekami skaļi, lai dzirdētu visi klātesošie, atvainojās par to, kā uzvedas kāda persona garās zemās istabas otrā galā: šis vīrs ne tikai kaut ko stāstīja, nelaizdams citus pie vārda, bet, liekas, prasīja visiem klausītājiem pievērst uzmanību kādam viņa atstāstītam neparastam notikumam.

— Tas ir bocmanis no ārējā ostā stāvošā vergu tirgotāja, skvair [11] , — paziņoja cienījamais Bakha kalps, — vīrs, kas ne mazumu dienu pavadījis jūrā un saskatījies tādus brīnumus, ka ar tiem varētu piepildīt biezu grāmatu. Ļaudis iesaukuši viņu par Veco Boreju [12] , lai gan viņa īstais vārds ir Džeks Naitingeils. Vai skvairam garšo mūsu punšs?

Svešinieks atbildēja apstiprinoši, pašmaukstinādams lūpas un palocīdams galvu, un nolika tikpat kā neaiztikto glāzi. Tad viņš pagriezās pret stāstītāju, kurš runāja ar tādu aizrautību, ka, izmantojot vietējo izteicienu, būtu nosaucams par otru «dienas oratoru».

Augumā šis vīrs bija krietni garāks par sešām pēdām; pusi no drūmās sejas aizsedza milzīga vaigubārda; no slikti sadziedētas brūces, kas kādreiz bija gandrīz pāršķēlusi šo pusi vēl divās daļās, bija palikusi rēta; visi locekli bija tikpat milzīgi kā augums, un tas viss sevišķi dūrās acīs matroža apģērba dēļ; jūrnieku sevišķi iezīmīgu vērta gara, nespodra sudraba ķēde ar sudraba svilpīti. Acīmredzot nepievērsdams ne mazāko uzmanību tam, ka parādījies viesis, kurš pieder pie ievērojami smalkākas sabiedrības nekā viņa parastie klausītāji, šis okeāna dēls turpināja savu stāstījumu balsī, ko daba, liekas, tīšuprāt bija devusi par apsmieklu viņa muzikālajam vārdam [13] . Šī balss patiešām tik ļoti atgādināja vērša dobjo maurošanu, ka ausij vajadzēja ar to aprast, lai būtu saprotami dīvaini izrunātie vārdi.

—  Tātad, — viņš turpināja, izstiepdams muskuļoto roku uz priekšu un ar īkšķi norādīdams uz vajadzīgo vietu, — Gvinejas piekraste varēja būt kaut kur tur, bet vējš, saproties, pūta no krasta puses brāzieniem, kā sprauslā kaķis, akurāt kā tas vecis, kas mūsu, jūrnieku, vajadzībām tur vēju maisā un reizēm izņem, reizēm atkal stingri iestūķē atpakaļ aizbāžamo. Vai tu zini, brāl, kas ir maiss?

Šis negaidītais jautājums tika uzdots lasītājam jau pazīstamajam lempim, kurš, turot padusē nupat no drēbnieka saņemtās bikses, bija uzkavējies, lai ar epizodēm no bocmaņa stāstījuma papildinātu savu radu izklaidēšanai domāto interesanto notikumu krājumu. Visi iesmējās, uzjautrinādamies par izbrīnīto Pardonu. Naitingeils saprotoši pamirkšķināja dažiem saviem drauģeļiem un, izmantojis izdevību «maķenīt atspirdzināties», — šis savādais izteiciens nozīmēja, ka viņš norija kādu puslitru ar ūdeni atšķaidīta ruma, — pamācošā tonī stāstīja tālāk:

—   Varbūt pienāks diena, kad arī tu sapratīsi, kas ir krasta vējš, ja izlaidīsi no rokām godīgumu. Kakls cilvēkam, brāl, ir dots, lai turētu galvu virs ūdens, bet nevis lai izstieptu to kā slikti sakārtotu trici. Tāpēc, ja tevi nes uz kārdinājuma sēkļiem, laikus nosaki kursu un nolaid loti. — Viļādams pa muti tabaku, viņš lepni paraudzījās apkārt kā zināmu morālu pienākumu izpildījis un turpināja: — Tātad tur bija zeme, bet vējš, kā es teicu, pūta no tās puses, no dienvidrietumiem, bet varbūt tas pūta no dienvidaustrumiem, reizēm drāzdamies kā haizivs spura, reizēm pluinīdams buru audeklu gar mastiem un stengām [14] , it kā buru audekla baķis maksātu tikpat, cik bagātnieka labdarība. Man šis laiks nepatika, es redzēju, ka tas ir pārāk nepastāvīgs mierīgai sardzei, tāpēc gāju uz pūpi [15] , lai vajadzības brīdī būtu vietā un izteiktu savas domas, ja man tās prasītu. Es jums teikšu, brāļi, ka, atbilstoši maniem ieskatiem par reliģiju un pieklājību, cilvēks nav neko lielu vērts, ja viņš nezina visus uzvedības likumus, tāpēc neviens nav redzējis, ka es ar savu karoti būtu līdis pie kapteiņa galda, kamēr neesmu uzaicināts, tā vienkāršā iemesla dēļ, ka mans guļamtīkls ir priekšgalā, bet kapteiņa — pūpē. Es nevaru pateikt, kurā kuģa galā atrodams labākais cilvēks, par to domas dalās, kaut arī visi zinātāji ir savā starpā vienis prātis. Tomēr es gāju uz pūpi, lai pateiktu savas domas, ja kāds man tās prasītu, un pavisam drīz arī notika tā, kā es biju paredzējis. «Mister Naitingeil,» viņš saka — mūsu kapteinis ir džentlmenis un nekad neaizmirst pieklājību uz klāja un vispār, kad tuvumā ir kāds no komandas, «mister Naitingeil», viņš saka, «ko jūs domājat par to mākoņu skrandu ziemeļrietumos?» — «Nu, ser,» es droši saku, tāpēc ka nekad nekavējos ar atbildi, ja mani uzrunā kā pienākas, «nu, ser,» es saku, «jūsu godība to saprot labāk par mani» — tas, zināms, bija bleķis, jo gadu un pieredzes ziņā viņš salīdzinājumā ar mani ir gatavais cālis, taču es nekad nesviežu pret vēju karstus pelnus vai vēl ko siltu, «nu, ser,» es saku, «mans padoms ir satīt visas trīs marsburas un nostiprināt klīveri. Mums nav kur steigties tā vienkāršā iemesla dēj, ka rīt Gvineja būs tajā pašā vietā, kur šovakar. Bet, lai kuģi šajās švīgās nemētātu, mums ir grotbura…»

— Jums vajadzēja ierēvēt arī grotburu, — aizmugurē atskanēja balss, kas piederēja tikpat kategoriskam, bet ne tik pļāpīgam cilvēkam kā bocmanis.

—  Kurš nepraša to saka? — nikni jautāja Naitingeils, kura apslēptās dusmas bija izraisījusi tik rupja un pārdroša iejaukšanās.

—  Cilvēks, kas ne vienu reizi vien apbraucis apkārt Āfrikai no Bonas raga līdz Labās Cerības ragam un prot atšķirt baltu brāzmu no varavīksnes, — atbildēja Diks Fids, kas, lai arī augumā bija mazs, ar druknajiem pleciem pašķirdams pūli, lauzās tuvāk savam aizkaitinātajam pretiniekam. — Jā, brālīt, lai nu kas es būtu, viszinis vai nepraša, es nekad nebūtu ieteicis savam kapteinim atstāt tik daudz pakaļējo buru, kad vējš kuru katru brīdi var sākt dzīt kuģi atpakaļ.

Kā atbilde uz tik pārliecinoši izteiktu apgalvojumu, ko visi klātesošie uzskatīja par pārmērīgi trakgalvīgu, no visām pusēm atskanēja stipra murdoņa. Acīm redzamas popularitātes iedrošināts, Naitingeils atbildēja bez vilcināšanās un bez kādas lēnprātības, un tad sākās apdullinošs koncerts, kurā uz tavernas apmeklētāju augsto, griezīgo balsu fona abu galveno strīdnieku noteiktie un enerģiskie apgalvojumi, iebildumi un citi izteicieni bija

saklausāmi kā zemi basa toni.

/

Kādu laiku šajā trokšņu jūklī strīdnieki nebija sadzirdami, un drošas pazīmes liecināja, ka strīda izšķiršanai Fids un bocmanis ir nolēmuši no vārdiem pāriet pie darbiem. Šajā saspringtu gaidu brīdī Fids visā savā depīgajā augumā draudīgi nostājās milzīgā pretinieka priekšā, šurpu turpu sāka mētāties četras stipras rokas, uzmilzdamas kā rotangpalmu stumbri ar muskuļu, locītavu un cīpslu kamoliem un draudēdamas izdeldēt visu, kas stātos tām pretī. Tomēr, klaigām pamazām norimstot, kļuva dzirdams, ko saka lielie strīdoņi, un, it kā samierinājušies ar to, ka var paļauties uz savas daiļrunības spēku, abi pamazām apvaldīja dusmas un, liekas, bija noskaņoti aizstāvēt savas pozīcijas ar mazāk briesmīgiem līdzekļiem nekā vinu muskuļotās rokas.

r / /

— Tu, brāl, esi drosmīgs jūrnieks, — teica Naitingeils, apsēzdamies atpakaļ vietā, — un, ja runāšana būtu tas pats, kas darīšana, tad kuģis, bez šaubām, tev klausītu. Bet es, kurš esmu redzējis veselas divklājnieku un trīsklājnieku flotiles — turklāt ar visu tautu karogiem, izņemot varbūt vienīgi jūsu, mohoku [16] , karogu, tāpēc ka viņu kuģis, es atzīstos, man nav patrāpījies, — guļam omulīgi kā baltu kaiju bars zem ierēvētām grotburām,eszinu, kas jādara, lai kuģi neraustītu un starpsienas paliktu savā vietā.

—   Bet es uzskatu, ka nedrīkst likt kuģi dreifā zem pakaļējām taisnstūrainajām burām, — atcirta Diks. — Ja gribi, izlaid priekšburas, un nekas ļauns nenotiks, bet īsts jūrnieks, ja viņam ir kaut kāda sajēga par savu darbu, nekad nenoķers vēju starp grotmastu un aizvēja puses vantīm. Bet, cik līdz šim esmu redzējis, tad vārdi ir kā pērkons, kas tur augšā ducina, bet nevienam nesper, tāpēc pavaicāsim par to vēl kādam, kurš bijis jūrā un pazīst dzīvi un kuģus tikpat labi kā mēs.

—  Ja te būtu visvecākais viņa majestātes admirālis, viņš uzreiz pateiktu, kuram ir taisnība, bet kuram nav. Tātad, brālīši, ja jūsu vidū ir cilvēks, kam bijusi izdevība iegūt jūras izglītību, lai viņš runā un lai patiesība nepazūd kā starp brases bloku un rāju iekritis kāsis.

—   Te ir tāds cilvēks, — atbildēja Fids un, izstiepis roku, sagrāba aiz apkakles Scīpionu, un bez ceremonijām ievilka viņu abus strīdniekus apstājušā pūļa izveidotā apļa vidū. — Te jums ir cilvēks, kuram ir par vienu braucienu starp šejieni un Āfriku vairāk nekā man, — viņš taču ir dzimis Āfrikā. Nu, atbildi, Scīp, it kā tu aurotu, kad vējš pūš sejā: zem kādām burām tu noliktu kuģi dreifā pie savas dzimtās zemes krastiem, ja kuru katru brīdi draudētu pēkšņa brāzma?

— Es to neliktu dreifā, — atteica melnais, — es atļautu tam iet ar vēju.

—  Labi, zēn, bet, lai būtu sagatavots pūtienam, vai tu spiestu ar grotburu vai ļautu tam kustēties brīvāk ar fokburu?

—   To tak katrs muļķis saprot, — īdzīgi atrūca Scīpions, kuram šī izprašņāšana acīm redzami bija līdz kaklam. — Kā var uzvilkt grotburu, ja gribat, lai kuģis stingri ietur kursu? Atbildiet man, mister Dik.

—   Džentlmeņi, — aizvainotā cienīgumā paskatīdamies apkārt, ierunājās Naitingeils, — sakiet godīgi — vai ir pieklājīgi tik neglītā veidā izvilkt priekšā nēģeri, lai viņšv pasaka savas domas baltajam tieši acīs?

Šis aicinājums klātesošo aizspriedumiem tika uzņemts ar vispārēju murdoņu. Scīpionam, kas bija gatavs aizstāvēt un ari būtu ar sev piemītošo pašpārliecinātību aizstāvējis savu profesionālo viedokli pret jebkuru no strīdniekiem, nepietika drosmes stāties pretī tik nepārprotamai neapmierinātībai ar viņa klātbūtni. Nebilzdams neviena sašutuma vai taisnošanās vārda, viņš sakrustoja rokas un izgāja no tavernas padevīgi un rāmi kā cilvēks, kas pārāk ilgi radināts pie pazemības, lai protestētu. Turpretī Fids, kas līdz ar to bija negaidot palicis bez nēģera atbalsta, neuzņēma sava biedra bēgšanu tik mierīgi. Viņš skaļā balsī aicināja nēģeri atgriezties atpakaļ, bet, redzēdams, ka neko nepanāks, piebāza muti ar tabaku un sekoja afrikānim, lamādamies un ik pa brīdim atskatīdamies uz savu pretinieku; viņaprāt, ja tam puisim novilktu ādu, izrādītos, ka viņš ir baltāks par šiem abiem.

Bocmaņa triumfs bija pilnīgs, un viņš nemaz neslēpa savu līksmību.

—   Džentlmeņi, — viņš ar vēl lielāku pašpārliecību uzrunāja apkārt sapulcējušos raibo sabiedrību, — jūs paši redzat, ka prāts ir kā kuģis, kas iet pa vējam ar papildu burām abās pusēs, atstādams aiz sevis taisnu, tīru kīlūdens ceļu. Es neciešu lielību un arī nezinu, kas ir

/ / r '

šis puisis, kurš pie laika aizlaidās no apkaunojuma, bet vienu gan es teikšu: no Bostonas līdz Rietumindijai nav cilvēka, kurš labāk par mani zinātu, kā jāvada kuģis vai kā tas jānoliek dreifā, ja tikai…

Piepeši Naitingeila zemā balss pieklusa, bet skatiens sastinga gluži kā apburts, ieraugot starp tavernas apmeklētāju rupjajām fizionomijām zaļajos svārkos tērptā džentlmeņa seju ar asajām acīm.

—  Varbūt, — bocmanis turpināja, nepabeidzis iesākto frāzi, tik apjucis viņš bija, negaidīti ieraugot tādu bargu skatienu, — varbūt šis džentlmenis kaut ko saprot no jūras lietām un var izšķirt mūsu strīdu.

—  Universitātēs jūras zinības nemāca, — mundri atbildēja svešais, — bet, ņemot vērā to mazumu, ko esmu dzirdējis, man jātzīstas, ka es laistos prom pa vējam.

Pēdējos vārdus svešinieks izrunāja ar uzsvaru, kas vērta tos apšaubāmus, ja vien viņš nebija domājis pazoboties; pēc tam, uzmetis uz galda naudu, viņš tūlīt pat izgāja, atstādams kaujas lauku pilnīgi Naitingeila ziņā. Pēc īsas pauzes bocmanis turpināja stāstu, kaut arī bija manāms, ka vai nu aiz noguruma, vai kāda cita iemesla dēļ viņa balss vairs neskan tik pašpārliecināti kā iepriekš, un viņš pirms laika aprāva savu stāstu. Izdzēris groku, bocmanis grīļodamies aizslāja uz krastmalu, kur drīz vien piestāja laiva, lai aizvestu viņu uz kuģi, kuru visu šo laiku aizdomu pilns bija novērojis lādzīgais Houmspans.

Tostarp svešinieks zaļajos svārkos bija turpinājis pastaigu pa pilsētas galveno ielu. Fids bija dzinies pakaļ samulsušajam Scīpionam, ejot burkšķēdams un izgrūzdams ne visai glaimojošas piezīmes par bocmaņa zināšanām un kuģošanas māku. Drīz viņš panāca nēģeri, uz kuru tagad izgāza dusmas.

Varbūt šā īpatnējā pāra savstarpējo attiecību uzjautrināts, bet varbūt paša untumainas iedomas vadīts, svešinieks viņiem sekoja. Pagājuši tālāk no jūras, abi kāpa uzkalnā, bet svešais tā atpalika no viņiem, ka ielas jeb, pareizāk sakot, ceļa līkumā pat izlaida izsekojamos no acīm, tāpēc ka tagad viņi jau bija atstājuši aiz muguras pilsētas nomales. Pielicis soli, advokāts, kā viņš bija sevi nodēvējis, pēkšņi sapriecināts ieraudzīja abus cienījamos draugus, kurus pirms kāda brīža bija uzskatījis par pazudušiem, sēžam žogmalē. Viņi ieturēja pieticīgu maltīti ar to, kas bija maišelī, kuru bija nesis baltais; viņš brālīgi dalījās ar savu ceļabiedru, kurš bija apsēdies pietiekami tuvu, lai pierādītu, ka ir atjaunota cieša draudzība, un tomēr mazliet aizmugurē aiz cieņas pret otra ādas krāsu. Ejot tuvāk, svešinieks piezīmēja:

— Ja jūs tik cītīgi tukšojat savu maisu, mani puiši, tad

var gadīties, ka jūsu trešajam biedram būs jāiet gulēt

vakariņas neēdušam. /

—   Kas tur runā? — jautāja Diks, paceldams acis no apgraužamā kaula ar tādu sejas izteiksmi kā līdzīgā nodarbībā angļu dogs.

—   Es tikai gribēju atgādināt, ka jums ir vēl viens galdabiedrs, — bezrūpīgi atgādināja pienācējs.

—   Vai tu arī gribi kādu gabalu, brālīt? — jautāja matrozis, saklausījis svešinieka vārdos netiešu mājienu un ar jūrniekiem parasto devīgumu sniegdams viņam maišeli.

—  Jūs atkal pārprotat mani: piestātnē kopā ar jums bija vēl viens biedrs.

— Jā, jā, viņš ir tur, atklātā jūrā, pārbauda bāciņu, kas diezgan slikti noenkurota, ja vien tā nav uzstādīta tādēļ, lai rādītu ceļu jūsu vēršu pajūgiem un tirgotājiem no zemes vidienes. Tas ir tur, džentlmeņi, kur jūs redzat to akmeņu kaudzi.

r

Svešinieks paskatījās uz to pusi, kurp bija norādījis matrozis, un ieraudzīja viņa pieminēto jauno jūrnieku stāvam netālu no šejienes laika zoba sadrupināta, pussabrukuša torņa piekājē. Pasviedis matrožiem riekšavu sīku monētu, viņš novēlēja tiem labu ēstgribu un pārkāpa pāri žogam acīm redzamā nolūkā arī apskatīt drupas.

—  Tas puisis nežēlo savu vara naudu, — teica Diks, mitēdamies gremot, lai vēlreiz un labāk aplūkotu nepazīstamo, — bet, tā kā šis skanošais tik un tā neaug tur, kur viņš to iestādījis, tad vari iebāzt to man kabatā, Scīp. Tas zellis nav no kautrīgajiem un ir izšķērdīgs, Āfrika, taču šie likumnieki saņem savus penijus no paša velna un, kad viņu jūrnieku lāde kļūst tukšāka, droši zina, ka tas nav uz ilgu laiku.

Ļausim nēģerim vākt kopā naudu un, it kā tam tā vajadzētu būt, atdot to cilvēkam, kurš, lai gan nebija viņa saimnieks, bija gatavs ar prieku un jebkurā brīdī parādīt savu varu, un sekosim svešiniekam viņa ceļā uz grūstošo celtni. Maz kas šajās drupās varēja piesaistīt cilvēku, kuram, spriežot pēc viņa apgalvojumiem, laikam bieži bija radusies iespēja aplūkot daudz iespaidīgākus agrāko laiku pieminekļus Atlantijas otrā krastā. Šis apaļais tornītis uz neaptēstiem stabiem, kurus savienoja arkas, iespējams, bija celts zemes jaunības gados kā atbalsta punkts, kaut arī daudz ticamāk, ka tas nebija militāri nozīmīgs. Vairāk nekā pusgadsimtu pēc mūsu aprakstītā laika šī nelielā, ar savu formu, sabrukuma pakāpi un materiālu īpatnējā celtne pēkšņi bija kļuvusi par studiju objektu un apcerējumu tēmu augsti izglītotajai ļaužu sugai — amerikāņu arheologiem. Nav nekāds brīnums, ka par tādu godu iemantojušām drupām tika spriests aizrautīgi un gudri. Kamēr mākslu un tēvzemes senatnes bruņinieki bija varonīgi lauzuši šķēpus ap grūstošajām sienām, mazāk mācīti un aizrautīgi ļautiņi bija vērojuši cīnītājus ar izbrīnu, ko viņi būtu izrādījuši, redzot, kā slavenais Lamančas bruņinieks ar šķēpu traucas pretī citām dzirnavām, kuras tik spoži aprakstījis nemirstīgais Servantess.

Nonācis pie torņa, svešinieks zaļajos svārkos skaļi noplīkšķināja pātagu, it kā lai pievērstu domās iegrimušā jaunā jūrnieka uzmanību, un tajā pašā laikā uzsāka sarunu, it kā visu laiku būtu bijis viņa pavadonis, nevis nelūgts otra miera traucētājs.

—   Tā būtu ļoti jauka lietiņa, ja rēgotos kādā meža klajumā, apaugusi ar efejām, — viņš teica, — bet lūdzu piedošanu: jūsu profesijas džentlmeņiem ir maz sakara ar mežiem un drūpošiem mūriem. Tur ir tornis, — viņš rādīja uz ārējā ostā noenkurotā kuģa mastiem, — uz kuru jums patīk skatīties, bet vienīgās drupas, kas jūs interesē, ir vraks.

— Jūs, kā rādās, labi pazīstat mūsu gaumi, — dzestri atteica jūrnieks.

— Tātad tas man ir iedzimts, jo man nekad nav bijusi izdevība iegūt zināšanas ciešā saskarē ar kādu… jūrnieka drēbēs ģērbušos. Es nedomāju, ka arī šobrīd man veicas daudz labāk. Būsim atklāti, mans draugs, un parunāsimies no sirds.

—  Ko jūs tādu ieraudzījāt tajā akmeņu kaudzē, ka uz tik ilgu laiku novērsāt skatienu no tā cēlā un staltā kuģa?

—    Vai tas kāds brīnums, ka nenodarbināts jūrnieks apskata kuģi, uz kura viņš varbūt nodomājis meklēt darbu?

—  Tā kapteinis būtu gatavais aplamnieks, ja atraidītu tādu brašu puisi! Bet jūs laikam esat pārāk labi apguvis jūras lietas, lai apmierinātos ar vienkāršāku koju?

—  Koju! — atkārtoja jūrnieks, atkal vērīgi un ar dīvainu izteiksmi palūkodamies uz svešinieku zaļajos svārkos.

—  Koju! Vai tad jūs, jūrnieki, neapzīmējat ar šo vārdu «sabiedrisko stāvokli»? Mēs, juristi, maz ko zinām no jūrnieku vārdu krājuma, bet es uzdrošinos domāt, ka šoreiz nemaldos. Vai jūs kā speciālists man piekrītat?

—   Kā metafora šis vārds patiešām vēl nav novecojis, un es uzdrošinos teikt, ka tādā nozīmē, kādā jūs to lietojāt, tas noteikti ir pareizs.

—  Novecojis, — atkārtoja svešinieks zaļajos svārkos, savukārt uzmezdams saprotošu skatienu jūrniekam. — Vai tā sauc kādu kuģa daļu? Varbūt ar metaforu jūs saprotat rotājumu kuģa priekšgalā, bet «novecojis» jums nozīmē «kuģa vislielākā laiva»?

Jaunais jūrnieks iesmējās, un, it kā šī asprātība būtu pārvarējusi piesardzības barjeru, turpmākajā sarunā vairs nebija tik atturīgs.

—  Jūs esat bijis jūrā, — viņš sacīja, — un tas ir tikpat skaidrs kā tas, ka es esmu mācījies skolā. Bet, ja jau mums abiem ir tā laimējies, mēs varam atļauties būt augstsirdīgi un vairs nerunāt līdzībās. Piemēram, kāda, pēc jūsu domām, nozīme un jēga ir bijusi šīm drupām labākos laikos nekā tagad?

—   Lai spriestu par to, — atbildēja svešinieks, — tās jāapskata uzmanīgāk. Kāpsim augšā.

To teikdams, topošais advokāts kāpa augšā pa ļodzīgām kāpnēm un pa atvērtu lūku nokļuva otrajā stāvā, kas atradās tieši virs arku augšējās malas. Viņa ceļabiedrs vilcinājās sekot, bet, redzēdams, ka nepazīstamais kāpņu galā gaida un ļoti laipni rāda uz vienu nedrošu šķērsi, metās uz priekšu un arī kāpa augšā ar sava aroda ļaudīm piemītošo izveicību un nosvērtību.

— Lūdzu! — iesaucās svešinieks zaļajos svārkos, aplūkodams kailās sienas, kas bija sakrautas no tik maziem un tik nepareizas formas akmentiņiem, it kā lai celtne izskatītos bīstami nedroša. — Kārtīgi ozola dēļi, kā jūs teiktu, klāja vietā, bet debesis — par jumtu, kā mēs savās universitātēs saucam mājas augšējo daļu. Bet tagad atgriezīsimies uz zemes. Pag, pag, es piemirsu, kā, jūs teicāt, jūs sauc.

— Tas ir atkarīgs no apstākļiem. Dažādos gadījumos esmu saukts dažādi. Starp citu, ja sauksit mani par Vailderu, es tūlīt atsaukšos.

— Vailders! Labs vārds, kaut arī, uzdrošinos teikt, tas būtu jums piemērots, ja skanētu vienkārši Vailds [17] . jūs, jaunie jūrnieki, vispār esat mazliet svaidīgi. Cik daudz maigu siržu nopūšas jūsu maldu dēļ ēnainās lapenēs, kamēr jūs vagojat — es domāju, ka tas ir pareizais vārds, — vagojat sāļos okeāna viļņus!

—   Par mani reti kāda nopūšas, — domīgi noteica Vailders, kuru jau sāka ērcināt šī nopratināšana vieglas sarunas aizsegā. — Labāk apskatīsim torni. Kādam nolūkam tas, pēc jūsu domām, kalpojis?

—  Kam tas kalpo pašreiz, ir pilnīgi skaidrs, un arī tā agrākā nozīme mums nevar būt nekāds sevišķais noslēpums. Pašreiz tas slēpj divus cilvēkus ar tukšām sirdīm un, ja nemaldos, tikpat daudzām tukšām galvām, kas nav pārslogotas ar gudrības krājumiem. Agrāk tajā ir glabājusies labība un, bez šaubām, dzīvojuši mazi četrkājainīši ar tikpat vieglām kājiņām kā mūsu galvas un sirdis. Skaidrā angļu valodā sakot, tās ir bijušas dzirnavas.

—    Daži uzskata, ka tas ir bijis cietoksnis.

—     Hm! Vajadzības gadījumā tornis varēja būt arī cietoksnis, — piekrita svešinieks zaļajos svārkos, ātri aplaizdams apkārt modru skatienu. — Bet, lai cik vilinoši būtu uzskatīt, ka tas bijis kaut kas cēlāks, tās tomēr ir bijušas dzirnavas. To pierāda novietojums pašā vējā, stabi, kas domāti, lai pasargātu no grauzēju iekļūšanas, forma, ārējais izskats, pati uzbūve. Svīk, švīk! Senāk te ir bijis diezgan trokšņaini, es jums galvoju. Cst! Vēl tagad troksnis nav apklusis.

Piesardzīgi piegājis pie viena no nelielajiem caurumiem, kuri kādreiz bija kalpojuši par torņa logiem, viņš klusiņām pabāza pa to galvu un, kādu pusminūti paskatījies, parāvās atpakaļ un brīdinoši pamāja Vailderam, kurš viņu uzmanīgi vēroja, lai netaisa troksni. Vailders ieklausījās, un drīz vien šīs piesardzības iemesls kļuva skaidrs.

Vispirms kaut kur pavisam tuvu ieskanējās sievietes sidrabainā balss, tad, runātājiem nākot tuvāk, viņu balsis bija skaidri sadzirdamas pašā torņa piekājē. Pēc kaut kādas vārdos neizteiktas vienošanās Vailders un jurists izvēlējās sev visērtākās vietas, un visu laiku, kamēr atnācēji stāvēja pie drupām, mūsu varoņi, paši paliekot neredzami, — diemžēl mēs esam spiesti to pārmest abām tik svarīgajām mūsu stāsta personām — uzjautrināti un aušīgi klausījās viņu sarunā.

4. nodaļa

/

Viņš mani nerro līdz pēdējai iespējai.

V. Šekspīrs. Hamlets

Lejā sanākusi kompānija sastāvēja no četrām sievietēm. Viena bija dāma krietni gados, otra — mazliet pāri pusmūžam, trešā — uz paša tā sauktās dzīves sliekšņa, bet ceturtā — gadus divdesmit piecus veca nēģeriete. Pēdējā šajā laikā un šajā zemē, protams, nevarēja būt nekas vairāk kā padevīga, kaut arī varbūt uzticību iemantojusi kalpone.

—  Un tagad, mans bērns, kad esmu devusi tev visus nepieciešamos padomus, — līdz klausītājiem nonāca pirmie pavecās dāmas teiktie vārdi, — es runāšu par kaut ko patīkamāku. Pasaki savam tēvam, ka joprojām esmu viņam stipri pieķērusies, un atgādini par viņa solījumu atsūtīt tevi pie manis vēlreiz, pirms mēs šķiramies uz visiem laikiem.

Šie vārdi bija domāti visjaunākajai sievietei un, šķiet, tika uzņemti ar tādu pašu maigumu un sirsnību, ar kādu tika izteikti. Uzrunātā pacēla acis, cenzdamās apslēpt tajās mirdzošās asaras, un atbildēja balsī, kas abiem jaunajiem klausītājiem skanēja maigi un melodiski kā sirēnas dziesma.

—   Velti tu atgādini man šo solījumu, mīļotā krustmāmiņ, kuru es pati labprāt gribu atcerēties, — viņa teica. — Es pat ceru uz kaut ko vairāk, nekā jūs varat iedomāties: ja tēvs šopavasar neatbrauks pie manis, es pati mēģināšu viņu pierunāt.

—   Mūsu labā Vilisa mums palīdzēs šajā ziņā, — atbildēja krustmāte, pasmaidīdama un paklanīdamās trešajai sievietei laipni un tajā pašā reizē mazliet ceremoniāli, kā jau prasīja tā laika augstākās sabiedrības manieres, kuras reti kad tika ignorētas, augstākstāvošam uzrunājot zemākstāvošu. — Ar savu ilgo un uzticīgo kalpošanu viņa ir ieguvusi tiesības zināmā mērā ietekmēt ģenerāli Greisonu.

—  Viņai ir visas tiesības, kādas var dot mīloša sirds! —

t '

izsaucās brāļameita, un viņas straujums un dedzīgums pauda vēlēšanos ar pašas sirsnīgo izturēšanos mīkstināt krustmātes ārišķo pieklājību. — Viņai mans tēvs neko neliegs.

—  Bet vai mēs varam būt drošas, ka misis Vilisa darbosies mūsu interesēs? — jautāja krustmāte, neļaudama brāļameitas dedzīgumam gūt virsroku pār pašas toni, kuru viņa uzskatīja par pieklājīgu. — Ar tik stipru sabiedroto mūsu savienība būs neuzvarama.

—   Es esmu tik stingri pārliecināta, ka šīs salas tīrais un veselīgais gaiss ir ļoti noderīgs mūsu jaunajai aizbilstamai, kundze, ka, nerunājot nemaz par visu pārējo, ar to vien pietiek, lai es paveiktu visu mazumu, kas atkarīgs no manis.

Vilisa runāja ar cieņu un varbūt pat ar zināmu atturību, kas piemita visām sarunām starp bagāto, augstdzimušo krustmāti un algoto, atkarīgo viņas brāļa mantinieces audzinātāju. Tomēr viņa izturējās laipni un viņas balss bija tikpat maiga un sievišķīga kā audzēknei.

— Tātad varam uzskatīt, ka uzvara ir gūta, kā mēdza

teikt mans nelaiķis vīrs kontradmirālis. Admirālis de Lei/

sijs, mana dārgā misis Vilisa, kopš jaunības dienām turējās pie šā principa, kas viņu turpmāk vadīja visu mūžu un kuram uzticīgs palikdams viņš iemantoja savu labo slavu: lai gūtu panākumus, ir tikai jābūt stingri pārliecinātam, ka tos gūsi. Cēls un iedvesmojošs likums, un tam nevarēja nebūt tie spožie rezultāti, kurus mēs visi labi zinām un tāpēc es nemaz nepieminēšu.

Vilisa piekrītoši nolieca galvu, it kā apliecinot cieņu mirušā admirāļa slavai, bet neuzskatīja par vajadzīgu kaut ko atbildēt. Nolēmusi pielikt punktu šim jautājumam, viņa pagriezās pret savu jauno audzēkni un bez mazākās saspīlētības balsī teica:

—  Gertrūde, mīļā, tev būs prieks atgriezties šajā burvīgajā salā, pie šiem spirdzinošajiem jūras vējiem.

—  Un pie savas krustmāmiņas! — iesaucās Gertrūde. — Es gribētu pierunāt tēti, lai viņš pārdod savus īpašumus Karolīnā un pārceļas uz dzīvi šeit, Ziemeļos!

—  Bagātam zemes īpašniekam tas nav tik viegli izdarāms, kā tu iedomājies, mans bērns, — iebilda misis de Leisija. — Lai kā arī vēlētos, kaut mans brālis pieņemtu šādu lēmumu, es nekad nemēģinātu viņu pierunāt. Turklāt neesmu pārliecināta, ka gadījumā, ja arī mūsu ģimene nolemtu kaut ko grozīt savā dzīvē, mums būtu vienkārši jāatgriežas mājās. Jau pagājis vairāk nekā gadsimts, misis Vilisa, kopš Greisoni pārbrauca uz kolonijām, būdami neapmierināti ar Anglijas valdību. Mans vecvectēvs sers Edverands sastrīdējās ar savu otro dēlu, un šo domstarpību dēļ mans vectēvs apmetās Karolīnas provincē. Bet, tā kā šīs nesaskaņas ir sen aizmirstas, es bieži domāju, ka mēs ar brāli varētu atgriezties savu senču mājā. Daudz kas, protams, ir atkarīgs no tā, kā mēs tiksim vaļā no savas bagātības Atlantijas okeāna viņā pusē.

Pabeigusi savu runu, labsirdīgā, kaut gan varbūt nedaudz pašpārliecinātā dāma paskatījās uz meiteni, kurai nebija ne jausmas, ka krustmātes pēdējie vārdi attiecas tieši uz viņu. Kā vienmēr, kad krustmāte aplaimoja savu guvernanti ar ģimenes atmiņām, Gertrūde pagrieza galvu sānis un viņas seju, kas kvēloja sārta no veselības un varbūt mazliet arī no kauna, apdvesa atvēsinošais vakara vējiņš. Līdzko misis de Leisija apklusa, meitene steigšus pagriezās pret savām ceļabiedrēm un, rādīdama uz ārējā ostā stāvošo skaisto kuģi, kura masti slējās augstu pār pilsētas jumtiem, iesaucās priecīga par iespēju mainīt sarunas tēmu:

—  Un šim drūmajam cietoksnim ir jābūt mūsu mājām veselu mēnesi, misis Vilisa!

—   Jūsu nepatiku pret jūru, šķiet, ir vairojis ilgais ceļojums, — lēnīgi atbildēja guvernante. — Pārbrauciens no šejienes līdz Karolīnai bieži ir veikts daudz īsākā laikā.

—   To es varu apliecināt, — piezīmēja admirāļa atraitne, diezgan ietiepīgi turēdamās pie domām, kuras, reiz radušās, nebija viegli ievirzīt citā gultnē. — Mans nelaiķa cienījamais un — esmu pārliecināta, ka visi, kas klausās manī, piekritīs, ja piebildīšu, — drošsirdīgais vīrs reiz aizveda sava karaliskā pavēlnieka eskadru no viena Amerikas domīniju gala līdz otram īsākā laikā nekā tas, ko minēja mana brāļameita. Var jau gadīties, ka viņi, vajājot karaļa un tēvzemes ienaidniekus, centās iet ātrāk, tomēr tas pierāda, ka šis ceļojums var prasīt ne vairāk kā mēnesi.

—   Visbriesmīgākais ir Henlopens ar smilšu sēkļiem un kuģu vrakiem no vienas puses, bet no otras — straume, ko sauc par Golfu! — iesaucās Gertrūde, nodrebēdama spējā neviltotu baismu uzplūdā, kas, izlauzies uz āru šajā jaunajā un skaistajā meitenē, padarīja viņas kautrību vēl pievilcīgāku. — Ja nebūtu Henlopena ar tā vētrām, sēkļiem un dzelmēm, es varētu domāt tikai par priecīgo satikšanos ar tēvu.

Misis Vilisa, kura nekad neveicināja savā audzēknē tādas dabiskas vājuma izpausmes, lai cik jaukas un piedienīgas tās varētu likties svešām acīm, ar diezgan stingru sejas izteiksmi pagriezās pret meiteni un, gribēdama reizi par visām reizēm darīt galu viņas bailēm, īsi un apņēmīgi sacīja:

— Ja visas tās briesmas, no kurām tu baidies, patiesi pastāvētu, tad kuģi droši neveiktu šo ceļu katru dienu vai pat katru stundu.

—  Bet vai jūs, kundze, esat bieži braukusi pa jūru no Karolīnām kopā ar admirāli de Leisiju?

—  Nekad, — ātri un pasausi atbildēja atraitne. — Veselība nekad nav ļāvusi man ceļot pa jūru, un es vienmēr esmu braukusi pa sauszemi. Bet, saprotiet, Vilisa, man kā admirāļa dzīvesbiedrei un atraitnei nepiestāvēja būt neprašai jūras zinībās. Es domāju, ka visā britu impērijā nebūs daudz dāmu, kuras labāk par mani saprastu, kā jāvada kuģis vai pat vesela eskadra, īpaši vesela eskadra. Sīs zināšanas es ieguvu pavisam dabiskā ceļā, būdama līdzgaitniece virsniekam, kuram liktenis bija lēmis vadīt floti. Es nojaušu, ka jums šajās lietās nav galīgi nekādas saprašanas.

Vilisas rāmo un cieņas pilno seju, kurā ilgi glabātās un sāpīgās atmiņas bija atstājušas nemainīgu, taču maigu skumju izteiksmi, kas drīzāk izlīdzināja, nekā izdzēsa viņas acīs vēl samanāmās rakstura pēdas, uz brīdi apēnoja skumju mākonis. Paminstinājusies, it kā gribētu mainīt sarunas tēmu, viņa atbildēja:

— Tā nav, ka es galīgi nepazītu jūru. Man dzīvē ir iznācis doties daudzos, turklāt bīstamos ceļojumos pa jūru.

—  Tikai kā pasažierei. Bet no visām sievietēm tikai mēs, jūrnieku sievas, varam pretendēt uz īstu šīs cēlās profesijas pazīšanu. Vai pasaulē ir un var būt, — iesaucās profesionāla lepnuma pārņemtā jūrasbraucēja atraitne, — kaut kas skaistāks par kuģi, kurš ar krūtīm stājas pretī bangām, kā tūkstoškārt esmu dzirdējusi sakām admirāli, ar pakaļgala treliņiem šķeļot okeānu un atstājot aiz sevis putas, kas, izlocīdamās kā čūskas, seko tam mirdzošajā ķīļūdenī, kā dzīva būtne meklējot ceļu uz zemi un atstājot zem priekšvadņa zīmi, kura kalpo par boju aizmugurē braucošajiem?* Es nezinu, mana dārgā Vilisa, vai jums ir saprotams tas, ko es stāstu, bet manai ievingrinātajai acij šis burvīgais attēlojums ietver sevī visu cēlo un skaisto!

Tik tikko jaušamais guvernantes smaids būtu nodevis meiteni iedomājamies, ka mirušais admirālis labprāt izmetis pa kādam ar savu profesiju saistītam jokam, ja no torņa augšējās telpas nebūtu atskanējis troksnis, kas atgādināja vēja šalkoņu, bet īstenībā bija apspiesti smiekli. Gertrūdei, kura iztēlojās skaisto skatu, ko krustmāte bija mēģinājusi aprakstīt, jau bija uz mēles vārdi «Tas gan ir jauki!», bet tad viņa pieklusināja balsi un satraukti ieklausījās.

—  Vai jūs neko nedzirdat? — viņa jautāja.

— Dzirnavās vēl ir palikušas žurkas, — mierīgi atbildēja Vilisa.

—  Dzirnavas! Mīļā misis Vilisa, kāpēc jūs joprojām saucat šīs gleznainās drupas par dzirnavām?

—  Lai kā no tā ciestu šo drupu burvība tavās astoņpadsmitgadīgas meitenes acīs, man tomēr jāsauc tās par dzirnavām.

— Šajā zemē nav nemaz tik daudz drupu, mana dārgā audzinātāja, — smiedamās atbildēja meitene, bet kveldais skatiens liecināja, ka viņa ir gatava visā nopietnībā aizstāvēt savu viedokli, — lai mums būtu tiesības laupīt drupām to mazumu, ar ko tās var būt interesantas.

— Jo labāk šai zemei! Drupas kādā zemē ir kā vairums cilvēka sabrukuma pazīmju skumjas liecības par pārmērībām un kaislībām, kas pasteidzinājušas laika postošo darbu. Šīs provinces, mīļā Gertrūde, ir līdzīgas tev ar savu možumu, jaunību un pat ar savu neskartību. Ce-

Godājamā atraitne te jauc jūrniecības terminus.

rēsim, ka gan tām, gan arī tev ir lemts ilgs, svētīgs un laimīgs mūžs.

—  Pateicos jums pati savā un savas dzimtenes vārdā, tomēr nekādi nevaru piekrist, ka šīs gleznainās drupas nav nekas vairāk kā dzirnavas.

—   Lai kas tās arī būtu, tās sen stāv šajā vietā un, pēc visa spriežot, stāvēs vēl, ko nevar teikt par mūsu cietumu, kā jūs saucat to skaisto kuģi, uz kura mums drīz jākāpj. Ja acis mani neviļ, kundze, tad tā masti lēni šūpojas pār pilsētas skursteņiem.

—  Jums ir pilnīga taisnība, Vilisa. Matroži velk kuģi tauvā uz iekšējo ostu, kur stingri nostiprinās to ar enkuriem un turēs līdz brīdim, kad būs gatavi pacelt buras, lai rīt no rīta izietu jūrā. Tas ir bieži lietots manevrs, un admirālis man to izskaidroja tik pamatīgi, ka es bez sevišķām grūtībām varētu pati to vadīt, ja vien tas piestāvētu manam dzimumam.

—  Tātad tas liek saprast, ka mūsu pašu gatavošanās vēl nav galā. Lai cik jauka ir šī vietiņa, Gertrūde, tagad mums tā jāatstāj vismaz uz sešiem mēnešiem.

—  Jā, — turpināja misis de Leisija, lēni iedama nopakaļ guvernantei, kas jau bija izgājusi no drupām, — veselas eskadras bieži ir vilktas tauvā un noenkurotas, gaidot vēju un paisumu. Okeāna briesmas nepazīst neviena no mūsu dzimuma pārstāvēm, izņemot tās, kuras bijušas cieši jo cieši saistītas ar augstu dienesta pakāpi sasniegušiem virsniekiem, un neviens cits nespēj pienācīgi izjust, cik lieliska ir šī profesija, kas cilvēku dara cildenu. Burvīgs ir tāds kuģis, kas šķeļ viļņus ar pakaļgala treliņiem un atstāj aiz sevis gludajā jūras virsmā ķīļūdeni kā kaujas zirgs, kurš traucas uz priekšu ko kājas nes.

Misis Vilisas atbildi slepenie klausītāji nesadzirdēja. Gertrūde sekoja savām ceļabiedrēm, bet, pagājusi dažus soļus no torņa, apstājās un atvadām paskatījās uz drūpošajām sienām. Vairāk neka minūti valdīja dziļš klusums.

— Šajā akmeņu kaudzē, Kasandra, ir kaut kas tāds, — Gertrūde teica piķa melnajai meitenei, kas gāja viņai blakus, — kas liek man vēlēties, kaut tās nebūtu vienkārši dzirnavas.

— Tur ir žurka, — atbildēja vientiesīgā un vaļsirdīgā meiča. — Vai dzirdējāt, ko teica misis Vilisa?

Gertrūde pagriezās, iesmējās un papliķēja savai pavadonei pa melnīgsnējo vaigu ar pirkstiem, kas uz tā fona izskatījās balti kā sniegs, it kā pārmezdama meitenei par to, ka tā gribējusi sagraut jauko ilūziju, kuru viņa tik labprāt lolotu, tad kā jauna, līksma Atalanta [18] aizjoņoja lejā no uzkalna pakaļ krustmātei un guvernantei.

Abi jaunie cilvēki, kas dīvainas sagadīšanās dēļ noklausījās tornī sarunu, skatījās pa saviem lodziņiem tik ilgi, kamēr bija saredzams meitenes vieglais augums plandošajā kleitā, tad pagriezās un stāvēja, lūkodamies

viens otram acīs, it kā censtos nolasīt vina domas.

7 /

—  Esmu gatavs apliecināt zem zvēresta paša lorda kanclera priekšā, — pēkšņi iesaucās jurists, — ka tās nekad nav bijušas dzirnavas!

—  Ātri gan jūs esat mainījis savu viedokli!

— Tā kā es ceru kļūt par tiesnesi, tad mani ir iespējams pārliecināt. Te uzstājās spējīgs advokāts, un es sapratu savus maldus!

—  Un tomēr tornī ir žurkas.

—   Sauszemes vai ūdens žurkas? — ātri noprasīja svešais, uzmezdams jūrniekam pētīgu skatienu, ar kuru viņš tik bieži bija pratis samulsināt sarunu biedru.

—   Es domāju, ka ir vienas, ir otras, — dzēlīgi atbildēja otrs. — Pirmās noteikti, ja vien džentlmeņus garajos amata tērpos nav pārāk likušas negodā baumas.

Jurists iesmējās: viņš ne mazākajā mērā nejutās sadusmots par šo neapvaldīto izlēcienu pret viņa izglītoto un cienījamo profesiju.

—   Jūsos, jūrniekos, ir tāda godīga un uzjautrinoša atklātība, — viņš teica, — ka jūs, Dieva vārds, esat nepārspējami. Esmu aizrautīgs jūsu cildenās profesijas pielūdzējs un mazliet zinu jūrniecības terminus. Vai var būt, piemēram, skaistāks skats par lepnu kuģi, kas «šķeļ viļņus ar pakaļgala treliņiem» un atstāj aiz sevis ķīļūdeni kā kaujas zirgs, kas traucas uz priekšu?

—  Un atstājot zem priekšvadņa zīmi, kura kalpo par boju visiem aizmugurē braucošajiem.

Tad, it kā viņus ārkārtīgi uzjautrinātu rotaļa ar šiem godājamās admirāļa atraitnes tēliem, viņi reizē laida vaļā tādu smējienu, ka vecās drupas nodrebēja kā tajos labajos laikos, kad vējš grieza dzirnavu spārnus.

Pirmais nomierinājās jurists, jo jaunais matrozis ļāvās līksmei no sirds un bez mazākās apvaldas.

—  Bet šis pamats ir slidens visiem, tikai ne jūrnieka atraitnei, — piezīmēja jurists, mitēdamies smieties tikpat pēkšņi, kā bija sācis. — Bet tā jaunākā, kurai neiet pie sirds dzirnavas, ir reti piemīlīga būtne! Šķiet, ka viņa ir tās jūrniecības zinātājas brāļameita.

Tagad apklusa arī jaunais matrozis, kā pēkšņi sajutis, cik nepieklājīgi ir smieties par nupat redzētā daiļā sapņu tēla tik tuvu radinieci. Lai ko arī viņš klusībā domāja, viņš tikai atbildēja:

—    Tā viņa pati paziņoja.

—     Sakiet, — teica jurists un piegāja tuvāk sarunu biedram, it kā gribētu uzticēt viņam svarīgu noslēpumu, — vai jums nelikās, ka tai, kuru viņi sauca par Vilisu, balss skanēja kaut kā zīmīgi, sevišķi aizkustinoši?

—  Vai jūs to pamanījāt?

—   Man tā skanēja kā orākula balss… kā iedomu tēla čuksti… kā pašas patiesības vārdi. Cik dīvaini pārliecinoša balss!

— Atzīstos, ka aries sajutu tās ietekmi, bet tikdīvainu, ka nav vārdos pasakāms.

—  Tā jau ir kaut kāda apmātība! — atbildēja jurists, staigādams šurpu turpu pa nelielo telpu; jautrību un ironiju viņa vaigā bija nomainījusi dziļdomība. Sarunu biedrs nelikās diezko noskaņots traucēt viņu šajās pārdomās: viņš stāvēja, atspiedies pret kailo sienu, nodarbināts pats ar savām domām. Beidzot jurists nokratīja no sevis domīgumu ar to pārteidzošo pēkšņumu, kas šķita šim cilvēkam tik raksturīgs, piegāja pie lodziņa un, norādīdams Vailderam uz ārējā ostā stāvošo kuģi, īsi pajautāja:

—  Vai šis kuģis jūs vairs nemaz neinteresē?

—   Kāpēc ne. Jūrniekam patīk mielot acis gar tādu kuģi.

—  Vai jūs negribetu pamēģināt uz tā nokļūt?

—  Šajā stundā? Un viens? Es taču nepazīstu ne kapteini, ne arī kādu no komandas.

— Var izvēlēties arī citu stundu, bet jūrnieku vienmēr laipni uzņems vina amata brāli.

r v / / /

— Sie vergu tirgotāji nelabprāt uzņem viesus. Viņiem ir ieroči, un viņi prot turēt svešiniekus tālāk no sevis.

—    Vai jūsu arodā nav paroļu, pēc kurām atpazīst biedru? Tādas frāzes kā «viļņu šķelšana ar pakaļgala treliņiem», piemēra pēc, vai kāds no tiem daudznozīmīgajiem teicieniem, kurus mēs nesen dzirdējām?

Šoreiz Vailders vērīgi paskatījās uz sarunu biedru, liekas, apdomājot, kā lai atbild uz viņa uzstājīgajiem jautājumiem.

— Kāpēc jūs man to jautājat? — viņš dzedri noprasīja.

—  Tāpēc ka es uzskatu, ka apņēmības trūkums nekad neiekaro kuģi, tāpat kā bikla sirds nekad neiekaro skaistuli. Jūs teicāt, ka meklējot vietu. Ja es būtu admirālis, es ieceltu jūs par savu flagmani. Kad mums tiesas sēdēs jāpieņem spriedums, mēs noskaidrojam pamatu pamatus. Bet varbūt es, jums pilnīgi nepazīstams cilvēks, runāju pārāk brīvi. Tomēr neaizmirstiet — lai arī tas ir jurista padoms, tas jums tiek dots par brīvu.

—  Un tāda neparasta devīguma dēj ir pelnījis lielāku uzticību?

—  Par to jums jāspriež pašam, — atbildēja svešinieks zaļajos svārkos, ļoti apdomīgi likdams kāju uz kāpnēm un iedams lejā, tā ka drīz vien jūrnieks redzēja vairs tikai viņa galvu. — Tagad gan es vārda tiešā nozīmē šķeļu viļņus ar pakaļgala treliņiem, — viņš piebilda, atmuguriski kāpdams lejā; likās, ka viņš ar prieku uzsver tieši šos vārdus. — Ardievu, mans draugs! Ja mēs vairs netiksimies, iesaku nekad neaizmirst žurkas Ņūportas drupās.

Ar šo piekodinājumu viņš nozuda, un pēc īsa brīža viņa tievais stāvs jau bija redzams apakšā. Tad viņš apbrīnojami aukstasinīgi pagriezās un ar kāju pagrūda kāpnes, tādējādi laupot vienīgo iespēju nokāpt zemē. Paskatījies augšup uz pārsteigto Vailderu, viņš nevērīgi pameta ar galvu, vēlreiz atvadījās un ātrā solī izgāja no arkas apakšas.

—   Dīvaina, lai neteiktu nekaunīga, izturēšanās, — nomurmināja Vailders, kas tādā veidā bija palicis tornī par gūstekni. Atzinis, ka, lecot no šīm lamatām, var sabendēt kājas, jaunais matrozis pieskrēja pie lodziņa, lai nokauninātu savu nodevīgo biedru vai pārliecinātos, ka tas viņu patiešām pametis likteņa varā. Juristu vairs nevarēja sakliegt, un, pirms Vailders bija izdomājis, ko iesākt, tas ātrā solī bija nozudis starp pilsētas nomales

ēcinām.

/

Kamēr risinājās nupat aprakstītā aina un dialogs, Fids un nēģeris bija cītīgi iznīcinājuši maišeļa saturu, sēžot žogmalē, kur mēs viņus atstājām. Apmierinājis izsalkumu, Fids atguva kaismīgo vēlēšanos visus pamācīt, un tieši tajā brīdī, kad Vailders palika tornī viens, Diks aizrautīgi skaidroja melnajam delikāto jautājumu par uzvešanos jauktā sabiedrībā.

— Nu, redzi, Gvineja, — viņš teica noslēgumā, — lai, atrodoties sabiedrībā, noturētu stūri, nekad nedrīkst mest visu pie velna un iziet no strīda ar pakaļgalu pa priekšu, kā tu izdarīji šodien. Pēc manas saprašanas, šis jaunais kundziņš Naitingeils ir drosmīgāks bārā nekā vētras brāzmā, un, ja tu, redzot, ka es šajā strīdiņā nostājos traversā [19] pret viņa klīzi [20] , būtu sagriezis stūri tā, lai trāpītu viņam pa pakaļgalu, mēs būtu kārtīgi paņēmuši puisi uz grauda un viņš būtu izblamēts skatītāju acīs. Kas tur auro? Kurš pavārs kauj kaimiņu cūku?

— Ak Die's! Mister Fid, — iekliedzās nēģeris, — tas ir misters Harijs. Viņš izbāzis galvu no ambrazūras tur augšā, bākā, un bļauj kā matrozis laivā ar izrautu puļķi.

— Nu, nu, lai jau viņš pats tiek galā ar bramburu un klīverbomi! Rīkle tam puisim ir kā franču taure, kad viņam ienāk prātā laist to vaļā. Un kāda velna pēc viņš sauc kopā tos zagļus pie šīm vēju izpluinītajām drupām? Katrā gadījumā, ja viņam būs jāvada kuģis vienam, tad viņš varēs vainot tikai pats sevi — kāpēc sācis kauju bez bungu rīboņas un pat bez savu ļaužu vervēšanas.

Aptvēruši, kādā stāvoklī ir viņu draugs, Diks ar nēģeri, ko nagi nes, steidzās uz drupām un drīz bija tik tuvu pie tām, ka varēja sadzirdēt viņa vārdus. Vailders īsi un kodolīgi, kā piedien jūras virsniekam, kurš dod pavēles, lika viņiem uzcelt kāpnes. Izkļuvis brīvībā, viņš, diezgan zīmīgi skatīdamies uz abiem, noprasīja, vai nav redzējuši, uz kuru pusi aizbēdzis svešais.

— Vai jūs domājat to puisi zābakos, kurš pirms neilga laika mēģināja tur, piestātnē, iebāzt savu airi svešā dullī?

— To pašu.

— Viņš gāja ieslīpi pret vēju, kamēr apbrauca no vēja puses to šķūni, tad mainīja kursu un devās uz dienvidrietumiem, atklātā jūrā, kā es domāju, uzvilcis visas papildu buras, tāpēc ka nesās prom kā nelabais.

—  Man pakaļ! — uzsauca Vailders, sākdams skriet Fida norādītajā virzienā un vairs neklausīdamies viņa paskaidrojumos.

Tomēr meklējumi bija veltīgi. Kaut arī viņi iztaujāja visus vēl ilgi pēc saules rieta, neviens nevarēja pateikt, kur pazudis svešinieks zaļajos svārkos. Kāds bija viņu redzējis un nobrīnījies par šā vīra neparasto tērpu un nekautrīgo, šaudīgo skatienu, bet, kā atzina visi, viņš nozudis no pilsētas tikpat dīvaini un noslēpumaini, kā bija parādījies.

5. nodaļa

r

Ak tu tik drošs? Tūlīt mēs parunāsim.

V. Šekspīrs. Koriolans

Kārtīgie Ņūportas iedzīvotāji agri gāja pie miera. Viņi bija apbrīnojami ar savu mērenību un apdomīgumu, kas vēl mūsu dienās raksturīgi Jaunanglijas iedzīvotājiem.

62

Ap desmitiem pilsētā vairs nebija nevienas mājas, kur durvis jau nebūtu aizslēgtas, un ļoti iespējams, ka jau pēc nepilnas stundas vairs nebija vaļā neviena acs, kas augu dienu bija ne tikai sargājusi savu saimnieku intereses, bet ari izpalīdzīgi vērojusi visu pārējo tuvākajā apkārtnē.

«Sarūsējušajā enkurā», kā sauca krogu, kur Fids un Naitingeils gandrīz vai bija sakāvušies, saimnieks slēdza durvis tieši astoņos; tā viņam bija tāda kā vainas izlīdzināšana: guļot viņš centās izpirkt mazos grēciņus, kurus varēja būt pastrādājis dienā. To patiešām varēja uzskatīt par likumu, ka tie, kam grūtāk nekā citiem saglabāt savu labo vārdu daudzo mēreno un atturīgo priekšā, sevišķi nelokāmi, kad bija vajadzība, atteicās no šīs pasaules dienišķajiem labumiem. Admirāļa atraitne savā laikā bija izraisījusi diezgan lielu sašutumu, tāpēc ka viņas mājā gaismu bieži redzēja degam daudz vēlāk par stundu, kad to saskaņā ar paražu vajadzēja nodzēst. Šī jaukā dāma bija vainojama vēl šādos tādos sīkumos, par kuriem savas nosodošās piezīmes čukstus izteica dažas no viņas apmeklētājām. Kaut arī vakaros admirāļa kundze nemēdza strādāt, viņu, bīskapa piekritēju, katru sestdienas vakaru redzēja darbojamies ar adatu. Starp citu, tādējādi jaukā dāma uzsvēra savu stingro turēšanos pie pārliecības, ka svētdienas vakars arī ir vispārpieņemtais sabata [21] vakars. Taisnību sakot, šajā sakarā starp viņu un pilsētas garīdznieka sievu risinājās kluss karš. īpaša naidīguma pazīmes gan, par laimi, nebija manāmas. Garīdznieka sievai pietika ar to, ka, svētdienas vakaros iedama ciemos pie atraitnes, viņa ņēma līdzi rokdarbu un palaikam pārtrauca sarunu, piecas sešas minūtes čakli rīkodamās ar adatu. Vienīgais misis de Leisijas aizsardzības pasākums bija lūgšanu grāmatas šķirstīšana, kas viņai aizstāja svēto ūdeni, ar ko velnu tur tādā attālumā, kādu baznīca uzskata par ticībā atgrieztajiem visdrošāko.

Lai būtu kā būdams, ap pulksten desmitiem tās pašas dienas vakarā Ņūporta bija tik klusa, it kā tajā nebūtu ne dzīvas dvēseles. Nebija arī neviena naktssarga, tāpēc ka tolaik šajās provincēs nebija profesionālu zagļu. Tāpēc, kad Vailders un abi viņa ceļabiedri šajā stundā iznāca no sava patvēruma tukšajās ielās, bija tik kluss, it kā cilvēks te nekad nebūtu spēris kāju. Neredzēja nevienu uguntiņu, nebija dzirdama ne niecīgākā skaņa, kas liecinātu par cilvēku klātbūtni. Varēja likties, ka mūsu piedzīvojumu meklētāji zina savu ceļamērķi, tāpēc ka nevis klauvēja pie kāda no miegainajiem krodziniekiem un lūdza ielaist, bet droši devās uz krastmalu; Vailders gāja pa priekšu, Fids viņam sekoja, bet Scīpions, kā paradis, mierīgi un padevīgi gumzāja visupēdējais.

Pašā ūdensmaiā vini atrada dažas nelielas laivas, kas

t '

bija piesietas tuvējā piestātnē. Vailders norādīja saviem ceļabiedriem, kurp katram ejams, un gāja uz vietu, kur ērti iekāpt laivā. Pēc kāda brīža krastā ar priekšvadni atdūrās reizē divas laivas, no kurām vienu vadīja nēģeris, bet otru — Fids.

—  Kam tas vajadzīgs? — jautāja Vailders. — Vai ar vienu nepietiek? Jūs esat kļūdījušies.

— Nav nekādas kļūdīšanās, — atbildēja Fids, nolaizdams airi ūdenī un ar visiem pieciem pirkstiem pieglauzdams matus, apmierināts ar padarīto. — Kļūda ir tāda pati kā ar sekstantu nosakot saules augstumu skaidrā laikā un mierīgā jūrā. Gvineja ir jūsu noīrētajā laivā, taču es domāju, ka tas ir slikts darījums, bet, tā kā mans likums ir «labāk vēlu nekā nekad», tad es aplūkoju visas šejienes laivas, un, ja šī nav visdrošākā un visātrākā airu laiva no visām, tad es vairs neko nesaprotu. Un tomēr, ja te gadītos draudzes priesteris, viņš jums pateiktu, ka mans tēvs bija

laivu būvētājs, un to pat apzvērētu, protams, ja jūs viņam par to labi samaksātu.

65

—  Paklau, puis, — nikni atcirta Vailders, — vienā jaukā dienā tu novedīsi mani tik tālu, ka es tevi izsviedīšu krastā. Aizved laivu atpakaļ vecajā vietā un piesien tikpat stipri kā agrāk.

— Izsviest mani krastā! — nesteidzīgi atkārtoja Fids. — Tas nozīmētu ar vienu vēzienu pārcirst visas jūsu falles [22] , mister Harij. Jums un Scīpionam Afrikānim neklāsies viegli, ja es jūs pametīšu. Vai mums gājis slikti, kopš kuģojam kopā?

— Nē, nav gan, bet dažreiz gadās saraut pat divdesmit gadu draudzību.

— Lūdzu piedošanu, mister Harij, bet lai es nolādēts, ja tam ticu. Te ir Gvineja, nekas vairāk kā nēģeris, tātad nav nekāds piemērotais baltam cilvēkam, bet, zināt, man, kurš pieradis divdesmit četrus gadus skatīties uz viņa melno seju, šī krāsa ir iekšā acīs, un tagad viņš man ir pieņemams tāpat kā jebkurš cits. Turklāt jūrā un tumšā naktī šī starpība nemaz nav saredzama. Jūs man vēl neesat apnicis, mister Harij, un kaut kāda sīkuma dēļ mēs

neizškirsimies.

t

— Tad atmet savu paradumu brīvi izrīkoties ar to, kas tev nepieder.

— Es ne no kā neatteikšos. Neviens nevar teikt, ka es būtu nokāpis no klāja, kamēr pie bimsiem [23] palicis kaut viens dēlis, un es lai atteiktos, kā jūs sakāt, no savām tiesībām? Kāda iemesla dēļ visu komandu sasauc kopā paskatīties, kā soda vecu jūrnieku? Jūs iedevāt ļupausim zvejniekam, zellim, kurš nekad nav bijis dziļākā ūdenī kā tas, kur var iemest viņa makšķeri, jūs viņam iedevāt, es

saku, spožu monētu tikai par to, lai naktī un varbūt kādu joni rīta pusē izmantotu viņa laiveli. Nu, bet ko dara Diks? Viņš pie sevis saka: «Tas ir par daudz,» un mēģina salūkot starp apkārtējo zvejnieku laivām tādu, kas ir šīs naudas vērta. Naudu var noēst, bet vēl labāk — nodzert, tāpēc to nedrīkst izmest pār bortu kā pelnus no kambīzes [24] . Es varu saderēt, ja mēģinātu tikt klāt patiesībai, tad atklātos, ka šīs jollas [25] un tās laiveles saimnieku mātes ir māsīcas un ka šis dolārs izies šņaucamajai tabakai un pamatīgai iedzeršanai visai ģimenei, tā ka galu galā nekas slikts nav izdarīts.

Vailders nepacietīgi atmeta ar roku un lēnām kāpa augšā krastā, lai dotu Fidam laiku izpildīt rīkojumu. Fids nekad nerunāja pretī nepārprotamai un skaidrai pavēlei, turpretī nereti vilcinājās izpildīt nenoteiktas pavēles. Tāpēc viņš nogādāja aizvesto laivu atpakaļ, tomēr neiztika bez rūkšanas. Kad taisnīgums bija atjaunots, Vailders iekāpa laivā un, redzēdams, ka ceļabiedri jau sēž pie airiem, lika viņiem braukt cauri ostai, vienlaikus piekodinot taisīt pēc iespējas mazāku troksni.

— Tonakt, kad es vedu jūs uz Luisburgu izlūkos, — teica Fids, iebāzdams kreiso roku azotē, bet ar labo vilkdams vieglo airi tik spēcīgi, ka laiviņa ātri slīdēja pa ūdeni, — tonakt mēs aptinām visu, pat mēles. Ja tiešām ir vajadzība bāzt airētājiem vīkšķi mutē, nu, es jau nebūšu tas, kas iebildīs pret to, bet, tā kā esmu viens no tiem, kuri uzskata, ka mēle ir dota runāšanai, tāpat kā jūra — dzīvošanai, tad es atbalstu prātīgu sarunu neiereibušā kompānijā. Ei, Scīpion, Gvineja, uz kurieni tu, velns parāvis, velc šo laivu? Sala ir tur, bet tu airē uz baznīcas pusi.

— Liecieties airos! — pārtrauca Vailders. — Ejiet gar kuģi.

Viņi tieši īrās garam kuģim, kas no piestātnes bija aizvilkts uz enkurvietu un ar kuru, kā slepšus bija noklausījies jaunais jūrnieks, misis Vilis.ii kopā ar apburošo Gertrūdi vajadzēja nākamajā rītā doties uz tālo Karolīnas provinci. Kamēr laiva slīdēja garām kuģim, Vailders blāvajā gaismā aplūkoja to ar pieredzējuša jūras vilka aci. Neievērota nepalika ne pēda no kuģa korpusa, stengām un takelāžas, un, kad viņi bija pabraukuši garām kuģim un viss bija saplūdis tumšā bezveida blīvā, bocmanis atspiedās ar zodu pret laivas malu un ļāvās pārdomām. Šoreiz Fids uzskatīja par labāku netraucēt. Likās, ka šīm pārdomām ir sakars ar aroda lietām, kuras viņa uztverē bija svētas. Scīpions, kā parasts, klusēja. Tā pagāja vairākas minūtes, līdz Vailders piepeši attapās un strupi noteica:

— Liels kuģis, un nav viegli to panākt.

—  Kā nu pagadās, — atbildēja attapīgais Fids. — Ja tam zellim patrāpās ceļavējš un viņš uzvelk visas buras, pat karaļa kreiserim būs dikti jānopūlas pieiet viņam tik tuvu, lai uzmestu uz klāja abordāžas āķus, bet, ja to sažmiegtu, kad tas iet cieši pie vēja, es uzņemtos viņam uzbrukt no vēja puses ar He…

— Zēni, — iejaucās Vailders, — nu jums ir īstā reize uzzināt kaut ko par maniem nākotnes nodomiem. Vairāk nekā divdesmit gadu mēs esam bijuši komandas biedri, es pat teiktu — galdabiedri. Es vēl biju bērns, Fid, kad tu aizvedi mani pie sava kapteiņa uri tu ne tikai izglābi man dzīvību, bet arī palīdzēji kļūt par virsnieku.

—  Nūja, nūja, mister Harij, jūs nebijāt pārāk smaga nasta, un īsa koja jums noderēja tikpat labi kā kapteiņa guļamtīkls.

— Esmu tev milzīgs parādnieks, Fid, par tavu cēl367 sirdīgo rīcību un, man jāpiebilst, par tavu nelokāmo pieķeršanos man kopš tā laika.

— Nu jā, esmu stingri palicis pie sava, mister Harij, skaidri apzinoties, ka neparko nelaidīšu vajā savus kāšus, kaut arī jūs bieži draudējāt norakstīt mani no kuģa. Bet kas attiecas uz Gvineju, tad tam puisim kopā ar jums vienmēr ir labs laiks, vienalga, kāds vējš pūš, turpretī starp mums nav grūti sacelt brāzienu, kā bija redzams no šā nelielā strīdiņa par laivu…

— Pietiks par to, — pārtrauca Vailders, kuru, šķiet, bija saviļņojušas skumjas atmiņas par sen pagājušo. — Jūs zināt, ka nāve vienīgā var mūs šķirt, ja vien jūs paši nesadomāsit mani atstāt. Jums ir jāzina, ka esmu iesaistījies kādā pārdrošā pasākumā, kas viegli var pazudināt gan mani, gan visus tos, kuri mani pavada. Es negribu šķirties no jums, mani draugi, jo šķiršanās var izrādīties mūžīga, bet tai pašā laikā jums jāzina, kādas briesmas jums draud.

—Vai pa sauszemi vēl ilgi būs jāiet? — bez aplinkiem noprasīja Fids.

— Nē, viss pienākums, lai kāds tas būtu, būs jāveic uz jūras.

— Tad sadabūjiet savas kuģa grāmatas un atrodiet vietu, kur iezīmēt divus sakrustotus enkurus, kas aizstāj visus burtus vārdos «Ričards Fids».

— Bet varbūt, kad tu uzzināsi…

—Es neko negribu zināt, mister Harij. Vai es mazumu esmu braucis kopā ar jums, kad mēs uzzinājām maršrutu pēc tam, kad bija atplēsta aploksne ar pavēli? Vai tiešām es tagad aizmirsīšu savu pienākumu un neuzticēšu jums savas vecās miesas? Bet ko teiksi tu, Gvineja? Vai brauksi līdzi? Varbūt izsēdināt tevi krastā uzreiz tur uz tā zemā zemesraga un atstāt, lai mēģini iepazīties ar gliemežiem?

— Man tepatās ir ļoti labi, — nomurmināja kā vienmēr apmierinātais nēģeris.

— Jā, jā, Gvineja ir tāds kā piekrastes kuģotāju barkass, kurš vienmēr velkas jūsu ķīļūdenī, mister Harij, turpretī es bieži pagriežos traversā jūsu klīzei vai šādā vai tādā veidā ietriecos ar degunu jums pakaļgalā. Katrā ziņā mēs abi, kā redzat, braucam kopā ar jums un esam pilnīgi apmierināti ar visiem nosacījumiem. Bet tagad pasakiet, kas jādara, un vairs nekādas runāšanas.

—  Atcerieties, ka esmu jūs brīdinājis, — atbildēja Vailders, saprazdams, ka viņa ceļabiedru padevība ir bezgalīga un nekāda skubināšana nav vajadzīga, un no ilgās un skarbās pieredzes zinādams, cik nešaubīgi var paļauties uz viņu uzticību par spīti šādām tādām vājībām, kuras viņu stāvoklī varbūt nebija nekas īpašs.

— Iegaumējiet, ko es jau teicu, un tagad airējiet taisni uz kuģi, kas stāv ārējā ostā.

Fids un melnais ātri izpildīja pavēli, un drīz laiva slīdēja pa viļņiem starp saliņu un piekrasti, kas salīdzinājumā ar to izskatījās pēc kontinenta. Tuvojoties kuģim, vīri sāka airēt mierīgāk un beidzot pavisam nolika airus: Vailders ļāva, lai paisums nes laivu klāt kuģim, tāpēc ka pirms kāpšanas uz klāja gribēja to kārtīgi apskatīt.

—  Vai uz tā kuģa abordāžas tīkli nav pievilkti pie takelāžas? — viņš jautāja, pieklusinājis balsi, lai uz kuģa nebūtu dzirdams, un ar lielu interesi gaidīdams atbildi.

— Manas acis rāda, ka ir gan, — atbildēja Fids. — Jūsu vergu tirgotājiem sirdsapziņa allaž ir drusku netīra, un viņi nav visai drosmīgi, ja nu vienīgi, kad dzenas pakaļ kādam jaunam nēģerim Kongo piekrastē. Nu, bet šonakt, kad vējš pūš no krasta puses un debess ir skaidra, izredžu uz to, ka te iegriezīsies franču kuģis, ir tikpat daudz, cik izredžu uz to, ka mani iecels par admiralitātes lordu, bet tas, kā rādās, nenotiks tik drīz, ņemot vērā, ka karalis nezina neko lielu par maniem nopelniem.

— Viņi, bez šaubām, ir gatavi laipni uzņemt katru, kas iedomātos uzkāpt uz klāja! — turpināja Vailders, kas reti kad pievērsa lielu uzmanību pārspīlējumiem, ar kuriem Fidam tā patika izpušķot savu runu. — Nebūtu viegli sagrābt tādu kuģi, ja vien tā komanda sastāv no īstiem vīriem. /

—  Es galvoju, ka kārtējā sardze šajā brīdī pilnā sastāvā guļ tieši pie lielgabaliem, bet no bugsprita [26] un pūpes viss lieliski pārskatāms. Reiz uz «Hebas» es stāvēju aizvēja pusē uz noka [27] un pēkšņi ieraugu, ka no dienvidrietumiem, no atklātās jūras mums tuvojas bura…

— Cst! Uz klājc, notiek kaut kāda rosīšanās!

—Skaidrs, ka notiek. Koks [28] skalda malku, bet kapteinis droši vien ir pakltedzis, lai atnes viņam naktsmici.

Bet tad Fida balsi pārmāca uzkliedziens no kuģa, un tas noskanēja kā negaidot no ūdens galvu izbāzuša jūras briesmoņa rēciens. Mūsu pieredzējušie piedzīvojumu meklētāji tūlīt aptvēra, ka tam jābūt — un tā arī bija — parastajam paņēmienam uzsaukt laivai. Gari neprātojot par to, ka tādā attālumā airu šļakstināšanās jau ir dzirdama, Vailders iz ējās visā augumā un atbildēja.

— Kas tur ir? atskanēja tā pati dīvainā balss. — Te nav neviena, kas tā atbildētu. Kur jūs esat?

—  Pie jūsu kreisā borta, tuvāk priekšvadnim, kuģa ēnā.

— Un ko jūs darāt man deguna galā?

—Škelu viļņus ar pakaļgalu, — pecisa brīža atbildēja Vailders.

— Kāds muļķis tur dreifē? — norūca jautātājs. — Dod šurp musketi, un palūkosim, vai no tā puiša nevar izdabūt laipnāku atbildi.

—  Pagaidi! — no visattālākās kuģa daļas atskanēja mierīga, pavēloša balss. — Viss kārtībā, lai viņi pienāk tuvāk.

Cilvēks kuģa priekšgalā lika viņiem pienākt blakus, un saruna beidzās. Tikai tagad Vailders saprata, ka uzsauciens bijis domāts citai laivai, kas bija vēl tālu, un ka viņš ir atbildējis priekšlaikus. Bet, apjēdzis, ka atkāpties jau par vēlu, vai arī rīkodamies saskaņā ar agrāk pieņemtu lēmumu, viņš lika saviem ceļabiedriem paklausīt.

—  «Šķeļu viļņus ar pakaļgalu», protams, nav tā vislaipnākā atbilde uz uzsaukumu, — nomurmināja Fids, nolaizdams airi ūdenī. — Un nedrīkst aizmirst, ka vini par to ir apvainojušies. Vienalga, kā, mister Harij, ja viņiem ir padomā tādēļ celt strīdu, dodiet viņiem kārtīgi pretī un rēķinieties ar vīru atbalstu.

Atbildes uz šiem iedrosminošajiem vārdiem nebija, tāpēc ka šajā brīdī laiva jau atradās dažas pēdas no kuģa. Vailders uzkāpa uz klāja dziļā un, kā viņam likās, draudīgā klusumā. Nakts bija tumša, kaut arī šur tur redzamās zvaigznes deva pietiekami daudz gaismas, lai jūrnieka acs spētu saskatīt priekšmetus. Nonācis uz klāja, mūsu jaunais piedzīvojumu meklētājs aši aplaida visapkārt pētīgu mirkli, it kā šī pirmā apskate varētu izkliedēt visas ilgās šaubas.

Nezinātāju jūras lietās pārsteigtu kārtība un simetriskums, kādā pāri kuģa melnajai masai debesīs slējās garie masti ar gaisā pakārto takelāžu, kur tumšas līnijas krustoja cita citu tā, ka šis savijums varēja izskatīties pēc tīšprātīga un nedabiska jucekļa. Bet Vaildera uzmanību šie priekšmeti šobrīd nepiesaistīja. Vispirms viņš ātri, kā to dara visi jūrnieki, paraudzījās augšup, bet jau pēc mirkļa vērīgais skatiens pārslīdēja nupat pieminētajiem priekšmetiem. Uz klājiem neredzēja nevienu dzīvu dvēseli, izņemot kādu jūrnieku apmetnī ietinušos cilvēku, šķiet, virsnieku. Abās pusēs rēgojās tumšas, draudīgas baterijas, nostādītas skaistā un iespaidīgā kārtībā kā jau uz kuģa, bet nekur nebija ne miņas no daudzajiem cilvēkiem, kuri parasti drūzmējas uz bruņota kuģa klāja un ir nepieciešami ieroču apkalpošanai. Parasti šajā stundā lielākajai daļai komandas vajadzētu atrasties savās kojās, bet sardzē mēdz atstāt tik daudz cilvēku, cik nepieciešams kuģa drošībai. Tāpēc, negaidot nostājies aci pret aci ar vienu pašu cilvēku, mūsu dēkainis sajuta, ka nonācis neērtā situācijā un kaut kā ir jāizskaidrojas.

— jūs, bez šaubām, esat pārsteigts, ser, — viņš teica, — ka esmu izvēlējies savam apmeklējumam tik vēlu stundu.

—Jūs patiešām gaidīja agrāk, — atskanēja īsa atbilde.

— Gaidīja?

— Jā, gaidīja. Vai tad es neredzēju, kā jūs ar diviem saviem biedriem, kuri sēž tur laivā, veselu pusdienu aplūkojāt mūs no pilsētas piestātnes un pat no vecā torņa uzkalnā? Par ko citu liecina tāda ziņkārība, ja ne par nodomu tikt uz kuģa?

— Apbrīnojami, man jāatzīst! — iesaucās Vailders, mazliet satraukts. — Tātad jūs zinājāt manus nodomus?

— Paklausieties, draugs, — sarunu biedrs viņu pārtrauca, klusiņām iesmiedamies, — spriežot pēc apģērba un izskata, jūs, es tā domāju, var saukt par jūrnieku. Vai jūs domājāt, ka uz šā kuģa nav tālskašu? Varbūt jūs iedomājāties, ka mēs neprotam ar tiem rīkoties?

— Jums droši vien ir pamatoti iemesli tik uzmanīgi vērot, ko dara nepazīstami cilvēki krastā?

—  Hm… Varbūt mēs gaidām kravu. Es gan pieņemu, ka jūs neesat braukuši tik tālu tādā tumsā, lai apskatītu mūsu kuģa kravas deklarāciju. Jūs gribat redzēt kapteini?

— Vai tad es vinu neredzu?

/

— Kur? — pavaicāja otrs, satrūkdamies un līdz ar to atklādams savas godbijīgās bailes no priekšnieka.

— Savā priekšā.

— Jūsu priekšā? Nē, tik augstu es neesmu ticis, kaut gan varbūt vienā jaukā dienā pienāks arī mana reize. Paklausieties, draugs, vai, braucot pie mums, jūs pagājāt zem tā pa straumi dreifējošā kuģa pakaļgala?

— Protams. Kā redzat, tas ir tieši manā kursā.

— Pēc skata lielisks kuģis. Un pamatīgs, es jums teikšu. Stāsta, ka tas esot gatavs iziešanai jūrā.

— Tā izskatās. Buras ir piesietas, un iegrime kuģim tāda, it kā tas būtu pilnīgi piekrauts.

— Ar ko? — ātri noprasīja sarunu biedrs.

— Bez šaubām, ar to, kas norādīts tā deklarācijā. Bet jūsējais, šķiet, vēl nav piekrauts. Ja jums jāpielādējas šajā ostā, jūs neiziesit jūrā ātrāk kā pēc vairākām dienām.

—  Hm! Es domāju, ka mēs sevišķi neatpaliksim no sava kaimiņa, — pasausi atbildēja otrs. Tad, it kā sabijies, ka pateicis kaut ko lieku, steigšus piemetināja: — Jūs taču zināt, ka mums, vergu tirgotājiem, uz kuģa nav gandrīz nekādas kravas, izņemot važas un vairākas mucas ar rīsiem; mūsu pārējais balasts sastāv no šiem lielgabaliem un lodēm, ar kurām tos lādē.

— Vai šādi kuģi parasti ir tik smagi apbruņoti?

— Varbūt ir, bet varbūt arī nav. Ja jāsaka taisnība, šajā piekrastē likums nav sevišķi lielā vērtē un stipra roka nereti paveic vairāk nekā likums. Droši vien tāpēc mūsu saimnieki, es domāju, nosprieduši, ka uz kuģa nedrīkst trūkt lielgabalu un munīcijas.

— Tad vajadzēja dot jums cilvēkus, kas prot ar tiem apieties.

— To vini, protams, ir piemirsuši.

Šo s vārdus gandrīz parmāca tā pati rupjā balss, kas bija uzsaukusi^Vaildera laivai. Pāri viļņiem aizskrēja varens rēciens, kam vajadzēja nozīmēt:

— Ei, kas laivā?

Atbilde bija ātra,īsa un visiem jūras likumiem atbilstoša, bet izteikta paklusā un piesardzīgā balsī. Likās, ka cilvēku, ar kuru Vailders bija tik divdomīgi sarunājies, samulsinājis negaidītais traucējums un viņš, mazliet apjucis, nezina, kā rīkoties tālāk. Viņš jau bija sakustējies, it kā lai vestu apmeklētāju uz kajīti, kad pie paša borta kļuva dzirdama airu šļakstināšanās, darot zināmu, ka nu jau ir par vēlu. Piekodinājis sarunu biedram nekustēties no vietas, cilvēks metās uz kāpņu laukumiņu, lai sagaidītu nule atbraukušos.

Tādējādi Vailders negaidīti palika pilnīgi viens. Tas deva viņam vēl lielāku iespēju atsākt novērojumus un uzmanīgi aplūkot svešiniekus.

No laivas uz klāja pilnīgā klusumā uzkāpa pieci vai seši atlētiskas miesasbūves matroži. Viņi čukstus pārmija kādus vārdus ar savu virsnieku, kā liekas, kaut ko viņam paziņodami un saņemdami no viņa kaut kādu pavēli. Kad šie jautājumi bija nokārtoti, no grotmasta ceļamierīces tika nolaista trose, kuras gals acīmredzot iekrita laivā. Pēc brīža krava, kuru vajadzēja pacelt uz kuģa, šūpojās gaisā starp ūdeni un stengu. Tad to lēni nolaida, pievilka pie borta un beidzot saudzīgi un veiksmīgi nolika uz klāja.

Kamēr noritēja šī procedūra, kas pati par sevi uz ostā noenkurota kuģa nebija nekas ārkārtējs, Vailders bija tā sasprindzinājis acis, ka tās gandrīz vai spiedās laukā no dobumiem. No laivas paceltā tumšā masa uz debess fona pēc saviem izmēriem atgādināja cilvēka ķermeni. Ap to sadrūzmējās jūrnieki. Sākās kņadoņa, bija dzirdamas sarunas klusinātās balsīs, tad matroži pacēla kravu vai ķermeni, vienalga, kas tas ari bija, un kopā ar to nozuda aiz mastiem, laivām un lielgabaliem, ar kuriem bija pieblīvēta kuģa priekšējā daļa.

Viss šis notikums ļoti ieinteresēja Vailderu. Tomēr viņa skatiens nebija tik cieši piesaistīts vīriem uz kāpnēm, lai nepamanītu kādu duci tumšu priekšmetu, kuri pēkšņi parādījās aiz apaļkokiem un citām tumšām kuģa daļām. Tie varēja būt gaisā šūpojošies bloki, taču vienlaikus tie stipri atgādināja cilvēku galvas. Šo iespaidu pastiprināja to vienlaicīgā parādīšanās un nozušana. Taisnību sakot, mūsu piedzīvojumu meklētājam nebija nekādu šaubu, ka tieši ziņkāre izvilkusi no slēptuvēm visas šīs pētīgās galvas. Starp citu, viņam daudz neiznāca prātot par šiem nenozīmīgajiem apstākļiem, tāpēc ka pienāca klāt pirmītējais sarunu biedrs, kurš, pēc visa spriežot, atkal bija palicis uz klāja viens.

—Jūs droši vien zināt, cik grūti ir savākt kopā matrožus no krasta, kad kuģis ir gatavs atdot galus, — sacīja virsnieks.

—Jums, šķiet, ir vienkāršs paņēmiens, kā dabūt viņus augšā, — atbildēja Vailders.

—  A, jūs runājat par to puisi ceļamierīcē? Jums, draugs, ir laba redze, ja jau jūs tādā attālumā savāžamo nazi atšķirat no šķetināmā kāša. Bet tas puisis ārdījās, tas ir, nejau nu ārdījās, bet… bija piedzēries. Cik piedzēries cilvēks vien var būt, ja ne parunāt, ne nosēdēt, ne kājās nostāvēt.

Un, it kā būtu pilnīgi apmierināts gan ar savu joku, gan ar vienkāršo paskaidrojumu, virsnieks labpatikā nosmējās pie sevis.

— Taču jūs visu laiku esat uz klāja, — viņš ātri piebilda, — bet kapteinis gaida jūs kajītē. Nāciet, es jūs aizvedīšu.

— Pagaidiet, — iebilda Vailders. — Vai labāk nebūtu mani iepriekš pieteikt?

— Viņš jau zina, ka esat šeit. Mums maz kas nenonāk līdz viņa ausīm, pirms tiek atzīmēts kuģa žurnālā.

Vailders vairs neiebilda un parādīja savu gatavību doties pie kapteiņa. Virsnieks pieveda viņu pie šķērssienas, kas atdalīja kapteiņa kajīti no kvarterklāja [29] , un, rādīdams uz durvīm, nočukstēja:

— Pieklauvējiet divas reizes un, ja viņš atbild, ejiet iekšā.

Vailders izdarīja, kā bija sacīts. Viņš pieklauvēja, taču vai nu viņu nedzirdēja, vai arī negribēja atbildēt. Jaunais jūrnieks atvēra durvis pilns visdažādāko jūtu, kuras atradīs savu izpausmi mūsu turpmākajā stāstījumā, un stāvēja spožas lampas gaismā aci pret aci ar svešinieku zaļajos svārkos.

6. nodaļa

/

Plāns vienkāršs ir —

Ņemt gūstā tos, kam vara pieder,

Un turēt tos, ko var.

Verdsvērts

Telpa, kurā atradās mūsu dēkainis, diezgan labi ilustrēja tās iemītnieka raksturu. Pēc formas un izmēriem tā bija parasta kajīte, bet mēbeles un iekārtojums veidoja savdabīgu greznības un kareivīguma mistrojumu. Lampa, kas nokarājās no augšējā klāja, bija no masīva sudraba un, kaut arī bija atjautīgi pielāgota pašreizējai vajadzībai, ar savu formu un rotājumiem nepārprotami rādīja, ka savā laikā lietota kādā svētākā mājoklī. No tā paša vērtīgā metāla darinātie svečturi, kas arī bija kalpojuši garīdznieku vajadzībām, stāvēja uz iespaidīga sarkankoka galda, kurš pusgadsimtā vēl nebija noblāvējis un ar zvēru kāju formā izgrieztajiem apzeltītajiem balstiem liecināja, ka sākumā nebūt nav bijis paredzēts kuģa kajītei. Pie virsloga stāvēja ar plīša segu pārklāta kušete, bet pie pretējās šķērssienas — ar zilu zīdu pārvilkts dīvāns, kas ar savu formu, audumu un spilvenu kaudzēm vēstīja, ka pat Āzija bijusi spiesta dot meslus ērtības un greznību mīlošajam kajītes īpašniekam. Bez šiem acīs krītošajiem iekārtas piederumiem tur bija spoguli, trauki un pat portjeras, un katrs no tiem ar kaut ko īpatnēju savā izveidojumā un materiālā liecināja, ka tās visas ir pēc stila atšķirīgas lietas. Vārdu sakot, izvēloties šos priekšmetus, šķiet, vairāk par piemērotību vai gaumi bija ņemts vērā krāšņums un elegance, ar ko dīvainā kārtā bija pieticis, lai kalpotu to savdabīgā īpašnieka iegribām vai ērtībām.

Uz šā bagātības un greznības maisījuma fona draudīgi izcēlās kara piederumi. Kabīnē atradās četri no tiem lielgabaliem, kuri pirmie bija piesaistījuši Vaildera uzmanību ar savu lielumu un daudzumu. Kaut arī tie bija novietoti tik tuvu nupat uzskaitītajiem iedzīves priekšmetiem, pietika ar vienu pieredzējuša jūrnieka acu uzmetienu, lai saprastu, ka lielgabali ir gatavi darboties kuru katru brīdi un ka pietiekar piecām minūtēm, lai atbrīvotu telpu no visiem krāmiem un pārvērstu to par bīstamu un labi aizsargātu bateriju. Pistoles, zobeni, puspīķi, abordāžas cirvji un visi pārējie sīkie jūrnieku kararīki bija izvietoti kajītē ar tādu aprēķinu, lai radītu kareivīga greznojūma iespaidu un tajā pašā laikā būtu vienmēr pie rokas.

Ap mastu bija sastatītas musketes, bet stiprie koka aizšaujamie, kas acīmredzot bija domāti iebāšanai skavās abpus durvīm, pietiekami skaidri parādīja, ka šķērssiena ir viegli pārvēršama barikādē. Viss kajītes iekārtojums liecināja, ka tā tiek uzskatīta par kuģa citadeli. Šo domu apstiprināja arī lūka, kura vērās uz jaunāko virsnieku telpām un veda tieši uz pulvera pagrabu. Šis telpu izvietojums, kas atšķīrās no tā, pie kura bija pieradis Vailders, uzreiz krita acīs, lai gan viņam nebija laika lauzīt galvu par visa redzētā jēgu un nozīmi.

Kad svešinieks zaļajos svārkos (jo viņš bija ģērbies tāpat kā tad, kad tika pirmo reizi stādīts priekšā lasītājam), ienākot apmeklētājam, piecēlās, viņa sejā atspoguļojās apslēpts gandarījums, varbūt mazliet sajaukts ar ironiju. Kādu brīdi abi skatījās viens uz otru, nerunādami ne vārda, tad šķietamais jurists nosprieda, ka laiks darīt galu neveiklajam klusumam.

— Kāds laimīgs apstāklis pamudinājis jūs parādīt šim kuģim godu ar savu apmeklējumu? — viņš jautāja.

— Domājams, es varu atbildēt, ka paša kapteiņa ielūgums, — Vailders atbildēja tādā pašā stingrā un mierīgā

tonī kā vina sarunu biedrs.

t

—  Vai tad, uzdodamies par kapteini, viņš parādīja jums savu patentu? Stāsta, ka uz jūras jebkura kuģa kapteinim jābūt klāt patentam.

— Bet kā uz to skatās universitātēs?

— Šķiet, es varu mest nost savu amata tērpu un ņemt rokā virvju kāsi! — ar smaidu atbildēja kajītes saimnieks. — Mūsu darbā — jums gan laikam labāk patīk vārds «profesija» — ir kaut kas tāds, kas mūs uzreiz atklāj vienu otram. Jā, mister Vailder, — viņš ar cieņu piebilda, apsēzdamies un ar žestu piedāvādams viesim darīt to pašu, — es, tāpat kā jūs, esmu no dzimšanas jūrnieks un — esmu laimīgs piebilst — šā staltā kuģa kapteiņa vecākais palīgs.

—  Tad jums ir jāpiekrīt, ka es neesmu ielauzies pie jums bez uzaicinājuma.

— Esmu vienis prātis. Mans kuģis ir jums iepaticies, bet man savukārt jāatzīst, ka iespaids, ko jūs atstājāt uz mani, liek nožēlot, ka neesmu iepazinies ar jums agrāk. Jūs gribat iestāties darbā?

— Kauns slaistīties bez darba šajos nemierīgajos laikos.

— Tas ir labi. Mēs dzīvojam dīvaini iekārtotā pasaulē, mister Vailder. Vieni uzskata sevi par apdraudētiem, ja zem viņiem ir kaut kas mīkstāks par terra firma[30], turpretī citi ir apmierināti, ja var uzticēt savu likteni jūrai. Savukārt vieni domā, ka cilvēkam ir tikai jālūdz Dievs, turpretī citi bez liekas runāšanas paši ņem labumus, kurus lūgt viņiem vai nu nav laika, vai patikas.

— Ņūportas pilsētnieki runā, ka jūs esot vergu tirgotājs.

—  Jūs, ciema tenku vāceles, nekad nekļūdāties! Ja pasaulē kādreiz tiešām ir pastāvējuši burvji, tad pirmais viņu blēdīgajā ciltī ir bijis ciema krodzinieks, otrs — ārsts, bet trešais — ciema garīdznieks. Tiesības uz ceturtā godu varētu apstrīdēt bārddzinis un drēbnieks! Roderik!

Pēc šā pēdējā vārda, ar kuru kapteinis pats tik vienkārši aprāva savu runu, viņš vieglītēm iesita pa ķīniešu gongu, kas kopā ar citiem retumiem karājās pie viena no augšējā klāja bimsiem rokas sniedziena attālumā.

— Ei, Roderik, aizmidzis esi, vai?

Kuģa pakaļgalā atradās divas mazas virsnieku kajītes; no vienas izšāvās ņiprs zeņķis un atbildēja kapteiņa saucienam.

— Vai laiva ir atpakaļ?

Atbilde bija apstiprinoša.

— Vai viss kārtībā?

— Ģenerālis ir savā kajītē, ser, un var atbildēt jums labāk nekā es.

— Nu, tad lai ģenerālis atnāk un paziņo par uzdevuma izpildi.

Vaildera ziņkāre bija tā sakāpināta, ka viņš pat aizturēja elpu, lai neiztraucētu sarunu biedru no pārdomām, kurās viņš piepeši bija iegrimis. Zēns nokāpa lūkā veikli kā čūska, kura ieslīd caurumā, vai, drīzāk, kā lapsa, kura iešmauc alā, un kajītē iestājās pilnīgs klusums. Kuģa komandieris sēdēja, atspiedis galvu rokā un it kā aizmirsis sveša cilvēka klātbūtni. Klusums būtu vēl vairāk ieildzis, ja to nepārtrauktu trešā cilvēka parādīšanās. No šaurās lūciņas lēni izslējās taisns, stīvs augums, gandrīz vai kā spoks uz skatuves, līdz beidzot cilvēks, izlīdis līdz viduklim, apstājās un pagrieza pret kapteini seju, kas pauda dziļu cieņu.

— Gaidu jūsu rīkojumus, — viņš nomurmināja, tikpat kā nepakustinādams lūpas.

Vailders satrūkās no pārsteiguma, un svešais arī bija tikdīvains, ka varēja izbrīnīt jebkuru skatītāju. Šim gadus piecdesmit vecajam cilvēkam bija rupji, jūras dienestā tvirtināti vaibsti. Seja bija vienmērīgi sarkana, tikai vaigus klāja nodevīgie dzīsliņu tīkli, kas bija pārsteidzoši līdzīgi vīnogulāju labirintiem un, liekas, noderēja par pamatu parunai «labai precei laba slava». Galvvidus bija kails, bet katru ausi apņēma iepomadētu un pēc armijas sasukātu sirmu matu pinkuļi. Ap izstīdzējušo kaklu bija apsieta melna kaklasaite, pleci, rokas un rumpis liecināja par to, ka tas ir gara auguma cilvēks; viņš bija no galvas līdz kājām ietinies mētelī, kas, neraugoties uz diezgan parasto piegriezumu, kādreiz acīmredzot bija kalpojis par masku balles tērpu. Kad cilvēks ierunājās, kapteinis pacēla galvu un kā pārsteigts iesaucās:

— A, ģenerālis! Jūs jau savā postenī? Vai krastā bijāt?

-Jā.

— Vai to vietu atradāt? Un to cilvēku?

— Ir to, ir to.

— Ko izdarījāt?

— Izpildīju pavēli.

—  Pareizi darījāt. Jūs esat atradums, nevis ierindas virsnieks, un kā tādu es jūs vienmēr atceros. Vai tas puisis činkstēja?

— Viņam aizbāza muti.

f

— Panēmiens, kā ātri novērst iebildumus. Viss ir izdarīts tā, kā vajadzēja, ģenerāli. Jūs kā vienmēr esat pelnījis manu atzinību.

— Tādā gadījumā atlīdziniet man par to.

— Kādā veidā? Jums jau ir visaugstākā pakāpe, kādu vien es varu piešķirt. Pēc tās var būt tikai bruņinieku kārta.

— Blēņas! Mani ļaudis nav labāki par zemessargiem. Viņi ir jāapģērbj.

—  Apģērbsim. Viņa majestātes gvardi nebūs ne uz pusi tik labi apgādāti. Arlabunakti, ģenerāli!

Stāvs nozuda kā spoks gluži tāpat, kā bija parādījies, atkal atstādams Vailderu vienatnē ar kapteini. Tas, liekas, tikai tagad atskārta, ka dīvainā saruna notikusi gandrīz sveša cilvēka klātbūtnē un ka tādēļ, vismaz pēc viņa ieskata, kaut kas būtu jāpaskaidro.

—  Mans draugs, — viņš teica tādā kā pamācošā un vienlaikus diezgan augstprātīgā tonī, — komandē nodaļu, kuru uz kārtīgāka kuģa sauktu par jūras gvardi. Viņš ir pamazām kāpis augstāk un no jaunākā virsnieka uzkalpojies līdz pašreizējam augstajam stāvoklim. Vai sajūtat, ka viņš ož pēc nometnes?

— Vairāk nekā pēc kuģa. Vai vergu tirgotājiem vienmēr ir tik pamatīgs kara aprīkojums? Es redzu, ka jūs esat apbruņoti līdz zobiem.

— Pirms apspriedīsim mūsu darījumu, jūs uzzināsit par mums vairāk, — ar smaidu teica kapteinis. Tad viņš atvēra uz galda stāvošo šķirstiņu, izņēma no tā pergamenta tīstokli, mierīgi pasniedza to Vailderam un, pārlaizdams viņam savu nemierīgoacu skatienu, teica: — Varat pārliecināties, ka mums ir patents un ka esam pienācīgi pilnvaroti, veicot savu miermīlīgo darbu, cīnīties līdzās karaļa kuģiem!

— Šis taču ir brigas patents!

— Pareizi, pareizi. Es jums neiedevu īsto papīru. Domāju, ka šis būs tieši tas.

— Tas tiešām ir patents lieliskajam kuģim «Septiņas māsas», bet jums droši vien ir vairāk par desmit lielgabaliem, bet šie te jūsu kajītē ir nevis četrcollīgie, bet gan deviņcollīgie.

— Jūs esat tik sīkumains, it kā būtu advokāts, bet es — paviršs jūrnieks. Ceru, ka esat dzirdējis par tādu lietu kā patenta paplašināšana? — turpināja kapteinis, nevērīgi nomezdams pergamentu atpakaļ uz citu dokumentu kaudzes. Tad, piecēlies no krēsla, viņš sāka ātri staigāt šurpu un turpu pa kajīti. — Man nav vajadzības teikt jums, mister Vailder, ka mūsu spēle ir riskanta. Daži to uzskata par nelikumīgu. Bet, tā kā es mazliet nododos teoloģiskiem strīdiem, šo jautājumu mēs atliksim malā. Jūs taču nebūsit nācis šurpu, nezinot, ko gribat?

— Es meklēju darbu.

— Nav šaubu, ka jūs esat visu to labi pārdomājis un izlēmis, ar kādu kuģi gribat braukt. Lai nezaudētu laiku un mūsu attiecības būtu atklātas, kā piedien diviem godīgiem jūrniekiem, es uzreiz atzīšos, ka man vajadzīgs tāds cilvēks kā jūs. Drošsirdīgs un pieredzējis vīrs, vecāks par jums, kaut arī es nevaru teikt, ka labāks par jums, pirms mēneša aizņēma bakborta [31] virsnieku kajīti, bet nabaga zēns kļuva zivīm par barību.

— Noslīka?

— Kur nu! Viņš krita kaujā ar karaļa kuģi.

— Ar karaļa kuģi? Vai tad jūs esat paplašinājuši savu patentu tiktāl, ka uzskatījāt par iespējamu uzsākt kauju ar viņa majestātes kuģi?

— Vai tad nav citu karaļu kā vienīgi Džordžs Otrais? Varbūt tas kuģis gāja ar balto karogu [32] , varbūt ar dāņu karogu. Bet viņš tiešām bija drosmīgs cilvēks un viņa koja ir tikpat tukša kā tajā dienā, kad viņu izcēla no tās, lai iemestu jūrā. Viņš būtu varējis pārņemt komandēšanu, ja mani būtu piemeklējis ļauns liktenis. Man laikam būtu vieglāk nomirt, zinot, ka šis cēlais kuģis tiks nodots cilvēkam, kurš pratīs ar to pienācīgi rīkoties.

— Ja atgadītos tāda nelaime, kuģa īpašnieki noteikti paši ieceltu jums pēcnieku.

— īpašnieki ir ļoti prātīgi, — atbildēja kapteinis, atkal uzmezdams savam viesim pētīgu skatienu, kas piespieda

Vailderu nolaist acis. — Vini reti kad traucē mani ar

/

uzbāzību un pavēlēm.

—  Viņi ir iecietīgi. Es redzu, ka kuģī starp visādām mantām ir arī karogi. Vai viņi jums ļauj lietot jebkuru no šiem karogiem pēc paša ieskatiem?

Pie šī jautājuma abu jūrnieku daudznozīmīgie un saprotošie skatieni sastapās. Kapteinis izņēma no pusatvērtās drēbju kastes karogu, kas bija pievērsis viesa uzmanību, un, ļaudams atritināties tam uz grīdas, atbildēja:

—  Kā redzat, tā ir Francijas lilija. Nav slikta emblēma jūsu neaptraipītajiem francūžiem. Ģerboņa vairogs ar pretenzijām uz nevainojamu reputāciju, tomēr no lietošanas mazdrusciņ nosmērēts. Lūk, apdomīgais holandietis — vienkāršs, izturīgs un lēts. Šis karogs man ne visai patīk.Ja kuģis,kurš iet ar to, ir vērtīgs, īpašnieki nelabprāt grib to atdot. Lūk, plātīgais hamburgietis. Viņam pieder tikai viena bagāta pilsēta, un viņš plātās ar to, rādīdams šos torņus. Citas lielās bagātības viņi savā alegorijā ar gudru ziņu noklusē. Bet te ir turku pusmēneši: tā ir mēnessērdzīgo nācija, kas iedomājas sevi par debesu valstības mantiniekiem. Lai viņi mierīgi tīksminās ar šo atziņu: viņi reti meklē debesu svētību atklātā jūrā. Bet šie ir afrikāņi — mazie pavadoņi, kas griežas ap vareno turku mēnesi. Man ir maz iznācis saskarties ar šiem platbikšainajiem muižnieķeļiem, tāpēc ka viņi retu reizi ved kaut ko vērtīgu. Un tomēr, — viņš piebilda, paskatīdamies uz zīda dīvānu, kura tuvumā sēdēja Vailders, — es esmu ticies ar šiem blēžiem, un gluži bez sazināšanās mēs neesam izšķīrušies.^ Āre, te ir tas, kurš man patīk, — krāšņais spānietis! Šis dzeltenais laukums man atgādina vienu no viņa raktuvju bagātībām. Un šis kronis! Var iedomāties, ka tas izkalts no zelta, un izstiept roku, lai satvertu šo dārgumu. Kāda heraldika buru kuģim! Te ir mazdrusciņ vienkāršākais portugālis, un tomēr izskatās bagāts. Es bieži esmu iedomājies, ka šajā karaliskajā rotaļlietiņā ir iestrādāti īsti Brazīlijas dimanti. Krucifikss, ko jūs redzat karājamies dievbijīgā tuvumā manas kajītes durvīs, ir tieši tāds, kādu es minēju.

Vailders pagrieza galvu, lai paskatītos uz vērtīgo emblēmu, kas patiešām karājās pie starpsienas dažas collas no kapteiņa norādītās vietas. Apmierinājis ziņkāri, viņš jau grasījās atkal pievērst uzmanību karogiem, kad sajuta sev pievērstu caururbjošo skatienu, ar kuru kajītes saimnieks tik bieži mēģināja pazagšus nolasīt domas, kuras atspoguļojās viņa sarunu biedru sejās. Varbūt kapteinis pūlējās izdibināt, kādu iespaidu uz viesi atstājusi šī dāsnā bagātības izstāde. Lai būtu kā būdams, Vailders smaidīja: šajā brīdī viņam vispirms iešāvās prātā, ka kajīte izgreznota apdomāti, gaidot viņu ierodamies, un ar aprēķinu, ka šis krāšņums viņu patīkami pārsteigs. Kapteinis pamanīja šo skatienu un varbūt nepareizi to saprata; katrā ziņā šie minējumi rosināja viņu turpināt jokaino stāstījumu par karogiem vēl jautrāk un dzīvāk.

— Šie divgalvainie briesmoņi ir sauszemes putni un reti kad uzdrošinās lidot virs okeāna, — viņš stāstīja tālāk. — Tie nav domāti man. Lūk, pārdrošais, varonīgais dānis, lūk, stūrgalvīgais zviedrs, bet te — tīkls ar sīkajām, — viņš turpināja, ātri pārlaizdams roku kādam ducim mazāku rullīšu, kuri gulēja katrs savā vietā, — kas arī plivina vējā savus karogus kā lielākās valstis, bet te — greznais neapolietis. A, te nu ir tās debesu atslēgas! Tas ir īstais karogs, zem kura mirt. Zem šā paša karoga es reiz saķēros divkaujā ar stipru alžīriešu korsāru…

— Kā? Vai tad jūs izlēmāt cīnīties zem baznīcas karogiem?

—  Tikai aiz dievbijības. Es iztēlojos, cik pārsteigts jutīsies šis barbars, atklājis, ka mēs nelūdzam Dievu. Mēs paguvām uzbliezt viņam kādas pāris zalves, kad viņš jau sāka zvērēt, ka pats Allahs ir lēmis viņam padoties. Kad uzbruku viņam no vēja puses, musulmanis droši vien nosprieda, ka viņam uzbrūk viss svētais konklāvs [33] un ka Muhamedam un viņa pēcnācējiem gals ir klāt. Sadursmi, jāatzīstas, izprovocēju es pats, parādot viņam šīs miermīlīgās atslēgas, par kurām viņš savā muļķībā nodomāja, ka ar tām var atvērt pusi no kristīgās pasaules ugunsdrošajiem skapjiem.

— Un jūs atlaidāt alžīrieti, kad viņš atzina savu

kļūdu?

/

—   Uhu.. Ar manu svētību. Mēs apmainījāmies ar šādām tādām precēm un izšķīrāmies. Es atstāju viņu kūpinām pīpi vētrainā jūrā ar fokmastu aiz borta, ar bezānmastu zem pakaļgala un sešiem septiņiem caurumiem zemūdens daļā, pa kuriem ūdens ieplūda tikpat ātri, cik ātri tika izpumpēts. Redzat, viņš bija uz pareizā ceļa, lai iemantotu savu daļu svētlaimes. Bet tā Dievs bija visu iepriekš noteicis, un viņš jutās apmierināts.

— Bet kas tie par karogiem, kurus jūs nepieminējāt? To ir daudz, un tie bagātīgi izšūti.

— Tie ir Anglijas karogi, aristokrātiski, gluži tāpat kā pati Anglija, raibi kā tās partijas un ar zināmu humoru. Te ir lupatas visiem rangiem un stāvokļiem, it kā cilvēki nebūtu taisīti no vienas un tās pašas miesas un vienas karalistes pavalstnieki nevarētu godīgi braukt zem viena karoga. Lūk, lorda galvenā admirāļa karogs, lūk, svētais Georgijs, lūk, sarkans, lūk, zils laukums jebkuram gadījumam vai jebkurai iegribai. Lūk, māmuļas Indijas [34] svītras un pats karaļa standarts.

— Karaļa standarts!

/

— Kāpēc gan ne? Kapteini taču sauc par valdnieku uz viņa kuģa. Jā, tas ir karaļa standarts, vēl vairāk — mēs to pacēlām, satiekot kādu admirāli!

—  Kā tas saprotams? — iesaucās jaunais jūrnieks šausmās, kuras izjūt garīdznieks, redzot svētuma apgānīšanu. — Pacelt karaļa standartu admirāļa kuģa klātbūtnē! Mēs visi zinām, cik grūti, pat bīstami ir joka pēc uzvilkt vienkāršu vimpeli, karaļa kreiserim redzot…

— Man patīk ķircināt tos neliešus! — viņu pārtrauca kapteinis ar klusinātiem, bet rūgtiem smiekliem. — Tas sagādā sevišķu prieku! Lai mani sodītu, ir vajadzīgs spēks. To viņi bieži ir mēģinājuši darīt, bet nekas nav iznācis, jūs taču zināt, ko nozīmē kārtot rēķinus ar likumu, parādot izplestu šo audekla gabalu. Nekas vairāk man nav jāsaka.

— Un kuru no šiem karogiem jūs lietojat visbiežāk? — pēc dzilu pārdomu brīža jautāja Vailders.

— Šajā ziņā es esmu kaprīzs kā padsmitniece, izvēloties lentes. Bieži vien es dienā mainu kādu duci karogu. Ne mazums godājamu tirgotāju, iegājuši ostā, ir stāstījuši tīru patiesību gan par holandieti, gan par dāni, ar kuriem viņi sarunājušies atklātā jūrā. Kas attiecas uz kaujām, tad arī to laikā es taisu visādus jokus, tomēr sevišķi mīļš man ir viens karogs.

— Kurš?

Brīdi kapteinis paturēja roku uz vīstokļa, kam bija pieskāries, un skatījās uz savu viesi tik saspringti un vērīgi, kā lasīdams pašos viņa dvēseles dziļumos. Tad, ļaudams karogam krist un pašam atritināties kā tumšam, asinssarkanam laukumam bez jebkādiem rotājumiem, viņš sirsnīgi atbildēja: ' Šis!

— Bet tā taču ir pirātu krāsa!

— jā, tas ir sarkans. Tas man patīk labāk nekā drūmais melnais lauks ar miroņgalvām un citi bērnišķīgi putnu biedēkļi. Šis karogs nedraud, tas tikai saka: «Esmu nopērkams tikai par tādu cenu.» Mister Vailder, — viņš piebilda, atmezdams ironiski jokojošo toni, kādā bija runājis iepriekš, un viņa balsīieskanējās valdonīgs tonis, — mēs saprotam viens otru. Laiks katram no mums kuģot zem sava karoga. Vai man jums jāsaka, kas es esmu?

—  Domāju, ka nav jāsaka, — teica Vailders. — Ja pareizi saprotu šīs acīm redzamās zīmes, tad manā priekšā ir… ir…

— Sarkanais Pirāts, — pabeidza sarunu biedrs, pamanījis, ka otrs vilcinās izrunāt drausmīgo vārdu. — Tā tas ir, un es ceru, ka šī saruna ir sākums ilgstošai un stiprai draudzībai. Es nezinu, kāpēc no pirmā mūsu tikšanās brīža mani saista pie jums kaut kādas neizskaidrojamas, bet stipras jūtas. Varbūt es sajūtu tukšumu, kuru ap mani radījis mans stāvoklis. Lai kā tas arī būtu, es uzņemu jūs ar ilgu pilnu sirdi un atplestām rokām.

Kaut arī viss pirms šīs atklātās sarunas notikušais skaidrāk par skaidru liecināja, ka Vailderam jau agrāk bijis zināms priekšstats par kuģi, uz kura viņš nupat bija uzdrošinājies ierasties, tomēr jaunais jūrnieks neuzklausīja kapteiņa atzīšanos bez apmulsuma. Šā izdaudzinātā jūras laupītāja slava, viņa pārdrošība, viņa patvaļības, kuras jo bieži mijās ar iecietību, un viņa izmisīgais nāves nicinājums — tas viss droši vien drūzmējās jaunākā piedzīvojumu meklētāja prātā un lika viņam, pieņemot svarīgo lēmumu, pārdzīvot šaubas, kurām mēs visi esam vairāk vai mazāk pakļauti nopietnos dzīves pagriezienos, pat ja tie nav negaidīti.

— Jūs esat nekļūdīgi uzminējis gan manus nolūkus, gan manas aizdomas' — beidzot viņš sacīja, — jo man jāatzīstas, ka es meklēju tieši šo kuģi. Esmu ar mieru dienēt pie jums. No šā brīža jūs varat mani iecelt jebkurā amatā, kurā es, pēc jūsu domām, varētu vislabāk pildīt savus pienākumu.

— Jūs būsit mans pirmais palīgs. Rīt no rīta tas tiks paziņots visai komandai, un, ja izrādīsies, ka neesmu jūsos vīlies, pēc manas nāves jūs kļūsit mans pēctecis. Var gadīties, ka jūs pārsteidz šī pēkšņā uzticības parādīšana. Man jāatzīst, ka tā pa daļai arī ir, bet mēs taču nevaram vākt cilvēkus ar bungu rīboņu Londonas ielās kā karaļa flotes vervētāji, un es neko nesaprotu no cilvēkiem, ja mana bezgalīgā paļāvība uz jūsu godīgumu nestiprina jūsu labvēlību pret mani.

— Stiprina gan! — spējā aizrautībā iesaucās Vailders.

Pirāts rimti pasmaidīja un turpināja:

— Jauniem cilvēkiem jūsu gados nereti tas, kas ir uz sirds, tas arī uz mēles. Bet, neraugoties uz šīm šķietamajām simpātijām, man jāsaka, lai jums būtu cieņa pret savu komandieri, ka mēs jau esam agrāk tikušies. Man paziņoja par jūsu nodomu sadzīt mani rokā un piedāvāt savus pakalpojumus.

—  Tas nav iespējams! — iesaucās Vailders. — Ne.viens cilvēks…

— … nevar būt drošs, ka viņa noslēpumi nav atminēti, — pārtrauca Pirāts, — ja viņam ir tik atklāta seja kā jums. Tikai pirms divdesmit četrām stundām jūs bijāt labajā pilsētā Bostonā.

—   Labprāt atzīstu to, bet…

—   Drīz jūs atzīsit arī visu pārējo. Jūs bijāt pārāk ziņkārīgs, izvaicājot to stulbeni, kas paziņoja, ka mēs viņam esam nolaupījuši pārtikas krājumus un buras. Melīgais nelietis! Labāk lai netrāpās man ceļā, citādi dabūs tādu mācību, ka uzreiz kļūs godīgs. Vai tiešām viņš iedomājas, ka tāds nožēlojams medījums kā viņš varētu piespiest mani kaut par collu izplest buras vai pat nolaist jūrā laivu?

—  Tātad viņš melš niekus? — jautāja Vailders, ir nemēģinot slēpt izbrīnu.

— Niekus! Vai es esmu tāds, kā mani apraksta? Paskatieties labāk uz šo briesmoni, lai nekas nepaiet jums secen, — atbildēja Pirāts, palaizdams apspiestus smieklus, kuros nicinājums pūlējās nomākt aizvainoto lepnumu. — Kur ir ragi, kur šķeltie nagi? Paostiet gaisu — vai te nesmird pēc sēra? Bet pietiks par to. Es zināju par jūsu aptaujām, un man iepatikās jūsu seja. Vārdu sakot, es sāku jūs pētīt un, kaut rīkojos diezgan piesardzīgi, tomēr piekļuvu jums tik tuvu, ka sasniedzu savu mērķi. Jūs man iepatikāties, Vailder, un es ceru, ka patika būs abpusēja.

Jaunizceptais pirāts paklanījās par atbildi uz priekšnieka laipnajiem vārdiem un, liekas, nezināja, ko atbildēt. Tad, it kā gribēdams ātrāk izbeigt sarunu, viņš steigšus sacīja:

— Tā kā esam vienojušies, tad es jūs ilgāk vairs netraucēšu un uz nakli braukšu prom, bet no rīta atgriezīšos un stāšos pie saviem pienākumiem.

—  Brauksit prom! — iesaucās Pirāts, spēji apstādamies un vērīgi paskatīdamies uz jauno cilvēku. — Mani virsnieki parasti neatstāj mani šajā stundā. Jūrniekam ir jāmīl savs kuģis un jānakšņo krastā tikai spiedīgas vajadzības gadījumā.

— Izrunāsimies līdz galam, — tūlīt iebilda Vailders. — Ja man ir jābūt vergam un esmu jums vajadzīgs kā kuģa stiprinājuma bulta, tad mūsu darījumam irbeigas.

— Hm!Jusudedzīgumu,ser, es apbrīnoju vairāknekā jūsu apdomību. Jūs atradīsit manī piekļāvīgu draugu un cilvēku, kam nepatīk pat īsa šķiršanās no draugiem. Kā jums te pietrūkst, lai justos apmierināts? Es nerunāšu par tiem rupjajiem priekšmetiem, kas domāti vienkāršo vajadzību apmierināšanai. Bet jums ir mācīts cienīt cilvēki prāta radītās vērtības — te ir grāmatas; jums ir gaume — te visapkārt ir skaistas lietas; jūs esat nabadzīgs — te ir bagātība.

— Tas nav nekas bez brīvības, — dzestri atteica Vailders.

—  Bet kādu brīvību jūs gribat? Es ceru, jaunais draugs, ka jūs tik drīz nepievilsit nupat iegūto uzticību.

Mūsu pazīšanās laiks vēl ir pavisam īss, un es varbūt esmu bijis pārsteidzīgs savā atklātībā.

—  Man jāatgriežas krastā kaut vai tādēļ, — stingri teica Vailders, — lai zinātu, ka man uzticas un es neesmu gūsteknis.

—  Viss jūsu sacītais liecina vai nu par cēlām jūtām, vai dziļu zemiskumu, — secināja Pirāts pēc īsa pārdomu brīža. — Es gribu ticēt pirmajām. Apsoliet man, ka, atrodoties Ņūportā, jūs nevienai dzīvai dvēselei nestāstīsit, kas īstenībā ir šis kuģis.

— Varu apzvērēt, — dedzīgi pārtrauca Vailders.

— Pie šā krusta, — sarkastiski iesmiedamies, iebilda Pirāts, — pie šā dimantiem apdarinātā krusta! Nē, ser, — viņš piebilda, ar lepnu smaidu uz lūpām nicīgi atgrūzdams dārglietu, — zvēresti ir domāti cilvēkiem, kuriem vajadzīgi likumi, lai piespiestu viņus pildīt solījumus. Man nav vajadzīgs nekas vairāk kā skaidrs un nepārprotams džentlmeņa jāvārds.

— Tad es skaidri un nepārprotami paziņoju, ka, atrodoties Ņūportā, es nevienam neatklāšu, kas īstenībā ir šis kuģis, ja jūs pats nevēlēsities vai nepavēlēsit man to darīt. Vēl vairāk…

—  Vairāk nekas nav vajadzīgs. Taupīsim savus solījumus un nerunāsim vairāk, kā šobrīd vajadzīgs. Var pienākt tāds laiks, kad jums pašam būs izdevīgāk, nenodarot man ļaunu, nebūt saistītam ar solījumu. Pēc stundas jūs nogādās krastā. Šis laiks būs vajadzīgs, lai jūs iepazīstinātu ar dienesta noteikumiem un lai jūs izrotātu ar savu parakstu manus dokumentus. Roderik, — viņš piebilda, atkal viegli uzsizdams pa gongu, — tu man esi vajadzīgs, zēn.

Tas pats ņiprais puišelis, kas bija parādījies pēc saukšanas pirmo reizi, uzskrēja pa apakšējās kajītes kāpnēm un paziņoja par ierašanos.

—  Roderik, — turpināja Pirāts, — tas ir mans nākamais palīgs, tātad tavs priekšnieks un mans draugs. Vai jūs negribat kaut ko iekost, ser? Ir maz tādu cilvēkam vajadzīgu lietu, kuras Roderiks nevarētu sagādāt.

— Paldies, es neko negribu.

—  Tad esiet tik laipns un sekojiet zēnam. Viņš jūs pavadīs uz ēdamtelpu lejā un iepazīstinās ar mūsu reglamentu. Stundas laikā jūs to visu apgūsit, un es ieiešu pie jums. Apgaismo labi kāpnes, zēn. Jūs, ser, kā liekas, protat tikt lejā arī bez kāpnēm, citādi man šobrīd nebūtu tas prieks atrasties jūsu sabiedrībā.

Tas, par kuru Pirāts bija pajokojis, neatbildēja viņa šķelmīgajam smaidam un ne ar ko neizrādīja, ka viņam sagādā prieku atmiņas par neveiklo situāciju, kādā viņš bija atstāts tornī. Kapteinis pamanīja, ka Vaildera seja, viņam godbijīgi gatavojoties sekot zēnam, kas jau stāvēja lūkā ar sveci, pauž nepatiku. Pagājis soli tuvāk, Pirāts ātri teica labi audzināta cilvēka laipnajā tonī:

—  Mister Vailder, man jāatvainojas par manu šķietamo rupjību, šķiroties uzkalnā. Kaut arī es domāju, ka būsit manējais, es nebiju pārliecināts par savu ieguvumu. Jūs drīz vien sapratīsit, cik nepieciešams tādam cilvēkam kā es vajadzīgajā brīdī tikt vaļā no sarunu biedra.

Vailders pagriezās pret viņu ar sejas izteiksmi, kurā nebija ne ēnas no neapmierinātības, un deva zīmi par to vairs nerunāt.

—  Protams, bija diezgan nepatīkami atrasties tādā cietumā, bet es atzīstu jūsu vārdu taisnīgumu. Es droši vien būtu rīkojies tāpat, ja man būtu tai brīdī pieticis apķērības.

—  Lāga vīram, kas maļ Ņūportas drupās, droši vien iet sliktāk, ja jau žurkas atstāj viņa dzirnavas, — nokliedza Pirāts, pamādams ardievas savam palīgam, kas sekoja zēnam.

Vailders atbildēja ar neliekuļotiem, sirsnīgiem smiekliem, tad nozuda, un kajītē palika tikai tas, kurš vēl nesen bija atradies tajā gluži viens.

7. nodaļa

Nav likuma, kas dos tev bagātību;

Lauz likumu un esi bagāts, — ņem tad šo.

Aptieķnieks.

Ne griba, — bagātība spiež to darīt.

V. Šeksfrtrs. Romeo un Džuljeta

Kad Vailders bija nozudis, Pirāts apstājās un pāris minūtes stāvēja ar triumfējošu smaidu sejā. Viņš priecājās par saviem panākumiem. Bet, kaut arī viņa gudrajā sejā atspoguļojās pilnīga apmierinātība, tās izteiksme nebūt nepauda vienkārši prieku. Pirāts izskatījās drīzāk pēc cilvēka, kuram piepeši novēlušās no pleciem smagas rūpes, nevis pēc tāda, kas alktin alkst gūt labumu no citu pakalpojumiem. Uzmanīgam vērotājam gan nebūtu grūti uztvert līdzjūtības ēnu šajā valdzinošajā smaidā vai nemierpilno acu īslaicīgajos uzliesmojumos. Tomēr drīz šī izteiksme pagaisa un viss viņa stāvs un izskats atguva parasto bezrūpību, kas sevišķi valdīja pār Pirātu atpūtas stundās.

Nogaidījis, kamēr Roderiks pavada Vailderu uz apakšējo kajīti un iepazīstina ar kuģa reglamentu, kapteinis vēlreiz uzsita pa gongu un atkal pasauca savu kalpotāju. Taču zēnam vajadzēja pieiet saimniekam pavisam tuvu un trīs reizes viņu uzrunāt, iekāms tas pievērsa zēnam uzmanību.

— Roderik, — teica Pirāts pēc ilgas klusēšanas, — vai tu esi te?

— Esmu te, — atsaucās klusa, skumīga balss.

— Vai iedevi viņam reglamentu?

— Iedevu.

— Un viņš lasa?

/

— Lasa.

— Tas ir labi. Man jāparunā ar ģenerāli. Roderik, tev jāatpūšas. Arlabunakti! Paaicini ģenerāli uz apspriedi, un arlabunakti, manu Roderik!

Zēns gan piekrītoši palocīja galvu, taču nevis traucās ar parasto spriganumu izpildīt rīkojumu, bet brīdi aizkavējās pie sava kunga krēsla. Tomēr nesagaidījis viņa skatienu, mazais negribīgi kāpa lejā uz apakšējām kajītēm un tajā naktī vairs nebija redzams.

Nav vērts aprakstīt ģenerāļa otrreizējo parādīšanos. Tā maz atšķīrās no viņa pirmās entrče[35], izņemot to, ka šoreiz parādījās viss augums. Kļuva redzams garš, taisns stāvs, kas nebija zaudējis nenieka no dabiskā samērīguma un bija tik apbrīnojami ietrenēts vienlaicīgā darbībā, ka katrs atsevišķais loceklis bija zaudējis vēlēšanos kustēties, neizraisot kustību visos pārējos locekļos. Šis stīvais un kā automāts labi noregulētais cilvēks atdeva godu savam priekšniekam, pievilka klāt krēslu un pēc rūpīgas sagatavošanās klusēdams apsēdās. Likās, ka Pirāts ir pamanījis ģenerāļa klātbūtni, tāpēc ka atbildēja uz sveicienu, laipni pamājot ar galvu, kaut arī, šķiet, neuzskatīja par vajadzīgu viņa ierašanās dēļ atrauties no savām pārdomām. Beidzot viņš tomēr aši pagriezās pret dienesta biedru un īsi sacīja:

— Čenerāli, kampaņa vēl nav pabeigta.

—  Kas vēl darāms? Kauja ir uzvarēta, ienaidnieks gūstā.

— Jā, jūsu loma šajā lietā ir nospēlēta, bet manējā vēl jānospēlē līdz galam. Vai jūs redzējāt to jauno cilvēku apakšējā kajītē?

— Redzēju.

— Un kā viņš jums patika pēc izskata?

— Izskatās pēc jūrnieka.

— Ar to jūs gribat teikt, ka viņš jums nepatīk?

— Man patīk disciplīna.

— Es esmu ļoti kļūdījies, ja viņš nebūs jums pa prātam uz klāja. Bet lai tas paliek, es gribu izlūgties jums kādu pakalpojumu.

— Pakalpojumu? Nu jau būs par vēlu.

—  Vai tiešām es teicu «pakalpojumu»? Ir jāizpilda dienesta pienākums.

— Gaidu jūsu pavēles.

— Mums jābūt gauži piesardzīgiem, jo jūs jau zināt…

— Gaidu jūsu pavēles, — īsi atkārtoja ģenerālis.

Pirāts saknieba lūpas, apspieda smaidu un puslaipni,

puspavēloši turpināja:

—  Laivā, kas piestājusi pie kuģa, jūs atradīsit divus matrožus. Viens no viņiem ir baltais, otrs — nēģeris. Lieciet šos cilvēkus iecelt kuģī — vienā no priekšgala kubrikiem — un piedzirdīt līdz nemaņai.

— Tiks izdarīts, — atbildēja par ģenerāli iesauktais, pieceldamies un platiem soļiem iedams pie durvīm.

—  Pagaidiet, — piebilda Pirāts. — Kam jūs to uzticēsit?

—   Naitingeilam — viņam ir gandrīz tikpat stipra galva kā man.

— Viņš jau ir pārāk tālu no šejienes. Es aizsūtīju viņu uz krastu meklēt bez darba klimstošus matrožus, kuriem varētu patikt dienests uz mūsu kuģa, un atradu viņu kādā krodziņā, kur šis vīrs, palaidis mēli, svinīgi runāja kā advokāts, kas noplēsis honorāru abām pusēm. Turklāt viņš sagāja matos ar vienu no šiem pašiem cilvēkiem un iespējams, ka viņi te sakaujas.

— Tad es pats to izdarīšu. Naktscepure mani gaida, man tikai jāsasien stingrāk nekā parasti.

Pirāts, šķietami apmierināts ar viņa solījumu, draudzīgi pamāja ar galvu. Karavīrs jau grasījās iet, kad kapteinis atkal aizkavēja viņu.

— Vēl kas, ģenerāli: runa ir par jūsu gūstekni.

— Vai man jāpiedzirda arī viņš?

— Nekādā zinā. Lieciet atvest vinu uz šejieni.

v > r /

Ģenerālis noburkšķēja kaut ko par atbildi un izgāja no kajītes. «Es parādīju vājumu,» domāja Pirāts, no jauna sākdams staigāt šurpu turpu pa kajīti, «pārlieku uzticēdamies atklātai sejai un jaunības jūsmai. Esmu maldījies, ja šim zēnam nav bijis iemesla uzskatīt, ka visa pasaule ir viņam pretīga, un viņš ir gatavs ielaisties jebkurā romantiskā avantūrā, bet vilšanās būtu katastrofāla. Tāpēc es rīkošos apdomīgi, augstākā mērā piesardzīgi. Viņš ir kaut kā neparasti saistīts ar šiem diviem matrožiem. Kaut es zinātu vina dzīvesstāstu! Bet visam savs

r

laiks. Viņiem abiem jāpaliek te kā ķīlniekiem, ka viņš atgriezīsies un kalpos uzticīgi. Ja izrādīsies, ka viņš ir divkosis… nu, ziniet, viņi ir jūrnieki, bet mūsu bargajā amatā ir ņēmuši galu daudzi cilvēki. Tas ir labi izdomāts, un ne mazākās aizdomas par kaut kādiem ļauniem nodomiem no mūsu puses neaizskars šā zēna viegli aizvainojamo lepnumu, ja vien viņš būs, kā man gribētos domāt, godavīrs.»

Tāds vispārējos vilcienos bija Pirāta domu gājiens vēl ilgi pēc tam, kad ģenerālis bija viņu atstājis vienu. Viņa lūpas kustējās, smaidi izteiksmīgajā sejā strauji mijās ar

tumšām pārdomu ēnām, liecinot par pēkšņām un brāzmainām pārvērtībām, kas savukārt norādīja uz nemierpilna gara darbību. Tā, iegrimis pats sevī, kapteinis staigāja aizvien ātrāk un reizumis žestikulēja mazliet nesavaldīgi, līdz, pēkšņi pagriezies, ieraudzīja stāvu, kas šķita izaugam viņa priekšā kā parādība.

Kamēr kapteinis bija ļāvies savām domām, kajītē nemanot bija ienākuši divi spēcīgi matroži un, nedzirdami nosēdinājuši uz krēsla kādu cilvēcisku būtni, klusi izgājuši atkal laukā. Tikai tagad Pirāts attapās. Viņi ilgi saskatījās, nebilzdami ne pušplēsta vārda. Pārsteigums un nespēja izšķirties neļāva Pirātam atplest muti, bet otru, liekas, vārda tiešā nozīmē bija sastindzinājis izbrīns un satraukums. Beidzot pār kapteiņa seju pārslīdēja tāda kā neparasta smaida atblāzma un viņš strupi teica:

— Esiet sveicināts, ser Hektor Houmspan!

Satriektā drēbnieka — Pirāta tīklos nebija iekritis neviens cits kā lasītāja pļāpīgais paziņa — šā lāga vīra acis klirnta no vienas puses uz otru, visur ieraugot šo greznības un kareivīguma sajaukumu, bet pēc katra kārīgā mirkļa tās noteikti atgriezās pie priekšā stāvošās figūras un it kā iezīdās tajā.

— Es saku, esiet sveicināts, ser Hektor Houmspan! — atkārtoja Pirāts.

— Lai Dievs tas kungs piedod nelaimīgā septiņu bērnu tēva grēkus! — izgrūda drēbnieks. — Maz ko var dabūt no nenogurstoša, godīga amatnieka, kurš no saules lēkta līdz rietam nonemas ar savu darbu.

r

— Tie ir bruņinieka cienīgi vārdi, ser Hektor, — viņu pārtrauca Pirāts, paņemdams uz galda pavirši nomesto pātadziņu un paplikšķinādams ar to drēbniekam pa plecu, it kā būtu burvis un ar pieskārienu atņemtu otram pesteļus. — Galvu augšā, godīgais un uzticamais karaļa kalps! Laime beidzot ir jums uzsmaidījusi: vēl pirms dažām stundām jūs žēlojāties, ka no šā kuģa pie jums nenāk

4-26 97 neviens pasūtītājs, bet tagad jums būs jāapģērbj visa tā komanda.

— Godājamais, cēlsirdīgais Pirāt, — ierunājās Houmspans, līdz ar saprātu atguvis arī daiļrunību, — es esmu nabadzībā iedzīts un izputināts cilvēks. Mans mūžs ir pagājis vienos pūliņos un pārbaudījumos. Pieci asiņaini un nežēlīgi kari…

—Pietiek! Es jau teicu, ka jums tieši sākusi smaidīt laime. Mūsu profesijas džentlmeņiem apģērbs ir tikpat nepieciešams kā draudzes ganam. Par katru vīli jūs saņemsit atlīdzību. Skatieties! — viņš piebilda, piespiezdams slepenas atvilktnes atsperi; tā atvērās, un acis apžilbināja zelta kaudze, kurā bija sajaukušies gandriz visas kristīgās pasaules valstu naudas gabali. — Mums netrūkst naudas, ar ko samaksāt tiem, kuri mums uzticīgi kalpo.

Pēkšņi ieraudzītā apslēptā manta, kas ievērojami pārspēja ne tikai visu, ko viņš jebkad bija redzējis, bet arī visu, ko viņš spēja iztēloties, atstāja iespaidu uz jūtīgo lāga vīru. Brīdi pamielojis acis ar šīm bagātībām, viņš pievērsa skatienu apskaužamajam šā zelta īpašniekam un pajautāja balsī, kas, drēbniekam atgūstot drosmi, skanēja aizvien pašapzinīgāk:

— Bet kas man būs jādara, varenais jūrasbraucēj, lai es saņemtu daļiņu no šīs bagātības?

— Tas pats, ko jūs katru dienu darāt krastā — jāpiegriež, jāpiemēra un jāšuj. Arī jūsu maskarādes tērpu darinātāja talants var izrādīties noderīgs.

—  Ak, šie tērpi ir grēcīgi un negodbijīgi velna darinājumi, lai ievestu cilvēkus nešķīstībā un pasaulīgās preteklībās. Bet, cienījamais jūrniek, vēl ir mana neiepriecināmā laulātā draudzene Dizaira [36] . Lai gan paveca un diezgan ķildīga, viņa tomēr ir mana mūža likumīgā līdzgaitniece un kuplā pēcnācēju pulciņa māte.

— Viņai nekā netrūks. Mūsu kuģis ir nomocītu vīru patvērums. Tādi cilvēki kā jūs, kuriem nepietiek spēka komandēt savās mājās, nāk uz manu kuģi kā uz pajumu. ļūs būsit septītais, kas atradis mieru, atbēgdams uz šo svētnīcu. Viņu ģimenes tiek atbalstītas mums vienīgajiem zināmā veidā, un visi ir apmierināti. Un tas nav pēdējais no manas labdarības apliecinājumiem.

—  Uzslavas vērta un taisnīga lieta, godājamais kapteini, un es ceru, ka arī Dizaira ar savām atvasītēm netiks aizmirsta. Katrs darba darītājs ir atalgojuma vērts, un, ja es, apstākļu spiests, varbūt strādāšu jūsu labā, ceru, ka lādzīgā sieviete un viņas bērniņi varēs izmantot jūsu devību!

— Es jau sacīju — viņi netiks aizmirsti.

— Varbūt, taisnīgais džentlmeni, ja jūs man avansā

atvēlētu kādu dalinu no šā zelta, mana laulātā draudzene

/ / '

mazāk uztrauksies, vairs tik cītīgi neiztaujās par manu likteni un viņai būs mierīgāka sirds. Es labi pazīstu Dizairas dabu un nešaubos, ka tik ilgi, kamēr viņai acu priekšā rēgosies trūkums, viņa piekliegs visu Ņūportu. Tagad, kad Dievs tas kungs ir žēlīgi devis man šīs cerības uz atelpu, vēlēšanās viņu iepriecināt nav nekāds grēks.

Kaut arī Pirāts pretēji savam gūsteknim nebūt nebaidījās, ka Dizairas mēle varētu izjaukt mieru un saderību uz viņa kuģa, viņš bija noskaņots iecietīgi. Atkal piespiedis atsperi, viņš pagrāba riekšavu zelta un, sniegdams to Houmspanam, jautāja:

—  Vai gribat saņemt pabalstu un nodot zvērestu? Tādā gadījumā nauda ir jūsu.

— Lai Dievs pasargā mūs no nelabā un neieved kārdināšanā! — iesaucās drēbnieks. — Varonīgais Pirāt, es

baidos no likuma. Lai kāds ļaunums karaļa kreisera iz-

/ /

skatā jums uzbruktu vai kāda vētra izmestu jūs krastā, laikam būtu bīstami atrasties pārāk ciešā tuvībā ar jūsu komandu. Turpretī sīkie pakalpojumi, kurus varu jums sniegt, ja esmu spiests to darīt, paliks nepamanīti, kā es pazemīgi ceru, un es paļaujos uz jūsu augstsirdību, godīgais un godājamais kapteini, ka tie netiks aizmirsti, dalot mūsu taisnīgos ienākumus.

—  Nekas vairāk kā skrodera paradums čiept atgriezumus, mazdrusciņ sagrozīts paradums, — nomurmināja Pirāts, viegli pagriezdamies uz papēža un ar tādu nepacietību uzsizdams pa gongu, ka satraucošā skaņa iespraucās visās kuģa spraugās. No dažādām kajītes durvīm pabāzās četras piecas galvas, un viens no matrožiem pajautāja, ko kapteinis vēlas.

— Aizvediet viņu uz koju! — noskaldīja Pirāts.

Lāga vīru Houmspanu, kurš vai nu aiz bailēm, vai ar

gudru ziņu, šķiet, galīgi nespēja pakustēties, žigli uzrāva augšā no krēsla un vilka uz durvīm, kas izgāja uz kvarterkJāju.

— Acumirkli! — Houmspans uzsauca nekautrīgajiem nesējiem, kad tie stiepa viņu uz kapteiņa norādīto vietu. — Man vēl kaut kas sakāms. Godīgais un uzticamais dumpiniek, kaut gan es neesmu ar mieru jums kalpot, es tomēr neatsakos nepieklājīgā un negodbijīgā kārtā. Mani plosa kārdinājums, un es to sajūtu ar pirkstu galiem. Bet mēs varam noslēgt līgumu, kas būs izdevīgs abām pusēm un nenodarīs neko ļaunu likumam. Es gribētu, varenais komandor, nest savu vārdu neaptraipītu līdz kapa malai, kā arī nodzīvot visas man atvēlētās mūža dienas, tāpēc ka, sveiks un vesels izgājis piecus asiņainus, nežēlīgus karus…

— Vāciet viņu prom!

Houmspans pazuda kā pēc burvja mājiena, un Pirāts atkal palika viens. Ilgu laiku viņa pārdomas netraucēja ne cilvēku soļi, ne balsis. Uz kuģa valdīja dziļš klusums, kas liecināja par nepielūdzami stingru disciplīnu. Kajītē sēdošam cilvēkam no sauszemes, kuram apkārt bija no trakgalvīgiem un mežonīgiem vīriem savākta komanda, varētu likties, ka viņš atrodas pilnīgi viens tukšā baznīcā, tik savaldītas un apslēptas viņu sasniedza pat tās skaņas, bez kurām kuģis nebija iedomājams. Tiesa gan, reizumis bija dzirdama kāda plītnieka balss, kas vilka kādu jūrnieku dziesmu; nākdama no kuģa dzīlēm un nebūdama sevišķi muzikāla, tā ielauzās šajā klusumā kā iesācēja taurētāja pirmās nesaderīgās skaņas. Bet arī šīs skaņas bija dzirdamas aizvien retāk un retāk, līdz apklusa pavisam. Beidzot Pirāts izdzirdēja kādu grābstāmies gar durvju rokturi, un atkal parādījās viņa draugs ģenerālis.

Vecā karotāja gaita, sejas izteiksme un viss izskats liecināja, ka, ja arī viņam nesen uzticētais uzdevums ir sekmīgi izpildīts, tad tas ir prasījis daudz pūļu. Pirāts, kurš, ieraugot ienācēju, bija pietrūcies kājās, tūlīt lika

zinot.

/

— Baltais ir tā piedzēries, ka arī guļot viņam jāturas pie masta, bet nēģeris vai nu ir blēdis, vai arī viņam galva ir no krama.

—  Cerams, ka neesat pārāk ātri atteicies no mūsu nodoma.

— Tas būtu tikpat kā dauzīt klinti! Es neatkāpos ne minūti ātrāk, kā bija vajadzīgs.

Pirāts cieši palūkojās uz ģenerāli, lai redzētu, kādā stāvoklī ir padotais, un grozīja savu nodomu.

— Labi. Bet tagad ejam pie miera.

Čenerālis centīgi izstiepās visā augumā un pagriezās ar seju pret tik bieži pieminēto lūciņu. Tad viņš ar izmisīgu piepūli mēģināja aiziet līdz tai savā parastajā kareivīgajā solī. Tā kā kapteinis neizteica nevienu piezīmi par dažām aplamajām kustībām un kāju mešanos šķērsām, tad godājamais stingras disciplīnas piekritējs nosprieda, ka kāpj lejup, kā pašam likās, pietiekami cienīgi, taču viņa iekšējais «es» nepavisam nebija tādā «stāvoklī», kad spēj atklāt visas sīkākās kļūmītes, ko pieļauj viņa ķermeniskais apvalks. Pirāts paskatījās pulkstenī un, atvēlējis ģenerālim pietiekami daudz laika, lai bez steigas atkāptos, pats sāka vieglā solī kāpt lejup.

Kuģa apakšējās telpas, lai gan nebija iekārtotas tik grezni kā augšējā kajīte, tomēr bija ierīkotas, daudz domājot par kārtību un ērtībām. Pašā pakaļējā daļā atradās vairākas kalpotāju kajītes, kuru durvis izgāja uz virsnieku ēdamtelpu jeb, kā saka speciālajā valodā, uz mesu [37] . Abās pusēs tai bija izvietotas virsnieku kajītes — tā svinīgi dēvēja guļamtelpas tiem, kuriem bija dotas godpilnās tiesības atrasties uz kvarterklāja. Aiz kopkajītes, tuvāk priekšgalam, nāca jaunāko virsnieku kajītes, bet tieši pretī tām bija izvietojusies nodaļa, kuru komandēja par ģenerāli iesauktais cilvēks un kura veidoja tādu kā barjeru starp visnevaldāmākajiem matrožiem un viņu priekšniekiem.

Tāds telpu izvietojums maz atšķīrās no tā paša tipa un bruņojuma karakuģu iekārtojuma, bet Vailderam nepalika nepamanīts, ka šķērssienas starp kajītēm un'kubriku un citām komandas telpām ir krietni pamatīgākas nekā parasti un ka pie rokas ir neliela haubice, kuru vajadzības gadījumā lietot, kā teiktu mediķi, iekšķīgi. Durvis bija sevišķi izturīgas, bet to aizbarikadēšanas ierīces vēl vairāk liecināja par gatavību kaujai nekā par parasto sīka īpašuma nodrošinājumu pret ielaušanos. Pie bimsiem karājās un šķērssienas rotāja musketes, īsas šautenes, pistoles, zobeni, puspīķi un citi ieroči tādā vairumā, kas nepārprotami rādīja, ka tas viss domāts tiklab lietošanai, kā acu priecēšanai. īsi sakot, jūrniekam no visa redzētā bija skaidrs, ka te virsnieki jūt — viņu drošība pret padoto varmācību un nepakļāvību ir atkarīga no viņu ietekmes un spējas kopīgiem spēkiem pretoties un ka, ņemot vērā samērā nelielo virsnieku skaitu, bija prātīgi darīts, nenoniecinot nevienu no minētajiem drošības pasākumiem.

Galvenajā no apakšējām telpām jeb mesā Pirāts atrada savu tepat savervēto palīgu acīmredzot studējam tikko sāktā dienesta reglamentu. Tuvojoties stūrim, kur sēdēja Vailders, kapteinis teica vaļsirdīgā, iedrošinošā un pat konfidenciālā tonī:

— Es ceru, mister Vailder, ka jūs atzīstat mūsu likumus par pietiekami stingriem?

—Stingrības tajos netrūkst, labi, ja tos vienmēr tikpat stingri arī izpilda, — atbildēja Vailders, pieceldamies, lai sveicinātu priekšnieku. — Tik stingrus likumus es neesmu redzējis pat…

—Pat kur, ser? — jautāja Pirāts, pamanījis, ka sarunu biedrs apraujas.

— Es gribēju teikt — pat viņa majestātes dienestā, — atbildēja Vailders, mazliet pietvīkdams. — Es nezinu, vai dienests uz karaļa kuģa ir kļūda vai rekomendācija.

— Tas ir otrais, vismaz es tā domāju, jo savu amatu esmu apguvis tajā pašā dienestā.

— Uz kura kuģa? — ar interesi vaicāja Vailders.

— Uz dažādiem, — kapteinis dzedri atbildēja. — Bet, runājot par bargajiem likumiem, jūs drīz sapratīsit, ka dienestā, kuram krastā nav tiesu, kas mūs aizstāvētu, bet jūrā — draudzīgu kreiseru, kas palīdzētu grūtā brīdī, komandiera rokās ir jābūt diezgan lielai varai.

—Pat neierobežotai, — atbildēja Vailders ar gandrīz ironisku smaidu.

—Jums, es ceru, nebūs iemesla teikt, ka izmantoju to patvaļīgi, — sacīja Pirāts, nepamanījis vai arī izlikdamies, ka nav pamanījis, sarunu biedra sejas izteiksmi. — Bet jums laiks doties krastā.

Jaunais cilvēks, pieklājīgi palocīdams galvu, pateicās un sacīja, ka ir gatavs braukt. Kāpjot lejā uz savu kajīti, kapteinis pauda nožēlu, ka vēlā stunda un nepieciešamība saglabāt kuģa inkognito neļauj viņam pienācīgā kārtā nosūtīt uz krastu tāda augsta ranga virsnieku.

— Bet tepat vēl ir laiva, ar kuru jūs atbraucāt, un abi jūsu brašie puiši ātri aizraus jūs, kur vajag. Starp citu, vai tie divi arī stājas mūsu dienestā?

—  Viņi nav atstājuši mani kopš bērnu dienām un droši vien negribēs atstāt arī tagad.

— Dīvainas saites starp cilvēkiem, kas ir tik dažādi pēc saviem paradumiem un audzināšanas, — piezīmēja Pirāts, vērīgi palūkodamies uz Vailderu, bet tūliņ novērsās, pamanījis, ka otrs sapratis, ar kādu interesi viņš gaida atbildi.

— Tā ir, — mierīgi atbildēja Vailders, — bet, tā kā mēs visi esam jūrnieki, tad atšķirība nav tik liela, kā var likties pēc pirmā acu uzmetiena. Tagad kāpšu lejā pie viņiem un pie viena paziņošu, ka turpmāk viņi kalpos jūsu vadībā.

Pirāts pagaidīja, kamēr Vailders iziet no kajītes, tad bezrūpīgā solī sekoja viņam uz kvarterklāju, it kā būtu izgājis ieelpot spirgto nakts gaisu.

Laiks nebija mainījies, nakts bija tumša, bet silta. Uz klājiem joprojām valdīja klusums, un starp tumšajiem priekšmetiem, kuri, kā labi zināja Vailders, piederēja pie kuģa parastā aprīkojuma, nebija redzama, ja neskaita vienu izņēmumu, ne dzīva dvēsele. Izņēmums bija tas pats cilvēks, kas pirmais bija sagaidījis mūsu dēkaini un vēl joprojām soļoja pa kvarterklāju, ievīstījies sarga apmetnī. Jaunais cilvēks viņu uzrunāja, pavēstīdams par savu nodomu uz laiku atstāt kuģi. Sargs uzklausīja šo paziņojumu ar cieņu, kas liecināja, ka Vaildera stāvoklis uz kuģa ir jau zināms, lai gan lika saprast, ka neizlaidīs viņu bez paša Pirāta atļaujas.

— Jūs zināt, ser, ka neviens, lai kāds arī būtu viņa stāvoklis, nedrīkst atstāt kuģi šajā stundā bez kapteiņa pavēles, — atskanēja stingra atbilde.

— To es nopratu, bet man jau ir šī pavēle un es to nododu jums. Es izcelšos malā pats savā laivā.

Pamanījis, ka sarunu noklausās kāds, kurā viņš pazina kapteini, sargmatrozis brīdi vilcinājās, lai pārliecinātos, vai Vailders saka patiesību. Nesagaidījis nekādus iebildumus, viņš tikai norādīja, kur atrodas Vaildera laiva.

—  Bet manu vīru tajā nav! — pārsteigts iesaucās Vailders, grasīdamies kāpt lejup pa trapu, un paspēra soli atpakaļ.

— Vai tie nelieši ir aizbēguši?

— Viņi nav aizbēguši, ser, un viņi nemaz nav nelieši. Viņi atrodas uz kuģa un ir jāsameklē.

Virsnieks nogaidīja, lai redzētu, kādu iespaidu šie vārdi atstāj uz cilvēku, kurš vēl joprojām kavējās masta ēnā. Tā kā atbildes no turienes nebija, tad viņš saprata, ka ir jāklausa. Pateicis, ka sameklēs abus matrožus, viņš aizgāja uz kuģa priekšgalu, atstādams Vailderu, kā tas domāja, vienatnē uz kvarterklāja. Taču drīz vien viņam atausa skaidrība. Pirāts mierīgi piegāja klāt Vailderam un ierunājās par savu kuģi, lai novērstu no domām jauno palīgu, kurš, ātrā solī staigādams pa klāju, sāka ļaut vaļu trauksmīgām apcerēm.

— Burvīgs kuģis, mister Vailder, — viņš runāja tālāk, — un iet tā, ka ne šļakata neaizlec aiz grotmasta. Tieši tāds, kāds patīk jūrniekiem, — paklausīgs un ātrs. Es saucu to par «Delfīnu» par vieglumu, ar kādu tas šķeļ ūdeni, un varbūt arī pārspēju mainīt krāsu. Kuģim, zināt, ir jābūt nosauktam kādā vārdā, un man nepatīk visi šie slepkavīgie vārdi «Ugunsspļāvējs» un «Asiņainais».

— Jums ir laimējies, atrodot tādu kuģi. Vai to uzbūvēja pēc jūsu pasūtījuma?

— Tikai daži no šīm kolonijām braucoši kuģi, kuru ūdensizspaids ir mazāks par sešsimt tonnām, nav būvēti manām vajadzībām, — ar smaidu atbildēja Pirāts, it kā gribētu uzmundrināt sarunu biedru, parādot, cik daudz viņš iegūst ar šo jauno pazīšanos. — Sākotnēji šis kuģis tika būvēts viņa karaliskajai augstībai un, es domāju, bija paredzēts vai nu kā dāvana, vai kā soda rīks alžīriešiem, bet… bet tas, kā redzat, ir mainījis īpašnieku un liktenis tam iegrozījies mazliet citādi. Kā un kāpēc — tādiem sīkumiem nekavēsim sev šobrīd laiku. Es domāju, ka šī pārmaiņa ir nākusi kuģim tikai par labu. Kādu laiku es turēju to ostā, šis tas uz kuģa ir uzlabots, un tagad tas ir lieliski pielāgots kuģošanai.

— Tātad reizēm jūs uzdrošināties iet iekšā ostās?

—Brīvā brīdī varat ieskatīties manā personiskajā žurnālā, var būt, ka tas jūs interesē, — izvairīgi atteica kapteinis. — Es ceru, mister Vailder, ka jūs atradāt «Delfīnu» tādā stāvoklī, ka jūrniekam par to nav jāsarkst?

— Vispirms man iekrita acīs kuģa skaistums un labā kārtība, un tas arī rosināja mani uzzināt kaut ko vairāk par kuģi.

—Atri gan jūs ievērojāt, ka tas turas uz viena enkura! — iesmiedamies attrauca kapteinis. — Bet es nekad neriskēju bez pietiekama pamata — pat ar enkuru un trošu pazaudēšanu. Tādai varenai baterijai kā manējā nebūtu sevišķi grūti apklusināt tādu nožēlojamu fortu, bet tādā gadījumā mūs varētu ķert nejauša lode un tāpēc es vienmēr esmu gatavs nekavējoties iziet jūrā.

— Jādomā, ka nav diez cik jautri cīnīties, kad nepieciešamības gadījumā tu nevari nolaist karogu, — sacīja

Vailders, ne tik daudz izteikdams savu viedokli, cik runādams pie sevis.

—  Zem mums vienmēr ir jūras dibens, — skanēja lakoniska atbilde. — Bet jums es varu pateikt, ka ļoti mīlu kuģi un rūpējos par takelāžu. Tā tiek apskatīta katru dienu kā rikšotāja kājas, jo bieži gadās, ka mūsu drosme ir jāapvalda ar piesardzību.

—  Bet kā un kur jūs remontējat kuģi, kad tas cietis vētrā vai kaujā?

— Hm! Mēs tomēr pamanāmies to saremontēt un iziet jūrā ciešamā stāvoklī.

Kapteinis apklusa, un Vailders, pamanījis, ka viņam vēl neuzticas līdz galam, mitējās izvaicāt. Drīz atgriezās virsnieks, bet kopā ar viņu bija tikai melnais. Viņš dažos vārdos paskaidroja, kādā stāvoklī atrodas Fids. Bija vairāk kā skaidrs, ka jaunais cilvēks ir ne vien vīlies, bet arī dziļi aizvainots. Tomēr vaļsirdība un sirsnība, ar kādu

/ r '

viņš atvainojās Pirātam par sava biedra izturēšanos, pārliecināja kapteini, ka jauneklim nenāk ne prātā turēt viņu aizdomās par ļaunu nodomu.

— jūs pārāk labi pazīstat jūrnieku raksturu, ser, — viņš sacīja, — lai uzskatītu šo mana nabaga zēna kļūdu par briesmīgu noziegumu. Uz rājas nav labāka matroža par Diku Fidu, bet es nevaru noliegt, ka viņš pārlieku cenšas būt labs draugs.

— Labi, ka jums palicis vismaz viens, lai nogādātu jūs krastā, — nevērīgi atbildēja Pirāts.

—  Es pats to izdarīšu varbūt vēl labāk: man negribētos izšķirt šos vīrus, ja atļaujat, arī melnais šonakt paliks uz kuģa.

—  Kā jums tīk. Pēc pēdējās kaujas mums netrūkst tukšu koju.

Vailders lika nēģerim atgriezties pie biedra un rūpēties par viņu tik ilgi, kamēr viņš būs spējīgs pats rūpēties par sevi. Melnais, kuram pašam griezās galva, labprāt paklausīja. Tad jaunais cilvēks atvadījās no kapteiņa un virsnieka un nokāpa laivā. Spēcīgi atgrūdies no tumšā kuģa, viņš apmierināts pārlaida pieredzējuša jūrnieka skatienu nevainojami kārtīgajai takelāžai, bet pēc tam atkal pievērsa to draudīgajai korpusa masai. Bugsprita galā stāvēja stalti noaudzis cilvēks, kas acīmredzot vēroja viņa kustības, un, lai gan nakts bija bez zvaigznēm, Vailders cilvēkā, kurš ar tādu interesi noskatījās viņa aizbraukšanā, pazina pašu Pirātu.

8. nodaļa

/

… kas tur tas kungs? Aukle.

Tas vecā Tiberio dēls un mantinieks. Džuljeta.

Un tur, tas nākošais, kurš nedejoja?

Aukle.

To nezinu.

V. Šekspīrs. Romeo un Džuljeta

Saule kāpa augšup no ūdens klajuma, kurā bija izkaisītas Masačūsetsas zilās salas, kad Ņūportas iedzīvotāji vēra vaļā durvis un logus un gatavojās saviem dažādajiem dienas darbiem mundri un rosīgi kā cilvēki, kuri saprātīgi izmantojuši dabas atvēlēto laiku, vai nu mēģinot atpūsties vai aizrautīgi nododoties izpriecām. Taisīdami vaļā savu veikaliņu vienkāršos aizšaujamos, ļaudis apmainījās laba rīta vēlējumiem un laipni apvaicājās cits citam par meitas iesnām vai vecas māmuļas reimatismu. Tā kā «Sarūsējušā enkura» saimnieks cītīgi sargāja savu namu no jebkādiem nepelnītiem pārmetumiem par plītēšanu nepiedienīgi vēlā stundā, tad viņš vēra savas durvis viens no pirmajiem, lai tikai noķertu kādu nejaušu apmeklētāju, kurš varētu just vajadzību pēc aizvadītās nakts uztaisīt dūšu ar kādu stiprāku kumosu. Šis līdzeklis tajos laikos lielākajā daļā britu provinču bija izplatīts ar dažādiem nosaukumiem — «sīvais», «atdzesētais degvīns», «rīta malciņš», «miglas kliedētājs» un tamlīdzīgi, atkarībā no tā, kas labāk atbilda attiecīgā apvidus īpatnībām. Šī paraža gan pamazām izzūd, tomēr vēl ir saglabājusi daudz no tā svētuma, kas nāk tai līdzi kā pagātnes mantojums.

Izmanīgā krodzinieka rosīšanās nepalika neatalgota. Apmeklētāju paisums viņa viesmīlīgās bufetes ostā pirmajā pusstundā negāja mazumā, un viņš nezaudēja cerības uz tālāku pieplūdumu arī pēc tam, kad pirmais vilnis sāka noplakt. Tomēr, redzēdams, ka apmeklētāji sāk izklīst katrs savās darīšanās, viņš atstāja leti un nostājās pie ārdurvīm, sabāzis rokas kabatās, it kā slepus tīksminātos par to jauno iemītnieku šķindoņu. Mazliet

tālāk, aizbāzis roku aiz kamzoļa krūtežas un acīmredzot

' /

vairāk nodarbināts ar savām pārdomām nekā ar krodzinieka panākumiem, stāvēja kāds svešinieks, kurš nebija ienācis traktierī kopā ar citiem un, protams, nebija arī piedalījies parastajā iedzeršanā. Piepeši viņš pamanīja, ka uz viņu skatās krodzinieks, kurš bija apjautis, ka neviens no paša rīta kārtīgi iestiprinājies cilvēks nevar izskatīties tik domīgs, kad viņu vēl nenomāc dienas rūpes, un no tā krodzinieks secināja, ka, iepazīstoties ar šo cilvēku, var atlēkt kāds labums.

— Tīrs gaiss, draudziņ, uzreiz izklīdina nakts, drēgnumu, — viņš teica, ostīdams patiešām patīkamo un spēcinošo oktobra rīta gaisu. — Lūk, ar šādiem plaušu attīrītājiem arī slavena mūsu sala, un varbūt tāpēc tā ir, kā visi atzīst, pati veselīgākā un pati skaistākā vieta zemes virsū. Jūs laikam neesat šejienietis?

— Tikai nesen atbraucu, ser, — skanēja atbilde.

— Spriežot pēc apģērba, jūs esat jūrnieks? Un, kā man liekas, meklējat vietu uz kuģa? Mums te ir daudz tādu caurbraucēju, bet, kaut arī Ņūporta zeļ un plaukst, nevajag iedomāties, ka ir tik viegli atrast piemērotu kuģi. Vai esat izmēģinājis laimi Beijas provinces galvaspilsētā?

— Es izbraucu no Bostonas tikai aizvakar.

— Kā? Vai tad šīs pilsētas lepnie iedzīvotāji nevarēja atrast jums kuģi? Jā, uz runāšanu šie ļautiņi ir naski, un viņi reti kad tur sveci zem pūra. Un tomēr ir prātīgi cilvēki, kas uzskata, ka Naragansetas līcī drīz būs ne mazāk kuģu kā Masačūsetsas līcī. Redzat, tur tā glītā briga pēc nedēļas brauc iemainīt zirgus pret rumu un cukuru, bet tur stāv kuģis, kas ienāca līcī tikai vakar saulrieta laikā. Tas ir cēls kuģis, un tā kajītes nedarītu kaunu pat princim. Tas izies jūrā, līdzko mainīsies vējš, un gribu teikt, ka labam jūrniekam tieši tagad ir īstā reize uzmunsturēties uz tā. Nu, bet tur, tālāk no forta, stāv kāds vergu tirgotājs.

—  Tātad tas līcī stāvošais kuģis izies jūrā ar pirmo ceļavēju? — jautāja svešinieks.

—  Vairāk kā skaidrs. Mana sieva ir muitas ierēdņa

/

sievas māsīca, un es droši zinu, ka papīri ir gatavi un viņi ir uzkavējušies tikai vēja dēļ. Jūs taču saprotat, draugs, ka daži no tiem matrožiem ir man parādā, bet godīgam cilvēkam šajos grūtajos laikos ir jārēķinās ar savām interesēm. Jā, tas ir tas pats pazīstamais kuģis «Karaliskā Karolīna». Tā reizi gadā regulāri kursē starp šo provinci un Bristoli un iegriežas pie mums ceļā uz turieni un atpakaļ, šo to izkrauj, uzņem malku un ūdeni un tad laiž uz mājām, tas ir, uz Karolīnu.

— Sakiet, lūdzams, ser, — vai kuģis ir labi apbruņots? — turpināja svešinieks, kas vairs neizskatījās tik domīgs, tāpēc ka saruna viņu aizvien vairāk ieinteresēja.

— Jā gan, uz tā ir kādi pāris buldogi, kas spēj rejot aizstāvēt tā tiesības un bilst kādu vārdu, sargājot arī viņa majestātes godu, lai Dievs viņu svētī. Džudija! Ei, Džudija… — viņš pilnā rīklē uzkliedza jaunai nēģerietei, kas kuģu būvētavas atgriezumos lasīja skaidas iekuram. — Skrien ko kājas nes pie kaimiņa Houmspana un pieklauvē pie viņa guļamistabas loga; viņš ir aizgulējies: jau nositis septiņi, bet izslāpušais drēbnieks nenāk pēc sava rūgtā.

Saruna uz īsu brīdi pārtrūka, kamēr skuķēns izpildīja saimnieka pavēli. Bet klauvējieniem pie loga vienīgā atbilde bija Dizairas griezīgie kliedzieni, kas lauzās caur mājeles plānajām dēļu sienām gluži kā caur sietu. Tad logs atvērās un spirgtajā rīta gaisā parādījās cienījamās namamātes neapmierinātais vaigs.

— Kas vēl nebūs! — kliedza aizkaitinātā laulātā draudzene, iedomājusies, ka tas ir viņas vīrs, kurš pēc nakts uzdzīves atgriežas pie ģimenes pavarda un tādējādi uzdrošinās traucēt viņas miegu. — Vai nepietiek ar to, ka esi uz visu nakti aizšmaucis no manas gultas un galda, un tev vēl jātraucē septiņu svētlaimīgo bērniņu miers, nerunājot nemaz par viņu māti? Ak Hektor, Hektor, kādu piemēru tu rādi vieglprātīgajiem jauniešiem un kāda mācība būs tava uzvedība gaisagrābekļiem!

—  Dod šurp melno grāmatu, — teica krodzinieks sievai, kura, izdzirdējusi Dizairas vaimanas, bija pienākusi pie loga. — Man šķiet, ka šī sieviete runāja kaut ko par aizbraukšanu pēc divām dienām. Ja lāga vīram ir padomā kaut kas tāds, tad kārtīgiem cilvēkiem ir jāieskatās rēķinos. Jā, jā, Kēzija, kā es te stāvu, tu esi pieļāvusi, ka tas klibais ubags paliek mums parādā septiņdesmit šiliņus un sešus pensus, turklāt par tādiem sīkumiem kā rīta kraķīši un naktscepures!

—  Velti tu sirdies, mans draugs, viņš taču pašuva mūsu puisēnam skolasdrēbes un atrada…

— Labi, sieviņ, — vīrs pārtrauca viņu, atdodams grāmatu un pamādams, lai iet projām. — Gribu cerēt, ka ar laiku viss nokārtosies un, jo mazāku troksni mēs taisīsim par kāda kaimiņa grēciņiem, jo mazāk runās par mūsu pašu nodarījumiem. Viņš ir cienījams un čakls meistars, ser, — turpināja krodzinieks, vērsdamies pie nepazīstamā, — bet šā cilvēka logos nekad neielūkojas saule, lai gan, Dievs tam liecinieks, stikls tādai debesu dāvanai tur nemaz nav tik biezs.

— Un tomēr, spriežot pēc tiem sīkumiem, kādus nupat redzējām, jūs iedomājaties, ka tāds cilvēks tiešām varētu būt aizlaidies?

— Nu, tāda nelaime ir gadījusies arī par viņu labākiem cilvēkiem! — atbildēja krodzinieks, dziļās pārdomās salikdams rokas un savīdams pirkstus uz apaļā vēdera. — Mēs, krodzinieki, kuriem visu cilvēku noslēpumi ir redzami kā uz delnas, tāpēc ka cilvēks pēc iegriešanās pie

mums ir visvairāk noskanots klāt vaļā visu, kas uz sirds,

/ / ' '

mēs šo to zinām par saviem kaimiņiem. Ja lādzīgais Houmspans ir pratis nomierināt savu draudzeni tikpat veikli, kā viņš sašuj vīli, tas varbūt arī nav noticis, bet… Vai kaut ko neiedzersit, ser?

— Kādu malciņu vislabākā, kas jums ir.

— Kā jau teicu, — turpināja krodzinieks, sniegdams apmeklētājam glāzi, — ja drēbnieks ir varējis ar savu pletdzelzi izlīdzināt krunkas sievietes grubuļainajā raksturā, tāpat kā viņš tās izgludina apģērbā, bet pēc tam, kad darbiņš padarīts, vēl apēst šo pletdzelzi kā putnu, kas karājas man aiz letes… Varbūt jūs gribēsit paēst pusdienas kopā ar mums, ser?

— To es vēl nezinu, — atbildēja svešinieks, maksādams par dzeramo, kuru nebija ne lāgā pielicis pie mutes. — Viss atkarīgs no tā, kādas ziņas es ievākšu par ostā stāvošajiem kuģiem.

—  Tādā gadījumā es, lai gan, kā pats saprotat, ser, galīgi neesmu ieinteresēts, ieteiktu jums apmesties šajā mājā uz visu to laiku, kamēr jūs uzkavēsities šajā pilsētā. Jūrnieki lielākoties salasās pie manis, un es bez plātības varu apgalvot: neviens cilvēks nepateiks jums par to, kas jūs interesē, vairāk kā «Sarūsējušā enkura» saimnieks.

— Tātad jūs iesakāt pieteikties līcī stāvošā kuģa kapteinim. Vai tas tiešām izies jūrā tik drīz, kā jūs minējāt?

—Jau ar pirmo ceļavēju. Es zinu visu šā kuģa vēsturi — no tā brīža, kad sāka būvēt ķīli, līdz tam brīdim, kad tas izmeta enkuru tur, kur jūs to patlaban redzat. Pasažiere uz tā būs bagāta mantiniece no Dienvidiem, ģenerāļa Greisona skaistā meita. Viņa un viņas audzinātāja — viņu laikam sauc par guvernanti — gaida aizbraukšanas signālu tur, augšā, de Leisijas kundzes, kontradmirāļa de Leisija atraitnes un ģenerāļa miesīgās māsas, tātad, cik es saprotu, jaunās dāmas krustmātes mājā. Daudzi domā, ka viņai kritīs arī krustmātes manta un tādā gadījumā tas, kurš dabūs mis Getiju Greisonu par sievu, būs ne vien laimīgs, bet arī bagāts.

Svešinieks, kas visas iepriekšējās sarunas laikā bija izturējies diezgan vienaldzīgi, tagad bija noskaņots iesaistīties tajā ar pašreiz aprunājamās personas dzimumam un stāvoklim atbilstošu ieinteresētību. Nogaidījis, kamēr krodzinieks pabeidz savu sakāmo un ievelk elpu, svešinieks negaidīti iejautājās:

— Un jūs sakāt, ka tā māja uzkalnā netālu no mums pieder misis de Leisijai?

— Ja ari teicu, tad es neko nezinu par to. Teikdams «tur augšā», es domāju pusjūdzi no šejienes. Tas ir tik svarīgai dāmai piemērots miteklis, nevis kāda no tām šaurajām mājelēm, kas sabūvētas mums visapkārt. To viegli pazīt pēc jaukajiem aizkariņiem un kuplajiem kokiem. Galvoju, ka visā Eiropā nav tādu ēnainu koku, kādi aug de Leisija kundzes durvju priekšā.

—  Ļoti iespējams, — nomurmināja svešinieks, kurš, neizrādīdams tādu provinciālu sajūsmu kā krodzinieks, no jauna ļāvās pārdomām. Viņš nevis virzīja sarunu uz priekšu, bet piepeši to pārtrauca ar kādu mazsvarīgu piezīmi, tad, atkārtojis, ka viņam droši vien būs vēlreiz jāatnāk uz šejieni, nesteidzīgā solī devās projām uz misis de Leisijas mājas pusi. Vērīgais krodzinieks, iespējams, būtu atradis pietiekamu iemeslu pārdomām par sarunas pēkšņo apraušanos, ja tieši tajā brīdī viņa uzmanību nebūtu piesaistījusi Dizaira, kas bija izskrējusi no mājas, lai neparasti spilgti aprakstītu sava daudz grēkojušā vīra raksturu.

Lasītājs laikam jau būs uzminējis, ka svešinieks, kas sarunājās ar krodzinieku, ir viņam, tas ir, lasītājam, jau pazīstams. Patiešām, tas nebija neviens cits kā Vailders. Bet, nodarbināts pats ar saviem slepenajiem plāniem, jaunais jūrnieks pameta vārdu kaujaslauku un, pagriezies uz nomales pusi, kāpa uzkalnā, kura nogāzē pletās pilsēta.

Viņam vajadzīgo māju bija viegli pazīt starp kādām desmit līdzīgām ēkām pēc «ēnainajiem kokiem», kā krodzinieks, lietojot kolonistiem raksturīgo izteicienu, bija nosaucis dažas tiešām staltās gobas, kuras auga pagalmiņā mājas priekšā. Tomēr, lai pārliecinātos, ka nav kļūdījies, Vailders apstiprināja savus minējumus, izvaicājot garāmgājējus, bet pēc tam domīgi turpināja ceļu.

Kad mūsu piedzīvojumu meklētājs laiku pa laikam apstājās, lai paskatītos uz ostā stāvošajiem kuģiem, viņa seju kā viegla pūsma apglāstīja dienvidu vējiņš.

No pārdomām Vailderu iztraucēja divu, acīmredzot tuvojošos, cilvēku balsis. Viena no tām jo sevišķi saviļņoja Vaildera asinis, tikai viņš nezināja, kāpēc; tā likās viņam pašam nezināmā veidā iekustinām visus apslēptos organisma spēkus. Izmantojot zemes virsmas nelīdzenumus, viņš, neviena nepamanīts, uzlēca uz neliela valnīša un, paslēpies aiz zema mūra, nokļuva pavisam tuvu runātājiem.

Sis mūris iekļāva kādas lielas savrupmājas dārzu un atpūtas stūrīšus, un tagad Vailders saprata, ka tas ir misis de Leisijas mājoklis. Netālu no ceļa stāvēja vienkārša lapene, kas pirms neilga laika bija slīgusi zaļumos un ziedos. Lapene atradās augstā vietā, tāpēc no tās bija pārredzama pilsēta, osta, Masačūsetsas salas austrumos, Providences salas rietumos un bezgalīgie okeāna plašumi dienvidos. Tā kā lapas bija nobirušas, tad cauri resnajiem stabiem, kas balstīja nelielo lapenes kupolu, varēja labi saredzēt tās centru. Te Vailders ieraudzīja to pašu mazo sabiedrību, kuras sarunu bija noklausījies iepriekšējā dienā, kopā ar Pirātu slēpdamies veco dzirnavu augšējā stāvā. Lai gan admirāļa atraitne un misis Vilisa atradās priekšplānā un acīmredzot runāja ar kādu, kurš, tāpat kā viņš, stāvēja uz ielas, aizmugurē jaunais jūrnieks drīz vien atklāja daudz vilinošāko ziedošo Gertrūdes sejiņu. Tomēr Vaildera vērojumus iztraucēja kādas neredzamas personas atbilde. Pagriezis galvu uz to pusi, no kuras nāca balss, viņš drīz ieraudzīja ņipru večuku, kas, sēdēdams uz akmens pašā ceļa malā, acīmredzot pūtināja nogurušos locekļus un atbildēja uz jautājumiem, kurus viņam uzdeva no lapenes. Galva viņam bija sirma, roka, kurā bija sažņaugts garš spieķis, reizēm drebēja, bet runātāja apģērbs, izturēšanās un balss diezgan skaidri liecināja, ka tas ir vecs jūrnieks.

— Dieviņ tētiņ, jūsu augstība, kundze, — viņš teica jau aizlūzušā balsī, kurā jautās viņa aroda ļaudīm raksturīgie dziļie toņi, — mums, vecajiem jūras vilkiem, nav vērts pirms iziešanas jūrā skatīties kalendārā, lai uzzinātu, no kuras puses pūtīs vējš. Mums pietiek ar to, ka ir saņemta pavēle pacelt buras un ka kapteinis ir atvadījies no savas sievas.

— Ak, to pašu kādreiz teica mans nabaga admirālis! — iesaucās misis de Leisija, kurai sagādāja lielu prieku saruna ar savā mūžā daudz pieredzējušu jūrnieku. — Tātad jūs, draugs, uzskatāt, ka tagad, ja kuģis ir gatavs izbraukšanai, tam jāiziet jūrā, vai nu vējš…

— Te īstajā brīdī ir parādījies vēl viens jūrasbraucējs. Lai viņš dod mums padomu, — viņu steigšus pārtrauca Gertrūde, it kā negribētu ļaut krustmātei nobeigt starp viņu un misis Vilisu izraisījušos strīdu par kādu pārāk kategorisku apgalvojumu. — Varbūt viņš noder par šķīrējtiesnesi.

— Pareizi, — piekrita misis Vilisa. — Sakiet, lūdzu, ser, — ko jūs domājat par laiku šodien? Vai tas ir piemērots iziešanai jūrā vai nav?

Jaunais jūrnieks negribīgi novērsa skatienu no pietvīkušās Gertrūdes, kura, gribēdama drīzāk piesaistīt viņa uzmanību, bija iznākusi pašā priekšā, bet tagad bikli kāpās atpakaļ lapenes dziļumā, it kā jau nožēlotu savu pārdrošību. Tad viņš palūkojās uz sievieti, kura bija uzdevusi jautājumu, un raudzījās tik ilgi un cieši, ka viņa uzskatīja par vajadzīgu atkārtot jautājumu, domādama, ka pirmoreiz teiktais nav lāgā saprasts.

—  Sevišķi paļauties uz laiku nedrīkst, kundze, — skanēja novēlojusies atbilde. — To zina katrs, kuram kaut cik nācis par labu darbs uz jūras.

Vaildera balsī bija tāds maigums un labskaņa, un reizē tā bija arī tik vīrišķīga, ka dāmas kā sarunājušas sāka uzmanīgi klausīties viņā. Labvēlīgo iespaidu vairoja arī kārtīgais, atturīgais jūrnieka tērps, kas tika valkāts švītīgi, pat aristokrātiski iznesīgi, un grūti bija iedomāties, ka šim cilvēkam nepienākas augstāks sabiedriskais stāvoklis nekā tas, kuru viņš ieņēma pašlaik. Piešķiebusi galvu, lai izskatītos smalki, varbūt vairāk aiz pašcieņas nekā aiz cieņas pret otru, misis de Leisija atsāka sarunu.

— Sīs dāmas, — viņa teica, — gatavojas braukt ar to kuģi uz Karolīnu, un mēs apspriežam jautājumu, no kuras puses tuvākajā laikā varētu pūst vējš. Bet es domāju, ser, ka tādam kuģim nav sevišķi svarīgi, vai pūš vai nepūš ceļavējš.

— Es gan tā nedomāju, — atbildēja uzrunātais. — Pēc mana prāta, no šā kuģa nav sagaidāms nekas labs, lai kāds arī būtu vējš.

— To uzskata par ļoti ātru kuģi. Bet ko nu par uzskatu! Mēs taču paši to labi zinām: kuģis atbraucis no Anglijas neticami īsā laikā — septiņās nedēļās! Bet jūrniekiem, es domāju, tāpat kā nabaga mirstīgajiem iedzīvotājiem, ir savi mīluļi un aizspriedumi. Tāpēc piedodiet man, ka es jautāju arī šim godājamam veterānam, kāds ir viņa viedoklis šajā jautājumā. Kādas navigācijas spējas, pēc jūsu domām, mans draugs, ir neparasti augstajiem bramburu klīverkokiem un uzkrītoši apaļajiem maršiem?

Vaildera lūpas notrīsēja, bet viņš apvaldīja smaidu un neko neteica. Turpretī vecais jūrnieks piecēlās un ņēmās aplūkot kuģi kā cilvēks, kas lieliski sapratis admirāļa atraitnes tehniski ne visai pareizo valodu.

—  Tas kuģis iekšējā līcī, godātā, — viņš atbildēja, pabeidzis apskati, — ja tas ir tieši tas, par kuru kundze runā, ir tāds kuģis, uz ko jūrniekam patīkami paskatīties. Varu apzvērēt, ka tas ir lielisks un drošs kuģis, bet, kas attiecas uz gaitu, tad kuģis varbūt ari nav nekas brīnumains, tomēr ir izturīgs, vai arī es neko nesajēdzu no tā, kas notiek uz zilajiem ūdeņiem, un no tiem, kuri dzīvo

uz šiem ūdeņiem.

/

—   Kāda neparasta viedokļu atšķirība! — iesaucās misis de Leisija. — Man tomēr prieks, ka jūs uzskatāt to par drošu. Jūrniekiem gan patīk ātri kuģi, taču šīm dāmām tas ne mazāk patiks sava drošuma dēļ. Es domāju, ser, jūs nenoliegsit, ka tas ir drošs?

— Tieši to es noliedzu, — īsi atbildēja Vailders.

— Apbrīnojami! Šis cilvēks ir pieredzējis jūrnieks, ser, bet viņš, liekas, domā citādi.

— Savā laikā viņš varbūt arī ir redzējis vairāk nekā es, kundze, bet es šaubos, vai šobrīd viņš redz labāk nekā es. Tāds attālums ir par lielu, lai spriestu par kāda kuģa labajām īpašībām vai trūkumiem, bet es esmu bijis tuvāk tam.

—  Tātad jūs, ser, uzskatāt, ka draud briesmas? — maigā balsī iejautājās Gertrūde, kuras bažas bija pārspējušas kautrību.

— Jā, uzskatu. Ja man būtu māte vai māsa, — paceldams cepuri, paklanīdamies daiļajai jautātājai un uzsvērdams tieši pēdējo vārdu, sacīja Vailders, — es nekādā gadījumā neatļautu viņai kāpt šajā kuģī. Dodu jums godavārdu, dāmas, ka es uzskatu šo kuģi par bīstamāku nekā jebkuru citu kuģi, kas atstājis vai varbūt šoruden atstās kādu šejienes ostu.

— Kaut kas dīvains! — piezīmēja misis Vilisa. — Mums par šo kuģi stāstīja pavisam ko citu, kas var būt stipri pārspīlēts, bet mums apgalvoja, ka tas esot neparasti ērts un drošs. Vai drīkstu jums pajautāt, ser, kādi iemesli ir jūsu secinājumam?

— Iemesli ir pietiekami skaidri. Kuģis ir pārāk viegls, lai būtu ērti vadāms, un pārāk smagu pakaļgalu, lai būtu viegli stūrējams. Turklāt tam ir stāvi borti kā baznīcas sienas, bet iegrime pārāk sekla. Pie visa tā vēl kuģim nav priekšējās buras, tātad pakaļējā saņems visu vēja spiedienu, ko tā visticamāk neizturēs. Pienāks diena, kad kuģis ar pakaļgalu pa priekšu noies dibenā.

Vailders to paziņoja pravietiskā un ļoti noteiktā tonī, un sievietes uzklausīja viņa domas mēmā ticībā un pazemīgā paļāvībā kā nesaprašas, kas ārkārtīgi uzticas tiem, kuriem ir zināmi kādas iespaidīgas profesijas noslēpumi. Nevienai no viņām nebija skaidra priekšstata par to, ko teica jūrnieks, bet viņa vārdi vien jau nozīmēja briesmas un nāVi. Taču misis de Leisija, būdama admirāļa atraitne, uzskatīja par savu pienākumu parādīt, ci klabi saprot, par ko ir runa.

— Tie patiešām ir ļoti bīstami trūkumi! — viņa nopietni piebalsoja. — Galīgi nav saprotams, kā mans aģents varēja tos neminēt. Vai šim kuģim vēl nav kādi trūkumi, ser, kas duras acīs no tāda attāluma un vieš jūsos satraukumu?

— To ir pārāk daudz. Jūs redzat, bramstengas tam ir nostiprinātas no mugurpuses, neviena no augšējām burām neplandās, turklāt, kundze, tādas svarīgas kuģa daļas kā bugsprits izturība ir atkarīga no tā stiprinājuma virvēm.

— Kas tiesa, tas tiesa! — ar izbīli teica misis de Leisija kā cilvēks, kuram ir saprašana jūras lietās. — Šie trūkumi ir paslīdējuši man garām, bet tagad, kad tie ir uzskaitīti, es tos visus skaidri redzu. Tāda nolaidība ir lielā mērā noziedzīga, galvenokārt attiecībā uz bugsprita štagām. Es, misis Vilisa, nudien neļautu savai brāļameitai kāpt uz tāda kuģa.

Kamēr Vailders runāja, Vilisas skitiens bija gluži kā piekalts viņa sejai, bet tagad viņa nesatricināmā mierā pievērsa to admirāļa atraitnei.

—  Varbūt briesmas ir mazliet pārspīlētas, — viņa piezīmēja. — Pavaicāsim arī tam otram jūrniekam, ko viņš par to domā. Vai jūs, mans draugs, arī uzskatāt, ka ir bīstami šajā gadalaikā braukt uz Karolīnu ar šo kuģi?

— Ak Dievs, kundze! — klukstoši iesmiedamies, atteica sirmais jūrnieks. — Tie ir jaunmodīgi trūkumi un kavēkļi, ja vispār ir trūkumi un kav ēkļi. Manā laikā tādas lietas nemaz nedzirdēja, un es atzīstos, ka esmu tik dumjš, ka nesapratu ne pusi no jaunā džentlmeņa teiktā.

— Jūs, onkulīt, man tā šķiet, jau labu laiku neesat bijis jūrā, — dzedri piebilda Vailders.

— Pēdējo reizi pirms pieciem sešiem, pirmo reizi — pirms piecdesmit gadiem.

— Tātad jūs neredzat iemeslu bažām? — vēlreiz pajautāja misis Vilisa.

— Esmu vecs un vārgs, kundze, bet, ja tā kuģa kapteinis pieņemtu mani dienestā, es to uzskatītu par veiksmi.

— Bada laikā velns ēd arī mušas, — nočukstēja misis de Leisija un zīmīgi paskatījās uz savām pavadonēm, likdama saprast, ka ne visai augstu vērtē sirmgalvja viedokli. — Es drīzāk piekrītu jaunajam jūrniekam: viņš apstiprina savas domas ar pamatotiem, lietišķiem argumentiem.

Izdabājot vecajai dāmai, misis Vilisa uz kādu laiku apklusa, bet tad atkal sāka uzdot jautājumus, vispirms vērsdamās pie Vaildera.

— Bet kā jūs izskaidrojat šo viedokļu atšķirību starp diviem jūrniekiem, kuriem vajadzētu būt vienādās domās?

—  Manuprāt, uz šo jautājumu varētu atbildēt viena labi zināma paruna, — ar smaidu atbildēja jaunais cilvēks, — taču vērā jāņem arī jaunumi kuģu būvē un mūsu nedaudz atšķirīgais stāvoklis dienestā uz kuģiem.

— Pareizi vārdi. Un tomēr es domāju, ka kādos sešos gados notikušās pārmaiņas tādā ārkārtīgi senā profesijā kā jūrniecība nevar būt tik ievērojamas.

— Piedodiet, kundze, lai to zinātu, ir vajadzīga nepārtraukta prakse. Es gan uzdrīkstos apgalvot, ka šim vecajam jūrniekam nav saprašanas, kā piespiest kuģi «ar pakaļgalu šķelt viļņus», kad buras ir vēja pilnas.

—  Neticami! — iesaucās admirāļa atraitne. — Visjaunāko un vismazāk pieredzējušo jūrnieku satriektu tāda skata skaistums.

— jā, jā, — aizvainots iebilda vecais jūrnieks, kurš, ja arī nepārzināja savu amatu visos sīkumos, tad šobrīd negrasījās to atzīt. — Daudzi lieliski kuģi ir darījuši to manu acu priekšā, un, kā jau kundze saka, tas ir brīnišķīgs un jauks skats.

Vailders apjuka. Viņš iekoda lūpā kā cilvēks, kuru pieveikusi otra pārmērīga nezināšana vai ārkārtīga viltība, bet misis de Leisijas pašapmierinātība paglāba viņu no nepieciešamības tūlīt atbildēt.

— Tas tiešām būtu apbrīnojami, — viņa teica, — ja cilvēku, kas uz jūras nosirmojis, ne reizi nebūtu satriecis tik cildens skats. Jūs, cienījamo jūrniek, laikam būsit palaidis garām nepamanītus uzkrītošos trūkumus tajā kuģī, kurus šis… ē… ē… šis džentlmenis nupat tik pareizi pieminēja.

— Es tos neuzskatu par trūkumiem, kundze. Tieši tā savu kuģi vienmēr aprīkoja mans nelaiķa drosmīgais un lieliskais kapteinis, un es ar lepnumu saku, ka viņa majestātes flotē nekad nav dienējis labāks jūrnieks un godīgāks cilvēks.

—  Ak jūs esat kalpojis karalim? Kā tad sauca jūsu

mīļoto komandieri?

/

— Mēs, kuri viņu labi pazinām, saucām viņu par Labo Laiku, tāpēc, ka kopā ar šo vīru jūra bija mierīga un laiks labvēlīgs, bet krastā viņš bija pazīstams kā drosmīgais un uzvarošais kontradmirālis de Leisijs.

— Tātad mans mirušais vīrs, visu godātais prasmīgais jūrnieks aprīkoja savus kuģus tieši tā? — jautāja atraitne drebošā balsī, kas liecināja, cik dziļi un patiesi viņu saviļņojis pārsteigums un gandarīts lepnums.

Vecais jūrnieks piesvempās no akmens, nopietni paskatījās uz nupat nosauktā cilvēka atraitni un, zemu paklanīdamies, atbildēja:

— Ja man ir tas gods redzēt sava admirāļa atraitni, tad tas ir iepriecinājums manām vecajām acīm. Sešpadsmit gadus esmu nodienējis uz viņa kuģa un vēl piecus uz citiem viņa eskadras kuģiem. Es uzdrošinos jautāt, — vai jūs, kundze, neesat dzirdējusi par grotmasta vecāko sardzes matrozi Bobu Blantu?

—  Esmu dzirdējusi, esmu. Viņš labprāt stāstīja par tiem, kuri viņam uzticīgi kalpoja.

— Lai Dievs viņu svētī, un lai viņam mūžīga piemiņa. Viņš bija labs priekšnieks un nekad neaizmirsa draugu, vienalga, vai tas bija matrozis vai virsnieks. Šis admirālis bija saviem ļaudīm draugs!

—  Ir gan pateicīgs cilvēks, — sacīja misis de Leisija, noslaucīdama asaras, — un, man liekas, liels kuģu lietpratējs. Tātad jūs esat pilnīgi pārliecināts, cienījamais draugs, ka mans nelaiķa augsti godātais vīrs lika aprīkot visus savus kuģus tāpat kā to, par kuru mēs runājam?

—  Pilnīgi pārliecināts, kundze, tāpēc ka es pats ar savām rokām piedalījos aprīkošanā.

—  Jums bija darīšana arī ar bugsprita štagām?

—   Arī ar tām, milēdij. Ja admirālis būtu dzīvs un atrastos te, viņš to nosauktu par drošu un labi aprīkotu kuģi, to es varu apzvērēt.

Misis de Leisija cienīgi pagriezās pret Vailderu un stingrā apņēmībā turpināja:

—  Tagad man kaut kas ir izkritis no prāta, un nav jau arī brīnums: tā, kurš man deva tik daudz zināšanu jūras lietās, vairs nav starp dzīvajiem, un vairs nav, kas mani māca. Mēs esam jums pateicību parādā par jūsu viedokli, ser, tomēr mums jādomā, ka jūs esat pārspīlējis šīs briesmas.

—   Goda vārds, kundze, — pārtrauca Vailders, uzlikdams roku uz sirds un ar uzsvaru izrunādams katru vārdu, — es to saku no sirds. Es vēlreiz apgalvoju, ka būtu loti bīstami doties ceļā ar šo kuģi, un Dievs mans liecinieks, ka to teikt mani mudina nevis naids pret tā kapteini, īpašniekiem vai vispār jebkuru, kam ir sakars ar šo kuģi.

—  Mēs nešaubāmies, ser, ka jūs sakāt to no sirds. Mēs tikai domājam, ka jūs mazliet maldāties, — atbildēja admirāļa atraitne ar līdzjūtīgu un, kā viņa uzskatīja, labvēlīgu smaidu. — Katrā ziņā mēs esam jums parādā par šiem labajiem nodomiem. Iesim,godājamais veterān, mēs vēl nešķirsimies. Kad pieklauvēsit pie manas mājas durvīm, jūs ielaidīs un mēs vēl parunāsim par šīm lietām.

Tad, salti paklanījusies Vailderam, viņa caur dārzu devās uz māju un pavadones viņai sekoja. Misis de Leisija gāja lepni kā cilvēks, kas apzinās savu pārākumu, turpretī Vilisa soļoja lēni kā domās iegrimusi. Gertrūde gāja viņai cieši blakus, bet viņas seja slēpās platmaļu cepures ēnā. Vailderam gan likās, ka viņš pamanījis ziņkāro skatienu, kuru jaunā sieviete slepus pameta atpakaļ uz cilvēku, kas bija modinājis viņas jūtīgajā sirdī zināmas jūtas, lai gan tas nebija nekas cits kā satraukums. Vailders nekustējās no vietas, kamēr viņas nebija nozudušas aiz krūmiem. Pagriezies, lai izgāztu īgnumu uz savu amata brāli, viņš atklāja, ka sirmgalvis nav velti zaudējis laiku un jau ir iegājis mājas vārtos, bez šaubām, jau iepriekš izbaudot labo atalgojumu par saviem nesenajiem lišķīgajiem glaimiem.

9. nodaļa

/

Viņš pāri žogam pārlēca.

V. Šekspīrs

Vailders atstāja kaujas lauku sakauts. Nejaušība vai, kā viņš uzskatīja, vecā jūrnieka lišķība bija neitralizējusi viņa paša viltībiņu, un tagad viņam vairs nebija ne mazāko cerību vēlreiz īstenot savu nodomu. Šobrīd mēs neiedziļināsimies jūtās un apsvērumos, kas mudināja mūsu dēkaini kalt slepenus plānus pret tiem, ar kuriem viņš vēl nesen bija biedrojies; pašlaik mūsu mērķis ir izlikt lasītāja priekšā kā uz delnas pašus šos faktus.

Savās cerībās pieviltais jaunais jūrnieks saīdzis lēni gāja uz pilsētu. Nereti viņš apstājās un minūtēm ilgi vēroja dažādos ostā noenkurojušos kuģus.

Tostarp bija sākusies kārtējā darba diena, un no ostas malu malām kļuva dzirdami parastie trokšņi. Rāmajā rīta gaisā cēlās matrožu dziesmu īpatnējās, gari stieptās melodijas. Uz iekšējā ostā stāvošā kuģa agrāk nekā uz citiem bija vērojama komandas rosība, gatavojoties iziet jūrā. Līdzko Vailders to pamanīja, viņš it kā pamodās no dziļajām pārdomām un pilnīgi nodevās vērošanai. Viņš redzēja matrožus rāpjamies augšā pa vantīm ar gausumu, kurš krasi kontrastēja ar viņu rosmi vajadzības gadījumā: uz tumšajām, resnajām rājām gan te, gan tur parādījās cilvēku stāvi. Pēc dažām minūtēm uz rājas ciešā stūķī satītā fokbura atritinājās graciozās, paviršās drapērijās. Vērīgais Vailders labi zināja, ka uz visiem tirdzniecības kuģiem tā ir zīme uzvilkt buras. Vēl pēc dažām minūtēm šīs svarīgās buras apakšējie stūri bija pievilkti pie attiecīgo apakšējo rāju galiem, tad smago rāju lēni cēla augšā gar mastu, velkot līdzi atritinātās buras krokas, kamēr tā bija nostiepta līdz pēdējam un izpletās acu priekšā kā plats sniegbalts audekls. Vieglās vēsmas atsitās pret plato virsmu un atkal noplaka: te piepūzdamās, te sašļukdama, bura rādīja, ka vējš vēl ir bezspēcīgs. Šajā brīdī sagatavošanās darbi, šķiet, bija beigušies, it kā jūrnieki, uzaicinājuši vēju, gaidītu, kā tas atsauksies viņu lūgumam.

Tas, kurš tik uzmanīgi vēroja šā bieži pieminētā kuģa gaidāmās aizbraukšanas pazīmes, gluži dabiskā kārtā pievērsa skatienu reidā stāvošajam kuģim, lai redzētu, kā to ietekmēs tāds neapšaubāms signāls. Tomēr pat visvērīgākais un visasākais skatiens nepamanītu, ka otrs kaut kā uz to atsaucas. Kamēr uz tirdzniecības kuģa notika nupat aprakstītie manevri, pirātu kuģis stāvēja uz enkura un pilnīgi nekas neliecināja, ka tā melnajā, nedzīvajā korpusā slēptos kāda dzīva būtne. Nezinātājs varētu uzskatīt šo kluso un nekustīgo kuģi par milzīgu, no laika gala jūrā stāvošu viļņu veidojumu ar līniju labirintiem un gaisā izslietiem pirkstiem vai arī par vienu no tiem fantastiskajiem briesmoņiem, kuri mīt mūžības miglas un negaisu aptumšotajās okeāna dzīlēs. Turpretī daudz piedzīvojušā Vaildera acīm pavērās gluži cita aina. Viņš cauri šim šķietami miegainajam mieram saskatīja tās tikai jūrniekam pamanāmās pazīmes, kas liecina par gatavību iziet jūrā. Tauva nevis garā lokā brīvi nokarājās līdz ūdenim, bet gan bija stingri nostiepta. Visas laivas bija nolaistas ūdenī, izvietotas un sagatavotas tā, ka Vailders saprata — tās viens divi ir paņemamas tauvā. Neviena bura, neviena rāja nebija noņemta salabošanai vai apskatei, ko jūrnieki parasti dara, kuģim stāvot šim nolūkam piemērotā drošā ostā; ikviena no simtiem tauvu, kuras bija savijušās uz zilo debesu fona, bija lietojama bez jebkādas piepūles. īsi sakot, lai gan kuģis it kā ne-

m, .

dzirās aizbraukt, tomēr bija gatavs kustēties vai arī nepieciešamības gadījumā laist darbā uzbrukuma un aizsardzības ieročus. Tiesa, abordāžas tīkli gan bija tāpat kā iepriekšējā dienā pievilkti pie takelāžas, taču šis galējas piesardzības pasākums bija viegli attaisnojams ar karalaika apstākļiem, kad kuģim varēja uzbrukt vieglie franču kreiseri, kuri tik bieži siroja no Rietumindijas gar visu kontinenta piekrasti, un stāvokli, kādā kuģis atradās reidā, nesanemot nekādu aizsardzību no ostas nocietinājumiem. Tam, kas zināja, kāds šis kuģis ir īstenībā, tas varēja izskatīties pēc plēsīga zvēra vai indīga rāpuļa, kurš guļ mānīgā letarģiskā miegā, gaidot, kad upuris, nenojaušot neko ļaunu, pienāks pa ķērienam, un ir gatavs iecirst tajā savus nāvējošos zobus.

Vailders pašūpoja galvu kā cilvēks, kurš labi saprot, ko nozīmē šis nodevīgais miers, un agrākajā nesteidzīgajā solī devās tālāk uz pilsētu. Viņš bija gājis diezgan ilgi, nemanīdams, kā aizrit laiks, un, iespējams, būtu pazaudējis vēl vairāk minūšu, ja viņu pēkšņi nebūtu iztraucējis viegls pieskāriens pie pleca. Negaidītā traucējuma iztrūcināts, Vailders pagriezās un saprata, ka ir gājis pārāk lēni un viņu panācis vecais jūrnieks, kuru viņš pēdējo reizi bija redzējis tajā sabiedrībā, kurā tagad pats labprāt atrastos.

—   Jūs ar savām jaunajām kājām, kungs, — teica vecais, kad viņam bija izdevies pievērst sev Vaildera uzmanību, — varētu drāzties kā kuģis pilnās burās, un tomēr es ar savām vecajām kājām esmu jūs panācis un tagad mēs esam tik tuvu, ka varam atkal sarunāties bez signālkarodziņiem.

—  Tev varbūt piemīt tā neparastā priekšrocība šķelt viļņus ar pakaļgalu, — izsmējīgi atteica Vailders. — Ja peld ar tādu neparastu paņēmienu, sazini kur var nokļūt.

—   Es redzu, brāl, ka esi apvainojies uz mani par to, ka esmu sekojis tavai ierosmei, taču, to darot, es tikai uzvilku buras pēc tava signāla. Varbūt tu cerēji, ka tāds vecs jūras vilks kā es, kurš tik ilgi stāvējis sardzē uz flagmaņkuģa, atzīsies savā nezināšanā attiecībā vienalga uz ko, kam sakars ar zilajiem ūdeņiem? Pie velna, kā es varēju zināt, ka starp tiem tūkstošiem kuģu, kurus nolaiž ūdenī, nav neviena tāda, kas labāk iet ar pakaļgalu pa priekšu? Saka, ka par kuģu paraugu ņemot zivi, bet, ja tas ir tā, tad atliek vienīgi uzbūvēt kuģi pēc austeres vai krabja parauga, un iznāks tas, ko tu minēji.

—   Ir jau labi, vecīt. Es domāju, ka esi saņēmis par atlīdzību no admirāļa atraitnes kārtīgas šķiņķības un tagad vari uz veselu sezonu nolikties dreifā, sevišķi neraizējoties par to, kā būvēs kuģus pēcdienās. Lūdzu, vai tu visu laiku ieturēsi kursu lejup pa šo nogāzi?

—  Kamēr nenoiešu līdz pašai apakšai.

—  jo labāk, tāpēc ka es esmu nodomājis kāpt atkal augšā. Nu, kā saka uz jūras, kad saruna ir pabeigta, vēlu labu laiku.

Redzēdams, ka jaunais cilvēks strauji apsviežas un sāk kāpt augšā uz turieni, no kurienes nupat kā nonācis, vecais jūrnieks iesmējās.

—   Ak, tu jau nekad neesi kuģojis kopā ar kontradmirāli, — viņš teica, kāpdams tālāk lejā un izvēlēdamies ceļu rūpīgi, kā pienākas viņa vecumam un vārgumam. — Jā, galīgo slīpējumu neiegūst pat uz jūras, ja reizi vai divas reizes nepabrauc uz flagmaņa un arī tikai strādājot ar bezānburu.

— Neciešamais vecais liekulis! — caur zobiem norūca Vailders. — Tas nelietis ir pieredzējis labākas dienas un tagad izmanto savas zināšanas muļķa sievietes šmaukšanai. Labi, ka tiku vaļā no tā blēža, kurš, jāsaka, melošanu ir padarījis par savu amatu, ja jau tagad viņam grūti strādāt. Iešu atpakaļ. Ceļš ir brīvs, un ej nu sazini, kas var notikt pēc brīža.

Vailders kāpa atpakaļ uzkalnā, cenzdamies izskatīties pēc bezrūpīga dīkdieņa — gadījumam, ja viņa atgriešanos pamanītu, bet, lai gan ilgi pastaigājās, nenolaizdams acis no misis de Leisijas villas, tomēr viņam neizdevās ieraudzīt tās iemītniekus. Nebija grūti pamanīt gatavošanos tuvai aizbraukšanai: no mājas nesa ārā ceļasomas un saiņus, skraidīja un rosījās pāris kalpu, kurus viņam nejauši izdevās ieraudzīt, taču galvenie mājas iedzīvotāji bija iegājuši iekšējās istabās, gribēdami, kas arī ir gluži dabiski, pabūt vienatnē un parunāties pirms šķiršanās. Nokaitināts un vīlies Vailders jau grasījās atmest ar roku šai bezjēdzīgajai un veltīgajai gaidīšanai, kad pēkšņi aiz zemās sienas, pret kuru viņš bija atslējies, izdzirdēja sieviešu balsis. Tās tuvojās, un drīz viņa asā dzirde atkal uztvēra Gertrūdes melodisko balsi.

—  Mēs bez jebkāda iemesla mokām pašas sevi, mana mīļā kundze, — viņa teica, kad runātāja bija pienākusi tik tuvu, lai varētu skaidri sadzirdēt, — ļaujot ietekmēt sevi tam, ko apgalvoja tas… tas cilvēks.

—    Viss, ko tu saki, mīlulīt, ir pareizi, — atbildēja skumjā guvernantes balss, — un tomēr es esmu tik nevarīga, ka nespēju nokratīt no sevis kaut kādu māņticīgu nojautu. Gertrūde, vai tu negribētu vēlreiz parunāt ar to jaunekli?

—  Es, kundze? — iesaucās viņas člčvc[38] kā izbijusies. — Kāpēc lai jūs vai es vēlreiz tiktos ar galīgi svešu cilvēku? Turklāt zemas kārtas… Varbūt arī ne zemas, bet katrā ziņā viņš nav visai piemērota sabiedrība…

—  Dāmām no labas ģimenes, tu gribi teikt. Pēc kā tu spried, ka šis jaunais cilvēks stāv zemāk par mums?

Klausoties viņas atbildi, Vailders nodomāja, ka meitenes balss melodiskums zināmā mērā izpērk šo aizskarošo piezīmi.

—  Es, protams, neesmu tik izvēlīga attiecībā uz izcelsmi un stāvokli kā krustmāte de Leisija, — viņa sacīja smiedamās, — bet jūs pati man mācījāt, dārgā misis Vilisa, ka audzināšana un paradumi stipri atšķirīgi ietekmē mūsu, vienkāršo mirstīgo, uzskatus un raksturus.

—  Pilnīgi pareizi, mans bērns. Bet man jāatzīstas, ka neesmu redzējusi vai dzirdējusi neko tādu, kas mudinātu mani uzskatīt jauno cilvēku, par kuru mēs runājam, par neaudzinātu vai vulgāru. Gluži otrādi, valoda un izruna viņam ir kā džentlmenim, un viņa āriene atstāj tādu pašu iespaidu. Viņš ir atklāts un vienkāršs kā viņa profesijas cilvēki, bet man kolonijās un pat karalistē bieži vien nodod jauniešus no labākajām ģimenēm.

—   Bet tie ir virsnieki, mīlā kundze, turpretī šis… šis cilvēks ir ģērbies kā vienkāršs matrozis.

—  Tā gluži nav vis. Viņa apģērbs ir gan labāks, gan pēc piegriezuma gaumīgāks nekā parasti. Es pazinu admirāļus, kuri tā ģērbās brīvajā laikā. Pat jūrniekiem, kuriem ir pakāpes, nereti patīk valkāt dienesta apģērbu bez kādām zīmēm, kas norāda uz viņa rangu.

—  Tātad jūs domājat, ka viņš ir virsnieks un varbūt pat dien karaļa flotē?

—  Ļoti iespējams, lai gan fakts, ka ostā nav neviena karakuģa, it kā liecina par pretējo. Bet ne jau šā sīkā iemesla dēļ viņš izraisīja manī šo neizskaidrojamo interesi. Gertrūde, mīļā, jaunības dienās man bija izdevība bieži tikties ar jūrniekiem. Redzot tik jaunu jūrnieku ar tādu apgarotu un vīrišķīgu seju, mani reti kad nepārņem saviļņojums. Bet es tevi garlaikoju. Parunāsim par ko citu.

—   Nemaz ne, dārgā, — steigšus viņu pārtrauca Gertrūde. — Ja jūs uzskatāt šo svešinieku par džentlmeni, tad tur nevar būt nekā slikta… proti, tas nav nekas nepiedienīgs, es domāju, ka mēs runājam ar viņu. Vai taisnība ir tas, par ko viņš gribēja mūs pārliecināt, — ka ir bīstami braukt ar šo kuģi, par kuru mums stāstīts tik daudz laba?

—   Viņa izturēšanās bija neizprotami dīvains, man gandrīz vai gribas teikt — mežonības, ironijas un rūpju sajaukums. Reizēm viņš gvelza tīros niekus, un tajā pašā laikā šķita, ka viņš to nedara bez svarīga iemesla. Gertrūde, tu nezini jūrnieku izteicienus tik labi kā es un varbūt nenojaut, ka tava lādzīgā krustmāte savā sajūsmā par profesiju, kuru viņai, bez šaubām, ir tiesības mīlēt, dažreiz pieļauj…

— Zinu, zinu, vismaz man bieži tā liekas, — meitene pārtrauca tonī, kas lika saprast, ka viņai nav ne mazākās vēlēšanās ielaisties sarunā par šo nepatīkamo tēmu. — Un tomēr, kundze, no sveša cilvēka tā bija ārkārtīga nekaunība uzjautrināties, ja viņš to darīja, par tādu ikdienišķu un pat jauku vājumu, ja tas vispār ir vājums.

— Tev taisnība, — nelokāmi turpināja misis Vilisa, — un tomēr man nelikās, ka viņš būtu no tiem vieglprāšiem, kuriem sagādā prieku izlikt kā uz delnas citu muļķības. Varbūt tu atceries, Gertrūde, ka vakar, kad bijām pie drupām, misis de Leisija jūsmīgi izteicās par kuģi zem visām burām?

—Jā, jā, atceros, — mazliet nepacietīgi attrauca atraitnes brāļameita.

/

— Viens no viņas izteicieniem bija sevišķi nepareizs, to es zinu, tāpēc ka labi pazīstu jūrnieku valodu.

— Tā arī es nodomāju, redzot jūsu sejas izteiksmi, — atbildēja Gertrūde, — bet…

—  Paklausies, mīļā. Nav nekāds brīnums, ka dāma pieļauj nenozīmīgu kļūdiņu, lietojot tādus īpašus izteicienus, bet savādi ir tas, ka to pašu kļūdu atkārto jūrnieks, i/,runājot tieši tos pašus vārdus. Jaunais cilvēks, par kuru mēs pašlaik runājam, to izdarīja, un ne mazāk pārsteidzoši ir tas, ka sirmgalvis neiebilda, it kā viss būtu pilnīgi pareizi.

— Varbūt viņi ir dzirdējuši, — klusi teica Gertrūde, — ka šī pieķeršanās sīkumiem ir misis de Leisijas vājība. Esmu pārliecināta, mīļā kundze, ka tagad gan jūs vairs neuzskatīsit šo svešinieku par džentlmeni.

—  Es par viņu nedomātu, mīļā, ja man nebūtu kaut kādu neizprotamu jūtu, kuras es nevaru izteikt vārdos.

Kaut es vēlreiz vinu satiktu!

/

Guvernanti pārtrauca viņas sarunu biedres viegla iekliegšanās, bet pēc brīža viņu domu objekts pārlēca pār sienu, acīmredzot meklējot savu rotangpalmas spieķi, kas, nokrizdams Gertrūdei pie kājām, bija viņu nobiedējis. Atvainojies par ielaušanos un pacēlis spieķi, Vailders nesteigdamies pagriezās, lai ietu projām, it kā nekas nebūtu noticis. Viņa izturēšanās pauda mieru un smalkjūtību, kam laikam vajadzētu pārliecināt jaunāko no dāmām, ka viņam tomēr ir zināmas tiesības uz nosaukumu, kuru viņa bija Vailderam nesen liegusi, un tam, bez šaubām, bija savs efekts. Misis Vilisas vaigs bija bāls, lūpas trīcēja, bet stingrā balss liecināja, ka tas nav no bailēm, kad viņa steigšus sacīja:

— Brītiņu pagaidiet, ser, ja jums nekur nav jāsteidzas. Šī satikšanās ir tik dīvaina, ka es gribētu to izmantot.

Vailders paklanījās un atkal atradās vienatnē ar dāmām, kuras nupat bija gribējis pamest kā cilvēks, kas, dabūjis atpakaļ savas šķietamās neveiklības dēļ pazaudēto lietu, nedrīkst vairs ne mirkli uzspiest viņām savu klātbūtni. Redzēdams, ka viņas vēlēšanās tik negaidīti piepildījusies, misis Vilisa brīdi vilcinājās, it kā nezinātu, ko darīt tālāk.

rEs uzdrošinājos jūs aizkavēt, ser, — viņa teica, mazliet samulsusi, — lai pārspriestu jūsu viedokli par to kuģi, kas pašlaik ir gatavs iziet jūrā, līdzko sāks pūst ceļavējš.

—   Par «Karalisko Karolīnu»? — nevērīgi pajautāja Vailders.

— Tā laikam to sauc.

—  Es ceru, kundze, ka nekas no manis teiktā, — viņš steigšus turpināja, — neradīs jums nekādus aizspriedumus pret šo kuģi. Es dodu vārdu, ka tas ir būvēts no lieliskiem materiāliem, un nešaubos, ka to komandē loti apdāvināts cilvēks.

—   Un tomēr jūs bez šaubīšanās paziņojāt, ka brauciens ar šo pašu kuģi esot bīstamāks nekā brauciens ar jebkuru citu kuģi, kas varētu iziet no jebkuras mūsu ostas tuvākajos mēnešos.

— Tā es teicu, — atbildēja Vailders tonī, kas nepieļāva nekādas šaubas.

—  Vai jūs neizklāstītu savus argumentus?

—  Ja nemaldos, es tos izklāstīju dāmai, ar kuru man bija tas gods sarunāties pirms stundas.

—  Šīs dāmas, ser, te vairs nav, un viņa arī nebrauks ar šo kuģi. Vienīgās pasažieres būsim mēs — šī jaukā dāma, es pati un mūsu kalpone.

—  Tā es arī sapratu, — atbildēja Vailders, nenovērsdams skatienu no Gertrūdes izteiksmīgās sejiņas.

—  Un vai tagad, kad viss ir skaidrs, es drīkstu lūgt jūs vēlreiz minēt iemeslus, kāpēc jūs uzskatāt, ka ir bīstami braukt ar «Karalisko Karolīnu»?

Pamanījis atbildi gaidošās misis Vilisas ciešo skatienu, Vailders satrūkās un pat nosarka.

—    Vai tiešām, kundze, man jāatkārto tas, — viņš murmināja, — ko jau esmu teicis šajā sakarā?

— Nē, ser, nav jāatkārto, pietiks arto, kas jau pateikts, bet es esmu pārliecināta, ka jums ir vēl citi argumenti.

—Jūrniekam ir ārkārtīgi grūti runāt par kuģiem citādi nekā sava aroda valodā, kas droši vien ir pilnīgi nesaprotama jūsu dzimuma pārstāvēm. Vai jūs kādreiz esat bijusi uz jūras, kundze?

—  Loti bieži.

/

— Tādā gadījumā varbūt ir cerība, ka jūs mani sapratīsit. Jums būtu jāzina, kundze, ka kuģa drošība lielā mērā ir atkarīga no tā, cik augstu tas var turēt savus labos sānus. Jūrnieki to sauc par kuģa «nolikšanu stāvus». Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tādai gudrai sievietei kā jūs nav jāskaidro, ka gadījumā, ja «Karolīna» apgāzīsies uz bimsa [39] , tad tā būs milzīga nelaime visiem, kas uz tā atrodas.

—  Pats par sevi saprotams, bet tikpat liels risks ir uz jebkura cita kuģa.

—   Protams, ja jebkurš cits kuģis apgāžas. Taču es strādāju savā profesijā jau daudzus gadus un man tikai vienu reizi ir gadījusies tāda ķibele. Toreiz bugsprita stiprinājumi…

—   Labākus nav darinājis neviens kuģu būvētājs, — aiz muguras ierunājās kāda balss.

Visa trijotne pagriezās un ieraudzīja tuvumā mums jau pazīstamo veco jūrnieku, kurš bija uzrāpies uz kāda priekšmeta viņpus sienas un, vēsā mierā atspiedies pret mūri, redzēja visu dārzā notiekošo.

—   Es nogāju līdz krastam paskatīties uz to kuģi pēc de Leisija kundzes, mana nelaiķa komandiera un admirāļa atraitnes, lūguma, un lai citi domā, ko grib, es esmu gatavs apzvērēt, ka «Karaliskajai Karolīnai» bugsprits nav nostiprināts sliktāk kā jebkuram citam kuģim, kas peld zem britu karoga. Bet tas vēl nav viss, ko es varu teikt tam par labu. Šim kuģim ir caurcaurēm kārtīgi un viegli takelāžas apaļkoki, bet borti nav stāvāki kā tās tur pussabrukušās baznīcinas sienas. Es esmu vecs cilvēks, un manā kuģa žurnālā tiek rakstīta pēdējā lapa, tāpēc man ir vai arī var būt maza interese par kādu brigu vai šoneri, bet to gan teikšu, ka celt valodas par labu, stipru kuģi ir tikpat negodīgi un nepiedodami kā paļāt kristieti.

Vecais vīrs runāja sparīgi un ar manāmu neviltotu sašutumu, kas nevarēja neatstāt iespaidu uz dāmām un tajā pašā laikā lika izjust šādus tādus ne visai patīkamus sirdsapziņas pārmetumus Vailderam, kurš lieliski saprata sirmgalvi.

—  Redziet nu, ser, — teica misis Vilisa, veltīgi izgaidījusies jaunā jūrnieka atbildi, — arī starp diviem vienlīdz zinošiem cilvēkiem var rasties domstarpības kādā aroda jautājumā. Kuram lai ticu?

—  Lai jūsu skaidrais saprāts pasaka, kurš no diviem viedokļiem ir pareizākais. Es atkārtoju, par liecinieku pieaicinot debesis, ka nedz mana māte, nedz māsa ar manu piekrišanu nekāptu uz «Karolīnas».

— Neko nesaprotu, — teica misis Vilisa tā, lai dzirdētu tikai Gertrūde. — Saprāts saka man, ka šis jauneklis mūs āzē, un tomēr viņa iebildumi ir tik nopietni un acīmredzot tik patiesi, ka es netieku vaļā no viņa vārdu iespaida. Kuram no šiem diviem tu, mana mīļā, vairāk gribētu ticēt?

—  Jūs taču zināt, mīļā kundze, cik maz es saprotu no šīm lietām, — atteica Gertrūde, nolaizdama acis uz vīstošo zariņu, kuru viņa plūkāja, — bet man šis vecais nelaimes putns izskatās ļoti pašpaļāvīgs un ļaunīgs.

— Tātad tu domā, ka jaunais cilvēks ir vairāk pelnījis uzticību?

—  Kāpēc gan ne, ja jau jūs uzskatāt, ka viņš ir džentlmenis?

—   Es nezinu, vai augstākā sabiedriskā stāvokļa dēļ viņam var uzticēties vairāk. Cilvēki nereti iegūst visādas priekšrocības, lai tās ļaunprātīgi izmantotu. Baidos, ser, — turpināja misis Vilisa, pagriezdamās pret gaidošo Vailderu, — ka, neizteikdamies atklātāk, jūs pazaudēsit mūsu uzticību un mēs būsim spiestas palikt pie sava iepriekšējā nodoma — izmantot izdevību, lai nokļūtu Karolīnā ar «Karalisko Karolīnu».

—   Es no visas sirds, kundze, nožēloju šo jūsu nodomu.

— Jūs vēl varat to grozīt, būdams līdz galam atklāts.

Vailders likās pārdomājam; pāris reizes viņam noraustījās lūpas, it kā viņš grasītos runāt. Misis Vilisa un Gertrūde ar dziļu interesi gaidīja viņa atbildi, bet pēc ilgas šaubīšanās viņš lika vilties abām, sacīdams:

—  Man ļoti žēl, ka nespēju izteikties saprotamāk. Tas var nākt tikai no manas neprasmes, bet es vēlreiz apgalvoju, ka saredzu briesmas tikpat skaidri kā sauli dienas vidū.

—  Tādā gadījumā mums jāpaliek vien pie sava akluma, ser, — atbildēja misis Vilisa, dzedri paklanīdamās. — Paldies par jūsu labajiem nodomiem, bet jūs nevarat mums pārmest, ka nevaram klausīt tik miglainam padomam. Kaut arī mēs te esam pašas savā zemē, tomēr izlūdzamies piedošanu, ka nepieklājīgā kārtā jūs pametam. Mums laiks braukt.

Misis Vilisai Vailders paklanījās tikpat nopietni, kā bija paklanījusies viņa, bet no Gertrūdes Greisonas, atbildot viņas dziļajam reveransam, atvadījās sirsnīgāk un laipnāk. Viņš nekustējās no vietas, līdz redzēja abas sievietes ieejam villā, un Vailderam pat šķita, ka meitene vēlreiz ziņkārīgi uzmet viņam biklu skatienu. Tajā mirklī, kad viņas smuidrais stāvs nozuda aiz durvīm, ar roku atbalstījies pret sienu, jaunais cilvēks pārlēca tai pāri tieši uz ceļa. Kad kājas pieskārās zemei, Vailders it kā atguvās no pārdomām un pamanīja, ka stāv sešas pēdas no vecā jūrnieka, kurš divas reizes bija tik rupji nostājies starp viņu un to, kas bija tik tuva viņa sirdij. Vecais neļāva viņam izteikt savu sašutumu un sāka runāt pirmais.

—   Nu, brālīt, — viņš sacīja draudzīgā un uzticības pilnā tonī, it kā gribētu atzīties sarunu biedram, ka gribējis viņu piekrāpt, — nu, brālīt, gana esi gājis ar vienu halzi [40] , tagad laiks pamēģināt otru. Pats esmu bijis jauns un zinu, cik grūti izvairīties no nelabā, kad ir tik jautri kuģot kopā ar viņu. Bet vecums atnes aprēķinu un, kad nabaga zēnam mūžs kļūst aizvien īsāks, viņš sāk domāt, ka jādara gals palaidnībām gluži tāpat, kā kuģī uzkrāj ūdeni, iestājoties bezvējam pēc tam, kad ūdens ir gāzies uz klāja nedēļām un mēnešiem ilgi. Saprašana nāk kopā ar sirmiem matiem, un nevienam nav par skādi ar mazu tās daļiņu papildināt citus savus krājumus.

—  Kad atstāju tev uzkalna piekāji, bet pats sev paturēju virsotni, — atbildēja Vailders, pat neuzskatot par vajadzīgu uzmest skatienu nepatīkamajam sarunu biedram, — es cerēju, ka mēs nekad vairs netiksimies. Taču, tā kā tev, liekas, labāk patīk šī augstā vieta, tad vari priecāties par to pēc sirds patikas, bet es kāpšu lejup uz pilsētu.

Sirmgalvis sāka steberēt viņam pakaļ, bet tik raitā solī, ka Vailderam, kas jau gāja diezgan ātri, bija grūti no viņa atrauties, nelaižoties skriet visnecienīgākajā veidā. Noskaities tiklab pats uz sevi, kā uz savu mocītāju, Vailders jau bija gatavs fiziski izrēķināties ar viņu, taču bīstamais dzinulis lika savaldīties: viņš palēnināja soli un turpināja savu ceļu ciešā apņēmībā gūt virsroku pār jebkādām emocijām, kuras varētu izraisīt tāds nožēlojams radīj ums.

— Jūs ejat ar tik pilnām burām, jaunskungs, — teica nepielaidīgais vecais jūrasbraucējs, joprojām turēdamies pāris soļus viņam aiz muguras, — ka man arī bija jāpaceļ visas savējās, lai neatpaliktu no jums. Bet tagad, kā izrādās, jūs kļūstat prātīgs, un mēs varam atvieglot iešanu ar nelielu noderīgu sarunu. Jums gandrīz vai izdevās pārliecināt pavecīgo dāmu, ka lieliskais kuģis «Karaliskā Karolīna» ir tas pats «Klīstošais holandietis».

—   Bet kāpēc tev vajadzēja iedvest viņai citu pārliecību? — asi pajautāja Vailders.

—  Vai tad ir tāds cilvēks, kas, piecdesmit gadus nobraukājis pa zilajiem ūdeņiem, varētu mierīgi noklausīties, kā tik neganti paļā kuģa koku un dzelzi? Vecam jūras vilkam kuģa labā slava ir tikpat dārga kā viņa sievas vai sirdspuķītes labā slava.

— Paklau, draugs, es domāju, ka tev, tāpat kā citiem cilvēkiem, lai dzīvotu, ir jāēd un jādzer?

—   Mazlietiņ jāēd un diezgan daudz jādzer, — nosmiedamies atteica vecais.

—  Un tu, tāpat kā vairums jūrnieku, tiec pie ēdamā un dzeramā, vaiga sviedros strādājot, pastāvīgi riskējot un pakļaujot sevi bargiem pārbaudījumiem?

— Hm… Strādājam kā zirgi, bet tērējam «kā ēzeļi» — tas ir teikts par mums visiem.

— Nu, tad tev ir izdevība drusku nopelnīt bez sevišķa darba, bet iztērēt šo naudu vari, kā tev ienāk prātā. Vai tu negribētu iestāties uz dažām stundām manā dienestā? Te tev būs rokasnauda, un vēl tikpat daudz dabūsi par darbu, ja godam paveiksi savu uzdevumu.

Vecais vīrs pastiepa roku un paņēma gineju, kuru Vailders pasniedza viņam pār plecu, acīmredzot neturēdams par vajadzīgu pagriezties ar seju pret savu jauno padoto.

—  Vai nav viltots? — tas noprasīja, apstādamies pie kāda akmens, lai pēc skaņas pārbaudītu naudas gabalu.

— Tīrāku zeltu nav izlaidusi neviena naudas kaltuve.

Vecais vīrs vienā mierā iebāza naudu kabatā un, it kā

būtu gatavs uz visu, stingri un apņēmīgi pajautāja:

—  Kāda vistu kūts man par to ir jāizlaupa?

—  Ar tādiem nožēlojamiem sīkumiem tev nebūs jākrāmējas. Tev tikai būs jāizdara viena lietiņa, kura tev, manuprāt, ir pazīstama. Vai tu proti ierakstīt kuģa žurnālā nepareizus skaitļus?

—  Un kā vēl! Turklāt vēl apzvērēt, ja vajadzīgs. Es jūs saprotu. Jums apnicis vīt patiesību kā jaunu virvi, un jūs gribat novelt šo darbu uz maniem pleciem.

—  Apmēram tā. Tev jāatsauc viss, ko tu stāstīji par to kuģi, un, ja jau biji tāds viltnieks, ka prati piebraukt misis de Leisijai no vēja puses, tad izmanto šo priekšrocību un parādi visu vēl sliktākā gaismā, nekā iztēloju es. Bet, lai es varētu spriest, ko tu esi vērts, pasaki man, vai patiešām esi kādreiz braucis kopā ar cienījamo kontradmirāli.

—  Kā godīgs un ticīgs kristietis saku, ka līdz vakardienai nebiju ne dzirdējis par šo cienījamo sirmgalvi. O, bet šajās lietās varat pajauties uz mani! Es neesmu no tiem, kuri atteiksies stāstīt aizraujošu notikumu tādēļ vien, ka trūkst faktu.

— Tas man arī vajadzīgs. Bet tagad klausies, ko esmu izdomājis…

—   Pagaidiet, cienījamais draugs, — sirmgalvis pārtrauca Vailderu. — «Arī sienām ir ausis», tā saka krastā, bet mēs, jūrnieki, zinām, ka ausis ir arī kuģa sūkņiem. Vai jūs esat redzējis šajā pilsētā tādu vietu kā taverna «Sarūsējušais enkurs»?

— Esmu tur bijis.

—  Ceru, ka jums tur iepatikās un jūs labprāt iegrieztos tajā vēlreiz. Te mēs šķirsimies. Jūs kā vieglāks burinieks iesit pa vējam un iztaisīsit vienu, divas halzes starp tām mājām, līdz iziesit vēja pusē tur, pie tās baznīcas. Pēc tam pilnās burās iesit līdz mīļajam Džo Džoremam, kur godīgs tirgotājs atradīs tik ērtu enkurvietu kā nevienā citā šo koloniju krogā. Es kāpšu lejā pa taisno, un, tā kā mums ir katram savs kurss, tad mēs drīz viens pēc otra ieiesim ostā.

—    Bet kāda jēga tādai manevrēšanai? Vai tu vari sarunāties, neierāvis rumu?

—  Šie vārdi mani aizskar. Can pienāks laiks un jūs redzēsit, kāds atturībnieks esmu, pildot jūsu uzdevumus. Bet, ja cilvēki ieraudzīs mūs sarunājamies uzcēla… nu, tā kā jums šobrīd ir tik slikta slava, tad es varu pavisam pazaudēt dāmu uzticību.

—  Šajā ziņā tev ir sava taisnība. Nu, tad pasteidzies. Dāmas teica, ka drīz kāpšot uz kuģa, tā ka nedrīkst zaudēt ne minūti.

—  Nav ko baidīties, ka viņas tik drīz aties no krasta, — atbildēja vecais vīrs, paceldams virs galvas plaukstu, lai noteiktu vēja virzienu. — Tagad vēja nepietiek pat tam, lai atvēsinātu tās jaunās daiļaviņas kvēlojošos vaidziņus, un varat būt drošs — kamēr nesāks kārtīgi pūst jūras vējš, viņiem netiks dots signāls.

Vailders pameta viņam ar roku un vieglā solī devās projām pa otra norādīto ceļu, prātodams par metaforu, kuru Gertrūdes spirgtums un jaunavīgais skaistums bija izspieduši pat no tāda veca un rupja vīra kā viņa jaunais sabiedrotais. Tas savukārt kādu brīdi pavadīja viņu ar jautru, drusku ironisku skatienu, bet pēc tam arī pats pielika soli, lai aizlaikus nonāktu satikšanās vietā.

10. nodaļa

/

Tikai piekodini, lai viņa dziesmās nebūtu nekādu piedauzību!

V. Šekspīrs. Ziemas pasaka

Tuvojoties «Sarūsējušajam enkuram», Vailders pašā līdz šim mierīgās pilsētas sirdī pamanīja stipra satraukuma pazīmes. Vairāk nekā puse visu sieviešu un varbūt ceturtā daļa vīriešu, kuri dzīvoja samērā tuvu šim slavenajam krogam, bija salasījušies pie tā durvīm un klausījās kādā sieviešu kārtas pārstāvē, kura sirsnīgi runāja tik asā un griezīgā balsī, ka pašā aizmugurējā rindā stāvošajiem ziņkārē un uzmanībā sasprindzināto seju īpašniekiem nebūtu ne mazākā iemesla žēloties, ka vini neko nevar

' r

sadzirdēt. Ieraugot šā satraukuma pazīmes, mūsu dēkainis saminstinājās kā cilvēks, kas pēkšņi apzinās, ka ir tikko ielaidies darīšanās, kurās nupat kā piekritis piedalīties. Viņš nolēma virzīties uz priekšu tikai pēc tam, kad ieraudzīja savu padzīvojušo sabiedroto, kas ar elkoņiem lauza sev ceļu pūlī ar tādu neatlaidību un sparu, ka drīz vien varēja piekļūt pavisam tuvu sūdzībniecei, kura runāja tik spalgā balsī. Viņa piemēra iedrošināts, jaunais cilvēks pagāja uz priekšu, bet palika stāvam vietā, kur varēja brīvi kustēties, tātad vajadzības gadījumā pie laika ņemt kājas pār pleciem.

— Es vēršos pie tevis, Ērslij Poter, pie tevis, Prezervd Grin, un pie tevis, Feitful Vonten, — viņš izdzirdēja kliedzam Dizairu, kura uz mirkli apklusa, lai ievilktu elpu, iekāms turpināt savu dedzīgo aicinājumu kaimiņiem, — un arī pie tevis, Aprait Krūk, un pie tevis, Rilent

Pink, un pie tevis, Velsij Pūr*, un aicinu jūs būt par maniem lieciniekiem un galvotājiem. Jūs visi kopā un katrs atsevišķi varat apliecināt, ja gribēsit, ka es vienmēr esmu bijusi vaiga sviedros strādājoša un mīloša dzīvesbiedre cilvēkam, kas manos gados ir pametis mani, atstādams man uz rokām savus daudzos bērnus, kuri ir ēdināmi un audzināmi, turklāt…

—    No kurienes tu rāvi, — viņu nelaikā pārtrauca «Sarūsējušā enkura» saimnieks, — ka šis lāga vīrs ir aizmucis? Vakar bija jautra diena, un ir pamats domāt, ka tavs vīrs, tāpat kā daži citi, kurus es varētu nosaukt, — bet tādu muļķību es nedarīšu, — tavs vīrs, kā mēdz teikt, maķenīt nejutās labi un būs aizgulējies. Saderam, ka drīz mēs ieraudzīsim krietno drēbnieku izlienam no kādas noliktavas tik žirgtu un gatavu likties klāt sīvajam, itin kā pēc pēdējās vispārējās lustēšanās viņš nebūtu apslapinājis rīkli pat ar aukstu ūdeni.

Šim samocītajam krodzinieka jokam sekoja klusi, bet vispārēji smiekli, lai gan Dizairas satrauktajā sejā tas neizraisīja pat smaidu; šī seja pauda tādas skumjas, it kā būtu uz mūžīgiem laikiem pazaudējusi spēju pasmieties.

—   Nē, nē, tikai ne viņš! — iesaucās godavīra nenomierināmā laulātā draudzene. — Viņš nav tāds cilvēks, lai kārtīgi iedzertu pat tādā svinīgā gadījumā kā viņa majestātes uzvara, viņš nedomāja ne par ko citu kā vienīgi par darbu, un šā grūtā darba dēļ es visvairāk arī gaužos. Es tik ilgi esmu pieradusi paļauties uz to, ka viņš strādā, ka atkarīgai sievietei tas ir smags krusts, kas pēkšņi uzvēlas viņai uz kakla. Bet gan es viņam atspēlēšos, ja vien Rodailendā un Providences plantācijās pastāv likums! Lai tikai izbeidzas noteiktais laiks, un, ja viņš pēc tam bāzīs te savu nicināmo ģīmi, tad redzēs, tāpat kā daudzi citi vazaņķi pirms viņa, ka ir palicis bez sievas un bez kakta, kur nolikt savu pretīgo galvu.

Tad, ieraudzījusi veco jūrnieku, kas savā ziņkārībā jau bija izlauzies līdz viņai, Dizaira pēkšņi piemetināja:

—  Te ir svešs cilvēks, kas nupat kā ieradies. Vai jums, draugs, ceļā uz šejieni nepatrāpījās kāds vientuļš bēglis?

—    Man ir pārlieku grūti vadīt savu veco kuģi pa sauszemi, lai es vēl varētu atzīmēt kuģa žurnālā katra ceļā satikta kuģa nosaukumu un klasi, — pilnīgi vienaldzīgi atbildēja sirmgalvis. — Bet tagad, ja jau esat par to ierunājusies, man nāk prātā, ka tieši ap rīta sardzes sākumu es sastapu kādu nabaga puisi, rau, tur, krūmos starp pilsētu un prāmi, kas pārvadā cilvēkus uz kontinentu.

—   Kāds viņš izskatījās? — visas kā viena iesaucās piecas sešas ziņkārīgo balsis, starp kurām tomēr izcēlās Dizairas balss, tāpat kā pirmšķirīgs solists ar saviem varenajiem locījumiem nomāc pārējo trupas dziedātāju apvaldītos trillerus.

—  Kāds viņš izskatījās? Nu, rokas viņam kuļājās tur, kur pienākas pēc takelēšanas likumiem, bet kājas lika soļus kā kuram katram kristīgajam. Tagad man nāk arī prātā, ka viena kāja viņam bija īsāka gluži kā ar mezglu saīsināta virve un ejot viņu pamatīgi zvalstīja.

—  Tas ir bijis viņš! — atskanēja tas pats balsu koris. Pieci seši no šiem runātājiem tūlīt pat izlauzās no pūļa, lai dzītos pakaļ noziedzniekam un tādējādi nodrošinātu sev samaksu pēc kaut kādiem sīkiem rēķiniem, kurus nelaimīgais un daudz sunītais godavīrs nebija nokārtojis ar šīm ieinteresētajām pusēm. Ja būtu vairāk laika parādīt, kā notika šie uzslavas cienīgie mēģinājumi izglābt godīgi nopelnītu pensu, lasītājs atrastu daudz ko uzjautrinošu šajā noslēpumainajā uzcītībā, ar kādu cienījamie amatnieki pūlējās apvest ap stūri savus kaimiņus, kā arī izvairīgajās atrunās, ar kurām viņi mēģināja aizplīvurot savus patiesos nodomus, kad, parādnieka piekrāpti un vīlušies, visi satikās pie prāmja. Kas attiecas uz Dizairu, kurai nebija nedz oficiāli noformētu prasību, nedz arī cerību kaut ko dabūt no sava slinkā vīra, tad viņa apmierinājās ar to, ka turpināja uz vietas vākt par bēgli visas ziņas, kādas vien varēja. Iespējams, ka viņa savā dzīvajā iztēlē jau skatīja visus brīvības priekus, ko solīja iecerētā šķiršanās kopā ar jaunas laulības mierinošo perspektīvu, kuru rotāja atmiņas par pirmo mīlestību. Tas viss acīm redzami nomierināja viņas satraukto dvēseli un deva sparu turpināt atklāto izvaicāšanu.

—  Vai viņam bija zaglīgs izskats? — Dizaira jautāja, nepievērsdama uzmanību tam, ka viņu pēkšņi atstājuši visi tie, kuri vēl nupat bija izteikuši visizjustāko līdzjūtību par šo zaudējumu. — Vai viņš izskatījās pēc bēgļa, kas slēpjas no visiem?

—   Kā izskatījās viņa priekšgala rotājums, to es īsti nepateikšu, — atbildēja vecais jūrnieks, — lai gan viņš izskatījās pēc tāda, kurš diezgan ilgi turēts kuģa aizvēja puses notekā. Ja gribat zināt manas domas, tad tam nabaga velnam ir bijis par daudz…

—  Brīva laika, jūs gribat teikt. Jā, jā, sev par nelaimi viņš pēdējā laikā ļoti maz strādāja, un, tā kā nebija nekā labāka, par ko domāt, tad galvā salīda visādas nejaucības. Viņš pārāk cieta no…

—  Sievas, — izteiksmīgi iestarpināja vecais vīrs.

Šim nekaunīgajam paziņojumam atkal sekoja Dizai-

rai adresēti vispārēji divdomīgi smiekli. Nelikdamās ne zinis par tādu acīm redzamu piekrišanu pārdrošā jūrnieka viedoklim, bezbailīgā ķildniece turpināja:

—  Ak, jūs nezināt, cik daudz man bija jāpārcieš un jāiztur, tik ilgus gadus dzīvojot ar šo cilvēku. Vai cilvēks, kuru jūs satikāt, izskatījās pēc tāda, kas atstājis mājā aizvainotu sievieti?

—  Pēc viņa izskata man grūti pateikt, cik stipri viņš aizvainojis sievieti, kuru atstājis uz pastāvīgajiem enkuriem, — atbildēja jūrnieks ar slavējamu piesardzību, — bet tas gan bija pilnīgi skaidri redzams, ka, lai arī kur un lai kādā stāvoklī viņš nobāzis savu sievu — protams, ja viņa ir tam sieva, — viņš nav atzinis par vajadzīgu atstāt mājās visu viņas ietērpu. Šim vīram kaklā karājās vesels lērums sieviešu lupatu, tās viņam, jādomā, vairāk gājušas pie sirds nekā sieviešu apkampieni.

— Ko? — iesaucās Dizaira, šausmu pārņemta. — Viņš vēl iedrošinājies mani aplaupīt? Kuras no manām lietām viņam bija? Varbūt zelta krelles?

— Es negalvotu, ka tās bija zelta.

—  Neģēlis! — turpināja satrakotā kašķiniece, kampdama gaisu, it kā nupat būtu bijusi zem ūdens ilgāk, nekā cilvēka dabai iespējams, un lauzās cauri pūlim ar tādu sparu, kā gribēdama drīzāk piekļūt savai apslēptajai mantai un pārliecināties, cik lieli zaudējumi viņai nodarīti. — Dieva zaimotājs, neģēlis! Aplaupīt savu miesīgu sievu, savu bērnu māti un…

—   Tik tiešām, — viņu atkal pārtrauca «Sarūsējušā enkura» saimnieks gadījumam pavisam nepiemērotā tonī, — nekad neesmu dzirdējis, ka šo lāga vīru apsūdzētu blēdībās. Kaimiņi viņu pat par zaķapastalu sauca negribīgi.

Vecais jūrnieks paskatījās krodziniekam tieši acīs, zīmīgi pamirkšķināja un teica:

— Ja godīgais skroderis nav aplaupījis nevienu, izņemot šo ķildnieci, tad uz viņa birkas nebūs pārāk daudz nozagtā, tāpēc ka ar visām krellēm, kas viņam bija klāt, nebija iespējams samaksāt par pārcelšanos. Es varētu iebāzt sev acī visu zeltu, kas viņam karājās kaklā, un arī tad neredzētu sliktāk. Bet kauna lieta, ka tāda varza aizsprosto ieeju kārtīgā krogā, it kā tā būtu osta, kurai uzlikts embargo. Tāpēc arī es aizsūtīju to sievišķi pēc viņas dārglietām, bet visi pārējie dīkdieņi, kā redzat, sekoja viņai pa pēdām.

Džo Džorems brīdi blenza uz runātāju kā kaut kāda noslēpumaina spēka valdzināts cilvēks, nedz atbildēdams, nedz nolaizdams no viņa acis. Piepeši viņš laida

vaļā skalus, dārdošus smieklus, it kā bez aizkavēšanās / / 7 r

būtu novērtējis viltību, kas patiešām bija likusi pūlim pārvietoties no viņa durvīm pie nozudušā drēbnieka durvīm. Sveicinot pamājis ar roku, viņš uzsauca:

—   Laipni lūdzu, Darvainais Bob! Laipni lūdzu, veco zēn, laipni lūdzu! No kāda mākoņa tu esi nokritis? Un kāds vējš tevi atkal atdzinis uz Ņūportu?

—   Pārāk daudz jautājumu, lai uz tiem atbildētu, stāvot uz ceļa, draudziņ Džorem, un vispār rīkle ir par sausu tādai sarunai. Kad es dabūšu koju vienā no tavām kajītēm

un ar abordāžas kāsi varēšu aizķert džina kausu un kār-

/

tīgu Rodailendas vērša gaļas gabalu, nu, tad vari uzdot tik daudz jautājumu, cik gribi, un saņemt tik daudz atbilžu, cik atļauj mana ēstgriba.

—   Bet kurš maksās dūdiniekam, godīgo Bob? Kura kuģa ekonoms apmaksās tavu čeku? — turpināja krodzinieks, tomēr vezdams iekšā veco jūrnieku ar tādu gatavību, kas bija pretrunā viņa vārdos izteiktajām šaubām, ka viņam tiks atlīdzināts par šo sevišķo laipnību.

—   Kurš? — vecais pārtrauca krodzinieku, rādīdams

nesen no Vaildera saņemto naudu tā, lai to redzētu ne-

/ '

daudzie vēl palikušie aculiecinieki, it kā viņš gribētu aizbildināties par sevišķi laipno uzņemšanu. — Kurš cits, ja ne šis džentlmenis? Es varu palepoties, tāpēc ka par mani galvo pats viņa svētītās majestātes vaigs, lai Dievs viņu sargā.

—  Lai Dievs viņu svētī! — piebalsoja daži no uzticamajiem pavalstniekiem, un tas notika vietā, kur līdz šim bija dzirdēti tik dažādi izsaucieni un kur tagad šie paši vārdi varētu izraisīt ja ne satraukumu, tad vismaz tādu pašu pārsteigumu kā zemestrīce.

—  Lai Dievs svētī viņu, — atkārtoja Džorems, atvērdams durvis uz dibenistabu un ielaizdamstur savu viesi, — un visus tos, kuri bauda viņa labvēlību. Ej iekšā, vecais Bob, drīz tu varēsi aizķert ar abordāžas kāsi pusi vērša.

Vailders, kurš, pūlim izklīstot, bija piegājis pie tavernas durvīm, ieraudzīja, ka abi cienījamie draugi ieiet mājā un tūlīt nozūd bārā. Kamēr viņš prātoja, kā lai tiek līdz savam jaunajam sabiedrotajam, pārāk nepiesaistot šīs dīvainās sabiedrības uzmanību, atgriezās pats saimnieks, lai palīdzētu viņam. Žigli pārlaidis acis telpai, viņš paskatījās uz mūsu piedzīvojumu meklētāju un pa pusei šaubīgi, pa pusei apņēmīgi piegāja viņam klāt.

—  Nu, ser, vai izdevās sameklēt kuģi? — viņš jautāja, beidzot atpazīdams svešinieku, ar kuru jau bija šorīt runājis. — Darba roku tagad ir vairāk nekā darba, vai ne?

—   Var gadīties, ka iznāk citādi. Uzkalnā es satiku vienu vecu jūrnieku, kurš…

—   Hm! — viņu pārtrauca krodzinieks, paslepus dodams zīmi sekot. — Jums, ser, būs ērtāk ieturēt brokastis citā istabā.

Vailders sekoja saimniekam, kurš izgāja no kopistabas pa citām durvīm, un nobrīnījās, kāpēc krodzinieks izturas tik noslēpumaini. Vispirms tas veda viņu pa kādu gaiteni, tad abi pilnīgā klusumā pa iekšējām kāpnēm uzgāja pašos bēniņos. Te krodzinieks viegli pieklaudzināja pie durvīm un viņus uzaicināja iet iekšā kāda balss, kas iztrūcināja mūsu dēku meklētāju, tik dzija un barga tā bija. Iegājis zeniā un pašaurā istabiņā, Vailders neredzēja tur nevienu citu kā tikai jūrnieku, kuru krodzinieks nupat bija sveicinājis kā vecu paziņu, nosaucot viņu vārdā, kas bija ļoti piemērots viņa apģērbam, — par Darvaino Bobu. Kamēr Vailders skatījās apkārt, stipri pārsteigts par savu dīvaino stāvokli, saimnieks aizgāja, un viņš palika vienatnē ar savu sabiedroto. Tas jau baudīja minēto vērša gaļas gabalu un lieliem malkiem dzēra kādu šķidrumu, kas viņam, šķiet, garšoja tikpat labi, lai gan pasūtītās dziras sagatavošanai, bez šaubām, nebija pieticis laika. Neļaudams ienākušajam attapties, vecais jūrnieks ar žestu norādīja viņam uz vienīgo brīvo krēslu šajā telpā, bet pats turpināja darboties ar savu fileju tik cītīgi, it kā neviens nebūtu viņu iztraucējis.

— Godīgais Džo Džorems vienmēr ir draugos ar savu miesnieku, — viņš sacīja, vienā paņēmienā izdzēris kausu gandrīz līdz dibenam. — Gaļa viņam allaž smaržo tā, ka to var noturēt par ātes spuru. Jūs taču esat bijis svešās ostās, amata brāli jeb, pareizāk sakot, galdabiedri, ja jau esam abi noenkurojušies pie viena un tā paša tovera… Jūs, protams, esat bijis svešās zemēs?

—  Bieži vien, citādi kas es būtu par jūrnieku.

— Tad sakiet man atklāti, — vai esat bijis tādā valstī, kur visādu ēdmaņu, — zivis, gaļu, putnus, augļus — sarūpē ne sliktāk kā šajā cildenajā Amerikā, kur mēs abi esam pietauvojušies un, es domāju, abi arī dzimuši?

—  Ticēt tādam pilnīgam pārākumam nozīmē aiziet pārāk tālu dzimtenes mīlestībā, — atbildēja Vailders, gribēdams izvairīties no sarunas galvenās tēmas, lai vispirms sakopotu domas un pārliecinātos, ka neviens nenoklausās. — Visi atzīst, ka Anglija šajās lietās ir par mums pārāka.

— Kurš to atzīst? Visādi nejēgas un balamutes. Bet es, kurš esmu bijis bezmaz vai visās zemēs un arī diezgan daudzos ūdeņos, saku atklāti, ka šie tukšie lielības maisi melo. Mēs esam kolonijas, draugs, kolonijas, bet, ja kolonija paziņo māteszemei, ka pārspēj to tādā vai citādā ziņā, tad tas ir tas pats, kas vecākajam matrozim Džekam pateikt savam virsniekam, ka tas kļūdās, kaut ari zinātu, ka tam ir taisnība. Es esmu tikai nabaga cilvēks, mister… Kādā vārdā jūs godāt?

—  Mani? Mans vārds? Hariss.

—  Es esmu tikai nabaga cilvēks, mister Haris, izskatos vecs un stīvs, bet savā laikā esmu bijis sardzes priekšnieks un pavadījis uz klāja daudzas garas naktis, domājot par darbu, lai gan varbūt neesmu pamatīgi iedziļinājies filozofijā kā draudzes priesteris par algu vai advokāts par honorāru. Atļaujiet jums pateikt, ka būt tikai kolonijas iedzīvotājam ir viena drūma padarīšana. Tā nomāc cilvēka lepnumu un garu un palīdz iztaisīt no viņa visu, kas patiktu viņa saimniekam. Es neko neteikšu par augļiem, gaļām un visādām citādām ēsmām, kas tiek piegādātas no zemes, par kuru mēs abi esam dzirdējuši un pārāk daudz zinām, es tikai parādīšu uz saulīti un pajautāšu, vai jūs domājat, ka karalis Džordžs ir tik stiprs, lai piespiestu to spīdēt savā saliņā tā, kā tā spīd Amerikas plašumos.

—  Protams, nav. Bet tu taču zini un visi tam piekrīt, ka angļu preces ir daudz pārākas.

—  Jā, jā, kolonijā vienmēr peld ar savas māteszemes vēju. To visu dara baumas, draugs Haris. Pļāpāšana, pļāpāšana, pļāpāšana… Ar vārdiem cilvēks var sev pierunāt drudzi, var sarīdīt citu pret citu vienas komandas matrožus. Ar vārdiem viņš var pārvērst ķirsi par persiku un buti par vali! Paskaties uz visu šo garo Amerikas piekrasti ar tās upēm, ezeriem un strautiem, kas ņudz no bagātībām, ar kurām var piebarot, ko vien vēlas. Un tomēr viņa majestātes kalpi, kuri parādās mūsu vidū, runā par savām ātēm, jūras butēm un karpām tā, it kā

Dievs tādas zivis vien būtu radījis, bet pārējām velns bez viņa atvēlēs būtu Jāvis izslīdēt pa pirkstu starpu.

Vailders cieši paskatījās uz veco vīru, kurš tomēr ēda vien tālāk, it kā būtu izteicis visdabiskāko viedokli.

—  Pieķeršanās savam dzimtajam novadam tev ir vairāk nekā pavalstnieka uzticība, draugs, — teica jaunais jūrnieks pastingrā balsī.

—   Vismaz pret zivīm man tādu jūtu nav. Par Dieva radībām, es ceru, var runāt, neaizskarot savu tuvāko. Kas attiecas uz valdību, tad tā ir virve, kuru cilvēks pats novij un…

—  Un ko? — pajautāja Vailders, redzēdams, ka vecais saminstinās.

—  Hrn! Nu, es domāju, ka cilvēks var arī atšķetināt to, ko pats novijis, ja viņam nav nekā labāka, ar ko nodarboties. Cerams, ka es nepateicu neko sliktu?

—    Slikti ir vienīgi tas, ka man jāatgādina tev par darīšanām, kuras mūs savedušas kopā. Vai tu neesi pārāk

ātri aizmirsis saņemto rokasnaudu?

/

Vecais jūrnieks atbīdīja bļodu, salika rokas un, paskatījies viņam tieši acīs, mierīgi atbildēja:

—  Kad esmu pilnīgi ierakstīts komandas sarakstā, uz mani var droši paļauties. Jūs taču, es ceru, peldat zem tā paša karoga, draugs Haris?

—   Rīkoties citādi būtu negods. Vienu gan tu man piedod: pirms es sāku klāstīt tev savus plānus un vēlmes, man kārtīgi jāpārbauda tas pieliekamais — jāpārliecinās, ka mēs tiešām esam vieni.

—  Maz ko jūs tur atradīsit, tikai godīgā Džo ģimenes sieviešu puses drēbes. Tā kā durvis nav sevišķi rūpīgi aizbultētas, tad tās jums jāaprauga pašam, lai būtu pilnīga drošība.

Vailders ir negaidīja atļauju: kamēr sirmgalvis runāja, viņš atvēra durvis un, redzēdams, ka pieliekamajā patiešām nav nekā cita kā vienīgi sarunu biedra nosauktie priekšmeti, pagriezās pret viņu kā nedaudz vīlies.

—   Vai tu biji viens, kad ienāci? — viņš pēc īsa pārdomu brīža pajautāja.

— Bija vēl godīgais Džorems un jūs.

—  Un neviena cita?

—   Es vairāk nevienu neredzēju, — atbildēja vecais jūrnieks, it kā mazliet neveikli juzdamies. — Ja jūs šaubāties, tad pārmeklēsim visu istabu. Ja man patrāpīsies kāds ziņkārīgais, viņš dabūs trūkties!

—  Pag, atbildi uz vienu jautājumu: kas man uzsauca «iekšā»?

Darvainais Bobs, kas diezgan veikli bija uzlēcis kājās, savukārt mirkli padomāja, tad skaļi iesmējās.

—  A, es redzu, ka jums domas mazdrusciņ ieķīlējušās. Ja cilvēkam mutē ir gabaliņš vērša gajas, viņš nevar parunāt tā, it kā mēlei būtu pavērts viss jūras plašums kā kuģim, kurš jau veselu diennakti atrodas jūrā.

— Tātad tas biji tu?

—  Varu apzvērēt, — atbildēja Bobs, apsēzdamies savā vietā kā cilvēks, kas nokārtojis kaut ko sev par pilnīgu apmierinājumu. — Bet tagad, draugs Haris, ja esat gatavs atklāt visu, kas jums prātā, arī es esmu gatavs jūs uzklausīt.

Vailderu gan sevišķi neapmierināja sarunu biedra paskaidrojums, tomēr viņš pievilka sev klāt krēslu un sāka runāt.

—   Pēc visa, ko tu, draugs, esi dzirdējis un redzējis, man nav jāsaka, ka es ne visai gribu, lai dāma, ar kuru mēs šorīt runājām, un viņas pavadone dotos braucienā ar «Karalisko Karolīnu». Domāju, mums pietiek ar to, ka tu to zini, bet iemeslam, kāpēc es gribu, lai viņas paliek tepat, nav nekāda sakara ar tavu uzdevumu.

—   Vecam jūrniekam nav jāmāca, kā savācami domas putekli, — iesmiedamies iesaucās Bobs un pamirkšķināja sarunu biedram, kuram šī familiaritāte ne visai patika. — Neesmu nodzīvojis piecdesmit gadus uz ūdens, lai sajauktu tos ar debesīm.

—  Tātad tu, ser, gribi sacīt, ka mans nodoms tev nav noslēpums?

—    Bez tālskaša ir skaidrs, ka tad, kad vecie saka «ejiet», jaunie labāk paliks uz vietas.

—   Nu gan tu esi netaisns pret šiem jaunajiem: kopš vakardienas neesmu pat redzējis to, par kuru tu runā.

—  Ahā, tagad saprotu: «Karolīnas» īpašnieki nav apgājušies ar jums tik laipni, kā pienāktos, un jūs gribat samaksāt viņiem nelielu parādiņu.

—  Varbūt tāds atriebības paņēmiens ir tavā gaumē, — nopietni teica Vailders, — bet man tas nav pieņemams. Kuģa saimnieki un pasažieri man ir pilnīgi sveši cilvēki.

—   Hm! Tad jūs, jādomā, esat no ārējā ostā stāvošā kuģa un, kaut arī neienīstat savus ienaidniekus, toties mīlatsavus draugus. Mums jāizgudro, kī pierunātdāmas braukt ar vergu tirgotāju.

— Dievs, pasargi!

—   Dievs, pasargi! Man šķiet, draugs Haris, ka jūsu sirdsapziņas fokbakštaga ir mazdrusciņ par stingru novilkta. Lai gan es nevaru piekrist visam, ko jūs teicāt par «Karalisko Karolīnu», es neredzu iemesla šaubīties, ka par to otru kuģi mēs būsim vienis prātis. Es to saucu par skaistu un labi būvētu kuģi, ar kuru varētu ērti ceļot pats karalis.

—  Nenoliedzu, un tomēr man tas nepatīk.

—   Tas man sagādā prieku, un, tā kā mēs runājam pilnīgi atklāti, tad es gribētu bilst pāris vārdu par šo pašu kuģi. Esmu vecs jūras vilks, un nav tik viegli apvest mani ap stūri. Vai jums neliekas, ka šajā kuģī ir kaut kas godīgam tirgotājam neparasts? Tas izmetis enkuru tālu no forta, arī izskats tam miegains, bet vienlaikus katram ir skaidrs, ka šis kuģis nav būvēts austeru zvejai vai lopu pārvešanai uz salām.

—  Es ari uzskatu, ka tas ir skaists un stiprs kuģis. Bet par kādām nelāgām lietām tu to turi aizdomās? Varbūt tas aplaupa muitu?

—  Hm! Es nedomāju, ka būtu patīkami uz tāda kuģa nodarboties ar kontrabandu, lai gan šis darbs vispār nav garlaicīgs. Cik no šejienes var saredzēt, tad uz tā ir lieliska baterija.

— Tas droši vien vēl nav apnicis īpašniekiem, un viņi negrib, lai tas kristu francūžu nagos.

—  Nu, var jau gadīties, ka es kļūdos, bet vai nu man acis ar gadiem kļuvušas vājākas, vai arī uz tā vergu tirgotāja viss nav kā vajag, pat ja papīri ir kārtībā un īpašnieka tiesības ir apstiprinātas pēc visiem likumiem. Bet ko tu par to domā, godīgais Džo?

Vailders neiecietīgi pagriezās un ieraudzīja krodzinieku, kas bija ienācis istabā tik nedzirdamiem soļiem, ka jaunais cilvēks to nebija pamanījis, tāpēc ka visa viņa uzmanība bija piesaistīta sarunu biedram ar mūsu lasītājam viegli saprotamu spēku. Izbrīns, ar kādu Džorems paskatījās uz runātāju, bija tik neviltots, ka jautājumu vajadzēja atkārtot, turklāt vēl skaidrākos izteicienos, iekams krodzinieks spēja uz to atbildēt.

—  Es jautāju tev, godīgais Džo, vai, tavuprāt, vergu tirgotājs ārējā ostā ir kārtīgs kuģis.

—  Tu pārsteidz, Bob, cilvēku ar tādiem negaidītiem jautājumiem, — atbildēja krodzinieks, lūkodamies apkārt, it kā gribētu pārliecināties, vai istabā nav citu klausītāju, — ar tādām satraucošām domām, ka es bieži esmu galīgā neziņā, ko jēdzīgu lai tev atbild.

—  Nudien jokaini redzēt «Sarūsējušā enkura» saimnieku tik apmulsušu, — bezgala savaldīgi atbildēja vecais vīrs. — Es tev jautāju skaidrā angļu valodā: vai tev nešķiet, ka ar to vergu tirgotāju kaut kas nav labi?

—   Kaut kas nav labi! Mans Dievs, padomā, mister Robert, ko tu saki! Pat par viņa majestātes galvenā admirāļa amatu es negribētu, ka manā mājā tiktu izrunāts kaut vārds, kas noniecinātu nevainojamu un godīgu vergu tirgotāju! Lai Dievs mani pasarga no tā, ka es nomelnoju kaut vienu mūsu karaļa uzticamu pavalstnieku!

— Tātad tu, godājamais un jaukais Džorem, neredzi neko nelāgu tajā kuģī, kurš stāv ārējā ostā? — atkārtoja misters Roberts, ne aci nepamirkšķinot.

— Nu, ja jau tu tā uzstāj, lai izsaku savas domas, un, ņemot vērā to, ka tu esi mans apmeklētājs, kurš bagātīgi maksā par visu pasūtīto, es teikšu tā: ja arī šo kungu uzvedībā ir kaut kas nesaprotams vai pat pretlikumīgs…

—  Tu ej tik cieši pie vēja, draugs Džorem, — viņu aukstasinīgi pārtrauca vecais vīrs, — ka uz klāja viss klab, arī tavi zobi. Atbildi skaidri un gaiši: vai neesi ievērojis uz tā vergu tirgotāja kaut ko savādu?

—  Patiesību sakot, neko, — teica krodzinieks, tusnīdams kī valis, kas izniris ieelpot gaisu. — Kaut arī esmu necienīgs grēcinieks, kurš uzklausa labā un taisnīgā doktora Dogmas sprediķi, neko, galīgi neko.

— Neko? Tad tu esi dumjāks, nekā es domāju. Un tev nekas neliekas aizdomīgs?

— Dievs, pasargi mani no aizdomām! Velns ir apsēdis mūsu prātus ar aizdomām, bet vājš un ļaunuma kārdināts ir tas, kurš tām padodas. Tā kuģa virsnieki un apkalpe labprāt iemet un ir devīgi kā karaļdēli, turklāt pirms aiziešanas nekad neaizmirst samaksāt, tāpēc es uzskatu viņus par godīgiem cilvēkiem.

— Bet es viņus uzskatu par pirātiem.

—   Par pirātiem! — atkārtoja Džorems, ar neslēptu neuzticību skatīdamies tieši sejā Vailderam, kurš bija pati uzmanība. — Pirāts ir nejauks vārds, mister Robert, un to nedrīkst mest acīs nevienam džentlmenim, ja nav pietiekama pamata atspēkot apvainojumu par neslavas celšanu, ja tādu lietu celtu priekšā divpadsmit apzinīgiem zvērinātajiem. Bet tu droši vien saproti, ko tu saki un kam tu to saki.

— Saprotu gan, bet, tā kā šobrīd tev par to nav nekāda īsta viedokļa, esi tik laipns…

— Es darīšu visu, ko liksi! — iesaucās Džorems, iepriecināts par iespēju mainīt sarunas tēmu.

—  … un aizej pajautā saviem apmeklētājiem apakšā, vai viņi negrib iedzert, — turpināja vecais vīrs, norādīdams krodziniekam uz durvīm, pa kurām tas bija ienācis, kā cilvēks, kas pārliecināts, ka viņam paklausīs. Līdzko durvis aiz saimnieka bija aizvērušās, viņš pagriezās pret Vailderu un turpināja: — Jūs nupat dzirdētais, kā rādās, ir pārsteidzis tāpat kā neticīgo Džo?

—  Tavas aizdomas, vecīt, ir nopietna lieta, un tās ir pamatīgi jāapstiprina, pirms tu uzdrīksties tās atkārtot. Par kādu pirātu pēdējā laikā klīst baumas šajā krastā?

— Runā par slaveno Sarkano Pirātu, — atbildēja vecais jūrnieks, pieklusinādams balsi un bažīgi paraudzīdamies apkārt, it kā domātu, ka šis briesmīgais vārds ir jāizrunā sevišķi piesardzīgi.

— Bet stāsta, ka viņš galvenokārt braukājot pa Kārību jūru.

—  Viņš ir tāds cilvēks, kas var parādīties gan te, gan tur. Karalis labi samaksās tam, kurš nodos ļaundari taisnās tiesas rokās.

—  Tas vieglāk pasakāms nekā izdarāms, — domīgi atbildēja Vailders.

—  Var jau būt, ka tā ir. Es jau esmu vecs un drīzāk varu parādīt ceļu nekā pats iet pa priekšu, bet jūs esat kā tikko taisīts kuģis, visa takelāža jums jauna un stengas nesaliektas. Kāpēc jūs nevarētu kļūt bagāts, pārdodot tos neliešus karalim? Tas tikai nozīmētu atdot velnam to, ko tas vienalga saņems pāris mēnešus agrāk vai vēlāk.

Vailders nodrebēja un novērsās no sarunu biedra, it kā viņam ne visai patiktu tā izteiksmes veids. Tomēr, saprotot, ka kaut kas ir jāsaka, viņš jautāja:

—   Kāds tev pamats uzskatīt, ka tavas aizdomas ir dibinātas? Un, ja arī tās ir dibinātas, kā tu vari sasniegt savu mērķi, ja tuvumā nav karaļa kuģu?

—  Es nevaru apzvērēt, ka man ir taisnība, bet, ja mēs ejam ar aplamu halzi, tad mainīt to varam, tikai noskaidrojuši, kur mums ir misējies. Ja ir runa par paņēmieniem, kā to izdarīt, tad jāatzīst, ka tos vieglāk nosaukt nekā īstenot.

—   Lai nu paliek, tā ir tukša muldēšana, tavas vecās galvas iedoma, nekas vairāk, — dzedri izmeta Vailders, — un, jo mazāk tu par to runāsi, jo labāk Mēs esam aizmirsuši galveno, kis mums darāms. Es gandrīz vai domāju, mister Robert, ka tu visu laiku dod nepareizus gaismas signālus, lai izvairītos no pienākuma, par kuru tev jau pa pusei samaksāts.

Vailderam runājot, vecā jūrnieka sejas izteiksme pauda gandarījumu, kas izbrīnītu jauno cilvēku, ja viņš nebūtu piecēlies un sācis norūpējies staigāt pa šauro istabiņu.

—  Nu, nu, — atsaucās vecais vīrs, pūlēdamies apslēpt savu apmierinātību aiz parastās blēdīgās sejas izteiksmes, — es esmu vecs fantazētājs un bieži iztēlojos, ka peldu pa jūru, kad īstenībā esmu stingri noenkurojies krastā. Es domāju, ka man drīz būs jānokārto rēķini ar velnu, lai viņš dabūtu savu daļu no maniem nabaga kauliņiem, bet es paliktu sava kuģa kapteinis. Tagad es pilnīgi esmu jūsu godības rīcībā.

Vailders atkal apsēdās savā vietā un ņēmās stāstīt sarunu biedram, kā atspēkot visu viņa paša teikto par labu aizbraukšanai gatavajam kuģim.

11. nodaļa

r

Un tomēr Antonio ir turīgs cilvēks… Trīstūkstošu dukātu. Es domāju, ka varu tos aizdot viņam pret parādzīmi.

V. Šekspīrs. Venēcijas tirgotājs

Dienas ritējumā cerība uz labvēlīgu vēju kļuva aizvien stiprāka, un, kad tas pieņēmās spēkā, parādījās arī pazīmes, kas liecināja par Bristoles tirgotāja nodomu atstāt ostu. Pirms sešdesmit gadiem liela kuģa iziešana jūrā bija daudz ievērojamāks notikums nekā tagad, kad vienā dienā ostā nereti ienāk un no tās iziet savi divdesmit kuģi. Kaut arī lādzīgie ņūportieši uzskatīja, ka viņi dzīvo vienā no galvenajām šīs kolonijas pilsētām, viņi vēl nevēroja rosību uz «Karolīnas» klāja ar to vienaldzīgo skatienu, ar kādu laika gaitā pierod vērot pat veselu manevrējošu eskadru. Gluži otrādi, krastmala bija pilna ar puišeļiem un visu gadagājumu slaistiem. Pat daudzi no apdomīgākajiem un čaklākajiem pilsētniekiem drīz atslābināja dūri, kurā cieši sažņaugtas mēdza turēt savas dārgā laika minūtes, kuras tagad aizlaida neskaitītas, kaut arī ne gluži veltīgi zemē nomestas, tāpēc ka viņi ļāva ziņkārei gūt virsroku pār pašlabumu, un iznāca no saviem veikaliņiem un darbnīcām pamielot acis ar cēlo skatu, kā kuģis paceļ enkuru.

Tomēr «Karolīna» gatavojās iziešanai jūrā tik gausi, ka ne vienam vien dīkam pilsētniekam pazuda pacietība. Daudzi no labākās publikas jau bija atstājuši krastmalu, bet kuģis joprojām plivināja vieglajā vējā vienu vienīgu buru. Cēlais kuģis nevis rīkojās tā, kā gaidīja simtiem nogurušu acu, bet dīdījās ap enkuru, pagriezdams priekšgalu gan pa labi, gan pa kreisi kā zirgu puiša stingrās rokas valdīts nemierīgs rikšotājs, kurš nikni košļā laužņus un spārda ar pakaviem zemi, gatavs tūlīt traukties apkārt hipodromam. Kad, neizskaidrojamā kārtā vilcinoties, bija pagājusi vairāk nekā stunda, pūlī paklīda baumas, ka noticis kāds starpgadījums, kurā smagi ievainota kāda svarīga persona no kuģa komandējošā sastāva. Bet, kad šīs baumas bija jau gandrīz aizmirstas, no «Karolīnas» priekšgala borta, grūžot pa priekšu virmojošu dūmu mutuli, izšāvās uguns strēle un tūlīt pat nobruzdēja lielgabala šāviens. Nogurušie skatītāji krastā atdzīvojās, kā parasti ir pirms ilgi gaidīta notikuma sākuma, un, liekas, neviens nešaubījās — lai uz kuģa notiktu kas notikdams, ir skaidrs, ka tas noteikti izies jūrā.

Vailders uzmanīgi vēroja visu šo kavēšanos, rosmi uz klāja, tai sekojošo atiešanas signālu un nepacietīgā pūļa izturēšanos. Atspiedies ar muguru pret nederīgu enkura ķepu piestātnē mazliet tālāk no vietas, kur drūzmējās vairums skatītāju, viņš veselu stundu bija nostāvējis nekustēdamies un tikpat kā nepalūkodamies apkārt. Kad lielgabals izšāva, viņš satrūkās, taču ne jau no nervu satricinājuma, kas simtiem citu lika darīt tieši to pašu, bet lai pārlaistu acis ielām, kuras atradās viņa redzeslokā. Bet drīz Vailders atkal nodūra galvu, lai gan pēc viņa klīstošā skatiena un visas sejas izteiksmes novērotājs varētu saprast, ka jaunais jūrnieks nemierīgi gaida kaut ko tādu, kam kuru katru brīdi ir jānotiek. Tomēr aizritēja minūte pēc minūtes un viņš palēnām atguva mieru, bet lūpas viņam kustējās kā cilvēkam, kurš pauž prieku, runājot pats ar sevi. Sajās patīkamajās pārdomās nogrimušu viņu iztraucēja daudzas balsis, un pagriezies Vailders ieraudzīja netālu no sevis stāvam lielu ļaužu grupu. Drīz vien viņš atšķīra to vidū misis Vilisu un Gertrūdi, kuras bija ģērbušās tā, ka neradās nekādas šaubas par viņu drīzu aizbraukšanu.

Saulei priekšā aizgājis mākonis tā neaptumšo zemes virsu, kā Vaildera vaigu apēnoja šis negaidītais skats. Vailders akli ticēja savas viltības panākumiem; kaut arī tā bija diezgan pavirši izdomāta, viņš tomēr rēķinājās, ka ar to iedarbosies pietiekami dziļi uz pabailīgajām un lētticīgajām sievietēm, bet, pēkšņi pamodies no savas pašapmierinātības, atklāja, ka visas cerības ir izgaisušas. Caur zobiem lādēdamies par sava otrinieka nodevību, viņš pacentās paslēpties aiz enkura ķepas, nenolaizdams īdzīgo skatienu no kuģa.

Kompānija, kas pavadīja ceļotājas līdz krastmalai, līdzīgi citām kompānijām, kuras salasījās, lai pavadītu dārgus draugus, bija mazrunīga un nemierīga. Runātāji bēra vārdus ātri un nepacietīgi, it kā censtos pasteidzināt šķiršanos, kuru visi tā nožēloja, bet pēc klusējošo sejām varēja noprast, ko viņi jūt un domā. Vailders dzirdēja, ka jaunas balsis saka izjustus un sirsnīgus vēlējumu vārdus un pieprasa solījumus, un uz to visu skumīgā balsī atbildēja Gertrūde, un tomēr viņš nevēlējās pat zagšus paskatīties uz runātāju pusi.

Beidzot pavisam tuvu kļuva dzirdami soļi un viņš pameta skatienu sāņus. Vaildera acis satikās ar misis Vilisas acīm. Piepeši atpazinuši viens otru, abi iztrūkās, tad, atguvusi savaldību, sieviete apbrīnojami vienaldzīgi sacīja:

—   jūs redzat, ser, ka nekādi draudi nekavēs mūs īstenot sākotnējo nodomu.

—    Es ceru, kundze, ka jums nebūs jānožēlo sava drosme.

īsu brīdi misis Vilisa ļāvās mokošām pārdomām. Paraudzījusies atpakaļ, vai kāds nenoklausās, viņa panāca soli tuvāk jauneklim un klusāk nekā iepriekš sacīja:

—  Vēl nav par vēlu. Ļaujiet man kaut nojaust, kāds pamats ir tam, ko jūs teicāt, un es pagaidīšu citu kuģi. Muļķīga nojauta liek man ticēt jums, jaunais cilvēk, lai gan prāts saka man, ka jūs, ļoti iespējams, vienkārši zobojaties par mūsu sievišķīgajām bailēm.

—   Zobojos! Tādā sakarā es nezobotos ne par vienu sievieti, kur nu vēl par jums!

—  Apbrīnojami! Pilnīgi neizskaidrojami no sveša cilvēka puses. Vai jums ir kāds fakts vai iemesls, ar ko es varētu jūs aizbildināt savas jaunās audzināmās draugiem?

— Jūs tos jau zināt.

—  Tad es, ser, pret savu gribu esmu spiesta uzskatīt, ka jums ir kaut kādi svarīgi iemesli slēpt savus apsvērumus, — dzedri atbildēja vīlusies un pat aizvainotā guvernante. — Jūsu paša labā es ceru, ka šie iemesli nav negodīgi. Pateicos jums par visu, ja tas ir labi domāts, ja ne, tad es jums piedodu.

Viņi šķīrās vēsi kā cilvēki, kuru starpā nav uzticības. Vailders ierāvās atpakaļ savā slēptuvē, kur stāvēja, lepni izslējies ar nopietnu, gandrīz vai bargu sejas izteiksmi. Tomēr viņš bija nostājies tādā vietā, kur bija spiests gribot negribot noklausīties lielāko daļu no tā, ko runāja sanākušie.

Kā jau bija sagaidāms, runāja galvenokārt misis de Leisija, kas reizēm deva gudrus padomus un izteica savus spriedumus speciālos jautājumos, sajūsminot visus ar savām drosmīgajām domām, un šajā ziņā ar misis de Leisiju nevarētu sacensties neviena viņas dzimuma pārstāve, kurai nebija tā sevišķā laime būt admirāļa uzticības personai.

—  Bet tagad, mana dārgā brāļameita, — savu runu nobeidza kontradmirāļa atraitne, kad viņai bija aptrūcis elpas un izsīkuši gudrības krājumi, — es uzticu tevi varēnajam okeānam un tam, kas ir vēl varenāks par okeānu — tā radītājam. Izmet no galvas visu, ko esi dzirdējusi par «Karaliskās Karolīnas» trūkumiem, tāpēc ka ar nelaiķi admirāli kopā braukušā vecā jūrnieka domas pārliecina mani, ka šīs sarunas balstās uz pārpratumu. («Nekrietnais nodevējs!» nomurmināja Vailders.) Kas tur runāja? — iejautājās misis de Leisija un, nesaņēmusi atbildi, turpināja: — Nopietnāk pārdomājot, esmu nonākusi pie tāda paša secinājuma. Protams, ir nepiedodama nolaidība, nostiprinot bugspritu, paļauties uz tā virvēm, bet arī šī kļūda, kā teica mans vecais draugs, ir labojama ar drošības galiem. Es uzrakstīju zīmīti komandierim — Gertrūde, dārgā, esi tik laipna un vienmēr sauc šā kuģa komandieri par misteru Nikolsu, tāpēc ka tikai tiem, kas paaugstināti par virsniekiem viņa majestātes dienestā, ir tiesības saukties par kapteiņiem: tas ir godpilns nosaukums, un pret to vienmēr jāizturas ar cieņu, jo tā ir pakāpe pirms admirāļa —, tātad es uzrakstīju komandierim zīmīti par bugspritu, un viņš gādās, lai šī paviršība tiktu novērsta. Bet tagad, mana mīļā, lai Dievs tevi svētī! Cik vien iespējams, sargi sevi, līdzko rodas izdevība, raksti man, neaizmirsti mīļi jo mīļi pasveicināt no manis savu tēvu un pēc iespējas sīkāk apraksti vaļus, ar kuriem jums iznāks satikties.

Godājamās un labsirdīgās atraitnes acīs sariesās asaras, viņas balss notrīcēja gandrīz dabiski, un tas aizkustināja visus klātesošos. Atvadu minūtes aizritēja šo aizkustinošo jūtu iespaidā, un vēl pēc kāda brīža ūdenī nošļakstēja airi un laiva nesa ceļotājas uz kuģi.

Vailders klausījās labi pazīstamajās skaņās ar drudžainu satraukumu, kura iemeslu viņš pats sev nevarēja izskaidrot. Pēkšņi kādas rokas viegls pieskāriens pie viņa elkoņa novērsa Vaildera uzmanību no nepatīkamajām domām. Viņš izbrīnījies paskatījās uz traucētāju: tas bija gadus piecpadsmit vecs zēns. Ielūkojies vērīgāk, jaunais jūrnieks saprata, ka viņa priekšā atkal stāv Pirāta apkalpotājs, kurš mums jau pazīstams ar vārdu Roderiks.

—  Ko tu gribi? — jautāja Vailders, mazliet attapies no pārsteiguma.

—  Esmu atsūtīts nodot tieši jums šīs pavēles, — skanēja atbilde.

—  Pavēles? — atkārtoja jaunais cilvēks, savilcis lūpas vieglā smaidā. — Būs jāciena vara, kas nosūta savus rīkojumus ar tādu ziņnesi.

—  Šī vara ne vienreiz vien ir pierādījusi, ka neklausīt tai ir bīstami, — nopietni atteica zēns.

—  Ej nu, ej! Tādā gadījumā tūlīt pat paskatīšos, kas tur ir iekšā, lai nepieļautu liktenīgu kļūdu. Vai tev ir pavēlēts gaidīt atbildi?

Jaunais cilvēks salauza zīmogu un, pacēlis acis, redzēja, ka ziņnesis jau nozudis. Saprazdams, ka veltīgi būtu dzīties pakaļ tik knašam skrējējam pa piestātnē un tuvākajā krastmalā sagāzto baļķu labirintiem, viņš atvēra vēstuli un lasīja:

«Nelaimes gadījums ir izvedis no ierindas iziešanai jūrā sagatavotā kuģa «Karaliskā Karolīna» komandieri. Preču saņēmēji negrib uzticēt to palīgam, bet kuģim ir jāiziet jūrā. Es zinu, ka to uzskata par ātru. Ja jums ir kādi dokumenti, kas apliecina jūsu atbilstību un pieredzi, izmantojiet iespēju un ieņemiet amatu, ko jums tik un tā ir lemts ieņemt. Jūs jau esat minēts dažādām ieinteresētām personām un tiekat cītīgi meklēts. Ja saņemsit šo vēstuli laikus, pasteidzieties un rīkojieties apņēmīgi. Nebrīnieties ne par kādu negaidītu atbalstu. Man ir vairāk uzticamu cilvēku, nekā jūs domājat. Iemesls tam ir pilnīgi skaidrs: zelts ir dzeltens, lai gan es esmu

SARKANS.»

Paraksts, vēstules saturs un stils neatstāja Vailderam

6-26 ļ6ļ ne mazākās šaubas par to, kas ir rakstītājs. Aši paraudzījies apkārt, viņš ielēca kādā laivelē un, pirms ceļotāju laiva bija sasniegusi kuģi, atradās jau pusceļā starp to un krastu. Guldamies airos ar savām stiprajām un izveicīgajām rokām, viņš drīz vien sasniedza kuģi. Izlauzies cauri pavadītāju pūlim, kas vienmēr drūzmējās uz aizbraucoša kuģa, viņš nonāca tajā vietā, kur bija salasījušies vairāki cilvēki; pēc viņu raižpilnajām sejām varēja pateikt, ka tie ir cilvēki, kuriem visvairāk rūp kuģa liktenis. Vailders nepaguva ne atvilkt elpu, kur nu vēl pārdomāt, cik negaidītā avantūrā ir ielaidies. Taču atkāpties, ja arī viņš to gribētu, vairs nebija iespējams, neizraisot bīstamas aizdomas. Sakārtojis domas, viņš pajautāja:

—  Vai es runāju ar «Karolīnas» īpašnieku?

—   Mūsu firma ir nofraktējusi šo kuģi, — atbildēja lēnīgs, apdomīgs blēdīga izskata cilvēks bagāta tirgotāja drānās.

— Es dzirdēju, ka jums vajadzīgs pieredzējis komandieris.

— Vērtīga kuģa īpašniekam vienmēr ir vajadzīgi pieredzējuši komandieri, — atbildēja tirgonis. — Es ceru, ka «Karolīna» šajā ziņā ir nodrošināta.

—  Bet es esmu dzirdējis, ka pašreiz ir vajadzīgs cilvēks, kurš kādu laiku varētu aizstāt komandieri.

—  Ja «Karolīnas» komandieris nebūtu spējīgs pildīt savus pienākumus, tāda vajadzība varētu rasties. Tātad jūs meklējat vietu?

—  Esmu atnācis pieteikties uz šo brīvo vietu.

—   Prātīgāk būtu, ja jūs vispirms pārliecinātos, vai vieta patiešām ir brīva. Bet jūs taču nebūsit atnācis, lai pretendētu uz tāda kuģa komandēšanu, bez pietiekamiem savu spēju un zināšanu pierādījumiem?

—   Es domāju, ka ar šiem dokumentiem pietiks, — teica Vailders, pasniegdams savam sarunu biedram divas atplēstas aploksnes.

Lasot rekomendācijas, tas pa reizei vērīgi palūkojās pāri brillēm Vailderā, tad atkal pievērsās papīriem, acīm redzami cenzdamies pēc paša novērojumiem pārliecināties par lasāmā patiesīgumu.

—  Hm! Rekomendācijas jums tiešām ir lieliskas, jaunais cilvēk, un, ņemot vērā to, ka tās nāk no diviem tik cienījamiem un bagātiem tirdzniecības namiem kā «Sprigss, Bogss un Tvīds», kā arī «Hemmers un Hekets», pelna lielu uzticību. Viņa majestātes kolonijās nav atrodama bagātāka un solīdāka firma par pirmo, un arī otru es ļoti cienu, lai gan skauģi mēļo, ka tā izvēršot pārāk plašas operācijas.

—  Ja jau jūs esat tik augstās domās par šīm firmām, vai nebūs nekaunība no manas puses cerēt uz draudzīgu attieksmi?

— Nebūt ne, nebūt ne, mister…, e…e… — un viņš atkal ieskatījās vienā no vēstulēm. — Jā gan, mister Vailder, darījumos godīgs piedāvājums nekad nav nekaunība. Bez piedāvājuma un pieprasījuma mūsu preces nekad nepārietu no rokas rokā, ser… ha-ha-ha… un nekad, zināt, jaunais cilvēk, nenestu peļņu.

—  Es ticu tam, ko jūs sakāt, tāpēc atļaujiet man atkārtot savu piedāvājumu.

—  Tas ir pilnīgi godīgs un pilnīgi pamatots, bet jūs nevarat prasīt, mister Vailder, lai mēs radītu brīvu vietu tieši jums, kaut arī jāatzīst, ka papīri jums ir droši, tāpat kā pašu Sprigsa, Bogsa un Tvīda paraksti… bet lai radītu brīvu vietu tieši…

—  Es domāju, ka kuģa komandieris ir cietis tik nopietni…

— Cietis ir, bet ne nopietni, — viņu pārtrauca piesardzīgais preču saņēmējs, skatīdamies uz vairākiem kravas

6- 163 nosūtītājiem un pāris vērotājiem, kuri varēja viņu sadzirdēt. — Protams, ir cietis, bet ne tik nopietni, lai pamestu kuģi. Nē, nē, džentlmeņi, lieliskais kuģis «Karaliskā Karolīna» tur savu kursu kā parasti vecā, pieredzējušā jūrnieka Nikolasa Nikolsa uzraudzībā.

— Tādā gadījumā, ser, man ļoti žēl, ka esmu atņēmis jums šobrīd tik dārgo laiku, — teica Vailders, kā vīlies paklanījās un paspēra soli atpakaļ, it kā grasītos iet projām.

—   Nesteidzieties, nesteidzieties, jaunais cilvēk, noslēgt darījumu nav tas pats, kas nolaist buru. Iespējams, ka jūsu pakalpojumi var ievajadzēties, kaut arī varbūt ne atbildīgajā komandiera amatā. Cik augstu jūs vērtējat titulu «kapteinis»?

— Tituls man rūp maz, kaut tikai man uzticētu kuģi un attiecīgas pilnvaras.

—  Ļoti saprātīgs jauneklis! — nomurmināja apdomīgais tirgotājs. — No tiem, kuri prot atšķirt šķietamību no esamības. Tomēr cilvēkam ar jūsu raksturu un veselo saprātu ir jāzina, ka atalgojums vienmēr atbilst titulam. Ja es šajā lietā rīkotos savā vārdā, viss būtu gluži citādi, bet, tā kā esmu tikai aģents, tad man ir jāņem vērā sava priekšnieka intereses.

—  Atalgojums nekrīt svarā, — teica Vailders ar tādu skubu, kas būtu viņam kaitējusi, ja visas viņa nākamā saimnieka domas nebūtu vērstas uz to, kā lētāk nolīgt jauno cilvēku, un šajā gadījumā tirgotājs bija tikpat neatlaidīgs kā citkārt, kad runa bija par tādu slavējamu lietu kā taupība. — Es meklēju darbu.

—   Jūs dabūsit darbu, kā arī pārliecināsities, ka neesam nekādi skopulīgie. Jūs nevarat rēķināties ne ar avansu, tāpēc ka reiss ilgs ne vairāk kā mēnesi, ne ar blakusienākumiem par iekraušanu, tāpēc ka kuģis ir pilns līdz lūkām, ne ar ļoti augstu atlīdzību algas veidā, tāpēc ka mēs ņemam jūs, galvenokārt izdabājot tādam godājamam jauneklim un parādot godu tādas cienījamas firmas kā «Sprigss, Bogss un Tvīds» rekomendācijām, bet jūs redzēsit, ka mēs esam devīgi, ārkārtīgi devīgi. Pagaidiet, bet kā mēs varam zināt, ka jūs esat tieši tā persona, kas minēta šajā pavad.. es gribēju teikt — rekomendācijā?

—   Vai tas, ka šīs vēstules ir manā rīcībā, nav pierādījums?

—   Ar to pietika miera laikā, kad karaļvalsti nevārdzināja karš. Pie šiem dokumentiem būtu jāpieliek attiecīgā cilvēka ārējais apraksts, tāpat kā pavadvēstuli pieliek pie kuģa patenta. Tā kā šajā ziņā mēs mazliet riskējam, tad nebrīnieties, ka šis apstāklis noteiks atlīdzības lielumu. Mēs esam devīgi, es domāju, ka neviena firma kolonijās nemaksā devīgāk, bet mēs esam arī piesardzīgi.

—   Es jums jau teicu, ser, ka jautājums par atlīdzību nevar izjaukt mūsu darījumu.

—  Labi. Ļoti patīkami kārtot darījumu uz tik augstsirdīgiem un godīgiem pamatiem, un tomēr vēlams, lai šīm vēstulēm būtu klāt notāra zīmogs vai jūsu pazīmju apraksts. Te ir Roberta Tvīda paraksts, es to labi pazīstu un priecātos, redzot to zem vekseļa par desmittūkstoš mārciņām, protams, ja ir solīds galvotājs. Šajā gadījumā jūsu nenoteiktība kaitē jūsu materiālajām interesēm, jaunais cilvēk, tāpēc ka mums pašiem it kā jākļūst par galvotājiem, ka jūs tiešām esat tas cilvēks, par kuru uzdodaties.

—  Lai jums šajā ziņā būtu mierīgs prāts, mister Beil, — atskanēja kāda balss no nelielā ļaužu pulciņa, kas ar manāmu interesi sekoja darījuma slēgšanas norisei, — es varu apliecināt — ja vajag, pat ar zvērestu, — šā džentlmeņa personību.

Diezgan pārsteigtais Vailders pagriezās, lai redzētu, ar kuru no pazīstamiem liktenis viņu savedis kopā tik negaidītā un varbūt nepatīkamā kārtā šajā zemes nostūrī, kur viņš labprāt būtu gribējis palikt nepazīts. Sev par ārkārtīgu izbrīnu Vailders atklāja, ka šos vārdus teicis neviens cits kā «Sarūsējušā enkura» saimnieks. Godīgais Džo pavisam mierīgi un ne vaibstam nepakustoties stāvēja un gaidīja, kādu iespaidu viņa liecība atstās uz svārstīgo preču saņēmēju.

—   A, jūs šo džentlmeni izmitinājāt vienu nakti un varat apliecināt, ka viņš ir kārtīgs maksātājs un labi audzināts viesis. Bet man vajadzīgi dokumenti, kurus pielikt klāt jūsu sarakstei ar kuģa īpašniekiem mājās.

—  Es nezinu, kādu liecību jūs uzskatāt par pietiekamu tik labai sabiedrībai, — tikpat nesatricināmi atbildēja krodzinieks, ar apbrīnojami nevainīgu sejas izteiksmi paceldams roku, — bet, ja jums vajadzīgs ar zvērestu apstiprināts mājīpašnieka paziņojums, tad jūs taču pats esat amatpersona un varat kaut vai tūlīt no galvas atkārtot zvēresta vārdus.

—  Nē, es nu gan ne. Kaut arī esmu amatpersona, tāds zvērests ir neoficiāls un būtu bez likumīga spēka. Bet kas jums ir zināms par šo cilvēku?

—   Tas, ka viņš ir viens no labākajiem jūrniekiem kolonijās, kaut arī vēl jauns. Varbūt ir vairāk rūdīti un pieredzējuši jūrnieki — man liekas, ka tādi ir atrodami, — bet kas attiecas uz darbīgumu, modrību un apdomīgumu, it īpaši uz apdomīgumu, tad grūti būtu atrast viņam līdzīgus.

—   Tātad jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka šis ir tas cilvēks, par kuru ir runa papīros?

Džorems paņēma dokumentus ar to pašu apbrīnojamo vienaldzību, kādu bija saglabājis no paša sākuma, un gatavojās tos jo rūpīgi izlasīt. Lai veiktu šo svarīgo darbu, viņam bija jāuzliek brilles («Sarūsējušā enkura» saimnieks bija jau labi gados), un Vailders nodomāja, ka Džo šajā brīdī ir ievērības cienīgs piemērs tam, par ko var kļūt blēdis, ja vien tas prot izskatīties godājams.

— Viss ir pilnīgā kārtībā, mister Beil, — turpināja krodzinieks, noņemdams brilles un atdodams papīrus. — Te tikai ir piemirsts atgādināt, kā viņš pie Haterasa izglāba «Mundro Nensiju» un kā bez loča izvadīja «Pegiju» un «Dolliju» cauri Savannas sēklim, turklāt viesulim nākot no ziemeļaustrumiem. Bet es jaunības dienās, kā jūs zināt, arī esmu kuģojis un man bieži gadījies dzirdēt par šīm lietām no citiem jūrniekiem, tāpēc es saprotu, cik tas ir grūti. Man ir sava interese par šo kuģi, kaimiņ Beil (jūs gan esat bagāts, bet es nabags, un tomēr mēs esam kaimiņi), es atkārtoju, man ir sava interese par šo kuģi, jo tas retu reizi iziet no Ņūportas, neatstājis man kabatā šķindošo, citādi es šodien nebūtu atnācis uz šejieni paskatīties, kā tas paceļ enkuru.

Pabeidzis savu sakāmo, krodzinieks sniedza dzirdamu pierādījumu tam, ka viņa apmeklējums nav palicis neatalgots, likdams atskanēt mūzikai, kas taupīgā tirgotāja ausij bija ne mazāk tīkama kā viņam pašam. Abi godājamie vīri iesmējās saprotoši kā cilvēki, kas guvuši

sevišķu labumu no saviem sakariem ar «Karalisko Karo/

līnu». Preču saņēmējs paaicināja Vailderu sānis, un pēc īsām pārrunām jaunā jūrnieka pieņemšanas noteikumi beidzot bija saskaņoti. īstais kapteinis paliks uz kuģa gan lai garantētu drošību, gan lai saglabātu «Karolīnas» reputāciju, bet Vailderam skaidri un gaiši pateica, ka nelaimes gadījums, tas ir, kājas lūzums, ar kuru patlaban noņemas ķirurgi, varbūt piespiedīs viņu kādu mēnesi palikt gultā. Šajā laikā visus viņa pienākumus pildīs mūsu dēkainis. Tas viss prasīja vēl vienu stundu, un tad preču saņēmējs izkāpa malā, pilnīgi apmierināts, ka ar tādu saprātu un taupīgumu izpildījis pienākumu pret savu saimnieku. Tomēr pirms kāpšanas laivā viņš, gribēdams ievērot arī pats savas intereses, izmantoja izdevību un palūdza krodzinieku pienācīgā likumīgā veidā ar zvērestu apstiprināt visu, ko viņš zināja par nupat pieņemto virsnieku. Godīgais Džorems neskopojās ar solījumiem, bet tagad, kad viss bija tik laimīgi nokārtots, neredzēja iemeslu velti riskēt, tāpēc centās izvairīties no to pildīšanas. Visu labi apsvēris, viņš nosprieda, ka vārda neturēšana šajā gadījumā attaisnojama ar to, ka viņam nav pilnīgi nekādu

zinu.

/

Nav vajadzības aprakstīt kņadu, ko saceļ pusratā pamestie, tātad līdz galam nepadarītie darbi, prasības piedzīt parādus, laba vēlējumi, piekodinājumi kaut ko nokārtot kādā tālā ostā, visa šī juceklīgā un šķietami nebeidzamā rosīšanās pēdējās desmit minūtes pirms tirdzniecības kuģa iziešanas jūrā, it īpaši, ja tas, sev par laimi vai drīzāk par nelaimi, ir uzņēmis pasažierus. Daži cilvēki šķiras no kuģa tikpat negribīgi kā no jebkura cita droša ienākumu avota, rāpdamies nost no tā bortiem slinki kā līdz plīšanai piesūkušās dēles pēc asiņainas maltītes. Vienkāršie matroži, kuriem uzmanība jāsadala starp stūrmaņa pavēlēm un paziņu atvadu sveicieniem, skraidelē uz visām pusēm, tikai ne uz to, kur vajag, un varbūt vienīgo reizi savā mūžā liekas aizmirsuši, kā jārīkojas ar tik parastajām tauvām. Neraugoties uz šiem nepatīkamajiem kavēkļiem un parastajām nebūšanām, «Karaliskā Karolīna» beidzot tika vaļā no visiem apmeklētājiem, izņemot vienu, un Vailderam bija iespējams izbaudīt tikai jūrniekam saprotamu prieku palikt uz klāja, kas brīvs no nepiederīgiem cilvēkiem, disciplinētas komandas vidū.

12. nodaļa

/

Draugs, paskubini matrožus!

Steigšus pie darba!

Citādi uzskriesim uz sēkla.

t

V. Šekspīrs. Vētra

Viss nupat atstāstītais aizņēma prāvu daļu no dienas. Vējš gan pūta nepārtraukti, bet nebija pietiekami spirgts. Tomēr, līdzko Vailders bija palicis bez uzbāzīgajiem dīkdieņiem no krasta un ar savu rosīšanos vairs nejaucās pa vidu preču saņēmējs, viņš aplaida apkārt acis, lai pēc iespējas pilnīgāk izmantotu vēja spēku. Aizsūtījis pēc stūrmaņa, viņš darīja tam zināmus savus nodomus, bet pats devās uz to klāja daļu, no kurienes varēja vislabāk pārredzēt savu jauno komandu un kur varēja pārdomāt savu negaidīto un neparasto stāvokli.

«Karaliskā Karolīna» velti nenesa savu lepno vārdu. Tas bija tieši tādu izmēru kuģis, kas nodrošina tiklab ērtības, kā jūrasspēju. No Pirāta vēstules izrietēja, ka kuģis ir izdaudzināts ar savu ātro gaitu, un tā jaunais un apķērīgais kapteinis jutās līdz sirds dziļumiem iepriecināts, redzot, ka «Karolīnai» netrūkst iespēju atklāt savas labās īpašības.

Disciplinētā, enerģiskā un prasmīgā komanda, samērīgās stengas, lieliskais rotājums un vieglo buru pārpilnība nodrošināja visas priekšrocības, kādas tikai viņš varēja vēlēties. Vailderam mirdzēja acis, pārlaižot skatienu vīriem un priekšmetiem, kuri tagad bija viņa rīcībā, un viņam sakustējās lūpas, it kā viņš klusībā pateiktos liktenim vai par kaut ko priecātos, neuzskatot par vajadzīgu izteikt savas domas skaļi.

Šajā laikā komanda pēc stūrmaņa pavēles bija .sapulcējusies pie enkurspilves un ķērusies pie enkura pacelšanas.

Šajā darbā labāk nekā jebkur citur atklājās gan katra atsevišķa cilvēka, gan visu viņu kopējais spēks. Muskuļi saspringa vienlaicīgā ātrā kustībā. Izsaucieni bija skaidri un līksmes pilni. It kā gribēdams izjust savu varu, arī mūsu dēku meklētājs pacēla balsi, un matrožu klaigu korī negaidot ielauzās viens no tiem iejūsminošajiem izsaucieniem, ar kuriem jūras virsnieki parasti pamudina savus ļaudis. Kapteiņa balss skanēja skaļi, dedzīgi un pavēloši. Matroži satrūkās kā karstasinīgi rikšotāji, izdzirdot signālu, un katrs pameta skatienu atpakaļ, kā gribēdams pienācīgi novērtēt jauno priekšnieku. Vailders pasmaidīja, acīm redzami apmierināts ar saviem panākumiem, un, pagriezies, lai paietos pa kvarterklāju, pēkšņi atkal sastapa misis Vilisas rāmo, domīgo, bet, protams, izbrīnīto skatienu.

—  Jums labpatika izteikt par šo kuģi tādas domas, ka es necerēju ieraudzīt jūs te un tik atbildīgā amatā, — sacīja dāma ar ledainu ironiju.

—  Jūs varbūt zināt, kundze, — atbildēja jaunais jūrnieks, — ka ar kapteini ir noticis nelaimes gadījums?

—  Zinu un esmu arī dzirdējusi, ka viņa vietā uz laiku pieņemts cits virsnieks. Tomēr es pieļauju, ka, padomājot dziļāk, jums neliksies dīvaini, ka es brīnos, redzot, kas ir šis cilvēks.

—   Varbūt no mūsu sarunām jums ir radies nelabvēlīgs iespaids par manu amata prasmi. Es ceru, ka šajā ziņā jūs nomierināsities, jo…

—  Jūs neapšaubāmi labi pieprotat savu amatu! Vismaz šķiet, ka nekādas nieka briesmas jūs neatturēs no iespējas parādīt šīs zināšanas. Sakiet — vai mums būs tas prieks atrasties jūsu sabiedrībā visu brauciena laiku, vai arī jūs atstāsit mūs pēc iziešanas no ostas?

—  Es esmu nolīgts vadīt kuģi līdz galaostai.

— Tātad varam cerēt, ka tās briesmas, kuras jūs saskatījāt vai iedomājāties, tagad ir mazinājušās, citādi jūs tik lēti vis nestātos tām pretī kopā ar mums.

—   Jūs esat netaisna pret mani, kundze, — dedzīgi iebilda Vailders, pats nemanīdams, ka skatās uz Gertrūdi, kura domīgi, bet uzmanīgi ieklausījās sarunā. — Nav tādu briesmu, kurām es ar prieku neietu pretī, lai jūs un šī jaunā dāma varētu justies drošībā.

—   Pat šai jaunajai dāmai vajadzētu novērtēt tādu bruņnieciskumu! — Tad, pārgājusi no līdzšinējā saspringtā toņa uz dabiskāku un savam parastajam lēnīgajam domīgumam atbilstošāku toni, misis Vilisa turpināja: — Jums ir stiprs aizstāvis, jaunais cilvēk, — mana neizskaidrojamā vēlēšanās ticēt, ka jums ir taisnība, vēlēšanās, kas ir pretrunā ar mana prāta apsvērumiem. Bet, tā kā kuģim šobrīd ir vajadzīgs komandieris, tad es jūs ilgāk vairs neaizkavēšu. Gan jau mums būs izdevība novērtēt gan jūsu labās īpašības, gan spēju izdarīt mums pakalpojumus. Gertrūde, mīļā, parasti uzskata, ka sievietes uz kuģa ir tikai par apgrūtinājumu, turklāt tagad ir jāveic kāds sevišķi sarežģīts uzdevums.

Gertrūde nodrebēja, piesarka un sekoja guvernantei uz kvarterklāja pretējo pusi, lai gan mūsu dēkaiņa skatiens likās sakām, ka viņš nu gan neuzlūko meitenes klātbūtni par apgrūtinājumu. Kad dāmas bija iekārtojušās tādā vietā, kur atradās nomaļus no visiem un netraucēja uz kuģa notiekošos darbus, bet tajā pašā laikā varēja visos sīkumos vērot tā manevrus, Vailders vīlies bija spiests apraut sarunu, ko labprāt būtu turpinājis līdz tam brīdim, kad no loča būtu jāpārņem kuģa vadība. Šajā laikā enkurs jau bija izcelts un matroži raisīja vaļā buras.

Vailders ar drudžainu satraukumu atdevās darbam un, nomainīdams virsnieku, kas deva pavēles, pats uzņēmās komandēšanu.

Kad buras cita pēc citas bija nokritušas no rājām un sarežģītais mehānisms bija tās izpletis, rūpes, kas uz kuģa reti kad pamet jūrnieku, guva virsroku pār visām citām jūtām. Brīdī, kad visas buras — no bombramburas līdz pašām apakšējām — bija uzvilktas un kuģis pagriezts ar priekšgalu pret izeju no ostas, mūsu piedzīvojumu meklētājs jau bija aizmirsis, ka ir svešinieks starp tiem, par kuru komandieri viņš tik neparastā kārtā bija kļuvis, un par kādu milzu vērtību viņam ar savu noteiktību un izlēmību ir jāatbild. Kad viss no augšas līdz apakšai bija sakārtots un kuģis iegriezts cieši pie vēja, Vailders uzmanīgi aplūkoja katru rāju, katru buru — visu no mastu galiem līdz korpusam, tad no ārpuses pārlaida acis korpusam, lai pārliecinātos, ka ūdenī nav palicis ne mazākais virves galiņš, kas varētu traucēt kuģa gaitu. Tad viņš ieraudzīja, ka aizvēja pusē ir pietauvojusies laiviņa, bet tajā sēž kāds zēns; kuģim sākot kustēties, laiviņa lēkāja viļņos viegla un bezbēdīga kā spalviņa. Nopratis, ka tā ir laiva no krasta, Vailders piegāja tuvāk un noprasīja, kam tā pieder. Viens no kapteiņa palīgiem norādīja uz Džoremu, kas tajā brīdī iznāca no kuģa iekštelpām, kur bija kārtojis rēķinus ar kādu neuzticamu vai — kas viņa acīs bija viens un tas pats — aizbraucošu parādnieku.

Šā cilvēka izskats vien atgādināja Vailderam visu, kas bija noticis no rīta, un cik kutelīgu misiju viņš uzņēmies veikt. Taču krodziniekā, kurš vienmēr domāja tikai par peļņu, satikšanās ar Vailderu, liekas, neizraisīja nekādas īpašās jūtas. Viņš pienāca klāt jaunajam cilvēkam un, nosaucis viņu par kapteini, novēlēja laimīgu ceļu ar parastajiem laipnajiem atvadu vārdiem, kurus jūrnieki saka, šķiroties līdzīgos gadījumos.

—  Jums izdevies veiksmīgs brauciens, kapteini Vailder, — viņš nobeigumā teica, — un es ceru, ka jūsu ceļš nebūs ilgs. Gan jau uzpūtīs brīzīte, un iepretī Montaukai, iedami ar otru halzi, jūs rīt no rīta vairs neredzēsit krasta. Ja es kaut ko saprotu no laika, tad vējš pūtīs no austrumiem stiprāk, nekā jūs gribētu.

—  Bet cik ilgi, pēc jūsu domām, varētu vilkties mūsu ceļojums? — jautāja Vailders, pieklusinādams balsi, lai

vinu dzirdētu tikai krodzinieks.

f

Džorems zagšus parēgojās apkārt un, pārliecinājies, ka viņi ir vieni, savilka parasti truli pašapmierināto seju cietsirdīgā, viltīgā grimasē un, pielicis pirkstu pie deguna, nomurmināja:

—  Vai es nedevu preču saņēmējam veiklu zvērestu, mister Vailder?

—  Jūs patiešām pārspējāt manas cerības ar savu jestrumu un…

—  …zināšanu! — piebilda «Sarūsējušā enkura» īpašnieks, pamanījis, ka otrs meklē piemērotu vārdu. — Jā, tādās lietās es allaž esmu izcēlies ar attapību, bet, ja cilvēks kaut ko zina droši, tad kulstīt mēli ir aplam muļķīgi-

—  Protams, zināšana ir liela priekšrocība. No šīs zināšanas, es domāju, jūs gūstat krietnu labumu?

—   Ak tu tētīt, mister Vailder, kas ar mums visiem notiktu šajos grūtajos laikos, ja mēs godīgi nepiepelnītu savus grašus ar jebkuru paņēmienu, kas mums patrāpās? Es esmu izaudzinājis savus jaukos bērniņus uz kredīta, un tā nebūs mana vaina, ja es viņiem neatstāšu vēl kaut ko, izņemot savu labo vārdu. Saka gan, ka apsviedīga sešu pensu monēta nav sliktāka par slinku šiliņu, bet katrs dod priekšroku cilvēkam, kurš nestāvēs neziņā, kad draugam ir vajadzīgs viņa labais vārds vai atbalsts. Tagad jūs zināsit, ka tādu cilvēku var atrast, kā saka mūsu politiķi, izgājuši caur uguni un ūdeni savas lietas labā, vienalga, vai tā ir vai nav taisnīga.

—  Visai slavējami principi, un agri vai vēlu tie daudzinās jūsu vārdu šajā pasaulē! Bet jūs aizmirsāt atbildēt uz manu jautājumu: cik ilgs būs mūsu brauciens?

—   Dievs ar jums, mister Vailder! Vai man, nabaga krodziniekam, teikt šā cēlā kuģa kapteinim, no kuras puses sāks pūst vējš? Tur apakšā, savā kajītē, guļ godājamais un ievērojamais komandieris Nikolss, viņš prata darīt ar šo kuģi visu, ko gribēja, un kāds man iemesls domāt, ka džentlmenis ar tik labām rekomendācijām izdarīs sliktāk? Es ceru izdzirdēt, ka brauciens jums izdevies lieliski un ir pilnīgi attaisnojis to labo vārdu, ko man bija izdevība aizlikt par jums.

Sirds dziļumos Vailders nolādēja viltīgi piesardzīgo blēdi, ar kuru šobrīd bija sasējies: viņš labi saprata, ka Džorems ir stingri nolēmis neuzņemties ne mazāko atbildību, ja neskaita pašu nepieciešamāko, un tāpēc neparko neatbildēs tieši uz viņa jautājumu. Brīdi padomājis, Vailders steigšus turpināja:

—  jūs redzat, ka kuģis uzņem ātrumu pārāk strauji, lai mēs kavētu laiku ar tukšām sarunām. Vai jūs zināt par

vēstuli, ko es saņēmu šorīt?

' /

—   Dieviņ, tētiņ, kapteini Vailder! Vai tad es kāds pasta priekšnieks? Kā lai es zinātu, kādas vēstules pienāk Ņūportā un kādas paliek jūrā?

—  Caurcaurēm bailīgs nelietis! — nomurmināja jaunais jūrnieks. — Bet tik daudz gan jūs droši vien varat pateikt: vai man sekos uz karstām pēdām vai arī viņi gaida, kad es ar jebkuru izdomātu ieganstu aizkavēšu kuģi atklātā jūrā?

—  Lai Dievs jūs pasarga, jaunais džentlmeni! Dīvaini jautājumi no cilvēka, kurš nesen kā nokāpis krastā, cilvēkam, kurš pēdējos divdesmit piecus gadus to vien ir darījis, kā no krasta skatījies uz jūru. Cik es atceros, ser, jūs vadīsit kuģi uz dienvidiem tik ilgi, līdz pazaudēsit no redzesloka salas, pēc tam jums jāizdara visi aprēķini atkarībā no vēja tā, lai neiekļūtu Golfa straumē, kur, kā jūs zināt, straume jūs vilks uz vienu pusi, kaut arī jums ir pavēlēts iet uz pretējo.

— Ciešāk pie vēja! Turi ciešāk pie vēja! — pārmetošā balsī kliedza locis cilvēkam pie stūresrata. — Cikvienvari ciešāk! Nekādā ziņā neej tam vergu tirgotājam aizvēja pusē!

Vailders un krodzinieks nodrebēja, it kā abus būtu satraucis minētā kuģa tuvums; Vailders norādīja uz laiviņu un teica:

—Ja negribat kopā ar mums iziet jūrā, mister Džorem, tad jums laiks kāpt laivā!

— Jā, jā, es redzu, ka esat aizbraukuši diezgan tālu un man jūs jāatstāj, lai cik patīkama man būtu jūsu sabiedrība, — atteica «Sarūsējušā enkura» saimnieks, veikli pārsvempdamies pār bortu.

—  Nu labi, zēni, laimīgu ceļu! Labu ceļavēju, drošu braucienu un drīzu atgriešanos! Atdod galu!

Viņa pavēle tika izpildīta; vieglā laiviņa, kuģa vilkta, tūlīt uzņēma citu kursu un, apmetuši nelielu loku, apstājās, bet varenais kuģis aizpeldēja garām nesatricināmā mierā kā zilonis, no kura muguras nule kā pacēlies gaisā tauriņš. Vailders kādu brīdi ar acīm sekoja laivai, bet no domām viņu iztraucēja loča balss no kuģa priekšgala:

—   Mazliet pacel vieglās buras, zēn, pacel, kad tev saka. Nezaudē nevienu collu, citādi neapbrauksi vergu tirgotāju no vēja puses. Ciešāk pie vēja, ser, kad tev saka, ciešāk pie vēja!

—  Vergu tirgotāju! — nomurmināja Vailders, steigdamies uz to kuģa daļu, no kuras varēja vislabāk redzēt šo svarīgo un viņu divtik interesējošo kuģi. — Jā, vergu tirgotājs! Nudien nav joka lieta apiet no vēja puses šo vergu tirgotāju!

Pats to nemanīdams, viņš bija nostājies netālu no Vilisas un Gertrūdes; atspiedusies pret kvarterklāja reliņiem, meitene ar savam vecumam pilnīgi dabisku interesi skatījās uz dīvaino noenkuroto kuģi.

—  Jūs varat smieties par mani, saukt mani par untumainu un vieglprātīgu, dārgā misis Vilisa, — teica Gertrūde, pat nenojauzdama, ka pienācis klāt Vailders, — bet es vēlētos, kaut mēs būtu nevis uz šīs «Karaliskās Karolīnas», bet brauktu ar to skaisto kuģi!

—   Tas patiešām ir skaists kuģis, — atbildēja misis Vilisa, — bet es nezinu, vai uz tā būtu drošāk vai ērtāk nekā te.

— Ciksimetriski un kārtīgi novilktas visas tauvas! Tas turas virs ūdens kā putns!

— Ja piedevām vēl tu būtu nosaukusi to par pīli, tad tas būtu īsts jūras salīdzinājums, — skumji smaidīdama, teica guvernante. — Tev, mana mīļā, ir visas iespējas vienā jaukā dienā kļūt par jūrnieka sievu.

Gertrūde mazliet notvīka un, pagriezusi galvu, lai tādā pašā rotaļīgā tonī atbildētu guvernantei, ieraudzīja Vailderu cieši skatāmies uz viņu. Meitene vēl vairāk pietvīka un nebilda ne vārda; platmaļu cepure apslēpa viņas seju un tajā lasāmo apjukumu.

—  Tu klusē, bērns, it kā nopietni domātu par tādām laulībām, — turpināja misis Vilisa, kuras domīgais un izklaidīgais skatiens liecināja, ka viņa diezin vai saprot, ko saka.

—  Man jūra ir pārāk nestabila stihija, — dzedri atteica Gertrūde. — Sakiet, lūdzu, misis Vilisa, — vai kuģis, kuram mēs tuvojamies, ir karaļa kuģis? Tam ir kareivīgs, lai neteiktu draudīgs, paskats.

—  Locis divas reizes nosauca to par vergu tirgotāju.

—    Vergu tirgotājs! Cik mānīgs ir tā skaistums un simetriskums! Es nekad vairs neticēšu ārienei, ja tik jauks priekšmets var kalpot tik zemiskam nolūkam.

—  Patiesi mānīgs! — skaļi teica Vailders, pakļaudamies neapzinātam impulsam. — Es uzdrošinos apgalvot, ka šajā okeānā neatrast nodevīgāku kuģi par šo samērīgi būvēto un apbrīnojami takelēto…

—   Vergu tirgotāju! — piemetināja misis Vilisa, kas paguva pagriezties pret jauno cilvēku un pārsteigumā

uzlūkot vinu, iekāms viņš nobeidza frāzi.

/ ' /

—   Vergu tirgotāju! — Vailders atkārtoja un paklanījās kā tencinādams par priekšā pateiktajiem vārdiem.

Iestājās klusums. Misis Vilisa brīdi vērīgi ielūkojās satraukuma pilnajos jaunā cilvēka vaibstos, un viņas sejā atspoguļojās kaut kādas dīvainas sarežģītas jūtas. Tad viņa bēdīgi nodūra acis un sāka skatīties ūdenī, pilnīgi iegrimusi smagās pārdomās. Tiesa, Gertrūdes vieglais, graciozais augums joprojām balstījās pret reliņiem, taču Vailderam vairs neizdevās saskatīt viņas prom aizgriezto seju. Pa to laiku atrisinājumam tuvojās tādi notikumi, ka viņam bija jānovērš uzmanība pat no tik jauka vērojumu objekta.

Kuģis pa to laiku bija izbraucis starp nelielo saliņu un to vietu krastā, kur bija saņemts ciet Houmspans, un varēja uzskatīt, ka tas ir pilnīgi atstājis ārējo ostu. Vergu tirgotājs stāvēja tam tieši ceļā, un katrs cilvēks uz «Karolīnas» ar interesi vēroja, vai viņiem izdosies paiet garām otram kuģim no vēja puses. Tas bija ļoti vēlams, jo jūrnieka pašcieņa prasa, lai, satiekot citu kuģi, goda puse paliktu viņam, galvenokārt tāpēc, ka, no svešinieka viedokļa, tādējādi atkristu nepieciešamība lavierēt, pirms «Karolīna» sasniegtu tādam manevram nepieciešamo punktu. Tomēr lasītājs bez grūtībām sapratīs, ka «Karolīnas» jauno komandieri pārņēma jūtas, kurām nebija nekā kopīga ar profesionālo pašcieņu vai acumirklīgu aprēķinu.

Vailders ar katru nervu sajuta, ka, iespējams, tuvojas kritisks moments. Jāatceras, ka viņš galīgi nezināja Pirāta tuvākos nodomus. Tā kā no forta nekāda palīdzība nebija sagaidāma, tad viņš varēja sagrābt savu laupījumu pilsētnieku acu priekšā un aiznest to, nerēķinoties ar «Karolīnas» vājajām aizstāvēšanās iespējām. Abu kuģu pozīcija bija ļoti izdevīga tādai avantūrai. «Karolīna» tāpat jau nebija nekāda pretiniece stiprajam pirātu kuģim, bet tagad, nebūdama sagatavota un negaidīdama uzbrukumu, tā varēja kļūt par viegli iegūstamu upuri; nebija arī pamata gaidīt, ka kaut viens krasta baterijas šāviņš sasniegs mērķi, tāpēc ka sagūstītājs un tā upuris jau būtu aizgājuši tik tālu, ka šāviņu triecieni būtu pārāk vāji, ja ne pilnīgi nekaitīgi. Šī nekaunīgā izdarība atbilstu pārdrošā laupītāja reputācijai, un tagad tās īstenošana, liekas, bija atkarīga vienīgi no Pirāta iegribas.

Nav nekāds brīnums, ka, būdams šo domu varā un manīdams savu jauniegūto kapteiņa pilnvaru drīzas beigas, mūsu dēku meklētājs gaidīja atrisinājumu ar daudz lielāku satraukumu nekā visi viņam apkārt stāvošie. Viņš aizgāja līdz vidusklājam un mēģināja atminēt savu slepeno sāncenšu nodomus pēc dažām katram jūrniekam zināmām pazīmēm. Taču uz iedomātā vergu tirgotāja nekas neliecināja par gatavošanos braukt prom vai mainīt pozīciju. Kuģis stāvēja uz enkura tajā pašā dziļajā, neizteicamajā, taču mānīgajā mierā, kādā bija dusējis visu šo notikumiem bagāto rītu. Tā takelāžas mudžeklī un uz gari izstieptajām stengām bija redzams viens vienīgs cilvēks. Tas bija uz apakšējās rājas gala sēdošs matrozis, kurš acīmredzot kaut ko darīja ar mūždien labojamo takelāžu. Tā kā šis cilvēks atradās sava kuģa vēja pusē, Vailderam tūlīt ienāca prātā, ka viņš tur nolikts tādēļ, lai vajadzības gadījumā iemestu «Karolīnas» takelāžā abordāžas kāsi un savilktu kopā abus kuģus. Lai novērstu šīs briesmas, viņš tūlīt nolēma izjaukt pretinieka plānu. Atsaucis loci, Vailders teica viņam, ka mēģinājums paiet garām vergu tirgotājam no tā vēja puses diezin vai būs veiksmīgs, un atgādināja, ka drošāk būtu iet no aizvēja puses.

—  Nebaidieties, nebaidieties, kapteini, — atteica ietiepīgais locis, kas jo cītīgāk izbaudīja savu varu tāpēc, ka tā bija tik īslaicīga, un kā troņa uzurpators izjuta skaudību pret likumīgo valdnieku, kuru bija uz laiku atstūmis no troņa. — Par mani nebaidieties, kapteini. Es te esmu mētājies biežāk nekā jūs esat šķērsojis okeānu, un zinu katra zemūdens akmens nosaukumu ne sliktāk kā pilsētas izsaucējs zina Ņūportas ielu nosaukumus. Turi ciešāk pie vēja, zēn, griez iekšā tieši vējā. Tu vari…

— Viss kuģis dreb, ser. Ja sadursimies ar vergu tirgotāju, kas maksās skādi?

— Es atbildu par visu, — atbildēja pašpārliecinātais locis. — Katru caurumu, ko es iztaisīšu jūsu burās, mana sieva aizlāpīs ar adatu, kas nav resnāka par matu, bet roka viņai ir tik veikla, it kā lauma būtu aizdevusi savu uzpirksteni.

— Runāt jūs runājat skaisti, ser, bet kuģis jau novirzās no kursa, un jūs vēl nebūsit beidzis savu lielīšanos, kad tas jau būs dzelžos kā notiesāts zaglis. Brasē buras, zēn, četrkantīgi, vairāk pagriez rāju!

—  Jā, jā, lūvē* vairāk! — piebalsoja locis, kurš, redzēdams, ka apbraukt vergu tirgotāju nebūs iespējams, sāka šaubīties par sava lēmuma pareizību. — Turi cieši pie vēja, es tev vienmēr esmu teicis — cieši pie vēja. Es nezinu, kapteini, bet, kaut arī vējš ir nedaudz mainījis virzienu, vai mēs varēsim paiet garām aizvēja pusē. Piekrītiet, ka tādā gadījumā mēs būsim spiesti mainīt halzi.

Taisnību sakot, vējš bija kļuvis labvēlīgāks, kaut arī mazliet vājāks, bet, tā kā visneaptēstākie cilvēki sevišķi negribīgi atzīst savus maldus, tad arī apmulsušais locis bija noskaņots mīkstināt savu piespiedu piekāpšanos ar tādu ātrumu, kas neļautu zaudēt viņa klausītāju acīs tālredzīga cilvēka reputāciju.

—  Tūlīt griez prom no vergu tirgotāja! — uzkliedza Vailders, no pierunāšanas pāriedams uz komandēšanu. — Grieziet kuģi prom, ser, kamēr vēl ir kur pagriezt, citādi, es zvēru…

Viņš aprāvās, nejauši ieraudzījis izbiedētās Gertrūdes bālo seju.

—  Es arī domāju, ka tā jādara, jo vējš maina virzienu. Vergu tirgotājs ir izvilcis palīgenkuru tauvu tieši šķērsām mūsu kursam. Ja plantācijās ir likumi, tad es par šo lietu iesūdzēšu tā kapteini tiesā!

—  Par ko tas puisis runā! — nomurmināja Vailders, aši uzlēkdams uz lielgabala, lai labāk redzētu.

Viņa palīgs norādīja uz otra kuģa aizvēja pusi, kur ūdenī patiešām šļakstinājās tieši šajā brīdī ārā laista resna tauva. Mūsu jaunais jūrnieks uzreiz atģida, ko tas nozīmē. Pirāts stāvēja, slepšus noenkurojies pie kabeļtauvas, lai varētu ātrāk pavērst savus lielgabalus pret krasta bateriju, ja rastos nepieciešamība aizstāvēties, un tagad izmantoja savu izdevīgo stāvokli, lai neļautu tirgotājam paiet garām aizvēja pusē. Šis apstāklis pamatīgi izbrīnīja «Karolīnas» virsniekus, un no vinu mutes nāca ne viens vien lāsts, lai gan nevienam, izņemot pašu komandieri, nebija ne niecīgākās nojausmas, kāpēc izmests mazais enkurs un kāpēc tauva izstiepta viņiem tieši ceļā. No visas komandas tikai locim bija iemesls priecāties par šo apstākli. īstenībā viņš bija nostādījis kuģi tādā stāvoklī, ka tam bija gandrīz tikpat grūti pavirzīties uz vienu, kā uz otru'pusi, un tagad viņam būtu pietiekams attaisnojums, ja pēc šā ārkārtīgi grūtā manevra, no kura vairs nebija iespējams izvairīties, notiktu nelaimes gadījums.

—   Neparasta patvaļība pie pašas ieejas ostā! — norūca Vailders, ieraudzījis visu, par ko nupat stāstījām. — Būs jums jāvada kuģis no vēja puses, loci, nav citas izejas.

—   Par sekām es neatbildu un pieaicinu par lieciniekiem visus, kas atrodas uz kuģa, — atbildēja locis, izlikdamies aizvainots, taču klusībā priecādamies, ka viņu spiež darīt tieši to, ko viņš pirms kāda brīža bija neatlaidīgi pieprasījis darīt. — Ja lūst masti vai saplīst takelāža, ir jāsauc palīgā tiesa. Turi cieši pie vēja, puis, un mēģini izdarīt puspagriezienu.

Stūresvīrs izpildīja pavēli. Kad spieķi bija palaisti vaļā, stūresrats strauji pagriezās un kuģis, sajutis spirgtu vēja brāzmu, negribīgi pavērsa priekšgalu un to pusi, no kurienes bija nācis, un buras sāka plandīties ar tādu troksni, it kā gaisā būtu pacēlies ūdensputnu bars. Taču, stūres savaldīts, kuģis drīz atkal pazaudēja ātrumu, kļuva nevarīgs un sāka sāniski tuvoties iedomātajam vergu tirgotājam ar vēju, kas likās kļuvis vājāks tieši tajā izšķirošajā brīdī, kad tam vajadzēja pūst visstiprāk.

«Karolīnas» stāvoklis būs saprotams katram jūrniekam. Tā bija pagājusi uz priekšu tik tālu, ka atradās tieši svešinieka vēja puses traversā, bet pārāk tuvu tam, lai pagrieztos uz tā pusi, nebaidoties neizbēgamas sadursmes ar deguniem. Vējš bija nepastāvīgs — reizēm pūta brāzmām, reizēm gandrīz vai norima. Pirmajā gadījumā «Karolīnas» masti graciozi noliecās uz vergu tirgotāja pusi, it kā sūtītu atvadu sveicienu, bet, kad mainīgais vējš atslāba, kuģis smagi atslējās atpakaļ iepriekšējā stāvoklī, ne pēdu nepavirzījies uz priekšu. Tomēr katra šī kustība nesa «Karolīnu» tuvāk bīstamajam kaimiņam, līdz beidzot pat tās kuģapuikam kļuva skaidrs, ka vienīgi negaidīta vēja maiņa var padzīt to uz priekšu, īpaši tāpēc, ka paisums bija beidzies.

«Karolīnas» jaunākie virsnieki veltīja ne visai smalkjūtīgus izteicienus stulbenim, kura dēļ bija nonākuši tādā muļķīgā un pazemojošā situācijā, savukārt locis pūlējās slēpt sapīkumu, izkliedzot neskaitāmas pavēles. Bet viņa ārdīšanos drīz nomainīja apjukums, un galu galā matroži vairs nekustināja ne pirkstu, nezinādami, kurš no neskaidrajiem un pretrunīgajiem rīkojumiem ir jāpilda. Tostarp Vailders bija nesatricināmā mierā sakrustojis rokas uz krūtīm un nostājies netālu no abām pasažierēm. Misis Vilisa urbīgi raudzījās viņam acīs, mēģinādama pēc to

izteiksmes novērtēt viņiem draudošo briesmu raksturu

/

un apmērus, ja mierīgajā jūrā vispār draudēja sadurties divi kuģi, no kuriem viens stāvēja nekustīgi, bet otrs tik tikko manāmi kustējās. Skarbā apņēmība, ko viņa izlasīja jaunā cilvēka sejā, uzjundīja nemieru, kuru līdzīgos apstākļos viņa nebūtu izjutusi.

— Vai mums no kaut kā jābaidās, ser? — jautāja guvernante, cenzdamās slēpt no audzēknes savu satraukumu.

—   Es taču jums teicu, kundze, ka «Karolīna» būs nelaimīgs kuģis.

Neparasti rūgtajā smaidā, ar kādu Vailders atbildēja, abas sievietes saskatīja ļaunu paredzējumu, un Gertrūde piekļāvās savai ceļabiedrei kā cilvēkam, kurā viņa sensenis radusi meklēt atbalstu.

—  Kālab vergu tirgotāja komanda nepalīdz mums… izvairīties no saiešanas pārāk tuvu kopā? — satraukti jautāja guvernante.

— Jā, kālab gan nepalīdz? Es domāju, ka mēs viņus drīz ieraudzīsim.

— Jūs tā runājat, jaunais cilvēk, un tā izskatāties, it kā šī tikšanās mums ar kaut ko draudētu.

— Palieciet manā tuvumā, — atbildēja Vailders, sakniebis lūpas tā, ka balss izklausījās gandrīz apslāpēta. — Lai notiek kas notikdams, turieties pēc iespējas tuvāk man.

—  Iegriezt bezānburas bomi vējā! — kliedza locis. — Nolaist laivas un atvilkt kuģa priekšgalu no stopenkura… savilkt klīvera šoti…

Apjukušie matroži stāvēja kā pārakmeņojušies, daži kliedza, ka jādara tas un tas, citi tikpat skaļi iebilda. Pēkšņi atskanēja mierīga, pavēloša balss:

—  Klusumu uz kuģa!

Šie vārdi tika pateikti tonī, kas liecināja par runātāja pašsavaldīšanos un vienmēr iedveš padotajiem paļāvību uz komandieri. Visas acis pavērsās uz to pusi, no kuras atskanēja balss, visas ausis bija gatavas uztvert pašu sīkāko rīkojumu. Vailders stāvēja uz trices, no kurienes pārredzēja visu, kas notiek apkārt. Pašreiz viņš ar nemierpilnu ziņkāri skatījās uz vergu tirgotāju kuģi, cenzdamies saprast, cik daudz var uzticēties uz tā joprojām valdošajam nodevīgajam mieram un kādu labumu varētu dot jebkuri «Karolīnas» pūliņi. Bet svešinieks līdzinājās apburtam kuģim: tā takelāžas murskulī nepavīdēja neviens cilvēka stāvs, izņemot jau pieminēto matrozi, kurš vēl aizvien darīja savu darāmo tik vienaldzīgi, it kā «Karolīna» atrastos savas simt jūdzes no tā. Vaildera lūpas noraustījās — vai nu sarūgtinājumā, vai apmierinātībā, to bija grūti pateikt, un viņš pavēlēja gaidošajai komandai rīkoties veicīgāk.

—  Visi pie mastiem! Visas buras augšā!

— Jā, — atsaucās locis, — visas buras augšā!

—  Vai ūdenī ir kāda laiva? — jautāja mūsu piedzīvojumu meklētājs.

Kāds ducis balsu atbildēja apstiprinoši.

—  Nolaist tajā loci.

—   Tā ir nelikumīga pavēle! — izsaucās locis. — Es aizliedzu klausīt kādam citam, izņemot mani!

—  Iemest viņu laivā! — atkartoja Vailders.

Visi ar tādu skubu metās brasēt [41] rājas, ka loča pretošanās palika gandrīz neievērota. Divi kapteiņa palīgi satvēra viņu, gaisā drudžaini notirinājās rokas un kājas, un locis bez kādām ceremonijām tika ielidināts laivā kā pagale. Viņam nopakaļ iesvieda tauvas galu, un apjukušais locis palika vienatnē ar savām domām.

Pa to laiku Vaildera rīkojums bija izpildīts. Platie buru audekli, kas vēl pirms brīža bija vai nu plivinājušies gaisā, vai piepūtušies uz iekšpusi vai ārpusi, tagad kļāvās pie saviem mastiem, piespiezdami kuģi novirzīties no nepareizi izraudzītā kursa. Šis manevrs prasīja ārkārtīgu uzmanību un sevišķu izpildījuma precizitāti. Taču jaunais komandieris visādā ziņā bija sava uzdevuma augstumos. Vaildera balss, kaut arī mierīga, tomēr skanēja valdonīgi. Kuģis atgādināja dzīvu būtni, kas apzinās, ka tagad tās liktenis ir citās un daudz vairāk pieredzējušās rokās nekā agrāk. Paklausot jaunajam dzinulim, milzīgie buru mākoņi ar augsto stengu un takelāžas mežu viļņojās šurp un turp; pārvarējis sastingumu, kuģis negribīgi padevās šim spiedienam un sāka kāpties atpakaļ.

Visu šo laiku, kas bija nepieciešams, lai izkustinātu «Karolīnu» no vietas, Vaildera uzmanība bija sadalīta starp paša kuģi un noslēpumaino kaimiņu. Tas joprojām draudīgi klusēja. Nevienā no daudzajām atverēm, pa kurām karakuģa komanda var pārskatīt jūras plašumus, nebija viedējama ne ziņkāra seja, ne zagšus vērojoša acs. Matrozis uz rājas turpināja savu darbu, it kā ne par ko citu viņam nebūtu daļas. Tomēr pats kuģis lēni, gandrīz nemanāmi kustējās kā laiski viļņos snaudošs valis, vairāk ļaujoties straumei, nekā klausot cilvēka rokai.

Neviena no šīm sīkajām pārmaiņām nepaslīdēja garām Vaildera asajam skatienam. Viņš ievēroja, ka, paša kuģim atkāpjoties, vergu tirgotājs pamazām atsedz «Karolīnai» bortu. Lielgabalu rīkles visu laiku bija draudīgi pavērstas pret tirgotāju kuģi kā uzbrukumam gatava tīģera acis, kas seko katrai sava upura kustībai, un, kamēr abi kuģi atradās tik tuvu viens otram, nebija tāda mirkļa, kad pirātu zalve nebūtu varējusi saārdīt «Karolīnas» klājus. Pēc katras jaunas komandas, kas nāca no mūsu dēkaiņa mutes, viņš ar pieaugošu ziņkāri paskatījās uz to pusi, gribēdams zināt, vai Pirāts atļaus viņam izpildīt šo komandu, un ne reizi nejutās drošs, ka ir vienīgais rīkotājs uz «Karolīnas», kamēr neieraudzīja, ka ir ticis vaļā no bīstamā kaimiņa un, pateicoties jaunajam buru stāvoklim, izkļuvis plašumos, kur beidzot varēja darīties ar kuģi pilnīgi brīvi.

Redzēdams, ka straume kļūst nelabvēlīga, bet vējš ir par vāju, lai ietu pret to, Vailders lika pievilkt buras pie rājām un izmest enkuru.

13. nodaļa

/

Kas tad te? Cilvēks vai zivs?

V. Šekspīrs. Vētra

Tagad «Karolīna» stāvēja kabeļtauvas attālumā no iedomātā vergu tirgotāja. Padzinis loci, Vailders uzņēmās atbildību, no kuras jūrnieki parasti cenšas izvairīties:

185

ja, izejot no ostas, atgadās nelaime, apdrošinājums zaudē spēku, bet viņi paši var tikt sodīti. Cik stipri Vaildera apņēmību ietekmēja apziņa, ka likumam nav varas pār viņu, to lasītājs uzzinās no tālākā stāstījuma, bet kopš tā brīža, kad Vailders veica šo pasākumu, visa uzmanība, ko viņš līdz šim bija dalījis starp savām pasažierēm un kuģi, tagad bija jāveltī «Karolīnai». Tagad, kad kuģis vismaz pagaidām atradās drošībā un Vailderu vairs nesatrauca negaidītā uzbrukuma gaidas, mūsu piedzīvojumu meklētājs atrada iespēju atgriezties pie savas iepriekšējās nodarbošanās. Grūtā manevra izdošanās bija apstarojusi viņa seju ar kaut ko triumfam līdzīgu, un viņš devās pie misis Vilisas un Gertrūdes kā cilvēks, kurš apzinās, ka veikli izkļuvis no stāvokļa, kas prasījis no viņa kā no jūrnieka ne mazumu amata prasmes. Vismaz tādu secinājumu izdarīja vecākā dāma, pamanīdama viņa priekpilnās acis un pacilāto izskatu, lai gan jaunākā sprieda par tā visa cēloņiem iecietīgāk. Tomēr abām nebija ne jausmas par Vaildera slēptā prieka īstajiem cēloņiem, tāpēc ka šajā brīdī viņu pacilāja daudz cēlākas jūtas nekā viņas varēja iedomāties.

Lai kāds bija viņa līksmes cēlonis, līdzko Vailders redzēja, ka «Karolīna» šūpojas pie enkura un ka viņa pakalpojumi šobrīd vairs nav vajadzīgi, viņš tūlīt meklēja izdevību atsākt sarunu, kas līdz šim bija risējusi gausi un bija tik bieži pārtraukta. Misis Vilisa, acis nenolaizdama, bija vērojusi netālu stāvošo kuģi un novērsa skatienu no nekustīgā un klusā kaimiņa tikai tad, kad jaunais jūrnieks bija pienācis viņai pavisam tuvu. Viņa ierunājās pirmā.

— Uz tā kuģa jābūt neparastai, lai neteiktu — tikko manāmai komandai! — iesaucās guvernante, un viņas balsī varēja saklausīt izbrīnu. — To viegli varētu uzskatīt par spoku kuģi, ja tādi vispār pastāvētu.

— Tas ir lieliski būvēts un kārtīgi aprīkots tirdzniecības kuģis.

—   Sakiet, — vai manas bažas bija pamatotas? Vai tiešām abiem kuģiem draudēja sadursme?

— Zināms pamats bažām patiešām bija, bet tagad mēs varam justies droši.

—   Par to mums jāpateicas jūsu mākai. Tas, kā jūs nupat paglābāt mūs no šīm briesmām, it kā runā pretī visiem jūsu paredzējumiem.

—   Es labi apzinos, ka mana izturēšanās var likties nosodāma, bet…

—  Jūs nodomājāt, ka nav nekas slikts pasmieties par trīs paļāvīgu sieviešu lētticību, — smaidīdama turpināja domu misis Vilisa. — Jums bija par ko uzjautrināties, un tagad, es ceru, jūs būsit līdzjūtīgāks pret to, ko sauc par sievietes prāta dabisku trūkumu.

Guvernante paskatījās uz Gertrūdi ar tādu izteiksmi, it kā gribētu sacīt, ka būtu cietsirdīgi jokoties ar tik jaunas un nevainīgas būtnes bažām. Arī Vaildera skatiens pievērsās meitenei, un viņš atbildēja ar vispatiesāko vēlēšanos pārliecināt sarunu biedri:

— Ar godīgumu, ko kārtīgs cilvēks izjūt pret visu jūsu dzimumu, kundze, es saku, ka palieku pie tām pašām domām, kuras jau esmu jums paudis. Ne mana māte, ne sieva, ne māsa nebrauktu ar šo «Karalisko Karolīnu».

—  Jūsu skats, balss un godīgā sejas izteiksme dīvainā kārtā runā pretī jūsu vārdiem, jaunais cilvēk: jūsu vaļsirdība gandrīz vai vilina ticēt jūsu godīgumam, turpretī jūsu vārdi nedod tam ne mazākā pamata. Varbūt man vajadzētu kaunēties par savu vājumu, tomēr man jāatzīstas, ka noslēpumainais klusums, kas it kā uz mūžīgiem laikiem pārņēmis šo kuģi, vieš manī neizskaidrojamu nemieru, kuram varbūt ir kaut kāda saistība ar tā īpatnību. Bet vai tas tiešām ir vergu tirgotājs?

— Tas patiesi ir skaists! — iesaucās Gertrūde.

—  Ļoti skaists, — piebalsoja Vailders.

— Tur uz vienas rājas visu laiku sēž cilvēks, kas liekas aizrāvies ar savu darbu, — turpināja misis Vilisa, ar roku domīgi balstīdama zodu un nenolaizdama acu no vergu kuģa. — Visu šo laiku, kopš abiem kuģiem draudēja sadursme, šis matrozis pat zagšus nepaskatījās uz mūsu pusi. Viņš atgādina vienīgo dzīvo cilvēku šajā iemigušajā pilsētā, tāpēc ka, cik mēs varam spriest, viņam līdzās nav nevienas citas dzīvas dvēseles.

—  Varbūt viņa biedri guļ, — teica Gertrūde.

—  Guļ! Tādā dienā un stundā jūrnieki neguļ! Sakiet man, mister Vailder, jums kā jūrniekam tas būtu jāzina: vai komanda mēdz gulēt, kad svešs kuģis atrodas tik tuvu, ka abi kuģi, var teikt, gandrīz vai saskaras?

—  Nemēdz gan.

—   Es arī tā domāju, tāpēc ka neesmu galīga nejēga lietās, kas attiecas uz jūsu drosmīgo, varonīgo un cēlo profesiju, — turpināja guvernante. — Kā jūs domājat, vai tad, ja mēs būtu sadūrušies ar vergu tirgotāju, tā komanda būtu palikusi tikpat vienaldzīga?

— Domāju, ka nebūtu vis.

—   Visā šajā šķietamajā mierā ir kaut kas tāds, kas vedina uz visļaunākajām aizdomām. Vai pēc kuģa ienākšanas ostā kāds no tā komandas ir nokāpis krastā?

-Jā.

—   Esmu dzirdējusi, ka pagājušo vasaru piekrastes tuvumā redzēts kuģis ar viltus karogu, ka aplaupīti kuģi un ar to komandas ļaudīm un pasažieriem pastrādātas varmācības. Domā pat, ka slavenajam Pirātam ir apnikušas ļaundarības pie spāņu krastiem un ka Kārību jūrā nesen redzēts kuģis, kurš, domājams, pieder šim pārdrošajam pirātam.

Vailders neatbildēja. Viņš nolaida acis, kas cieši, bet godbijīgi bija lūkojušās runātājas acīs, un, šķiet, gaidīja, ka viņu tērpinās tālāk. Guvernante brīdi pārdomāja, tad viņas sejas izteiksme pārvērtās, liecinot, ka viņas aizdomas bijušas pārāk nenopietnas, lai tās izvērstu bez tālāka un pamatīgāka apstiprinājuma. Viņa turpināja:

—  Galu galā vergu tirgotāja amats ir pietiekami nelāgs, bet, tā kā šis svešinieks acīmredzot nelaimīgā kārtā ir vergu tirgotājs, tad nav ko piedēvēt tam vēl kaut ko ļaunāku. Es tomēr gribētu zināt jūsu dīvaino apgalvojumu iemeslu, mister Vailder.

—   Es nevaru to izskaidrot jums labāk, kundze. Ja mans izteiksmes veids nav jūs pārliecinājis, tas nozīmē, ka mans nodoms ir palicis nepiepildīts, bet tas vismaz nāca no sirds.

— Bet vai jūsu klātbūtne nav mazinājusi risku?

—  Ir mazinājusi, bet ne pilnīgi novērsusi.

Līdz šim Gertrūde bija klausījusies vienaldzīgi, neiejaukdamās sarunā. Tagad viņa strauji un varbūt mazliet nepacietīgi pagriezās pret Vailderu un, vaigiem kvēlojot, pajautāja viņam ar smaidu, kas varētu izaicināt uz atklātību pat daudz ietiepīgāku cilvēku:

—  Vai jums ir noliegts būt atklātam?

Jaunais komandieris vilcinājās, varbūt tiklab tādēļ, lai apsvērtu savu atbildi, kā tādēļ, lai ilgāk palūkotos sirsnības pilnajā runātājas sejā. Arī viņa nobrūninātajos vaigos saskrēja sārtums un acis iemirdzējās priekā; pēkšņi attapies, ka ir aizkavējies atbildēt, viņš teica:

—  Esmu pārliecināts, ka varu droši paļauties uz jūsu apdomību.

—  Nešaubieties, — atbildēja misis Vilisa. — Mēs nekādā ziņā jūs nenodosim.

—   Nenodosit! Par sevi, kundze, es nemaz nebaidos. Ja jums ir aizdomas par manām bažām, tad jūs esat ļoti netaisnas pret mani.

—   Mēs neturam jūs aizdomās ne par kādu necienīgu rīcību, — steigšus iejaucās Gertrūde, — bet… mēs ļoti baidāmies par sevi.

—  Tādā gadījumā es atbrīvošu jūs no bažām, kaut arī par to būtu jāmaksā ar…

Šajā brīdī Vailders izdzirdēja, ka viens no viņa palīgiem kaut ko uzsauc otram, un tas viņam lika atkal pievērst uzmanību otram kuģim.

—    Vīri uz vergu tirgotāja tikko kā atģiduši, ka viņu kuģis nav būvēts tādēļ, lai to liktu stikla lādītē par prieku sievietēm un bērniem! — pirmais palīgs nokliedza gana skaļi, lai viņu sadzirdētu fokmasta grozā, kur komandas biedrs nodarbojās ar kaut ko īpašu.

—   Jā, jā, — skanēja atbilde. — Redzot, ka mēs kustamies, viņi atcerējušies, ka arī pašiem laiks doties ceļā. Sardze uz viņu kuģa ir kā saule Grenlandē: sešus mēnešus uz klāja, sešus lejā kubrikā [42] .

Šis joks kā vienmēr izraisīja vispārējus smieklus, un matroži sāka mētāties ar līdzīgām piezīmēm, priekšniecības klātbūtnē gan ieturēdami nedaudz godbijīgāku toni.

Tomēr Vailders nenolaida acis no otra kuģa. Uz grotrājas gala tik ilgi sēdējušais cilvēks bija nozudis, un tagad pa tās pretējo galu piesardzīgi staigāja cits matrozis, turēdams rokā virves galu, kuru viņš acīmredzot grasījās bāzt pienācīgajā trīša caurumā. Ar pirmo acu uzmetienu Vailders pazina viņā Fidu, kas pēc uzdzīves bija atguvies tiktāl, ka jutās šajā galvu reibinošajā augstumā tikpat droši, ja ne vēl drošāk, kā uz cietas zemes. Jaunā cilvēka seja, kas pirms brīža bija pietvīkusi aiz uztraukuma un starojusi priekā par dzimstošo uzticību, uzreiz samācās un kļuva noslēgta. Misis Vilisa, kas nebija palaidusi garām ne mazāko izmaiņu viņa sejas izteiksmē, atsāka iepriekšējo sarunu no tās pašas vietas, kur viņš bija uzskatījis par vajadzīgo to tik spēji apraut.

— Jūs atbrīvotu mūs no bažām, — viņa teica, — kaut par to būtu jāmaksā ar…

—  Dzīvību, kundze, bet ne ar godu.

—   Gertrūde, tagad mēs varam iet uz savu kajīti, — piezīmēja misis Vilisa dzedrā un neapmierinātā tonī, kur vilšanās jaucās kopā ar aizvainojumu par to, ka viņa ļāvusi pavilkt sevi uz zoba. Gertrūde, tāpat kā viņas guvernante, bija atturīgi novērsusi skatienu, tomēr meitenes acis staroja maigāk un tajās bija mazāk piktuma. Ejot garām klusējošajam Vailderam, viņas atturīgi pamāja ar galvu, un mūsu dēkainis palika uz kvarterklāja pilnīgi viens. Kamēr viņa ļaudis tina ritulī tauvas un tīrīja klāju, jaunais komandieris vairākas minūtes stāvēja, dziļās pārdomās atspiedis galvu pret pūpes treliņiem (pret to kuģa daļu, kuru kontradmirāļa lādzīgā atraitne dīvainā kārtā bija sajaukusi ar pavisam citu priekšmetu kuģa otrā galā). No šiem sapņiem viņu beidzot iztraucēja skaņa, kas atgādināja viegla aira šļakstināšanos ūdenī. Domādams, ka tas ir kāds apnicīgs ciemiņš no krasta, viņš pacēla galvu un neapmierināti paskatījās pār bortu, lai redzētu, kas tur brauc.

Pēdas desmit no kuģa viļņos šūpojās laiviņa, viena no tām, kuras zvejnieki lieto Amerikas piekrastes līčos un seklajos ūdeņos; tā uzreiz pat nebija saskatāma.

Laiviņā sēdēja viens vienīgs cilvēks, kas bija uzgriezis kuģim muguru un acīmredzot atīries kārtot tādu laivu īpašniekiem parastās darīšanas.

—   Vai tu, draugs, gribi noķert stūreszivi, ja esi nostājies man zem paša pakaļgala? — noprasīja Vailders. — Stāsta, ka līcis esot pilns ar lieliskiem asariem un citiem zvīņainiem džentlmeņiem, un tur tavi pūliņi labāk atmaksātos.

— Noķert to, ko ķer, vienmēr atmaksājas, — atbildēja svešais, pagriezdams galvu, un pēc viltīgajām acīm un izsmējīgās grimases Vailders uzreiz atpazina veco Bobu Blantu, kā sevi bija nosaucis viņa nesenais nodevīgais sabiedrotais.

—  Ak tā gan! Tātad tu uzdrošinies rādīties man acīs uz ūdens, kur dziļums ir piecas asis, pēc tā zemiskā trika, kuru tu izspēlēji…

— Cst, cēlais kapteini, klusu! — viņu pārtrauca Bobs, paceldams pirkstu, lai apvaldītu Vaildera dedzību un liktu saprast, ka viņiem jārunā klusāk. — Nav nekādas vajadzības saukt kopā visu komandu, lai palīdzētu mums ar čivināšanu. Ar ko es esmu kritis pie jums nežēlastībā, kapteini?

— Kā — par ko, puis! Vai tad tu nesaņēmi naudu, lai tā aprakstītu dāmām to kuģi, ka viņas labprātāk būtu ar mieru pārlaist nakti kapsētā nekā spert kāju uz «Karolīnas» klāja?

—  Par kaut ko tādu mēs tiešām runājām, kapteini, taču jūs esat aizmirsis vienu mūsu norunas pusi, bet es esmu palaidis garām otru. Man nav vajadzības skaidrot tādam pieredzējušam jūrasbraucējam kā jūs, ka divas puses veido vienu veselu. Tāpēc arī nav ko brīnīties, ka mūsu darījums nav izdevies.

—   Kā? Nodevībai tu vēl liec klāt melus? Kuru savu saistību daļu es neesmu izpildījis?

— Kuru daļu? — pārvaicāja iedomātais zvejnieks, bez steigas vilkdams laivā auklu, kuras gals, kā pamanīja Vaildera mirklīgais skatiens, bija bagātīgi nokarināts ar svinu, bet kuram pietrūka tāda tikpat svarīga piederuma kā āķis. — Kuru daļu, kapteini? Bet kā ar tādu nieku kā otra gineja?

— Tā tev pienācās pēc izpildītā uzdevuma, nevis kā tā rokasnauda, ko es iedevu agrāk.

—  Are, jūs man pateicāt priekšā vajadzīgo vārdu. Es iedomājos, ka nav ko gaidīt rokasnaudu, un pametu darbu pusratā.

—  Pusratā, nelieti tāds! Tu nemaz neiesāki to, ko tik dedzīgi apsolīji izdarīt.

— Nu gan jūs, saimniek, esat uzņēmis aplamu kursu, — gribat tikt līdz polam, bet stūrējat taisni uz austrumiem. Es apzinīgi izpildīju pusi nosolītā un — tas jums jāatzīst — saņēmu tikai pusi no atlīdzības.

—  Tev būtu grūti pierādīt, ka esi paveicis kaut vai to mazumu.

—   Tad ieskatīsimies kuģa žurnālā. Esmu savervēts uzkāpt tajā uzkalnā līdz lādzīgās admirāļa atraitnes mājoklim un tur šo to palabot pats savos ieskatos, tieši kādos — tas mums vairs nav jāpārrunā.

—  Tieši to tu neizdarīji, gluži otrādi — sarunādams pilnīgas ačgārnības, tu izjauci manu nodomu.

—    Pareizi.

—    Pareizi, blēdi tāds! Pēc taisnības tevi vajadzētu pamatīgi samizot ar virves galu.

—  Vesela vārdu brāzma! Ja jūsu kuģis mētāsies tāpat kā jūsu domas, kapteini, tad kuģis ies uz dienvidiem līkumu līkumiem. Vai, jūsuprāt, tādam vecam vīram kā es nav vieglāk maķenīt samelot nekā rāpties tajā augstajā un stāvajā uzkalnā? Īstenībā pusi darba es jau biju paveicis, kad stājos paļāvīgās atraitnes priekšā, bet tad es nolēmu atteikties no otras vēl nesamaksātās atlīdzības daļas

/

un pieņemt rokasnaudu no otras puses.

7-26

—  Nelietis! — dusmu apmāts, iekliedzās Vailders. — Tagad tevi nesargās arī tavi gadi! Ei, kas tur ir? Nolaidiet kādu no komandas tajā jaukajā laiviņā un uzceliet tur sēdošo veci uz kuģa! Neklausieties viņa bļaušanā, man ar viņu jānokārto šādi tādi rēķini, un bez troksnīša tas nav izdarāms.

193

Palīgs, kam šī pavēle bija domāta un kas bija uz to atsaucies, uzlēca uz treliņiem un no turienes ieraudzīja laupījumu, kuru viņam bija uzdots saņemt ciet. Nebija pagājusi ne minūte, kad palīgs ar četriem matrožiem jau bija laivā un īrās apkārt «Karolīnas» priekšvadnim, lai izbrauktu tajā pusē, kur atradās viņa mērķis. Viltus Bobs Blants divas trīs reizes pacilāja īsos airus un paīrās divdesmit trīsdesmit asis tālāk, palika tur stāvam, smiedamies par izdevušos blēdību un acīmredzot nebaidīdamies no tās sekām. Bet, līdzko viņa priekšā parādījās laiva no «Karolīnas», viņš sāka strādāt ar savām stiprajām rokām un drīz pārliecināja skatītājus, ka nebūs nemaz tik viegli viņu sagūstīt.

Sākumā nebija īstas skaidrības, uz kurieni bēglis nolēmis doties: viņš nepārtraukti virpuļoja kā vilciņš un taisīja spējus pagriezienus, samulsinādams vajātājus ar saviem veiklajiem un vieglajiem manevriem. Bet, paguris no šīs joku dzīšanas vai arī varbūt baiļodamies, ka neizsīkst spēki, kurus viņš tik sparīgi un izveicīgi bija tērējis, viņš drīz pa vistaisnāko ceļu īrās uz pirātu.

Tagad sākās patiešām nopietna, satraucoša pakaļdzīšanās, to vērojošajiem jūrniekiem aurojot un neganti aplaudējot. Kādu joni iznākums likās apšaubāms, bet, kaut arī kuģa laiva nedaudz atpalika, tā pamazām vien sāka tuvoties zvejniekam. Tomēr bēglis pašāvās zem vergu tirgotāja pūpes un aiz tā korpusa nozuda skatienam no «Karolīnas». Pēc īsa brīža vajātāji metās tam pakaļ un «Karolīnas» matroži sāka smiedamies rāpties takelāžā, lai labāk redzētu, kas notiks.

Tomēr nebija redzams nekas cits kā vienīgi ūdens, bet tālumā — sala ar tās nelielo fortu. Pēc dažām minūtēm kuģa laivas komanda pagriezās un īrās atpakaļ lēni kā neveiksmi cietusi. Visa «Karolīnas» apkalpe sadrūzmējās pie borta, lai uzzinātu, ar ko beidzies piedzīvojums, un, izdzirdējušas troksni, no savas kajītes uz klāja iznāca pat abas pasažieres. Taču atbraucēji nevis, kā parasts, gari un plaši atbildēja uz biedru jautājumiem, bet daudznozīmīgi klusēja. Virsnieks uzlēca uz klāja, nebilzdams ne vārda, un tūlīt pat devās pie kapteiņa.

—  Tā laiviņa jums bija par ātru, mister Naithed, — mierīgi bilda Vailders, kas visu pakaļdzīšanās laiku nebija izkustējies no vietas.

— Tieši tā, par ātru, ser! Vai jūs pazīstat cilvēku, kurš tajā sēdēja?

—  Ne sevišķi labi, zinu tikai, ka viņš ir nelietis.

—  Droši vien, ja jau viņš ir no velnu cilts.

—  Es neņemos apgalvot, ka viņš ir tik ļauns, kā jūs acīmredzot domājat, taču man nav arī sevišķa pamata uzskatīt, ka viņam piemīt tik daudz godīguma, lai gāztu to jūrā. Bet kas ar viņu notika?

—  Tādu jautājumu ir viegli uzdot, bet nav viegli uz to atbildēt. Pirmām kārtām, kaut arī viņš ir vecs un sirms, viņa laiva lidoja kā pa gaisu. Mēs atpalikām no viņa par kādu minūti, varbūt par divām, bet kad mēs nokļuvām vergu tirgotājam otrā pusē, no laivas un no zvejnieka nebija vairs ne vēsts.

—  Viņš apbrauca apkārt tā priekšvadnim, kamēr jūs apmētāt līkumu ap pūpi.

—  Tātad jūs viņu redzējāt?

—  Atzīstos, ka neredzējām.

— Bet viņš nevarēja to izdarīt, ser: mēs izrāvāmies tik tālu uz priekšu, ka mums bija iespēja redzēt vienlaikus abus vergu tirgotāja bortus, turklāt tā kuģa ļaudis neko nezināja par viņu.

—  Vai jūs redzējāt vergu tirgotāja komandu?

— Tikai vienu cilvēku, jo šķiet, ka vairāk neviena uz tā nav.

—  Un ko viņš darīja?

t 195

—  Sēdēja uz ķēdēm un izskatījās pēc aizmiguša. Tas ir slinks kuģis, ser, un, es domāju, izmaksā saviem īpašniekiem vairāk, nekā ienes.

—   Var būt, ka tā ir. Labi, nelietis ir aizlaidies… No jūras tā kā sāk pūst vējš, mister Iering. Uzvilksim atkal marsburu un būsim gatavi to saņemt. Tomēr būtu labi ieraudzīt saulrietu jūrā!

Palīgi un visa komanda jautri stājās pie darba, lai gan, atkal ritinādami vajā buras, lai sagaidītu vēju, izbrīnītie matroži uzdeva daudzus neizpratnes pilnus jautājumus saviem no laivas izkāpušajiem biedriem un saņēma daudzas nopietnas atbildes. Tostarp Vailders pagriezās pret misis Vilisu, kura arī bija noklausījusies viņa īso sarunu ar palīgu.

—   Jūs redzat, kundze, — viņš sacīja, — ka mūsu ceļojums nenoris bez Jaunām zīmēm.

—  Kad jūs, neizprotamais jaunais cilvēk, reizēm pārņem tā dīvainā atklātība un jūs sakāt, ka mēs neesam darījušas prātīgi, kāpjot uz šā kuģa, es gandrīz vai sāku ticēt jūsu teiktajam, bet kad jūs mēģināt apstiprināt savus vārdus ar šīm sarežģītajām burvestībām, jūs tikai nostiprināt manu apņēmību braukt tālāk.

—  Vīrus pie enkurspilves! — uzkliedza Vailders, uzmezdams sarunu biedrei skatienu, ar kuru it kā gribēja teikt: «Ja jau esat tik drošsirdīgas, tad varat nešaubīties, ka iespējas parādīt savu apņēmību jums būs.» — Vīrus pie enkurspilves! Mēs vēlreiz izmēģināsfm vēju un izvedīsim kuģi atklātā jūrā, kamēr vēl ir gaišs.

Noklaudzēja laužņi, un ieskanējās matrožu dziesma. Atkal sākās grūtais darbs — smagā dzelzs gabala izcelšana no jūras dibena, un pēc dažām minūtēm kuģis bija atbrīvots no saitēm ar zemi.

Drīz no okeāna sāka vilkt spirgts vējš, piesātināts ar šīs stihijas sāļo valgumu. Tas piepūta izplestās plandošās buras, kuģis palocījās gaidītajam viesim, graciozi izslējās pēc šīs zemās paklanīšanās, un atskanēja jūrnieka ausij tik patīkamā mūzika — vēja svilpoņa takelāžas labirintā. Ilgi gaidītās skaņas un vēja žirgtums spēcināja matrožus. Enkurs bija izcelts, un nebija pagājušas ne desmit minūtes, kad ap «Karolīnas» priekšvadni jau virmoja putu vērpetes.

Tagad Vailders bija apņēmies izvadīt kuģi starp Kanonikatas un Rodas salu. Atbildība bija liela, taču jūras šaurums, par laimi, bija viegli izbraucams, bet vējš iegriezies tik tālu austrumos, ka tagad viņiem radās izdevība pēc nedaudzām halzēm tūlīt uzņemt taisnu kursu. Bet šī halze spieda Vailderu vai nu iet ļoti tuvu garām Pirātam, vai arī zaudēt diezgan daudzas priekšrocības. Viņš nešaubījās. Kad kuģis atradās tik tuvu vēja puses krastam, cik, spriežot pēc nemierīgās lotes, bija pieļaujams, kuģis mainīja kursu un pagriezās ar priekšgalu tieši pret joprojām nekustīgo un šķietami vienaldzīgo vergu tirgotāju.

Šoreiz «Karolīna» tuvojās tam daudz veiksmīgāk. Vējš pieturējās, un komanda vadīja kuģi, kā prātīgs jātnieks valda ugunīgi strauju zirgu.

Tomēr, ejot garām vergu tirgotājam, uz Bristoles tirdzniecības kuģa nebija nevienas dzīvas dvēseles, kura nebūtu ar aizturētu elpu vērojusi šo manevru. Katra ziņkārei bija savs apslēpts iemesls. Matroži aizvien vairāk brīnījās par dīvaino kuģi; guvernante un viņas audzēkne lāgā nesaprata savas intereses iemeslus; turpretī Vailders pārāk labi zināja, ar ko riskē visi, izņemot viņu pašu. Tāpat kā iepriekš stūresvīrs grasījās apmierināt savu jūrnieka patmīlību, ejot no vēja puses, taču, kaut arī tas būtu izdarāms vienā mierā, viņš saņēma pavisam citu komandu.

— Paejiet garām vergu tirgotājam no aizvēja puses, ser, — pavēloši teica Vailders; pēc tam jaunais kapteinis piegāja pie vēja puses borta, lai, atspiedies pret to, tāpat kā visi šobrīd nenodarbinātie, aplūkotu kuģi, kuram viņi tuvojās. «Karolīna» lepni slīdēja, it kā dzītu pūsmu sev pa priekšu, bet vienīgā skaņa, kas nāca no vergu tirgotāja, bija šā vēja šalkas tā takelāžā. Nekur nemanīja nevienu seju, nevienu paslepeni vērojošu aci. Gaita bija strauja, un, kad abi kuģi atradās gandrīz līdzās viens otram, Vailders nodomāja, ka šķietamais vergu tirgotājs neizrādīs nekādas dzīvības zīmes. Tomēr viņš bija kļūdījies. Stalts, kustīgs cilvēks jūras virsnieka formas tērpā uzlēca uz pūpes treliņiem un sveicinot pamāja ar trīsstūreni. Kad vējš atsvieda atpakaļ šā cilvēka gaišos matus, atsegdams seju, Vailders ieraudzīja, ka tas ir Pirāts.

—  Kā jūs domājat, ser, vai vējš pieturēsies? — pilnā rīklē uzkliedza Pirāts.

— Tas ir kļuvis pietiekami spirgts, lai būtu noturigs, — skanēja atbilde.

—  Prātīgs jūrnieks laikus izietu atklātā jūrā. Manuprāt, šim vējam ir Rietumindijas piegarša.

— Jūs domājat, ka uz dienvidiem tas būs spirgtāks?

—  Domāju gan, bet, ja šonakt turēsities cieši pie vēja, jums viss beigsies laimīgi.

Tagad «Karolīna» jau bija pagājusi garām vergu tirgotājam un, apmetuši līkumu tā priekšgalam, atkal uzņēma agrāko kursu pa vējam. Cilvēks uz treliņiem atvadām pavicināja trīsstūreni un nozuda.

—   Vai tas var būt, ka tāds cilvēks tirgojas ar citiem cilvēkiem? — iesaucās Gertrūde, kad abas balsis bija apklusušas.

Nesagaidījusi atbildi, viņa pagriezās pret savu ceļabiedri. Guvernante stāvēja kā noburta, viņas acis raudzījās tukšumā. Tās nebija mainījušas virzienu arī pēc tam, kad svešinieks vairs nebija redzams. Kad misis Vilisa attapās, Gertrūde satvēra viņas roku un atkārtoja jaum

tājumu. Apjukumā pārvilkusi ar roku pār pieri, guvernante piespieda sevi pasmaidīt un teica:

—  Satikšanās ar kuģiem un katrs jauns jūras ceļojums vienmēr izraisa manī atmiņas par seniem laikiem, mīļā. Bet cilvēks, kas beidzot parādījās uz vergu kuģa, tiešām izskatījās neparasti!

—  Nudien, viņš neizskatījās pēc vergu tirgotāja!

Misis Vilisa uz brīdi atbalstīja galvu uz rokas, tad

pagriezās pret Vailderu. Jaunais jūrnieks stāvēja turpat blakām, ar interesi vērodams viņas sejas izteiksmi.

—   Sakiet man, jaunekli, — vai tas cilvēks ir vergu tirgotāja komandieris?

-Jā.

—  Vai jūs viņu pazīstat?

—  Mēs esam tikušies.

—  Un vinu sauc…

r

—  Kuģa komandieris. Citu vārdu es nezinu.

—   Gertrūde, iesim uz kajīti. Kad zeme nebūs vairs saredzama, misters Vailders būs tik laipns un darīs mums to zināmu.

Kapteinis piekrītoši paklanījās, un dāmas aizgāja. «Karolīnai» tagad bija steidzīgi jāiziet jūrā. Vailders darīja visu, lai tas notiktu pēc iespējas ātrāk. Tomēr viņš vismaz savas simt reizes pagrieza galvu, slepus uzmezdams mirkli aiz muguras palikušajam kuģim. Tas vēl aizvien stāvēja līcī kā stāvējis — kārtīgs, skaists, bet nekustīgs. Pēc katra no šiem zaglīgajiem mirkļiem viņš satraukti un nepacietīgi paskatījās uz sava kuģa burām un pavēlēja vienu pievilkt ciešāk pie apakšējās rājas, citu palaist vaļīgāk.

Visi šie pūliņi apvienojumā ar lielo aroda prasmi noveda pie tā, ka Bristoles tirgotājs traucās pa viļņiem ar tādu ātrumu, ar kādu reti kad bija gājis, ja vispār bija kādreiz gājis. Pēc neilga laika zeme no abiem bortiem vairs nebija saredzama, tikai aizmugurē — ziemeļos un austrumos pie dūmakainā apvāršņa, kur jūdžu jūdzēm tālu pletās milzu kontinents, vēl varēja samanīt zilās salas. Pasažieres tika uzaicinātas atvadām palūkoties uz zemi, bet virsnieki atzīmēja savus mērījumus. īsi pirms tumsas uznākšanas, kad salas vēl nebija pilnīgi iegrimušas jūrā, Vailders ar tālskati rokā uzrāpās uz augstākās rājas. Acis nenovērsdams, viņš ilgi un bažīgi skatījās uz ostu, kuru bija atstājis. Bet, kāpjot lejā, viņa skatiens un vaibsti bija mierīgāki. Ap lūpām viņam rotājās uzvarošs smaids, pavēles viņš deva skaidrā un možākā balsī. Matroži tās tikpat mundri arī izpildīja. Vecākie jūrnieki skatījās, kā kuģis šķeļ viļņus, un apgalvoja, ka «Karolīna» nekad neesot gājusi tik ātri. Kapteiņa palīgi izmeta lagu* un atzinīgi pamāja ar galvu, kad viens no viņiem paziņoja par kuģa neparasti žiglo gaitu. Vārdu sakot, visi uz kuģa bija apmierināti un pacilātā garastāvoklī, jo domāja, ka brauciens ir iesācies daudzsološi un var cerēt uz tā ātrām un sekmīgām beigām. Tad saule iegrima jūrā, uz mirkli apspīdēdama saltās un drūmās stihijas neizmērojamo klaidu. Pār bezgalīgo plašumu sāka biezēt krēsla.

14. nodaļa

/

Cik ļauna un cik skaista diena šī!

V. Šekspīrs. Makbets

Pirmās nakts sardzes laikā nekādas pārmaiņas nenotika. Vailders bija aizgājis pie pasažierēm līksmā noskaņojumā un ar to jautro izteiksmi, kas parādās katra jūras virsnieka sejā, kad viņš veiksmīgi attālinājies no krasta un viņa kuģis brīvi peld pa bezdibenīgo okeāna dzīļu neredzamajiem ceļiem. Viņš vairs neieminējās par ceļojuma briesmām, bet ar tūkstoš īpašas uzmanības apliecinājumiem, kurus viņa stāvoklis ļāva parādīt, centās izdzēst no sieviešu atmiņas savas agrākās runas. Misis Vilisa piekāpās šīm acīm redzamajām pūlēm izkliedēt viņu bažas, un cilvēks, kurš nezina, kas viņu starpā noticis, nodomātu, ka pie vakariņu galda sēdošā nelielā sabiedrība ir apmierināta un nekādu aizdomu nenomāktu ceļotāju grupa, kuras dēka sākusies vislaimīgākajās priekšnojautās.

Tomēr reizumis guvernante ar neizpratni paraudzījās uz mūsu piedzīvojumu meklētāju, un viņas domīgais skatiens un sarauktās uzacis liecināja par apslēptu nemieru. Viņa klausījās jaunā kapteiņa bezbēdīgās un ar jūrnieku dzīvi saistītās asprātības, iecietīgi un reizē skumji smaidot, it kā viņa jauneklīgā jūsma, dīvaini valdzinošā jūrnieku humora atdzīvināta, atsauktu atmiņā sirdij tuvus, bet skumjus tēlus. Gertrūdes prieku skumjas apēnoja mazāk. Viņu gaidīja mājās mīļotais un saprotošais tēvs, un katra spirgta vēja pūsma lika meitenei sajust, ka aiz muguras palikusi vēl viena no daudzajām garlaicīgajām jūdzēm, kuras viņus tik ilgi bija šķīrušas.

Sajās īsajās, bet patīkamajās stundās šis jūrnieks, kas tik dīvainā kārtā bija kļuvis par Bristoles tirdzniecības kuģa kapteini, parādījās jaunā gaismā. Lai gan viņa runai bija raksturīga jūrnieka atklātā vīrišķība, vienlaikus tai piemita arī audzināta cilvēka izsmalcinātība. Klausoties viņa asprātībās, Gertrūdes skaistās lūpas bieži pūlējās apslēpt smaidu, kas ievilka vaigos bedrītes, kā "viegls vējiņš savirmo dzidra avota virsmu, un pāris reizes, kad

Vailders pārsteidza ar kādu sevišķi jokainu piezīmi, viņa palaida nevaldāmus smieklus.

Pēc stundu ilgas nepiespiestas sarunas uz kuģa ledainā čaula, kurā šī pasaule iekaļ vislabākās cilvēku jūtas, kūst ātrāk nekā pēc daudzas nedēļas ilgām neko neizteicošām ceremonijām uz zemes. Tas, kurš tam netic, darītu labi, apšaubīdams pats savas spējas biedroties ar citiem cilvēkiem. Šķiet, ka cilvēks, atrodoties okeāna viens, skaidrāk apzinās, cik lielā mērā viņa laime ir atkarīga no citiem. Viņš ļaujas jūtām, par kurām, dzīvodams līksmajā bezrūpībā, ir zobojies, un priecājas par mierinājumu, ko ar savām simpātijām viņam sniedz tie, kuri atrodas tādā pašā stāvoklī kā viņš. Riska kopība rada interešu kopību neatkarīgi no tā, kas veido šīs intereses, īsts domātājs varētu piebilst: tā kā katram ir skaidrs, cik

lielā mērā vina ceļabiedra stāvoklis un liktenis atbilst vina

/ / » /

paša stāvoklim un liktenim, tad tie ar savu radniecību iegūst vērtību arī viņa acīs. Šajā atraisītības brīdī, liekas, bija aizmirsta saruna, kas pašā viņu pazīšanās sākumā bija radījusi tādu nedrošības sajūtu; ja to vispār atcerējās, tad apstākļu noslēpumainība, tāpat kā viņa rūpes par sievietēm, izraisīja viņās tikai vēl lielāku interesi par jauno jūrnieku.

Nosita astoņas glases [43] , un tērzētāji nepaguva attapties, cik vēla stunda jau ir, kad aizsmakusi balss aicināja uz klāja nākamo maiņu.

— Tā ir otrā nakts maiņa, — ar smaidu paskaidroja Vailders, pamanījis, ka, izdzirdot šīs dīvainās skaņas, Gertrūde satrūkstas kā bikla stirna, saklausot mednieka ragu. — Mums, jūrniekiem, balsis ne vienmēr ir daiļskanīgas, kā varējāt spriest pēc šā oratora toņa. Taču uz kuģa ir arī tādas ausis, kurām šīs skaņas ir vēl nepatīkamākas nekā jums.

—    Jūs domājat gulētājus? — jautāja misis Vilisa.

—     Es domāju tos, kam jāstājas sardzē. Vecākajam matrozim nav nekā saldāka par miegu, tāpēc ka tas ir visnedrošākais no visiem viņa priekiem. No otras puses, komandierim tas varbūt ir visnodevīgākais biedrs, kuru viņš pazīst.

—  Bet kāpēc komandierim miegs nav tik patīkams kā vienkāršam matrozim?

— Tāpēc ka viņam pagalvī ir atbildība.

— Jūs, mister Vailder, esat par jaunu tādai atbildībai.

—  Šajā dienestā visi pāragri noveco.

—  Kāpēc tad jūs neatstājat šo dienestu? — ātri pajautāja Gertrūde.

—  Kāpēc neatstāju? — viņš atkārtoja, uzmanīgi skatīdamies uz meiteni un vilcinādamies ar atbildi. — Tas būtu tikpat kā atteikties no gaisa, ko es elpoju.

—    Vai jūs jau sen esat ziedojies šai profesijai? — jautāja misis Vilisa, atkal novērsdama domīgo skatienu no savas audzēknes vientiesīgās sejiņas un palūkodamās uz jauno cilvēku.

—  Man ir iemesls domāt, ka esmu dzimis uz jūras.

. — Domāt? Jūs taču zināt, kur esat dzimis?

—  Savas zināšanas par šo svarīgo notikumu mēs balstām uz citu liecībām, — ar smaidu atbildēja Vailders.

—   Manas pirmās atmiņas ir saistītas ar okeānu, un man pat grūti uzskatīt sevi par zemes bērnu.

—  Jums vismaz ir laimējies ar tiem, kas kopš bērnu dienām rūpējušies par jūsu audzināšanu.

—  Jā gan, — viņš dedzīgi atteica, tad, uz brīdi aizsedzis ar rokām seju, piecēlās un skumīgi piemetināja:

—   Bet tagad mani aicina pēdējais pienākums šajās divdesmit četrās stundās. Vai neesat noskaņotas paskatīties uz naksnīgo jūru? Tik prasmīgs un brašs jūrnieks kā jūs nevar aiziet gulēt, nepārliecinājies, kāds ir laiks.

Guvernante satvēra piedāvāto roku, un, ļaudamies katrs savām pārdomām, viņi klusēdami kāpa augšā uz klāja. Gertrūde kā vienmēr mundra sekoja un piebiedrojās viņiem kvarterklāja vēja pusē.

Nakts bija ne tik daudz tumša, cik miglaina. Pie debesīm spoži spīdēja pilns mēness, bet tagad tas slīdēja pie debesīm aiz tumšu mākoņu krāvās, kura bija par biezu, lai tā atstarotā gaisma varētu izlauzties cauri. Tikai vietvietām, kur padebešu seģene bija plānāka, tai cauri izspiedās pa vientuļam staram, apspīdot ūdeni kā tālas lāpas blāvā gaisma. Tā kā vējš bija spirgts un joprojām pūta no austrumiem [44] , tad radās iespaids, ka nemierīgā jūras virsma atstaro vairāk gaismas, nekā saņem; gari mirgojošu putu vāli nāca cits aiz cita, padarīdami ūdeņus gaišākus par pašām debesīm. Kuģi stipri zvalstīja sāniski, un ikreiz, kad tas ieurbās dārdošajās bangās, priekšgalā uzšāvās gaisā plats putu pusmēness, it kā jūra lēkātu aiz prieka visā kuģa ceļā. Tomēr, kaut arī laiks pieturējās labvēlīgs, vējš nepūta gluži pretī un debesis bija drīzāk drūmas nekā draudīgas, šī nenoteiktā (bet no nejūrnieka viedokļa pat nedabiskā) gaisma vērta šo vientulīgo ainavu sevišķi šaušalīgu.

Izgājusi uz klāja, Gertrūde nodrebēja un sajūsmā kaut ko nomurmināja. Pat misis Vilisa skatījās uz tumšajiem viļņiem, kas cēlās un plaka pie apvāršņa, kur galvenokārt arī izplūda šis šķietami pārdabiskais mirdzums, dziļi pārliecināta, ka tagad viņa pilnīgi pieder šo ūdeņu un zemes Radītājam. Bet Vailders skatījās uz visu tā, kā skatās uz skaidrām debesīm. Viņam šajā ainavā nebija nekā jauna, draudīga vai apburoša. Turpretī pavisam citādi izturējās viņa jaunākā un jūsmīgākā ceļabiedre. Kad pirmās godbijīgās bailes bija noplakušas, viņa sajūsmas aizrautībā iesaucās:

—   Viena tāda nakts atsver veselu mēnesi ieslodzījuma kuģī! Jūs, jādomā, ļoti priecē tādi skati, mister Vailder, jūs taču tos vērojat pastāvīgi.

—    Nav šaubu, ka tie var sagādāt prieku. Es tikai gribētu, lai vējš mainītu virzienu par dažiem strēķiem. Man nepatīk šīs debesis un miglainais apvārsnis, un arī vējš, kas tik neatlaidīgi pūš no austrumiem.

—   Kuģis iet ļoti ātri, — mierīgi iebilda misis Vilisa, pamanījusi, ka jaunais cilvēks runā bez apdomas, un baiļodamās, ka šie vārdi nesabiedē viņas audzēkni. — Ja mēs visu laiku ieturēsim savu kursu, tad var cerēt uz drīzām un veiksmīgām ceļojuma beigām.

—  Protams! — piekrita Vailders, sapratis savu neapdomību. — Ļoti iespējams, jums taisnība. Mister Iering, vējš pārāk pieņemas spēkā. Satiniet visas bramburas un piegrieziet kuģi ciešāk pie vēja. Ja šis austrumu vējš iegriezīsies no dienvidaustrumiem, mums būs jātiek pēc iespējas tālāk atklātā jūrā.

Palīgs atbildēja godbijīgi, kā jau jūrnieki mēdz atbildēt saviem priekšniekiem, un, brītiņu pats pavērojis debesis, aizgāja nodot rīkojumu. Kamēr vīri uz rājām ierēvēja buras, sievietes pagāja malā, ļaudamas jaunajam kapteinim netraucēti darīt savu darāmo. Bet Vailders, nebūt nedomādams, ka kuģim šobrīd nepieciešama viņa īpaša uzmanība, drīz pēc rīkojuma nodošanas, šķiet, bija pilnīgi aizmirsis, ko pats bija teicis. Viņš stāvēja tieši tajā pašā vietā, no kuras pirmo reizi bija paskatījies uz okeānu un debesīm, un neatlaidīgi raudzījās, ko sola dabas stihijas. Sevišķi uzmanīgi viņš vēroja, no kuras puses pūš vējš, kas vēl nebija sasniedzis vētras spēku, tomēr bieži ieklupa burās smagiem, nikniem grūdieniem. Pēc ilgas vērošanas jaunais jūrnieks kaut ko nomurmināja pie sevis un sāka ātri solot šurpu turpu pa klāju. Tomēr reizēm viņš pēkšņi uz īsu brīdi apstājās, palūkojās uz to debespusi, no kuras atjoņoja brāzmas, it kā neuzticētos laikam, un mēģināja ar skatienu caururbt nakts tumsu, lai izgaisinātu kaut kādas dzeldīgas šaubas. Beidzot viņš apstājās vienā no straujajiem pagriezieniem šaurajā ejā, pa kuru staigāja. Misis Vilisa un Gertrūde stāvēja turpat netālu un, kad Vaildera acis palika gluži kā piekaltas kādam tālam punktam tajā okeāna pusē, kas bija pilnīgi pretēja līdz šim vērotajai, skaidri izlasīja viņa vaigā satraukumu.

—  Vai jums ir iemesls neuzticēties laikam? — jautāja guvernante, iedomādamās, ka ilgā raudzīšanās šajā punktā nesola neko labu.

—  Tādā pūtienā kā šis aizvēja pusē nav ko meklēt laika zīmes.

—  Uz ko tad jūs tik cieši skatāties?

Vailders pacēla roku un gribēja jau kaut ko teikt, bet tad atkal nolaida roku.

—  Man tikai rādījās! — viņš nomurmināja un pagriezies sāka vēl ātrāk staigāt pa klāju.

Jaunā kapteiņa ceļabiedres ar izbrīnu un slēptām izbailēm vēroja viņa neparastās un acīmredzot neapzinātās kustības. Viņu pašu acis, pagrieztas uz aizvēja pusi, klimta pa viļņojošās jūras kJajotni, taču neredzēja neko citu kā vienīgi augumā augošos vālus, izrotātus ar spulganām putu korēm, kas padarīja šo salto tuksnesi vēl drūmāku un iespaidīgāku.

—   Mēs neko neredzam, — teica Gertrūde, kad Vailders atkal apstājās, lai paraudzītos tālumā.

— Skatieties! — viņš sacīja, rādīdams ar pirkstu. — Vai tur nekā nav?

—  Nekā.

—  Skatieties jūrā. Uz turieni, kur debesis saiet kopā ar jūru, gar nespodrās gaismas josliņu, kur viļņi ceļas kā pauguriņi. Redzat, atkal noplaka, un acis nav mani vīlušas. Tas nudien ir kuģis!

—  Ei, bura! — atskanēja balss no augšas. Mūsu dēkainim šis kliedziens izklausījās pēc ļaunu vēstījoša putna ķērciena.

—  Kurā pusē? — viņš asi noprasīja.

—  Vēja pusē, ser! — pilnā rīklē atkliedza matrozis. — Pēc manām domām, tas kuģis iet pret vēju, bet veselu stundu tas vairāk izskatījās pēc miglaina plankuma nekā pēc kuģa.

—   Viņam taisnība, — nomurmināja Vailders, — un tomēr dīvaini, ka tieši te parādījies kuģis.

—  Kāpēc dīvaini, ja arī mēs esam te?

—  Kāpēc? — pārvaicāja jaunais cilvēks, skatīdamies uz misis Vilisu, kura bija uzdevusi šo jautājumu, bet viņu nemaz neredzēdams. — Es saku — dīvaini, ka tas atrodas te. Es labākgribētu, lai tas būtu kādā citā vietā vai ietu uz

ziemeļiem.

/

—  Jūs atkal neko nepaskaidrojat. Vai mums vienmēr būs jāuzklausa jūsu brīdinājumi bez kādiem paskaidrojumiem? — turpināja guvernante. — Vai jūs uzskatāt, ka nav vērts mums kaut ko skaidrot? Varbūt domājat, ka mēs galīgi neko nejēdzam no jūras lietām? Jūs pat neesat papūlējies paskaidrot, bet izdarāt pārsteidzīgus secinājumus. Pamēģiniet vēlreiz. Mēs varbūt attaisnosim jūsu cerības.

Vailders pasmējās un paklanījās, kā atzīdams, ka ir pelnījis pārmetumu. Tomēr viņš neko nepaskaidroja, tikai atkal pavērsa skatienu uz to pusi, kur, kā bija pavēstījis novērotājs, bija parādījusies dīvainā bura. Arī sievietes paskatījās tajā pašā virzienā, bet arī šoreiz neko neredzēja. Gertrūde skaļi izteica savu vilšanos, un beidzot jaunais cilvēks sadzirdēja viņas gaušanos.

—  Jūs redzat to blāvo gaismas strēli, — viņš teica, atkal rādīdams ar pirkstu pāri ūdeņu plašumam, — tur mākoni ir mazlietiņ izklīduši, bet vilnu šļakatas aizsedz

/ / ' r r t

no mums šo gaišāko vietu. Kuģa takelāža uz debesu fona izskatās pēc smalka zirnekļa tīkla, un tomēr ir saskatāmas cēla trīsmastnieka proporcijas.

Šie sīkie paskaidrojumi beidzot deva iespēju Gertrūdei sazīmēt kuģa apveidu, un drīz viņai izdevās norādīt pareizo virzienu arī guvernantes skatienam. Bija redzamas tikai neskaidras aprises, kuras Vailders bija diezgan veiksmīgi salīdzinājis ar zirnekļa tīklu.

— Tas droši vien ir kuģis, — teica misis Vilisa, — bet milzīgi tālu.

—  Hm! Kaut tas būtu vēl tālāk! Es gribētu, kaut tas kuģis atrastos vienalga kur, tikai ne te.

—  Kāpēc gan ne te? Vai jums ir iemesls baidīties, ka tieši šajā vietā mūs gaida ienaidnieks?

—  Nē, un tomēr man nepatīk tā stāvoklis. Lai Dievs dod, kaut tas ietu uz ziemeļiem!

— Vai tas ir kāds kuģis no Ņujorkas ostas, kurš iet uz viņa majestātes salām Kārību jūrā?

—  Nē, — teica Vailders, papurinādams galvu. — Neviens kuģis no Neivsinkas uzkalnu puses nebūtu varējis iziet jūrā, vējam pūšot tādā virzienā.

—   Varbūt tas ir kuģis, kas iet uz to pašu vietu no citurienes, vai kuģis, kas iet uz kādu no vidējo koloniju ostām?

— Tad tā kurss būtu pārāk vienkāršs, lai apmaldītos. Skatieties, svešais iet cieši pie vēja.

—  Tas var būt tirdzniecības kuģis vai kreiseris, kas nāk no kādas vietas, kuru es nosaucu.

— Ne viens, ne otrs. Pēdējās divās dienās vējš ir pārāk novirzījies uz ziemeļiem.

—   Nu, tādā gadījumā tas ir kuģis, kuram mēs esam pagājuši garām un kurš, tāpat kā mēs, ir iznācis no Longailendas jūras šauruma.

—  Tā tiešām ir mūsu pēdējā cerība, — nomurmināja Vailders.

Guvernante, kas bija uzdevusi visus šos jautājumus, lai izdabūtu no «Karolīnas» kapteiņa ziņas, kuras viņš tik ietiepīgi bija turējis pie sevis, tagad bija izsmēlusi visas savas zināšanas šajā lietā un bija spiesta gaidīt, kad Vailders pats sāks runāt skaidru valodu, citādi viņai būtu bez aplinkiem jāķeras pie tiešas iztaujāšanas. Bet šobrīd Vailders bija tik noraizējies, ka tāda izdevība neradās. Viņš drīz ataicināja pie sevis sardzes virsnieku, un viņi diezgan ilgi apspriedās nomaļus no pārējiem. Drosmīgais, bet ne sevišķi attapīgais jūrnieks, kas ieņēma uz «Karolīnas» otro vietu, nesaskatīja neko īpašu apstāklī, ka tieši tajā vietā, kur vēl tagad varēja redzēt nezināmā kuģa neskaidrās, gandrīz vai gaisīgās aprises, parādījušās svešas buras, un bez vārda runas bija gatavs uzskatīt to par godīgu tirdzniecības kuģi, kuram, gluži kā viņiem pašiem, ir likumīgi komerciāli nolūki. Taču, kā būs redzams no īsās sarunas starp abiem, viņa priekšnieks domāja citādi.

—  Vai tas nav nekas sevišķs, ka šis kuģis atrodas tieši te? — jautāja Vailders pēc tam, kad viņi bija katrs savu reizi uzmanīgāk aplūkojuši tik tikko saskatāmo kuģi lieliskā tālskatī.

—  Tam, protams, būtu labāk atrasties tālāk prom no šejienes, — atbildēja jūrnieks. — Arī mums pašiem nenāktu par ļaunu atrasties kādu duci jūdžu vairāk uz austrumiem. Ja vējš visu laiku pūtīs no dienvid-dienvidaustrumiem, tad mums jābūt pēc iespējas tālāk atklātā jūrā. Mani reiz iestrēdzināja starp Haterasu un Golfu…

—    Vai jūs neredzat, ka tas atrodas tādā vietā, kur nevar būt neviens kuģis un arī nevajadzētu būt nevienam kuģim, ja tikai tas netur tieši to pašu kursu, ko mēs? — viņu pārtrauca Vailders. — Neviens kuģis ne no vienas ostas uz dienvidiem no Ņujorkas neies uz ziemeļiem tādā vējā un neviens no Jorkas kolonijas neies ar šo halzi, dodoties uz austrumiem, ja tikai tas neiet uz dienvidiem.

Godīgais palīgs ar savu vientiesīgo domāšanu tomēr spēja izsekot apsvērumiem, kurus lasītājs varbūt uzskatīs par mazliet nesaprotamiem: viņam galvā bija kaut kas līdzīgs okeāna kartei, pie kuras viņš varēja griezties jebkurā laikā, pienācīgā kārtā ņemot vērā dažādos vējus un visus kompasa rumbus. Tā kā jaunais priekšnieks prata skaidri izklāstīt savu domu, tad palīgs drīz apjēdza, ka tam, iespējams, ir taisnība, un, par spīti savai neapķērībai, sāka brīnīties.

—   Tas nudien ir pavisam nedabiski, ka tas puisis atrodas tieši te! — viņš atbildēja, papurinādams galvu. — Tas neapšaubāmi ir kuģis.

—  Par to nav divu domu. Bet kuģis pagalam dīvainā vietā.

—  Daži jūrnieki apgalvo, ka «Skrejošais holandietis» atejot tālu no šā zemesraga, bieži no vēja puses tuvojoties kādam svešam kuģim un dzenoties tam pakaļ, it kā gribētu to sagrābt. Daudzi karaļa kreiseri, kā viņi stāsta, ir uzrāvuši augšā komandu no salda miega, kad novērotāji naktī pamanījuši tuvojamies divklājnieku ar paceltām bortu lūkām un šaušanai sagatavotām baterijām, bet tas nevar būt «Holandietis»: ja šis kuģis vispār ir kreiseris, tad vislabākajā gadījumā — korvete.

—  Nē, — teica Vailders, — tas nekādā ziņā nevar būt «Holandietis».

—   Uz tā kuģa neredz ugunis, šā iemesla dēļ tas izskatās tik izplūdis, ka var jautāt, vai tas vispār ir kuģis. Turklāt «Holandietis» vienmēr parādās no vēja puses, bet šis svešinieks atrodas mums tieši aizvēja pusē.

—    Tas nav «Holandietis», — sacīja Vailders, dziļi nopūzdamies, it kā mostos no transa. — Ei, jūs tur, uz grotmasta zāliņa [45] !

Matrozis no augšas atsaucās kā parasti, un sekojošā īsā saruna sastāvēja galvenokārt no izsaucieniem.

—   Cik ilgi tu jau redzi to svešo kuģi? — tāds bija Vaildera pirmais jautājums.

—  Es nupat kā uzkāpu augšā, ser, bet matrozis, kuru nomainīju, saka man, ka vairāk nekā stundu.

—  Bet vai tas, kuru tu nomainīji, ir nokāpis lejā? Bet kas tur sēž masta galā aizvēja pusē?

— Tas ir Bobs Breiss, ser. Viņš saka, ka viņam nenākot

' / ' /

miegs, un tāpēc palika uz rājas pakavēt man laiku.

—  Sūti viņu lejā. Man ar viņu jāparunā.

Kamēr bezmiega mocītais matrozis rāpās lejā, abi virsnieki klusēja, pārdomādami jau notikušo.

— Kāpēc tu neesi savā kojā? — Vailders diezgan bargi noprasīja uz kvarterklāja nokāpušajam matrozim.

—  Man nenāk miegs, jūsu žēlastība, tāpēc es nolēmu vēl stundu pasēdēt augšā.

—  Tev jau bija nakts sardze un būs vēl viena. Kāpēc tu tik ļoti gribi no laba prāta stāties trešajā?

—  ja jāsaka taisnība, ser, tad kopš tā brīža, kad mēs pacēlām enkuru, man druscīt nedod mieru domas par šo braucienu.

—  Ak tā, arī tev ir šaubas! — mazliet nicinoši iesaucās kapteinis. — Vai es, lūdzu, drīkstu pajautāt, ko tu ieraudzīji un kas tevī vieš neuzticību šim kuģim?

—  Pajautāt nav nekas ļauns, jūsu žēlastība, — atbildēja matrozis, žņaudzīdams cepuri ar abām rokām, kurām tvēriens bija kā skrūvspīlēm, — un atbildēt, es domāju, arī ne. Šorīt, kad mēs dzināmies pakaļ tam vecajam, es sēdēju airos, un es neteikšu, ka man būtu paticis, kā viņš no mums aizlaidās. Bez tam tajā kuģī, kurš atrodas mums aizvēja pusē, ir kaut kas tāds, kas man trakoti nepatīk, un es atzīstos, jūsu žēlastība, lai cik es šūpotos kojā, nekāda lielā gulēšana tikpat neiznāks.

—  Pirms cik ilga laika tu pamanīji to kuģi vēja pusē?

—   Es pat neņemos apzvērēt, ka esmu atklājis īstu kuģi, ser. Kaut ko es pamanīju neilgi pirms tam, kad nosita septiņas glases [46] , bet katram, kam labas acis, tas vēl tagad redzams tāpat, ne labāk, ne sliktāk.

—   Bet kur atradās kuģis, kad tu to pirmo reizi ieraudzīji?

—  Par diviem trim rumbiem tuvāk traversam nekā pašlaik.

— Tātad mēs attālināmies no tā! — iesaucās Vailders aiz prieka, kuru nespēja apslēpt.

—  Nē, jūsu žēlastība, nē. Jūs aizmirstat, ser, ka kopš vakara sardzes sākuma mēs turamies ciešāk pie vēja.

— Pareizi, — vīlies atteica jaunais komandieris, — pilnīgi pareizi, par daudz pareizi. Un tā atrašanās vieta nav mainījusies kopš tā brīža, kad tu to pamanīji?

—   Nē, ser. Tas ir ātrs kuģis, citādi neturētos līdzi «Karaliskajai Karolīnai», un var iet daudz ciešāk pie vēja, un visiem ir skaidrs, ka tas ir šā kuģa galvenais trumpis.

— Ej, liecies savā kojā. No rīta mēs aplūkosim šo kuģi labāk.

—   Un… paklausies, ser, ko es teikšu, — ierunājās palīgs, kas bija uzmanīgi klausījies. — Neizklaidē tur lejā vīrus ar stāstu enkura tauvas garumā, bet atpūties kā pienākas un ļauj citiem, kuriem tīra sirdsapziņa, darīt to pašu.

—  Mister Iering, — teica Vailders, kad matrozis negribīgi devās uz kubriku, — mums jāpāriet uz citu halzi un, kamēr zeme ir tik tālu, vairāk jāturas uz austrumiem. Turklāt…

— Jā, ser, — atbildēja palīgs, pamanījis, ka priekšnieks apraujas. — Turklāt, kā jau teicāt, neviens nevar paredzēt, nedz cik ilgi plosīsies vētra, nedz no kuras puses tā uznāks.

—  Tieši tā. Par laiku neviens nevar galvot. Ļaudis ir tikko kā nolikušies savās kojās. Tūlīt celiet viņus augšā, ser, kamēr nav aizmiguši, un mēs pagriezīsim savu kuģi uz citu pusi.

Palīgs nekavējoties nokliedza labi pazīstamo komandu, ar kuru lejā nokāpušo sardzi izsauc palīgā biedriem uz klāja. Viss tika izpildīts bez kavēšanās un bez neviena vārda, izņemot tos, kurus uzskatīja par vajadzīgu izrunāt pats Vailders. Tagad, kad «Karolīnai» vairs nevajadzēja cīnīties pret vēju, tā, paklausot stūrei, sāka graciozi sliet ārā no viļņiem priekšgalu un griezt pretī vējam bortu. Kuģis nevis ar grūtībām rāpās bezgalīgajos ūdens pauguros kā cilvēks, kam ejams smags ceļš, bet gāzās ieplakā starp diviem viļņiem un izlēca no tās kā kaujas zirgs, kurš, pieveicis kāpumu, traucas tālāk ar divkāršu ātrumu. Mirkli šķita, ka vējš ir pierimis, lai gan platā putu apmale, kas bangojās gar bortiem, pietiekami skaidri liecināja, ka tas dzen kuģi, liekot tam viegli slīdēt pa viļņiem. Pēc brīža augstie masti sāka atkal liekties uz rietumiem un, vēja mests, kuģis no jauna ienira lielajos viļņos un triecās pret tiem ar tādu pašu sparu kā agrāk. Kad katra rāja un bura bija nostiprināta atbilstoši «Karolīnas» jaunajam stāvoklim, Vailders pagriezās, lai paskatītos uz nepazīstamo kuģi. Kādu minūti viņš meklēja vietu, kur tam vajadzēja parādīties: jūrai tā trakojot, kad vienīgais ceļvedis bija apdomība, paļaujoties uz novērotāja tuvākajiem priekšmetiem, acis varēja arī kļūdīties.

—   Svešais ir nozudis! — teica Ierings balsī, kurā atvieglojums dīvaini apvienojās ar nedrošību.

—  Kuģim patiešām vajadzēja atrasties tur, bet es to neredzu!

—  Jā, jā, ser, stāsta, ka tieši tā naktīs uzrodoties un nozūdot kuģis, kas naktīs parādās pie Labās Cerības raga. Daži to redzējuši tādā kā miglas mākulī kādā no tām skaistajām zvaigžņotajām naktīm, kādas var būt tikai dienvidu platuma grādos. Taču tas nevar būt «Holandietis», tāpēc ka pārāk liels ir attālums no Labās Cerības raga vistālākā gala līdz Ziemeļamerikas piekrastei.

—   Re, kur tas ir! Un, Dievs mans liecinieks, tas arī ir jau pagriezies!

Ka Vailderam taisnība, tas bija skaidri redzams katram jūrniekam. Uz gaišā apvāršņa fona varēja saskatīt to pašu sīko, izplūdušo ornamentu, kas atgādināja neskaidrās ēnas, kuras maldugunis met uz gaišākas virsmas. Bet šie jūrnieki, kuri tik labi prata atšķirt kuģa mastu veidotās dažādās līnijas, redzēja, ka svešinieka kurss ir pēkšņi un prasmīgi mainīts un ka tagad tas iet nevis uz dienvidrietumiem, bet gan, tāpat kā viņi, uz ziemeļaustrumiem, tas ir, tieši atklātā okeānā. Šis jaunums atstāja uz visiem stipru iespaidu, lai gan katram varbūt bija gluži atšķirīgi iemesli.

—    Viņš tiešām ir mainījis halzi, — pēc ilgas klusēšanas teica Ierings balsī, kurā bailes jau sāka gūt virsroku pār šaubām. — Es jau ilgi eju jūrā, bet nekad neesmu redzējis, ka kuģis tik strauji mainītu halzi tādā satrakotā jūrā.

—  Labi būvētam un kustīgam kuģim tas ir pa spēkam, — teica Vailders, — īpaši, ja to vada stingra roka.

—  Jā gan, Belcebulam roka vienmēr ir stingra, un pat grūtāks manevrs viņam ir nieks.

—   Mister Iering,— viņu pārtrauca Vailders, — mēs pacelsim uz «Karolīnas» visas buras, cik vien iespējams, un pamēģināsim apdzīt svešo. Uzvelciet bramburu.

Domāšanā gausais palīgs, iespējams, būtu iebildis pret šo pavēli, taču jaunā kapteiņa mierīgajā tonī bija kaut kas tāds, kas brīdināja, ka to darīt ir bīstami. Tomēr viņš nekļūdījās, nospriezdams, ka veicamais uzdevums ir ļoti riskants. Kuģis jau gāja ar tik daudzām burām, cik kapteinis uzskatīja par saprātīgu tādā laikā uzvilkt, ņemot vērā, ka pie apvāršņa bija manāmas vēl nejaukāka laika pazīmes. Nepieciešamās pavēles tomēr tika atkārtotas tikpat ātri, cik ātri tās bija dotas. Matroži jau aplūkoja svešo kuģi un savā starpā sprieda par tā parādīšanos un kursu; pavēles viņi izpildīja ar dedzību, kas varbūt bija izskaidrojama ar neizteiktu, bet vispārēju vēlēšanos izvairīties no tā tuvuma. Buras tika veikli un ātri paceltas, un matroži, rokas sakrustojuši, stāvēja un uzmanīgi ielūkojās miglainajās aprisēs aizvēja pusē, lai pārliecinātos, kādas sekas būs šim pēdējam manevram.

Likās, ka ne vien «Karaliskās Karolīnas» apkalpe, bet arī pats kuģis izjūt nepieciešamību palielināt ātrumu. Kad nule izplestajās platajās burās iegūla vējš, kuģis nolieca priekšgalu vēl zemāk, kā cisās guldamies ūdenī, kas aizvēja borta pusē cēlās līdz pašām notekām. Otrā pusē daudzu pēdu garumā atklājās tumšie dēļi un pulētais vara apšuvums, kaut arī to bieži apskaloja zaļie, saniknotie un kā parasti spožu putu cepurēm rotātie viļņi. Kuģim gāžoties pret bangām, triecieni kļuva ar katru brīdi stiprāki, un pēc katras tādas sadursmes gaisā pajuka mirdzošs putu mākonis, kas vai nu dzirkstīdams izšķīda uz klāja, vai, vēja nests, kā spīdoša migla aizbrāzās tālu pār viļņojošo jūru.

Saraucis pieri, Vailders ilgi sekoja «Karolīnas» gaitai, bet viņa skatiens pauda jūrniekam piemītošo sapratni. Vienu vai divas reizes, kad kuģis nodrebēja un likās, ka pēc negantās sadursmes ar vilni tas apstāsies spēji kā pret klinti atdūries, Vailders pavēra muti, it kā lai dotu rīkojumu ierēvēt buras, bet viņam pietika paskatīties uz izplūdušo veidojumu pie rietumu apvāršņa, lai viņš grozītu savu nodomu. Kā pārgalvīgs dēkainis, kas ieguldījis visu savu mantu kādā riskantā pasākumā, viņš, liekas, gaidīja iznākumu ar augstprātīgu, bet neuzvaramu apņēmību. /

— Bramstenga liecas kā pātaga, — viņam blakus nočukstēja piesardzīgais Ierings.

— Lai liecas, mums krājumā ir pietiekami stengu, ko likt lietā.

— Pēc ilgas cīkstēšanās ar jūru «Karolīnai» vienmēr ir radusies sūce.

—  Mums ir sūkni.

/

— Pareizi, ser, bet, pēc manas muļķa saprašanas, nav jēgas cerēt, ka izdosies apdzīt kuģi, kura kapteinis, bet varbūt vispār saimnieks, ir pats nelabais.

—   Neko nevar zināt, mister Iering, kamēr nav pamēģināts.

— Mums bija tāda sacensība ar «Holandieti», un, man jāsaka, mēs ne vienmēr uzvilkām visas buras — mums bija arī tāds ceļavējš, ka labāka nevar būt, bet kāds no tā bija labums? Tur tas stāv kā stāvējis, ar savām trim marsburām, bezānburu un klīveru, bet mēs ar visām savām papildburām neesam varējuši to apdzīt ne par pēdu.

— «Holandietis» nekad nav redzēts ziemeļu platuma grādos.

—   Es jau nesaku, ka ir redzēts, — atbildēja Ierings, it kā būtu spiests piekāpties, — bet tas, kurš palaidis šo lidojošo klaidoni prom no zemesraga, varbūt ir uzskatījis šo braucienu par tik ienesīgu, ka atsūtījis uz šīm jūrām vēl vienu kuģi.

Vailders neatbildēja. Vai nu viņam pietika dzīt velnu ar sava palīga māņticīgajām bailēm, vai arī viņa domas pārāk nodarbināja galvenās rūpes, lai tās kavētos pie kaut kā cita.

Lai gan Bristoles tirgotājam aizvien biežāk pretī slējās viļņi, kas stipri traucēja iet uz priekšu, tomēr drīz tas bija nogājis pa aptrakušo jūru veselu jūdzi. Iegrimstot tas ikreiz ar priekšvadni šķēla ūdens masu, kas likās ātri topam milzīgāka un nevaldāmāka, un drebošais korpuss ne reizi vien gandrīz pilnīgi ienira vilnī, uz kura uzsvempties bija tikpat grūti, cik izlauzties tam cauri.

Matroži saspringti vēroja katru visniecīgāko sava kuģa kustību. Vīri stundām ilgi nenogāja no klāja. Māņticīgās bailes, kas bija tik stingri sagrābušas savā varā pirmā palīga tumšo prātiņu, drīz vien pārņēma visu komandu līdz pēdējam jungām. Pat nelaimes gadījums ar kuģa iepriekšējo kapteini, jaunā virsnieka negaidītā parādīšanās un noslēpumainā pastaiga pa kvarterklāju ar šajos satraucošajos apstākļos tiksavādu stingrību un mieru vairoja šīs baismas. Nesodāmība, ar kādu «Karolīna» šajos apstākļos nesa savas buras, viesa viņos vēl dziļāku apbrīnu, un, iekāms Vailders bija paguvis salīdzināt sava kuģa un pie apvāršņa tik dīvaini sliegstošā kuģa ātrumu, viņš pats kļuva par savas komandas nejauku aizdomu objektu.

15. nodaļa

/

Patiesības vārdā

Jums vaicāju, vai esat acu māņi

Vai tiešām tādas, kā jūs izskatāties.

V. Šekspīrs. Makbets

Šis okeāns, liekas, nav iedomājams bez māņticības. Tikai nedaudzi vienkāršie jūrnieki ir lielākā vai mazākā mērā brīvi no tās ietekmes, lai gan māņticība ir izplatīta dažādu tautu jūrnieku vidū formās, kuras nosaka attiecīgās nacionālās ieražas un katra personīgie uzskati. Baltijas jūrniekam ir savi slepeni rituāli un paņēmieni vēja dievu pielabināšanai. Vidusjūras jūrnieks plēš matus, nokritis ceļos pie kāda nespēcīga svētā relikviju šķirstiņa, lai gan viņa paša rokas šo pakalpojumu, ko viņš lūdzas, izdarītu labāk, bet prasmīgais anglis vētrā redz spokojamies mirušo dvēseles un brāzmās, kas joņo pāri klaidumam, pa kuru viņš vada savu kuģi, saklausa kāda bojā aizgājuša apkalpes locekļa kliedzienus. Pat labāk apmācītais un vēl prātīgākais amerikānis nav spējis pilnībā atbrīvoties no apslēptās ietekmes, ko uz viņu atstāj jūtas, kuras, šķiet, pastāvīgi mājo viņā šādos gadījumos.

Okeāna dzelmes diženums modina māņticīgo bijību, kas vairāk vai mazāk mīt katrā, pat domu stiprināta cilvēka dvēselē. Klimstot pa bezgalīgajiem ūdens plašumiem, kam pāri liecas debess jums, aprobežotāks jūrnieks ik uz soļa padodas kārdinājumam meklēt palīdzību kādās vēlīgās pazīmēs. Dažas no šīm pazīmēm, kuras var izskaidrot zinātniski, savukārt kļūst par balstu tām daudzajām pazīmēm, ko rada vienīgi paša jūrnieka satrauktā un šaubu māktā iztēle. Vienalga, vai no ūdens izlec delfīns vai lietišķā nopietnībā garām aizpeld jūras cūka, vai viļņos lempīgi rotaļājas smagnējais valis, vai klaigā jūras putni — tam visam gluži kā senlaiku pareģu zīmēm ir jāizraisa labas vai ļaunas sekas.

Visa «Karaliskās Karolīnas» apkalpe nāca no tās tālās salas, kas bija un vēl arvien ir tautu strops, kuram varbūt lemts nest savu vārdu līdz laikam, kad tās bijušās godības apmešanās vietu aplūkos kā retumu, tāpat kā pilsētas atliekas tuksnesī.

Visi aizvadītās dienas notikumi modināja šo cilvēku dvēselēs snaudošo māņticību. Mēs jau teicām, ka ar iepriekšējo kapteini notikusī nelaime un svešinieka dīvainā parādīšanās viņa vietā bija pastiprinājušas viņu aizdomas. Kuģis aizvēja pusē parādījās pavisam nereizē mūsu piedzīvojumu meklētājam: viņam vēl nebija radusies iespēja iegūt savu padoto uzticību, kad izveidojās tādi nelabvēlīgi apstākļi, kis draudēja galīgi atņemt viņam tādu iespēju.

Mums ne vienu reizi vien bija izdevība iepazīstināt lasītāju ar jūrnieku, kas uz šā kuģa pildīja otrā palīga pienākumus. Viņu sauca Naitheds; šis vārds, vismaz izrunā, norādīja, ka viņa galvu pilda neziņas tumsa*. Par šā cilvēka prāta īpašībām var spriest pēc tiem nedaudzajiem apsvērumiem, ko viņš uzskatīja par vajadzīgu izteikt, kad bija aizbēdzis vecais jūrnieks, kuru Vailders bija nolēmis sodīt. Tā kā šis vīrs ieņēma amatu, kas pacēla tikai par vienu pakāpi augstāk par vienkāršajiem matrožiem, tad viņš ar saviem ieradumiem un uzskatiem stāvēja tiem daudz tuvāk nekā Ierings. Viņam bija mazāka vara nekā pirmajam palīgam, toties lielāka ietekme uz matrožiem, un viņa domas tika uzņemtas kā neapstrīdama patiesība.

Kad kuģis bija pagriezts un Vailders, cenšoties atrauties no nevēlamā kaimiņa, darīja visu, lai tas trauktos pa viļņiem, kā jau aprakstīts, šis stūrgalvīgais un māņticīgais jūrnieks palika uz vidusklāja kopā ar dažiem vecākiem un vairāk pieredzējušiem matrožiem un pārrunāja ar viņiem tā spoka parādīšanos un dīvaino paņēmienu, ar kuru nepazīstamais kapteinis nolēmis pārbaudīt viņu kuģa izturību. Savu stāstu par šo sarunu mēs sāksim ar to brīdi, kad Naitheds uzskatīja par vajadzīgu no aplinkiem norādījumiem tieši ķerties pie lietas.

—  Esmu dzirdējis no jūrniekiem, kas braukuši vairāk nekā jebkurš no mums, — viņš turpināja, — ka velns mēdzot uzsēdināt kādu no saviem palīgiem uz godīga tirdzniecības kuģa, lai to uzvadītu taisni uz sēkļa, bet pēc avārijas pievāktu sev pienākošos daļu no bojā aizgājušo dvēselēm.

—  Tas svešais ir ietinies tādā kā mākonī! — iesaucās viens no matrožiem, kas, visu laiku klausīdamies virsnieka spriedelēšanā, bija neatlaidīgi vērojis noslēpumaino kuģi aizvēja pusē.

—  Jā, jā, es nemaz nebrīnītos, ja tas stūrētu taisni uz mēnesi! Veiksme ir kā trīsis: kad viens gals iet uz augšu, otrs nāk lejā. Stāsta, ka uz sauszemes sarkanajām jakām [47] sācis veikties, bet tagad pienācis laiks mums, godīgiem jūrasbraucējiem, pacīnīties ar brāzmām. Es, brāļi, esmu divas reizes apbraucis apkārt Hornam ar karaļa kuģi, esmu redzējis spožo mākoni, kas nekad nenozūd, un turējis savā rokā īstu Elma uguni [48] . bet šīs lietas var ieraudzīt katrs, kas vētras laikā uzrāpjas uz rājas vai peld dienvidu platuma grādos, tomēr es uzskatu, ka ir neparasti kuģim redzēt savu ēnu dūmakā tā, kā mēs šobrīd redzam savējo — āre, tā parādās atkal starp bezānvantīm un bakštagu — vai tirgotājam nest buras tā, ka pat divmastu karakuģī ik bimsu savienojums kustētos kā zobu suka, kura trušājas jūras slimības smagi piemeklēta pasažiera mutē.

—   Un tomēr tas puisis tur kuģi rokās, — teica visvecākais matrozis, kurš nenovērsdamies skatījās, ko dara Vailders. — Vadīt kuģi tā, es atzīstu, ir gatavais neprāts, un tomēr pagaidām viņam nav pārtrūkusi neviena tauvas šķiedra.

—  Šķiedra! — nievīgi atkārtoja palīgs. — Kāda nozīme šķiedrām, ja kuru katru mirkli var pārtrūkt enkura tauva un tad vienīgā cerība paliek pietauvošanās mucas virve? Liec aiz auss, vecais Bil, ka velns nevienu darbu nepamet pusratā. Kam jānotiek, tas notiks, un nebūs nekādas ātruma samazināšanas, it kā tu sēdinātu laivā kapteiņa kundzi, bet viņš stāvētu uz klāja un raudzītos, lai viss būtu gods godam.

—    Misters Naitheds prot vadīt kuģi visādos laika apstākļos, — teica kāds cits jūrnieks, kura izturēšanās liecināja, ka viņš pilnīgi paļaujas uz otro palīgu.

—   Bet neviens mani par to pienācīgi nenovērtē. Es zinu visus dienestus, esmu rīkojies ar visādu takelāžu — gan uz neliela burinieka, gan uz divklājnieka. Reti kurš var teikt par sevi tik daudz laba kā es, tāpēc ka tas mazumiņš, ko es zinu, ir iegūts nevis skolojoties, bet smagi strādājot. Bet kāda jēga zināšanām un kuģošanas mākai, kad ar savu burvestību vai izdarībām tev pretī stājas tas, kuru es negribu nosaukt tāpēc, ka nav vērts bez vajadzības apvainot džentlmeni? Es jums saku, brālīši, ka mūsu kuģis ir tā piebāzts, kā prātīgs jūrnieks nekad nebūtu pieļāvis.

Vispārēja murdoņa liecināja — ja ne visi, tad lielākā daļa klausītāju ir tādās pašās domās.

— Mierīgi un prātīgi, kā piestāv izglītotiem angļiem, apskatīsim, kāds ir stāvoklis, — turpināja palīgs, paskatīdamies iesāņus pār plecu, lai pārliecinātos, vai turpat līdzās nestāv tas, pret kuru viņš izjuta tik svētīgu bijību. — Mēs visi kā viens esam dzimuši salinieki, nevienam nav ne lāses svešu asiņu, uz šā kuģa nav atrodams pat neviens skots vai īrs. Tāpēc lai ielūkojamies pašā šīs lietas būtībā ar mums piemītošo apdomību. Visupirmām kārtām godīgais Nikolass Nikolss noslīd no šīs ūdens mucas un salauž sev kāju. Es zinu, brālīši, gadījumus, kad ļaudis ir gāzušies no mastiem un rājām, bet tikuši cauri daudz vieglāk. Bet vai tas, cik tālu viņš aizsviež savu cilvēku, krīt svarā zināmai personai, kurai pietiek pacelt pirkstu, lai mūs visus pakārtu? Tad uz mūsu kuģa parādās svešinieks, kas pēc izskata atgādina kolonistu, un viņam nav nekā no jūsu atklātās sejas.

— Pēc skata tam puisim nav nekādas vainas, — iebilda vecais jūrnieks.

— Tur jau ir visa tā velnišķība! Izskatīgs viņš ir, tam es piekrītu, bet tas nav tāds izskatīgums, kāds iet pie sirds anglim. Man nepatīk viņa sejas izteiksme, man nekad nav paticis, ka cilvēkam ir par daudz izteiksmes, tāpēc ka ne vienmēr var saprast, ko viņam ienāks prātā darīt. Tad šis svešinieks kļūst par mūsu kuģa kapteini vai — kas ir viens un tas pats — noteicēju, bet tas, kuram tādā laikā vajadzētu stāvēt uz klāja un komandēt, guļ savā kojā un nespēj pats pagriezties uz otru halzi, kur nu vēl vadīt kuģi, un tomēr neviens nav pamanījis, kā tas viss noticis.

—   Viņš salīga ar preču saņēmēju pēc visiem likumiem, un tas viltīgais tirgonis rādījās būt gaužām priecīgs, ka var uzticēt «Karolīnu» tādam jauneklim.

— Galu galā tirgonis ir taisīts no tiem pašiem māliem kā mēs visi, un ļaunākais ir tas, ka, liekot viņu kopā, tie reti kad tiek piesūcināti ar sāļu ūdeni. Daudzi tirgotāji noņem brilles, aizver rēķinu grāmatu un paiet sāņus, lai piešmauktu kaimiņu, bet pēc tam atgriežas un redz, ka paši ir piešmaukti. Misters Beils droši vien domāja, ka dara «Karolīnas» īpašniekiem labu, kad salīga šo misteru Vailderu, bet tobrīd viņš varbūt nezināja, ka kuģis ir pārdots pašam… Kārtīgam jūrniekam pienākas cienīt tos, uz kuru kuģa viņš kalpo, tāpēc es bez vajadzības nesaukšu vārdā to personu, kura, es domāju, ir uz šā kuģa ieguvusi diezgan lielas tiesības vai nu godīga pirkuma,

vai kādā citā ceļā.

t

—  Nekad neesmu redzējis, ka kuģis būtu izvests no grūta stāvokļa tik lieliski, kā viņš šorīt izdarīja ar «Karolīnu».

Naitheds ne pārāk skaļi, bet, kā likās viņa klausītājiem, visai daudznozīmīgi iesmējās.

—  Kad kuģim ir zināma veida kapteinis, ne par ko nav jābrīnās, — viņš atbildēja, atkal kļūdams nopietns. — Kas attiecas uz mani, tad es salīgu iet no Bristoles uz Karolīnu un Jamaiku, ceļā uz turieni un atpakaļ iegriežoties Ņūportā, un droši varu teikt, ka man nav nekādas vēlēšanās doties uz kādu citu vietu. Bet, runājot par to, kā «Karolīnu» izveda no grūtā stāvokļa, kad tā atradās blakus vergu tirgotājam, nu, tas tika izdarīts labi, tādam jaunam jūrniekam pat pārāk labi. Es pats nebūtu to izdarījis labāk. Bet ko jūs, brāļi, domājat par to veci laivā? Retajam jūras vilkam būs laimējies redzēt tādu pakaļdzīšanos un izglābšanos! Esmu dzirdējis par kādu kontrabandistu, kuru viņa majestātes kuteri savas simt reizes vajājuši Lamanšā, taču viņam allaž pa rokai patrāpījusies migla, kurā iešmaukt, bet neviens cilvēks nav varējis droši pateikt, ka būtu redzējis viņu atkal iznākam no tās miglas. Tā laivele varbūt ir uzturējusi sakarus starp krastu un šo kontrabandistu, tāpēc ka es neko citu nevaru izdomāt, bet tā nu nav laiva, kurā es gribētu cilāt airus.

— Jā, aizlaidās viņš vareni! — iesaucās vecākais matrozis, kura ticība mūsu dēku meklētājam tik daudzu liecību ietekmē pamazām sāka šķobīties.

—  Tā es domāju, lai gan citi varbūt zina labāk nekā es, kurš kuģojis tikai trīsdesmit piecus gadus. Re, cik neparasti ceļas viļņi! Un paskatieties, kā mākoņu skrandas aizsegušas debesis, un tomēr no okeāna nāk pietiekami daudz gaismas, lai skolots cilvēks varētu lasīt.

— Tādu laiku, kāds ir pašreiz, es esmu redzējis bieži.

—  Bet kurš tad nav redzējis? Reti gadās, ka cilvēks, vienalga no kuras puses viņš nāktu, savā pirmajā braucienā dodas kā kapteinis. Esmu ar mieru saderēt, ka viņš nav nekāds iesācējs šajos ūdeņos. Esmu redzējis daudz sliktākas debesis un pat briesmīgāku ūdeni, bet no tādiem nekas labs nav gaidāms. Tajā naktī, kad es cietu avāriju… »

—  Ei jūs, uz vidusklāja! — uzsauca Vailders. Pat tad, ja tāda brīdinoša balss būtu nākusi no paša vētras satracinātā okeāna, šos pie skaidra prāta esošos jūrniekus tā nebūtu satraukusi vairāk kā negaidītais uzsauciens. Bet jaunajam kapteinim vajadzēja uzkliegt vēlreiz, iekāms Naitheds, kuram pienācās atsaukties pirmajam, saņēmās drosmi atbildēt.

—  Lieciet uzvilkt fokvirsbramburu, ser, — turpināja Vailders, izdzirdējis pienācīgo atbildi.

Palīgs trulā izbrīnā saskatījās ar sarunas biedriem, un daudzi skumji pakratīja galvu, iekāms viens no viņiem metās pie takelāžas vēja pusē, lai ar šaubām sirdī rāptos augšā un izpildītu pavēli.

Izmisīgā apņēmība, ar kādu Vailders vilka augšā tik daudz buru, cik šajā vētrā bija iespējams, varēja viest neticību viņa nodomiem vai spriedumiem pat māņticības mazāk ietekmētos cilvēkos nekā tie, kuri viņam tagad bija jākomandē. Ieringam un viņa vēl aprobežotākajam, tātad ari cietgalvīgākajam biedram sen bija skaidrs, ka jaunais priekšnieki cenšas aizbēgt no spokainā kuģa, kas neatlaidīgi sekoja «Karolīnai», kā viņi paši bija sekojuši. Viņiem tikai nebija vienprātības par šā mērķa sasniegšanas paņēmienu, bet šī nesaskaņa bija tik svarīga, ka abi palīgi apspriedās savā starpā atsevišķi, un Ierings, vietnieka asā sprieduma pamudināts, piegāja pie kapteiņa, apņēmies izteikt viņu kopīgo lēmumu ar tādu tiešumu, kādu prasīja pašreizējie apstākļi. Bet Vaildera skatiens bija tik ciešs un sejas izteiksme tik mierīga, ka Ierings uzdrošinājās ierunāties par bīstamo tēmu ar sev neparastu piesardzību un izvairību. Pirms vērt vaļā muti, viņš pastāvēja, gaidot, kāds labums būs no nule uzvilktās buras. Bet tajā mirklī kuģis sadūrās ar vilni, kas nikni izslēja muguru pēdas divpadsmit pāri tā priekšvadnim, un tas deva viņam drosmi runāt tālāk, lai no jauna mēģinātu pārliecināt kapteini, tāpēc ka ilgāk klusēt bija bīstami.

—   Es nemanu, ka mēs attālinātos no svešā, lai gan «Karolīna» no visa spēka laužas cauri viļņiem, — viņš iesāka, nolēmis izteikties pēc iespējas uzmanīgāk.

Vailders atkal paskatījās uz miglaino plankumu pie apvāršņa, sarauca pieri un pagriezās uz to pusi, no kurienes pūta vējš, it kā lūgtu, lai tas pūš vēl, bet neko neatbildēja.

—  Mūsu komandai nekad nav paticis sūknēt ūdeni, ser, — atsāka Ierings, veltīgi nogaidījies atbildi. — Man nav nekādas vajadzības teikt virsniekam, kurš tik labi zina savu pienākumu, ka jūrniekiem reti kad patīk sūkņi.

—  «Karolīnas» komanda uzskatīs par vajadzīgu izpildīt visu, ko es uzskatīšu par vajadzīgu pavēlēt, mister Iering.

Vailders deva šo aizkavējušos pavēli ar tādu valdonīgu izskatu, ka tas atstāja vēlamo iespaidu. Ierings pade-

8-2« 225 vigi pakāpās soli atpakaļ, izlikdamies, ka raugās skrejošajos mākoņos, tad, saņēmis dūšu, mēģināja atsākt uzbrukumu no citas puses.

—   Vai esat stingri pārliecināts, kapteini Vailder, — teica Ierings, cerībā noskaņot viņu labvēlīgi lietodams šo titulu, uz kuru mūsu dēkainim varbūt nemaz nebija tiesību, — vai esat stingri pārliecināts, ka ir cilvēka spēkos likt «Karaliskajai Karolīnai» aiziet no tā kuģa?

—  Baidos, ka ne, — atbildēja jaunais cilvēks ar tik dziļu nopūtu, it kā no krūtīm lauztos laukā visas viņu pārņēmušās šaubas.

— Lai gan jūs, ser, esat vairāk izglītots un jums uz šā kuģa ir teikšana, es zinu, ka ne. Savā laikā bieži esmu redzējis tādas sacīkstes un labi zinu, ka veltīga ir cerība tikt vēja pusē kādam no šiem skrējējiem.

— Paņemiet šo tālskati, Iering, un pasakiet man, zem kādām burām svešais iet un cik tālu, pēc jūsu domām, tas ir no mums, — teica Vailders, nelikdamies zinis par visu to, ko nupat kā bija sacījis otrs.

Godīgais un patiešām labu gribošais palīgs nolika cepuri uz kvarterklāja un izdarīja, kā bija likts. Viņš skatījās ilgi, nopietni un visu pārējo aizmirsis, tad ar plato plaukstu aizsedza tālskati un atbildēja kā cilvēks, kura pārliecība ir pilnīgi nobriedusi:

—  Ja tas kuģis būtu uzbūvēts un aprīkots tāpat kā jebkurš cits, es bez šaubīšanās teiktu, ka tas ir pilntakelēts kuģis un iet zem foka, marsburas, bramburas un klīvera.

—  Vairāk nekā tam nav?

— To es varētu apgalvot, ja man būtu iespēja pārliecināties, ka visādā ziņā tas ir tāds pats kā citi kuģi.

— Un tomēr, Iering, ar visām savām uzvilktajām burām mēs neesam ne par pēdu tikuši tam priekšā.

—   Ak Dievs, ser, — atbildēja palīgs, pašūpodams galvu kā cilvēks, kas labi apzinās, ka visi šie pūliņi nav neko vērti, — pat ja jūs saplēsīsit gabalos visas grotmasta buras, šis kuģis ne par collu neatpaliks no mums līdz pašam saules lēktam. Bet no rīta, protams, tas, kuram ir pietiekami laba redze, varbūt ieraudzīs to peldam mākoņos, lai gan vai nu man par laimi, vai par postu, man ne reizi nav gadījies redzēt kādu no šiem kreiseriem saules gaismā.

— Bet attālums? — jautāja Vailders. — Jūs neko vēl neesat teicis par attālumu.

—  Tas atkarīgs no tā, kā mērī. Svešais var atrasties mums tik tuvu, ka var iesviest mums maršā [49] galēti [50] , bet var būt arī tur, kur mēs to it kā redzam ar korpusu aiz apvāršņa.

—  Nu, bet ja tas ir tur, kur mēs to it kā redzam?

—   Tādā gadījumā tas it kā izskatās pēc apmēram sešsimt tonnu kuģa, un, spriežot vienīgi pēc tā, kas mums rādās, gribas teikt, ka tas atrodas apmēram pāris jūdžu no mums aizvēja pusē.

—  Pēc mana aprēķina iznāk tāpat. Sešas jūdzes no vēja puses smagos apstākļos nav nekāda mazā priekšrocība. Nudien, Iering, es izcelšu «Karolīnu» no ūdens, bet atraušos no tā kuģa!

— Tas būtu iespējams, ja mūsu kuģim būtu spārni kā kuitalai vai kaijai, bet, ja ir tā kā tagad, tad, manuprāt, daudz ticamāk, ka mēs noiesim dibenā.

— Pagaidām tas nes buras labi. Jūs nezināt, uz ko šis kuģis spējīgs, kad ir spiedīga vajadzība.

— Es esmu braucis ar to visādos laikos, kapteini Vailder, bet…

Ierings pēkšņi apklusa. Starp kuģi un austrumu puses apvārsni pacēlās un sāka velties uz priekšu milzīgs blāķis, draudot aprīt visu savā ceļā. Pat Vailders ar aizturētu elpu gaidīja triecienu, šajā brīdī saprazdams, ka ir pārkāpis visas veselā saprāta robežas, likdams kuģim ar tādu ātrumu iet pretī tik smagiem viļņiem. Par laimi, vilnis sašķīda dažas asis no «Karolīnas» priekšgala, apšļākdams tās klājus ar veselu putu gāzmu. Uz brīdi priekšvadnis nozuda, it kā, nejaudādams pacelties uz bangas, būtu spiests lauzties tai cauri, tad lēni uzpeldēja, miljoniem dzirkstošu okeāna kukainīšu izrotāts. Kuģis apstājās, nodrebēdams ar visu vareno un stipro korpusu kā nobiedēts zirgs, bet kad atsāka savu skrējienu, tad vairs ne tik strauji, it kā brīdinātu tos, kas vadīja kuģi, par viņu neapdomību.

Ierings klusēdams skatījās uz savu komandieri, labi apzinādamies, ka nekādi viņa vārdi nevar būt pārliecinošāki par notiekošo. Matroži vairs nekautrējās paust savu nosodījumu skaļi un izteica daudz pravietisku pareģojumu par tādu pārgalvīgu risku. Vailders it kā neko nedzirdēja. Stingri pārliecināts par savu slepeno nodomu, viņš būtu gatavs uz daudz lielāku risku, lai sasniegtu savu mērķi. Taču skaidri sadzirdams, kaut arī apslāpēts, kliedziens.no kuģa pakaļgala atgādināja viņam par citu bailēm. Ātri pagriezies, viņš piegāja klāt vēl aizvien drebošajai Gertrūdei un viņas guvernantei, kuras visas šīs garās un nogurdinošās stundas klusēdamas, bet ar lielu interesi bija vērojušas katru visniecīgāko viņa kustību.

—  Kuģis tik labi izturēja šo triecienu, ka tagad es ļoti paļaujos uz tā spēkiem, — viņš sacīja uzmundrinošā balsī, izvēlēdamies vārdus, kas varēja sievieti pilnīgi nomierināt. — īsts jūrnieks ar stipru kuģi nekad nebūs zaudētājs.

—  Mister Vailder, — atbildēja guvernante, — es labi pazīstu šo briesmīgo stihiju, kurā jūs dzīvojat. Nemēģiniet mani apmānīt. Es zinu, ka jūs palielināt ātrumu pār mēru. Vai jums ir pietiekams iemesls tādai bezbailībai?

—  Kundze… man ir.

—  Un tas, tāpat kā daudzi citi iemesli, paliks uz visiem laikiem zināms jums vienīgajam? Bet varbūt mums, kas esam spiesti līdz ar jums izjust šīs sekas, tāpat ir tiesības zināt šo iemeslu?

—  Tā kā jūs tik labi pazīstat jūrnieku arodu, — atbildēja jaunais cilvēks, viegli iesmiedamies, un šie smiekli vērta viņa iepriekš sacītos vārdus vēl satraucošākus, — tad nav vērts jums teikt, ka kuģim, lai tas ietu cieši pie vēja, ir jānes visas buras.

—   Vismaz atbildiet tiešāk kaut vai uz vienu no maniem jautājumiem. Vai šis vējš ir pietiekami labvēlīgs, lai mēs paietu garām bīstamajiem Haterasa sēkļiem?

—  Par to es šaubos.

—   Kāpēc tad mēs negriežamies atpakaļ uz ostu, no kuras izgājām?

—  Vai jūs tam piekristu? — jaunais cilvēks aši pajautāja.

—    Es gribētu tikt pie tēva, — ierunājās Gertrūde gandrīz tikpat ātri kā viņš, it kā aizrautīgajai meitenei trūktu elpas, lai izteiktu šos nedaudzos vārdus.

—  Bet es, mister Vailder, gribu atstāt šo kuģi pavisam, — mierīgi teica guvernante. — Es nelūdzu, lai jūs izskaidrojat visus šos noslēpumainos mājienus: aizgādājiet mūs atpakaļ uz Ņūportu pie mūsu draugiem, un mēs jums nekad neko vairs nejautāsim.

—  To var izdarīt, — nomurmināja mūsu dēku meklētājs, — var izdarīt. Tādā vējā, čakli strādājot, tas izdarāms dažās stundās. Mister Iering!

Palīgs viens divi bija klāt. Vailders norādīja viņam uz izplūdušo plankumu aizvēja pusē un, sniegdams tālskati, lika paskatīties vēlreiz. Abi ilgi un uzmanīgi paraudzījās tālumā.

— Tur vairs nav saredzama neviena bura! — nepacietīgi teica kapteinis pēc ilgas un pamatīgas skatīšanās.

—  Neviena bura, ser. Bet kāda tam nozīme, cik daudz buru uz tāda kuģa ir pacelts vai no kuras puses pūš vējš?

—  Iering, man šķiet, ka vējš pārāk iegriežas uz dienvidiem un mākoni mūsu traversā arvien vairāk sabiezē.

/

Lai kuģis pagriežas par dažiem rumbiem vai vairāk, un atlaidiet vēja puses brases, lai atslogotu stengas.

Vientiesīgais palīgs noklausījās pavēli ar izbrīnu, ko pat nemēģināja slēpt. Tik pieredzējušam cilvēkam kā viņš bez liekiem vārdiem bija skaidrs, ka pēc šā manevra viņi ies atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru nupat bija nākuši, un būtībā tas nozīmēja, ka «Karolīna» nesasniegs paredzētās ostas. Par zīmi, ka protestē, viņš vilcinājās izpildīt pavēli.

—   Ceru, ka nebūs nekāds grēks, ja tāds vecāks jūrnieks kā es, kapteini Vailder, uzdrošināsies izteikt savas domas par laiku, — viņš sacīja.

—  Pagriezt par dažiem rumbiem un atlaist vēja puses brases! — atkārtoja Vailders, likdams saprast, ka tas ir nopietni domāts.

Vilcināties vēl ilgāk — tas būtu bijis pāri miermīlīgā un pakļāvīgā godavīra Ieringa spēkiem. Komandas tika nodotas matrožiem un, pats par sevi saprotams, izpildītas, lai gan Naitheds un citi vecākie apkalpes locekļi diezgan skaļi un draudīgi pauda savu neapmierinātību ar neizprotamajām un šķietami nepamatotajām pārmaiņām kapteiņa noskaņojumā.

Vailders palika pilnīgi kurls pret visām šīm nepatikas izpausmēm. Ja viņš tās vispār dzirdēja, tad vai nu neuzskatīja par vajadzīgu ņemt vērā, vai tālredzīgi izlikās nesaprotam. Pa to laiku «Karolīna» kā putns, kam spārni noguruši cīniņā ar vētru un kurš meklē citu, vieglāku virzienu, padevusies vējam, kas tagad kļuva viņiem labvēlīgs, naigi slīdēja pa viļņiem, te šķeldama bangu muguras, te līgani grimdama ieplakās. Tagad jūra vēla viļņus viņu jaunā kursa virzienā, un, tā kā «Karolīna» gāja pa vējam, tad burām vairs nedraudēja briesmas. Tomēr visa komanda uzskatīja, ka, sagaidot tik baismīgu nakti, ir uzvilkts pietiekami daudz buru. Taču svešinieks, kam bija uzticēta atbildība par kuģa likteni, bija citās domās. Balsī, kas vēl aizvien atgādināja padotajiem, cik bīstama var būt nepaklausība, Vailders lika ātri pacelt vairākas papildu buras. Jaunu spēku ieguvušais kuģis drāzās pa viļņiem, atstājot aizmugurē putu sliedi, kas biezumā un spožumā varēja sacensties ar visaugstāko bangu svaidīgajām virsotnēm.

Kad buras cita pēc citas bija paceltas un pat Vailders bija spiests klusībā atzīt, ka «Karaliskā Karolīna» ar visu savu stiprumu vairāk gan neizturētu, mūsu dēkainis atkal sāka staigāt šurpu turpu pa klāju un skatīties apkārt, lai redzētu, ko devis viņa jaunais eksperiments. Līdz ar Bristoles tirdzniecības kuģi kursu bija mainījis arī svešais, kas vēl joprojām šūpojās pie apvāršņa kā samazināta un miglā tīta «Karolīnas» ēna. Taču nemaldīgais kompass vēstīja modrajam jūrniekam, ka svešais turas tajā pašā attālumā, kādā tika pirmo reizi pamanīts. Nekādi Vaildera pūliņi nebija ne par collu grozījuši abu kuģu savstarpējo izvietojumu. Aizritēja vēl viena stunda, un Vailders pēc lagas noteica, ka viņa kuģis ir nogājis trīs jūras jūdzes, bet svešais kā rēgojās, tā rēgojās rietumos, it kā būtu tikai samazināta «Karolīnas» ēna, ko tā met uz tālumā tumstošajiem mākoņiem. Pēc kursa maiņas svešā kuģa buras tagad novērotājam bija labāk saskatāmas, bet nekādas citas redzamas pārmaiņas nebija notikušas. Ja arī tā buru platība bija būtiski palielināta, tad attālums un apgrūtinātā redzamība neļāva pat šajās lietās gudrajam Ieringam to atklāt. Varbūt cienījamais palīgs savā satrauktajā prātā par daudz gribēja paļauties uz sava kaimiņa brīnumainajiem spēkiem, lai atļautos šajā gadījumā likt lietā visu savu pieredzi un spējas, bet pat Vailders bija spiests klusībā atzīt, ka svešinieks slīd pa viļņiem drīzāk kā gaisā peldošs ķermenis nevis kā jebkurš jūrniekiem pazīstams kuģis.

Pa to laiku misis Vilisa un viņas audzēkne bija aizgājušas uz savu kajīti; guvernante slepenībā priecājās par iespēju drīz atstāt kuģi, ar kuru uzsāktais brauciens bija norisis tik draudīgos apstākļos, ka tie bija izsituši no līdzsvara pat viņas skaidro un savaldīgo prātu. Gertrūde neko nezināja par kursa maiņu. Viņas nepieredzējušajām acīm tuksnesīgie okeāna plašumi izskatījās tādi paši kā vienmēr: Vailders varēja mainīt «Karolīnas» kursu, cik gribēja, viņa jaunākā un skaistākā pasažiere no tā gudrāka nekļūtu. /

Ar pašu gudro «Karolīnas» kapteini bija citādi. Viņam šajā pusnakts ceļā nebija nekā mīklaina vai apšaubāma. Viņa acis sen pazina katru zvaigzni, kas iznira no tumsas virs robainās apvāršņa līnijas, un, lai kāds pāri okeānam joņojošs brāziens apvējoja viņa degošos vaigus, viņš vienmēr varēja pateikt, no kuras debess puses tas nāk. Jaunais cilvēks saprata katru sava kuģa priekšgala nosvēršanos uz leju, viņa prāts acumirklī atsaucās visiem tā līkločiem un pagriezieniem, un viņam tikpat kā nebija vajadzības izmantot kādu no saviem amata piederumiem, kuri palīdzēja izlemt, kādu kursu ieturēt vai kā

vadīt viņam uzticētās mašīnas kustības. Tomēr viņam t /

nebija saprotama svešā kuģa neparasto manevru jēga. Šķita, ka tas ne tik daudz atkārto, cik apsteidz katru viņa visniecīgāko pavēli, un Vaildera cerību izvairīties no tik neatslābstošas modrības sagrāva tāds manevrēšanas vieglums, tāds pārākums prasmē rīkoties ar burām, kas pat viņa skaidrajam saprātam sāka izlikties pēc kāda neaprēķināma spēka izpausmes.

Kamēr mūsu piedzīvojumu meklētāju nodarbināja drūmās pārdomas, ko nevarēja neuzdzīt tādi iespaidi, debesis un jūra sāka mainīt savu veidolu. Gaišā josla, kas tik ilgi bija stiepusies gar apvārsni austrumos, piepeši izzuda, it kā debesjuma priekškars būtu mazliet pacelts, lai pavērtu ceļu vējiem, un šajā vietā pie apvāršņa sāka vilkties kopā melnu mākoņu blāķi, līdz beidzot virs ūdens bija sabiezējuši milzīgi šā dūmāja mutuļi, sajaucot abas stihijas vienā. Otrā pusē, rietumos, šis drūmais aizklājs pacēlās augstāk un «Karolīnai» taisni priekšā gar apvārsni izstiepās gara bālnēja gaismas lente. Un šajā spožajā ļaunu vēstījošajā miglā joprojām peldēja svešais kuģis, lai gan brīžiem radās iespaids, ka tā tik tikko samanāmās ērmīgās aprises izkūst gaisā.

16. nodaļa

Jau atkal šeit? Ko gribat?

Lai mēs pametam visu un noslīkstam?

Jums patiktu nogrimt?

V. Šekspīrs. Vētra

Mūsu vērīgajam dēkainim šīs ļaunu vēstījošās zīmes nepalika neievērotas. Līdzko viņš pamanīja savādo miglu, kas pēkšņi bija ietinusi noslēpumaino parādību, kuru kapteinis tik bieži bija pētījis, atskanēja viņa skaidrā, valdonīgā un satraucoši brīdinošā balss.

— Sagatavoties vētrai! — viņš kliedza. — Nolaist visas papildu buras. — Pirmie vārdi vēl nebija lāgā nonākuši līdz matrožiem, kad Vailders nokomandēja: — Nolaist katru lupatu no piķa* līdz pūpei! Jautrāk pie darba, vīri, nu!

Šo valodu «Karolīnas» komanda saprata, un tā bija divkārt gaidīta tāpēc, ka pat visupēdējais matrozis sen bija domājis, ka šis nepazīstamais kapteinis nevērīgi izturas pret kuģa drošību, ar savu pārgalvīgo rīcību ignorēdams draudīgās laika zīmes. Tomēr viņi nebija pienācīgi novērtējuši Vaildera asredzīgo modrību. Tiesa kas tiesa, viņš bija vadījis bristolieti ar tādu ātrumu, ar kādu tas līdz šim nekad nebija gājis, bet pagaidām paši fakti liecināja par labu Vailderan, jo ar viņa pārdrošo rīcību nebija nodarīti nekādi bojājumi. Lai nu kā, bet pēc negaidītās pavēles kuģī izcēlās kņada. Visās malās sasaucās matroži, cenzdamies ar savām balsīm pārmākt okeāna rēkoņu; valdīja vispārējs sajukums, taču tas pats spēks, kas tik negaidīti bija pamudinājis vīrus darboties, piešķīra jēgu viņu nemērķtiecīgajiem, kaut arī enerģiskajiem pūliņiem.

Vailders bija pacēlis balsi, lai pamodinātu samiegojušos un paskubinātu kūtros. Redzēdams, ka komanda ir sarosījusies, viņš deva pavēles ar tādu mieru, kas virzīja visu spēkus uz vajadzīgo pusi, un tomēr ar sparu, ko — viņš labi apzinājās — izraisījusi šī situācija. Milzīgie buru audekli, kas bija izskatījušies pēc daudziem viegliem mākonīšiem pie draudīgi drūmajām debesīm, velkot klāt pie rājām, drīz sāka neganti pludurēties, un pēc dažām minūtēm kuģi dzina uz priekšu tikai visizturīgākās un vissmagākās buras. Lai to panāktu, katrs matrozis sasprindzināja spēkus līdz pēdējam, paklausot komandiera noteiktajiem, ātrajiem rīkojumiem. Tad nāca īsa, raižpilna pauze. Visas acis pagriezās uz to pusi, kur bija parādījušās draudīgās zīmes.

Svešā kuģa neasais apveids bija nogrimis nespodrās gaismas straumē, kas tagad vēlās pāri jūrai kā uz visām pusēm izklīstoša puscaurspīdīga, pārdabiska un šķietami taustāma migla. Pats okeāns it kā saprata, ka pavisam tuvu ir ātra un krasa pārmaiņa. Bangas vairs nesašķīda mirguļojošās putās, un melnās ūdens masas gan bargi izslēja viļņu galvas pret austrumu pamali, taču vairs neizplatīja dīvaino starojumu. Vēl nesen spirgtais vējš, kas bija pūtis gandrīz vai ar vētras spēku, rimās un kļuva nevienmērīgs, it kā justu bijību pret kādu nevaldāmāku spēku, kas krājās pie apvāršņa tuvējā kontinenta pusē. Brāzmas no austrumiem kļuva ar katru brīdi vājākas, un pēc neticami īsa laiciņa smagās buras plaukšķēdamas sitās gar mastiem. Iestājās drausmīgs, biedējošs klusums. Šajā mirklī kā no okeāna baismajām dzīlēm izlauzusies uzliesmoja gaisma un kā negaidīts pērkona grāviens pār ūdeņiem aizdrāzās dārdoši vētras auri. Šausmu pārņemtie jūrnieki izbiedēti saskatījās kā pašas debess brīdinājumu izdzirdot. Bet viņu mierīgais un saprātīgais komandieris novērtēja šo signālu citādi. Vaildera lūpas savilkās par sevi pārliecināta jūrnieka smīnā, un viņš nievīgi nomurmināja:

— Vai tikai viņš nedomā, ka mēs guļam? Jā, nu pats ir iekļuvis ķezā un dara mums zināmu, kas sagaidāms. Bet ko tad mēs, pēc viņa domām, esam darījuši kopš nakts sardzes sākuma?

Vailders pāris reizes ātri pagājās šurpu un turpu pa kvarterklāju, aši pārlaizdams skatienu no vienas debespuses uz otru, no melnā, gandrīz nekustīgā ūdens, kurā zvalstījās viņa kuģis, uz burām, no gaidpilnā klusumā sastingušajiem komandas ļaudīm uz neskaidri vīdošajām rājām, kas šūpojās virs galvas, gluži kā zīmuļi līkloču līnijām veidojot uz ciešajām mākoņu kopām ērmīgus tēlus.

—   Nolaist apakšējās buras! — pavēlēja Vailders ar izteiksmīgu mieru. Tad, vēlreiz paraudzījies uz draudīgo apvārsni, lēni, bet ar uzsvaru piebilda: — lerēvēt… ierēvēt abas. Augšā pie burām! — tagad viņš jau kliedza. — Mudīgi novākt, mudīgi, zēni! Aiziet!

No kapteiņa toņa matroži labi saprata, kas darāms. Vienā mirklī divdesmit tumši stāvi rāpās augšā pa vantīm veikli kā pērtiķi. Vēl pēc kāda brīža platās, izturīgās buru audeklu sloksnes, cieši satītas un stingri piesietas pie rājām, bija kļuvušas nekaitīgas. Vīri nokāpa lejā tikpat ātri, kā bija uzrāpušies uz rājām, un atkal iestājās klusums. Palicis bez vēja spēka, kuģis smagi valstījās ieplakās starp viļņiem, kuri kļuva ar katru mirkli mazāki, it kā satracinātā stihija aicinātu atpakaļ savā platajā klēpī tās savas daļiņas, kurām vēl nesen bija ļāvusi kā negudrām ālēties uz savas virsmas. Ūdens nīgri skalojās gar kuģa sāniem, bet, kad «Karolīna» ar grūtībām slējās taisni pēc viena no biežajiem kritieniem iedobēs starp viļņiem, tas dzirkstošām kaskādēm noslīdēja no klājiem atpakaļ okeānā. Katra debesu nokrāsa, katra jūras skaņa, katra nomāktā un raižu pilnā seja vairoja brīža sasprindzinātību. Šajā īsajā gaidu un bezdarbības starplaikā palīgi atkal piegāja pie komandiera.

— Šausmīga nakts, kapteini Vailder! — sacīja Ierings, uzskatot, ka viņam pēc ranga pienākas runāt pirmajam.

—   Man ir gadījies piedzīvot, ka vējš mainās vēl spējāk, — atteica kapteinis.

—   Mums izdevās laikus nolaist buras, tas tiesa, ser, bet šai vēja maiņai nāk līdzi tādas draudīgas pazīmes, no kurām jābaidās pat visvecākajam jūrniekam.

—   Jā, — turpināja Naitheds aizsmakušā, bet skarbā balsī, kas bija sadzirdama pat cauri šīm bargajām dabas izpausmēm, — jā, joka pēc vis nerādīsies jūrā cilvēki, kurus es nesaukšu vārdā, tādā naktī kā šī. Tieši tādā laikā es redzēju noejam dibenā «Vezuvu», pie tam tik dziji, ka no tā mortīras brīvā gaisā neizlidotu neviena bumba, ja arī uz tā būtu palikušas rokas, lai pieliktu uguni deglim.

—  Jā, tāds pats laiks bija, kad tas grenlandiešu kuģis cieta avāriju pie Orkneju salām, — tāds nāves klusums, kāds jebkad ir bijis uz jūras.

— Džentlmeņi, — teica Vailders, savādi un varbūt pat mazliet ironiski uzsvērdams šo vārdu, — ko jūs gribat? Gaisā nav ne mazākās vēsmiņas, un kuģis ir pliks līdz pašām marsburām.

Abiem neapmierinātajiem būtu bijis grūti iebilst. Vienus slepeni mocīja neizprotamas, māņticīgas bailes, kuras stipri vairoja šīs nakts notikumi, bet neviens no viņiem nebija tādā mērā zaudējis vīrišķību un profesionālo lepnumu, lai izliktu kā uz delnas savu vājumu brīdī, kad visvairāk bija jāparāda savaldība un apņēmība. Tomēr virsroku guvušās jūtas izlauzās Ieringa atbildē, kaut arī netiešā, apslēptā veidā.

—  Jā, kuģis patiešām ir pasargāts, — viņš teica, — lai gan mēs pārliecinājāmies, ka nav viegli vadīt piekrautu kuģi pa jūru tikpat ātri kā to lidojošo kuģi, par kuru neviens nevar pateikt, kas tur stāv pie stūres, kāds ir tā kurss un kāda tam iegrime.

— Jā, — piekrita Naitheds, — es teiktu, ka «Karolīna» kā godīgs tirdzniecības kuģis ir ātra. Ir maz tādu pilntakelētu kuģu, kuri nebrauc ar karaļa vimpeļiem un varētu atstāt «Karolīnu» aiz sevis, kad tai ir uzvilktas papildu buras. Bet tādā laikā un stundā jūrniekam gribot negribot ir jāsāk domāt. Paskatieties uz palso gaismu tur, zemes pusē, kas tik ātri mums tuvojas, un pasakiet, vai tā nāk no Amerikas piekrastes vai arī to izplata svešais kuģis, kurš tik ilgi gāja mums aizvēja pusē, bet tagad beidzot sāk mūs apdzīt, lai gan te neviens nevar pateikt, kā un kāpēc viņš to dara. Es varu teikt tikai vienu: vai nu lai man seko kuģis, kura kapteini es pazīstu, vai arī es iztieku bešā.

—   Tāda ir jūsu gaume, mister Naithed, — dzedri sacīja Vailders, — man var būt arī citāda.

—  Jā, jā, — piezīmēja piesardzīgākais un diplomātiskākais Ierings, — kara laikā un vēl ar prīzes atļauju [51] katrs var vēlēties, lai sastaptais kuģis būtu viņa saimniekam svešs, citādi viņš nekad nesastaps ienaidnieku. Bet, lai gan es pats esmu dzimis anglis, es labāk paslēptos miglā no tā kuģa, nezinot, nedz kādai valstij tas pieder, nedz uz kurieni tas iet. Ak kapteini Vailder, tas ir briesmīgs skats rīta sardzei! Cik reižu esmu redzējis, kā saule uzlec austrumos, un nekas ļauns nav noticis, bet diez kas labs nav sagaidāms no dienas, ja saule aust rietumos. Es ar prieku atdotu «Karolīnas» īpašniekiem savu pēdējo mēnešalgu, lai cik grūti tā būtu pelnīta, kaut tikai zinātu, zem kāda karoga iet svešais.

—  Vai nu tas ir francūzis, spānietis vai pats velns, bet tur jau tas tuvojas! — iesaucās Vailders. Tad, pagriezies pret saspringto, tuvojošos kuģi vērojošo komandu, viņš uzkliedza balsī, kas šausmināja ar savu spēku un bargo brīdinājumu: — Uzlaist bezānfalles! Pievilkt fokmarsbrases! Velciet dūšīgi, vīri!

Apkalpe pārāk labi saprata šo satraucošo vārdu jēgu. Visi nervi un muskuļi saspringa, lai izpildītu pavēles un kuģis būtu gatavs sagaidīt vētru. Neviens nebilda ne vārda, katrs sasprindzināja līdz pēdējam visu savu prasmi un spēkus. Patiesībā nedrīkstēja nepārdomāti zaudēt ne mirkli vai izniekot kaut daļiņu cilvēku spēku.

Balsnējā, nelaimi vēstījošā migla, kas kādu stundas ceturksni bija krājusies ziemeļrietumos, tagad drāzās šurpu strauji kā sacīkšu zirgs. Gaiss jau bija pazaudējis austrumvējam piemītošo valgumu, un ap mastiem sāka šalkot vieglas pūsmas — nākošās vētras vēstneši. Tad pār okeānu aizvēlās varena brāzmaina dārdoņa, un tā virsma vispirms sāka ņirbēt, tad virmot un visbeidzot pārklājās ar baltu, tīru putu pārsegu. Pēc brīža viesulis ar pilnu krūti metās virsū nekustīgajam, izmocītajam bristolietim.

«Karolīna» uzņēma brāzmu kā jau stiprs un ļoti stabils kuģis, taču, padodamās spiedienam, sasvērās tik stipri, ka borts gandrīz iegrima ūdenī, tad baismīgā būve, it kā apzinādamās briesmas, izslēja atpakaļ atliektos mastus stāvus un lauzās tālāk cauri bangām.

— Turi stūri pie vēja! Spied pie vēja! — kliedza Vailders cauri vētras svelpoņai.

Vecais jūrnieks pie stūres precīzi izpildīja pavēles, taču veltīgi nenolaida acis no priekšējās buras malas, lai pārbaudītu, kā kuģis viņam paklausa. Augstie masti vēl divas reizes kā noreibuši sagāzās uz apvāršņa pusi un vēl divas reizes izslējās taisni, bet tad tomēr padevās varenajam vēja spiedienam un bezspēcīgais kuģis ļāvās viļņu varai.

— Tikai mieru! — teica Vailders, saķerdams aiz rokas apjukušo leringu, kad tas kā prātu zaudējis drāzās uz augšu pa klāju. — Mūsu pienākums ir būt aukstasinīgiem. Atnesiet cirvi.

Palīgs aši paklausīja, lai pats savām rokām izpildītu rīkojumu, kuram, kā viņš zināja, pēc tam bija jānāk.

—   Cirst? — pacēlis rokas, viņš jautāja balsī, kas ar savu stingrību un spēku izpirka viņa īslaicīgo apjukumu.

—  Pagaidiet! Vai kuģis vispār klausa stūrei?

—  Ne par collu, ser.

—  Tad cērtiet! — mierīgā un skaidrā balsī sacīja Vailders.

Pietika ar vienu cirtienu, lai paveiktu šo svarīgo operāciju. Ieringa pārcirsto vanti bija līdz pēdējai iespējai nostiepis tās turētais smagums, tāpēc tūlīt cits pēc cita sāka trūkt pārējie gali, atstājot mastu ar visu tā nesto svarīgo un sarežģīto takelāžas mudžekli bez atbalsta. Tad nobrīkšķēja stenga un masts nogāzās kā pie saknes aizcirsts koks.

—    Vai kuģis ceļas augstāk? — Vailders uzkliedza stūresvīram.

—  Mazliet pacēlās, ser, bet jaunā brāzma to atkal nes uz augšu.

— Cirst? — kliedza Ierings, stāvēdams pie grotmasta, kuram bija meties virsū kā tīģeris laupījumam.

— Cērtiet!

Atskanēja vēl skaļāks un briesmīgāks brīkšķis, bet šoreiz tam bija vajadzīgi vispirms vairāid spēcīgi triecieni pa pašu resno mastu. Jūras dzelme atkal uzņēma brūkošo apaļkoku, takelāžas un buru jukumu, un tajā pašā mirklī kuģis pacēlās uz viļņa un sāka negribīgi slīdēt pa vējam.

—  Izlīdzinās! Izlīdzinās! — iekliedzās divdesmit balsis, kas bija bijušas mēmas neziņā, kā izšķirsies šis dzīvības un nāves jautājums.

—   Lai iet pa vējam! — mierīgā, pavēlošā balsī teica jaunais kapteinis. — Ierēvēt fokburu! Notīrīt klāju no atlūzām! Cērtiet, cērtiet… mudīgi, vīri… ar cirvjiem, nažiem, ar visu ko un visu nost!

Cerība iedvesa vīriem sparu; tauvas, kas vēl saistīja nogāztos mastus ar kuģi, tika ātri pārcirstas, un «Karolīna», tagad bezspēcīga vētras priekšā, likās tik tikko pieskārāmies saputotajai jūras virsmai. Vējš drāzās pāri

ūdens tuksnesim tādām brāzmām, kuru dārdoņa iz-

' t

klausījās pēc attāla pērkona, un ar tādu spēku, kas, šķiet,

draudēja izcelt kuģi no ūdens. Saprātīgo matrožu vienīgā atstātā bura — marsbura — piepūtās tā, ka draudēja nolauzt pēdējo mastu. Vailders saprata, ka nav nekādas iespējas nostiprināt šo buru un ka ir jātiek no tās vaļā.

—  Masts ilgāk neizturēs tādus satricinājumus, — viņš sprieda. — Ja tas aizlidos pār bortu, tad, kuģim ejot ar tādu ātrumu, kāds no šiem triecieniem var kļūt liktenīgs. Jāsūta augšā kādi pāris vīri, lai nogriež buru no rājām.

—  Rāja liecas kā vītola rīkste, — atbildēja palīgs, — un masts ir jau iesprādzis. Ir ļoti bīstami sūtīt kādu augšā, kamēr ap mums plosās tādas brāzmas.

—   Laikam gan jums taisnība, — piekrita Vailders. — Palieciet te. Ja ar mani kas notiek, pacentieties aizvest kuģi vismaz līdz kādai ostai ne tālāk uz ziemeļiem par Virdžīnijas zemesragiem, bet pašreizējā stāvoklī nekādā ziņā nemēģiniet sasniegt Haterasu…

—   Ko jūs domājat darīt, kapteini Vailder? — viņu pārtrauca palīgs, uzlikdams roku uz pleca savam priekšniekam, kurš jau bija nosviedis uz klāja savu trīsstūreni un grasījās ģērbt nost arī kaut ko no virsdrēbēm.

—   Es gribu nocirst to marsburu, citādi mēs pazaudēsim mastu un varbūt pazudināsim arī kuģi.

— Es to redzu, ser, bet vai tas kur dzirdēts, ka kāds cits pildītu šo pienākumu Edvarda Ieringa vietā? Jūsu uzdevums ir aizvest kuģi līdz Virdžīnijas zemesragiem, bet mans — nogriezt marsburu. Ja ar mani notiek nelaime, nu tad ierakstiet to kuģa žurnālā un pielieciet klāt kādu vārdu, kā es izdarīju to, kas man bija jādara. Tā ir vispiemērotākā epitāfija jūrniekam.

Vailders neiebilda. Viņš turpināja savus novērojumus. Ierings pa to laiku apņēmīgi devās izpildīt savu solījumu. Aizgājis līdz vidusklājam, viņš izvēlējās piemērotu cirvi, tad, neteikdams ne pušplēsta vārda klusējošajiem, bet uzmanīgi vērojošajiem matrožiem, uzlēca uz fokvantīm, kur katra šķiedra un katrs pavediens bija nospriegots līdz trūkšanai. Visi saprata, ko viņš nodomājis darīt, un četri vai pieci no vecākajiem matrožiem, paklausot tai pašai lepnajai pienākuma apziņai, kas bija mudinājusi palīgu ķerties pie šā bīstamā darba, uzlēca uz veblīnēm [52] , lai kāptu debesīs, kuras acīm redzami gatavojās laist viņiem virsū simtiem viesuļu.

—Prom no fokvantīm! — uzkliedza Vailders ruporā. — Prom visi, izņemot palīgu!

Viņa vārdi sasniedza satraukto un apkaunoto Ieringa sekotāju dzirdi, taču šoreiz tie neiedarbojās. Visi bija pārāk aizņemti, lai dzirdētu, ka viņus sauc atpakaļ. Nebija pagājusi ne minūte, kad matroži jau bija uz rājas, gatavi rīkoties pēc virsnieka pavēles. Palīgs paskatījās apkārt un, nopratis, ka brīdis ir samērā labvēlīgs, gāza ar cirvi pa resno šoti, kas turēja pie rājas vienu no izplestās un gandrīz vai plīstošās buras stūriem. Iznākums bija tāds, it kā viņš būtu izsitis stūrakmeni no slikti sacementētas velves. Bura ar skaļu blīkšķi atrāvās no saitēm un kādu brīdi kā spārnu turēta paplivinājās gaisā kuģa priekšā. «Karolīna» uzsvempās uz kāda kūtra viļņa, ko bija atstājusi aiz sevis iepriekšējā vēja švīga, un smagi iegrima krācošajā ūdenī tiklab pati sava smaguma, kā ar negantu sparu no jauna uzbrūkošo brāzmu spiesta. Šajā kritiskajā brīdī, kamēr jūrnieki uz rājas skatījās uz to pusi, kur bija nozudis buraudekla mākonītis, viena no apakšējām fokvantīm pārtrūki ar brīkšķi, ko sadzirdēja Vailders.

— Kāpiet lejā! — viņš izmisīgi kliedza ruporā. — Šļūciet lejā pa bakštagām, ja gribat palikt dzīvi, visi lejā!

Tikai viens no matrožiem paguva izmantot šo brīdinājumu un vēja ātrumā nošļūkt uz klāja. Cita pēc citas trūka vantis, līdz atskanēja liktenīgais koka brīkšķis. Kādu bridi masts ar takelāžas mudžekli pašūpojās, kā paklanīdamies uz visām debess pusēm, tad, paklausot korpusa kustībām, ar smagu krakšķi iegāzās jūrā. Virves, vantis un štagas trūka līdzīgi diegiem, un viesulis dzina «Karolīnas» kailo un sagandēto korpusu tā, it kā nebūtu noticis nekas tāds, kas traucētu tās virzīšanos uz priekšu.

Katastrofai sekoja mēms, bet daiļrunīgs klusums. Likās, ka stihija ir nomierinājusies pēc paveiktā darba, un varēja just tādu kā acumirklīgu pierimumu vēju šaušalīgajā skrējienā. Vailders piesteidzās pie borta un skaidri redzēja katastrofas upurus, kuri vēl turējās pie sava nedrošā balsta. Viņš pat saskatīja, ka Ierings atvadoties māj ar roku vīrišķīgi kā jūrnieks, kas ne vien apzinās, cik bezcerīgs ir viņa stāvoklis, bet arī prot pakļāvīgi uzņemt neizbēgamo. Tad masta pārpalikas ar visiem, kuri bija tajās ieķērušies, aprija briesmīgā, pārdabiskā migla, kas apņēma kuģi no visām pusēm un sniedzās no okeāna līdz pašiem mākoņiem.

— Ātrāk nolaidiet laivu! — nokomandēja Vailders, ir neiedomādamies, ka tik nevaldāmā viesuļvētrā neviens

' r

nevar papeldēt, bet uz kuģa palikušie nespēj viņiem neko līdzēt.

Taču veltīgi bija dot šo komandu pārsteigtajiem un apjukušajiem jūrniekiem. Neviens nepakustējās, neizrādīja ne mazāko vēlēšanos izpildīt pavēli. Matroži pārbīlī skatījās apkārt, un katrs centās izlasīt biedru drūmajās sejās, cik liela, pēc viņu domām, ir kuģi piemeklējusī

nelaime, bet neviens no viņiem neizdvesa ne skanas.

/ /

—  Par veļu… par vēlu… — murmināja Vailders. — Nekāda cilvēku prasme, nekādi cilvēku pūliņi viņus neglābs.

— Bura! — Naitheds iekliedzās māņticīgās bailēs drebošā balsī.

—    Lai iet garām, — ar rūgtumu atbildēja jaunais kapteinis.

— Ja tas būtu īsts kuģis, mūsu pienākums «Karolīnas» īpašnieku un pasažieru priekšā būtu ar to aprunāties, ja vien kāds var pārkliegt šo vētru, — turpināja otrais palīgs, rādīdams uz kaut ko neskaidru, kas bija redzams caur miglu turpat netālu.

—   Aprunāties? — nomurmināja Vailders, nevilšus atkārtojot viņa vārdus. — Nē, lai nu ko, tikai ne aprunāties. Vai redzat kuģi, kas tik ātri mums tuvojas? — viņš bargi noprasīja novērotājam, kurš joprojām stāvēja ieķēries «Karolīnas» stūres ratā.

— Jā, ser.

—  Turieties tālāk no tā. Stūri pa kreisi! Varbūt tumsā viņš paiet mums garām, mēs taču esam ūdenī gandrīz līdz pašam klājam. Turieties tālāk no tā kuģa, ser!

Atskanēja parastā īsā atbilde, un Bristoles kuģis uz kādu brīdi nedaudz novirzījās no ceļa, pa kuru gāja svešais, bet, paskatījies uz to pusi otrreiz, Vailders pārliecinājās, ka šis mēģinājums ir bijis veltīgs. Dīvainais kuģis (uz «Karolīnas» visi kā viens bija pārliecināti, ka tas ir tas pats, kas tik ilgi bija redzams pie apvāršņa ziemeļrietumos) gāja cauri miglai gandrīz ar tādu pašu ātrumu kā viesuļvēji. Uz tā neredzēja nevienu buru. Katrs masts līdz pat tievajai, slaidajai bramstengai atradās savā vietā, bet vētrai ceļā nestājās ne niecīgākais buraudekla gabaliņš. Zem tā priekšvadņa griezās putu vērpetes, kuras varēja saskatīt pat apkārt virmojošajā okeānā, un, kad kuģis pienāca pietiekami tuvu, savandītā ūdens šņākas bija salīdzināmas ar ūdenskrituma šalkoņu. Sākumā «Karolīnas» ļaudis domāja, ka viņi nav redzami, un daži matroži kliedza kā negudri, ka jāiededz lākturi, lai visas šīs nakts nelaimes nebeigtos ar sadursmi.

—  Viņi mūs redz pārāk labi, — teica Vailders.

—   Jā, jā, — murmināja Naitheds, — maz ticams, ka viņi mūs neredz, turklāt ar tādām acīm, kādu nav nevienam mirstīgajam.

Jūrnieks apklusa. Pēc brīža noslēpumainais kuģis jau bija kādas simt pēdas no viņiem. Uz tā nemanīja ne mazākās dzīvības zīmes. Ja kāds arī no kaut kurienes skatījās uz izmocīto, sapluinīto Bristoles tirgotāju, tad skatījās zagšus, paslēpies tumsā, kas bija tikpat melna kā vētra, kura dzina kuģi. Kad svešinieks bija gandrīz ar roku aizsniedzams, Vailders aizturēja elpu, gaidot, kas notiks, bet, neredzēdams nekādas pazīmes, kas liecinātu, ka viņi ir pamanīti, neredzēdams nevienu cilvēka stāvu, ne mazāko mēģinājumu, ja vien būtu iespējams, apstādināt otra kuģa nevaldāmo skrējienu, viņš pasmaidīja, un kapteiņa lūpas sāka ātri kustēties, it kā viņš justos iepriecināts, ka ir pamests nelaimē. Svešais aizšāvās garām kā tumšs rēgs, un vēl pēc kāda brīža tā apveidi sāka paisot šļakatu lēvenī aizvēja pusē.

—  Tas nozūd miglā! — izsaucās Vailders, atviegloti uzelpodams pēc mokošajām gaidām.

— Jā, vai nu miglā vai mākoņos, — atsaucās Naitheds, kas tagad ne soli neatkāpās no Vaildera un ar aizdomām un neuzticību vēroja katru sava nepazīstamā komandiera kustību.

—    Man vienalga, debesīs vai jūrā, ka tikai viņš ir prom.

—  Jūrnieki parasti priecājas, ieraugot buru, kad viņi atrodas uz tik plika kuģa kā mūsējais.

—   Ļaudis bieži aiziet bojā tāpēc, ka nesaprot savas intereses. Lai iet savu ceļu, es saku un lūdzu Dievu par to. Viņš noiet četras pēdas, kad mēs noejam vienu, un es lūdzu viņam tikai vienu labvēlības pierādījumu — lai šis orkāns nenostājas līdz saules lēktam.

Naitheds satrūkās un iesāņus uzmeta sarunu bied-

/

ram skatienu, kas līdzinājās apsūdzībai. Savā māņticīgajā prātā viņš uzskatīja par zaimošanu piesaukt vētru brīdī, kad vējš, liekas, jau trakoja ar visnegantāko spēku.

—  Brāziens ir spēcīgs, es piekrītu, — viņš teica, — un daudzi jūrnieki nodzīvo mūžu, nepieredzējuši tādu vētru, bet maz ko zina par jūru cilvēks, kurš domā, ka tur, no kurienes pūš šis vējš, nav vēl stiprāka vēja.

—   Lai taču tas pūš! — iesaucās Vailders, nikni sažņaugdams dūres. — Es lūdzu debesis sūtīt vēju.

Ja arī Naithedam vēl bija palikušas šaubas par jauno svešinieku, kurš tik negaidīti bija ieņēmis Nikolasa Nikolsa vietu, tad tagad tās pilnīgi izgaisa. Viņš aizgāja pie klusajiem, pārdomās iegrimušajiem komandas vīriem ar tādu izskatu kā cilvēks, kuram radies savs noteikts viedoklis. Tomēr Vailders nepievērsa savam palīgam ne mazāko uzmanību: viņš stundām ilgi staigāja šurpu un turpu pa klāju, gan paceldams acis pret debesīm, gan bieži pārlaizdams satrauktu skatienu mākoņu aizsegtajam apvārsnim, bet «Karaliskā Karolīna», applūkāts, kails vraks, vēja dzīta, dreifēja kā dreifējusi.

17. nodaļa

/

Jel atsēdies! Tev visu stāstīšu.

V. Šekspīrs. Vētra

Tajā briesmīgajā brīdī, kad Ierings kopā ar saviem nelaimes biedriem no galvu reibinošā augstuma iekrita jūrā, vētra sasniedza savu kulmināciju. Vējš pēc šā traģiskā notikuma gan vēl pūta, tomēr pakāpeniski atslāba. Vētrai pierimstot, viļņi sāka noplakt, bet kuģis lēni virzījās uz priekšu. Nākamās divas stundas Vailders, liekot lietā visu savu amata prasmi, nenogurstoši cīnījās ar stihiju, lai sabeigtais «Karolīnas» korpuss nekristu par laupījumu rijīgajiem ūdeņiem. Taču kapteinis lieliski prata savu darbu un godam tika galā ar uzdevumu, bet, kad austrumu pamalē sāka svīst gaismiņa, vējš jau bija gandrīz nostājies un jūra nomierinājusies. Šajās mokpilnajās stundās neviens no kuģa ļaudīm, izņemot divus pieredzējušus matrožus, kurus viņš, vētrai sākoties, bija nolicis pie stūres, nepakustināja ne pirkstu, lai palīdzētu mūsu dēku meklētājam. Bet Vailders nelikās zinis par šo nolaidību, tāpēc ka viss bija atkarīgs no viņa apdomības, kā arī no abu viņa komandēto jūrnieku pūlēm.

Uzaususī saule apspīdēja ainu, kas bija pavisam citāda nekā aizvadītās nakts haoss. Likās, ka vēji izšķieduši visu savu niknumu pārlaistajā vētrā. Vidējās sardzes beigās mēreni stiprās brāzmas bija krietni atslābušas, pēc tam pārgājušas nenoteiktā brīzē, bet, saulei lecot, bija iestājies pilnīgs bezvējš.

Vēl bija agrs, un skaidrās debesis solīja dienu, kad varēs paveikt visu nepieciešamo, lai kuģis atkal klausītu cilvēka gribai.

— Sagatavot sūkņus! — uzsauca Vailders, pamanījis, ka vīri lien ārā no dažādām spraugām, kur bija paslēpušies pagājušajā naktī.

—  Vai dzirdat mani, ser? — viņš piebilda, redzot, ka neviens nepakustas, lai izpildītu pavēli. — Sagatavot sūkņus, un tā ka kuģī nepaliktu ne colla ūdens!

Naitheds, kuru Vailders bija uzrunājis, iesāņus ar baltu aci palūkojās uz savu komandieri un daudznozīmīgi pārmija skatienus ar biedriem, iekāms izrādīja kaut mazāko piekāpību. Taču priekšnieka valdonīgajā sejas izteiksmē bija kaut kas tāds, kas viņam lika paklausīt. Bet, kad ūdens kāpa aizvien augstāk un viņi ieraudzīja labi zināmās draudīgās sūces pazīmes, gausie matroži nedaudz sarosījās. Mēģinājums tika atkārtots enerģiskāk un rūpīgāk.

—  Ja kāds ar pesteļošanu var dabūt sausas tilpnes, kuras jau ir pa pusei pilnas ar ūdeni, tad lai dara to ātrāk, — teica Naitheds, vēlreiz draudīgi paskatīdamies uz piesardzīgi nogaidošo Vailderu, — tāpēc ka ar viena paša nemākuļa izveicību ir par maz, lai piespiestu darboties «Karaliskās Karolīnas» sūkņus.

/

—   Vai tad kuģim ir sūce? — jautāja kapteinis, un nepacietība viņa balsī liecināja, cik svarīgu nozīmi viņš piešķir šai ziņai.

—  Vēl vakar es būtu ar drošu prātu parakstījis līgumu ar jebkuru kuģi, kas peld pa šo okeānu, un, ja kāds būtu man prasījis, vai es pazīstu tā dabu un īpatnības, es nešauboties būtu atbildējis «jā», un tas ir tikpat droši kā tas, ka mani sauc Frānsiss Naitheds. Bet es redzu, ka pašam vecākajam jūrniekam vēl ir ko pamācīties no ūdens, kaut vai viņš brauktu pāri upei plakandibenē.

—  Ko jūs ar to gribat teikt, ser? — jautāja Vailders, kas tikai tagad pamanīja sava palīga dumpīgo skatienu un matrožu draudīgo izturēšanos. — Nekavējoties sagatavot sūkņus, un lai kuģis būtu sauss!

Naitheds bez steigas izpildīja pavēles pirmo daļu, un pēc neilga laika viss bija sagatavots nepieciešamajai un, kā varētu likties, steidzamajai sūknēšanai. Tomēr neviens neķērās pie šā smagā darba. Vailders, kas bija izraisījis šo rūgšanu, uzreiz pamanīja, ka kuģa ļaudis paklausa negribīgi, atkārtoja pavēli stingrāk, nosaukdams divus matrožus vārdā un likdams viņiem parādīt citiem paklausības piemēru. Matroži vilcinājās, gaidot, ka palīgs dos signālu dumpim.

—   Kāda vajadzība uz tāda kuģa kā šis daibināt sūkņus? — aizsmakušā balsī iesmiedamies, teica Naitheds, kurā slēptas bailes cīnījās ar atklātu naidu. — Pēc visa pagājušajā naktī redzētā neviens nebrīnītos, ja «Karolīna» sāktu grūst ārā ūdeni kā valis.

—   Kā lai saprot šo vilcināšanos un šīs runas? — jautāja Vailders, stingrā solī pieiedams klāt savam palīgam un paskatīdamies viņam acīs vēl izaicinošāk. — Jūs, kuram tik grūtā brīdī vajadzētu būt vīriem par paraugu, uzdrošināties kūdīt viņus uz nepaklausību?

Palīgs atlēca soli atpakaļ, viņa lūpas noraustījās, taču atbilde nebija dzirdama. Vailders mierīgi un stingri pavēlēja viņam stāties pie sūkņa. Tad Naitheds atguva balsi un kategoriski atteicās. Pēc brīža viņš nogāzās pie saniknotā komandiera kājām, saņēmis sitienu, kuru atvairīt viņam nebija ne izveicības, ne spēka. Redzot šo apņēmīgo rīcību, matroži uz īsu mirkli neizlēmīgi sastinga, tad visi kā viens kliegdami metās virsū neaizsargātajam dēkainim — sākās atklāts dumpis. Desmitiem roku jau nežēlīgi zilināja Vailderu, kad pēkšņi kliedziens no kvarterklāja apstādināja uzbrucējus. Kliedzēja bija Gertrūde, un viņas balss laimīgā kārtā atskurbināja rupjo, neaudzināto ļaužu baru, kas vairs nevaldīja pār savām atmodinātajām kaislībām un bija gatavs uz jebkuru varmācību. Vailderu negribīgi palaida vaļā, un sadusmotie jūrnieki pagriezās pret to, kura, kaut vai uz neilgu laiku, tomēr bija aizkavējusi viņus īstenot savu nodomu.

Izšķirīgākajās aizvadītās nakts stundās tie, kam pienākums bija licis atrasties uz klāja, bija aizmirsuši, ka uz kuģa ir pasažieres. Ja kādam viņas vispār bija ienākušas prātā, tad vienīgi jaunajam jūrniekam tajos retajos mirkļos, kad, vadot kuģi, viņam atmiņā pavīdēja jaukākas ainas par tām, kuras skatienam pavēra trakojošā stihija. Naitheds bija ieminējies par viņām tā, it kā runa būtu par kaut kādu kravas daļu, bet viņu liktenis maz uztrauca šo nocietināto cilvēku. Tāpēc misis Vilisa un viņas audzēkne bija visu laiku palikušas apakšā, nezinot galīgi neko par nelaimi, kas bija piemeklējusi «Karolīnu». Gulēdamas savās kojās, viņas bija dzirdējušas vēja kaucienus un nemitīgo okeāna rēkoņu, bet cauri šiem parastajiem vētras trokšņiem nebija saklausījušas mastu brīkšķus un matrožu aizsmakušos kliedzienus. Briesmīgajos neziņas brīžos, kad bristolietis bija sasvēries uz sāniem, guvernantei, kurai bija vairāk saprašanas jūras lietās, gan bija radušās nelāgas aizdomas par patieso stāvokli, bet, apzinādamās savu pilnīgo nevarību un negribēdama uztraukt savu mazāk zinošo ceļabiedri, viņa bija novaldījusies, lai nesacītu ne pieci. Pēc tam iestājies klusums un šķietamais miers viņu pārliecināja, ka bažas ir bijušas veltīgas, un ilgi pirms rītausmas viņas abas ar Gertrūdi iegrima spirdzinošā miegā. No rīta viņas bija pamodušās, izgājušas uz klāja un vēl nebija atguvušās no ieraudzītās postažas, kas atklājās viņu acīm, kad notika sen iecerētais uzbrukums Vailderam.

— Ko nozīmē šī šausmīgā pārmaiņa? — pavēloši noprasīja misis Vilisa; viņai drebēja lūpas un, lai gan viņa lieliski prata valdīt pār savām jūtām, vaigus klāja nāves bālums.

Vailderam acis kvēloja, seja bija drūma kā debesis, no kurām viņam nupat bija palaimējies aizbēgt, un, draudīgi pacēlis roku pret uzbrucējiem, viņš atbildēja:

—   Tā nozīmē dumpi, kundze, zemisku, nodevīgu dumpi!

—   Vai tad dumpis var nolauzt kuģim mastus un pamest to bezspēcīgu viļņu varā?

— Paklausieties, kundze! — rupji iejaucās palīgs. — Es jums teikšu skaidri un gaiši, jo ir labi zināms, ka jūs esat uzkāpusi uz «Karolīnas» kā par maksu braucoša pasažiere. Šonakt es redzēju debesis un okeānu tādu, kādus līdz šim nebiju redzējis. Vieni kuģi, vēja dzīti, drāzās viegli un mundri kā korķi, un visa takelāža tiem stāvēja savā vietā, turpretī citiem masti bija noskūti tā, kā ar bārdas nazi noskuj zodu. Mums ceļā patrāpījās kreiseri, kas gāja, neviena nevadīti; vārdu sakot, nevienam no mums nebija gadījies stāvēt tādā sardzē kā pagājušonakt.

—  Bet kāds tam sakars ar vardarbību, kuras lieciniece es nupat kā biju? Vai šim kuģim ir lemts ciest visas nelaimes? Vai jūs to varat paskaidrot, mister Vailder?

—  Jūs vismaz nevarat teikt, ka es jūs nebrīdināju, — ar rūgtumu atbildēja Vailders.

— Jā, velns ir spiests būt godīgs, — secināja kapteiņa palīgs. — Visi viņa draiskuli kuģo pēc viņa pavēles, un, paldies Dievam, lai kā viņš gribētu tos uzraudzīt, viņam nav ne dūšas, ne spēka to izdarīt. Citādi mierīgs brauciens šajos juku laikos būtu tāds retums, ka atrastos maz tādu, kuriem pietiktu drosmes pelnīt sev iztiku uz jūras. Brīdinājumi! To nu gan mums netrūka. Zīmīgi, ka preču saņēmējs neievēroja, ka Nikolass Nikolss salauza kāju tieši tajā brīdī, kad tika pacelts enkurs. Es neatceros, ka tādā nelaimīgā reizē nebūtu atgadījies kaut kas nelāgs. Un vai tas vecais laivā arī nebija mums brīdinājums? Un pēc tam, kad locis tika ar varu izmests no kuģa, arī nekas labs nebija sagaidāms. Un, it kā ar to vēl būtu par maz, mēs nevis paklausām mājieniem un mierīgi stāvam uz enkura, bet laižamies ceļā un atstājam drošo un draudzīgo ostu, turklāt kādā dienā? Piektdienā! [53] tad nav ko taisīt lielas acis par to, kas noticis. Es tikai brīnos, ka vēl esmu dzīvs. Bet iemesls tam ir vienkāršs: es ticu tam, kam ir jātic, nevis nepazīstamiem jūrniekiem un svešiem kapteiņiem. Ja Edvards Ierings būtu darījis tāpat, viņam zem kājām vēl būtu klāja dēļi, bet, lai gan viņš puslīdz ticēja tam, ko redzēja, galu galā tomēr bija pārāk lētticīgs un paļāvās visādiem aizspriedumiem.

Kaut arī Vailderam šis rūpīgi izklāstītais palīga ticības apliecinājums bija diezgan labi saprotams, abām klausītājām tas joprojām bija mīkla. Tomēr Naitheds nebija no tiem, kas paliek pusceļā, un viņš nebija gājis tik tālu, lai atteiktos no sava nodoma. Viņš dažos vārdos paskaidroja misis Vilisai, ka kuģis ir bēdīgā stāvoklī un ka galīgi nav ticams, ka tas varētu noturēties uz ūdens vēl vairākas stundas, jo viņš pats savām acīm pārliecinājies, ka tilpnes jau ir pa pusei pilnas ar ūdeni.

— Un kas tagad būtu darāms? — jautāja guvernante, uzmezdama raižpilnu skatienu bālajai Gertrūdei, kas uzmanīgi ieklausījās viņu sarunā. — Vai tuvumā nav kāds kuģis, kas varētu mūs nocelt no šā vraka? Vai tiešām mums jāaiziet bojā bez palīdzības?

— Lai Dievs pasarga mūs no nepazīstamiem kuģiem! — iesaucās īgnais Naitheds. — Pakaļgalā ir laiva, bet zemei ir jābūt kādas četrdesmit jūdzes uz ziemeļrietumiem; ūdens un ēdamā ir gana, bet ducis stipru roku var ātri aizairēt līdz Amerikas kontinentam, protams, ja Amerika vēl atrodas tur, kur mēs to redzējām vakar ap saulrietu.

— Jūs esat nodomājis pamest kuģi?

— Jā. Katram kārtīgam jūrniekam ir jāievēro īpašnieku intereses, taču dzīvība ir dārgāka par zeltu.

—  Lai notiek Dieva griba! Bet jūs taču neturat ļaunu prātu uz to džentlmeni, kurš — es par to esmu pilnīgi pārliecināta —, grūtā brīdī ir komandējis kuģi kā pieredzējis jūrnieks.

Naitheds kaut ko nomurmināja par saviem nodomiem un pagāja sāņus, acīmredzot gribēdams aprunāties ar matrožiem, kuri, šķiet, bija gatavi atbalstīt jebkuru viņa nodomu, lai cik kļūdains vai pat nelikumīgs tas arī būtu. Šajās nedaudzajās neziņas minūtēs Vailders stāvēja klusēdams un izturējās mierīgi; ap viņa lūpām rotājās nicinošs smīns, it kā šobrīd nevis tiktu izlemts viņa paša liktenis, bet visi pārējie būtu viņa varā. Kad aplamīgie matroži beidzot bija vienojušies, palīgs iznāca priekšā, lai pasludinātu viņu lēmumu. Vārdi gan bija lieki, sprieduma jēga tāpat bija skaidra: daži matroži nekavējoties aizgāja nolaist ūdenī glābšanas laivu, bet citi pa to laiku sāka likt laivā visu nepieciešamo.

—  Tajā laivā pietiek vietas visiem kristīgajiem, kas atrodas uz šā kuģa, — nobeidza Naitheds. — Kas attiecas uz tiem, kuri paļaujas uz citiem spēkiem, nu, lai viņi sauc palīgā savus aizgādņus.

— Vai no tā man jāsecina, — mierīgi apjautājās Vailders, — ka esat nodomājis pamest kuģi un atteikties no sava pienākuma pildīšanas?

Saniknotais Naitheds uzmeta kapteinim skatienu, kurā bailes cīnījās ar triumfu, un atbildēja:

—  Tādam kā jūs, kas prot vadīt kuģi bez apkalpes, laiva nemaz nav vajadzīga. Bez tam jūs nevarēsit teikt saviem draugiem, vienalga, kas viņi arī būtu, ka esam jūs atstājuši bez jebkādiem līdzekļiem nokļūšanai līdz krastam, ja jūs vispār esat sauszemes putns. Tur ir barkass!

— Barkass! Jūs taču labi zināt, ka bez mastiem mēs pat kopīgiem spēkiem nevarētu to nocelt no klāja, citādi tas nebūtu palicis.

— Tas, kurš aizvāca mastus no «Karolīnas», varēs arī atlikt ,tos atpakaļ, — izsmējīgi atteica palīgs.— Pēc jūsu aizbraukšanas nepaies ne stunda, kad te piestās pontons ar bukiem [54] , lai ieliktu apaļkokus atpakaļ ligzdās, un jūs varēsit mierīgi kuģot tālāk.

Vailders nepagodināja viņu ar atbildi. Viņš sāka domīgi staigāt pa kJāju, tomēr nezaudējot savaldību. Pa to laiku matroži, gribēdami pēc iespējas ātrāk atstāt vraku, rosīgi veica sagatavošanās darbus. Izbrīnītās un satrauktās sievietes nebija lāgā paguvušas attapties, kad nevarīgo kapteini aiznesa viņām garām uz laivu un pēc brīža arī viņas uzaicināja ieņemt vietas blakus kapteinim.

Uzaicinātas rīkoties, sievietes saprata, ka nepieciešams kaut ko izlemt. Viņas baidījās, ka iebilst būtu veltīgi, jo niknie, ļaunie skatieni, kurus ietiepīgie, stulbie matroži, darīdami savu darbu, laiku pa laikam uzmeta Vailderam, solīja jaunu varmācības uzliesmojumu. Guvernantei ienāca prātā griezties pie ievainotā, bet, redzēdama, cik tramīgi jaunais cilvēks skatās apkārt, kā cenšas aizklāt sāpju un izmisuma pārvērsto seju ar segām, kurās bija ievīstīts, viņa skaidrāk par skaidru saprata, ka nav ko gaidīt no viņa palīdzību.

— Ko lai mēs darām? — viņa beidzot jautāja šķietami vienaldzīgajam jauneklim, kuram juta līdzi.

—Ja es zinātu! — viņš ātri atbildēja, pārlaizdams ašu, bet uzmanīgu skatienu visam apvārsnim. — Var gadīties, ka viņi sasniedz krastu. Ja bezvējš pieturas divdesmit četras stundas, tad droši.

— Bet ja ne?

—  Ziemeļrietumu vai jebkurš cits vējš viņus pazudinās.

— Bet kuģis?

— Ja to pametīs Dieva ziņā, tas nogrims.

— Tādā gadījumā es pamēģināšu aizlikt šīm akmens sirdīm kādu vārdu jums par labu. Es gan nezinu, kāpēc man tā rūp jūsu liktenis, neizdibināmais jaunais cilvēk, bet es esmu gatava daudz ko paciest, lai izglābtu jūs no šīm briesmām.

—  Pagaidiet, dārgā kundze, — teica Vailders, atturēdams viņu ar cieņas pilnu rokas kustību. — Es nevaru atstāt kuģi.

—  To mēs vēl nezinām. Visstūrgalvīgākos raksturus var padarīt piekļāvīgus, pat muļķību var piespiest uzklausīt saprāta balsi… Es varu pierunāt.

—   Ir jāsavalda viena dvēsele, jāpārliecina viens prāts, jāuzveic viens aizspriedums, bet tam jums nepietiek spēka.

—  Kura dvēsele, prāts un aizspriedums tas ir?

—  Manis paša.

—  Ko jūs ar to gribat teikt, ser? Vai tiešām jums ir tik maz dvēseles spēka, ka dusmas uz šiem cilvēkiem mudina jūs uz neprātīgu rīcību?

—  Vai tad es izskatos pēc neprātīga? — jautāja Vailders. — Jūtas, kuras valda pār mani, varbūt ir neīstas, bet tās izriet no maniem paradumiem, uzskatiem, es pat teiktu — no maniem principiem. Gods liedz man pamest kuģi, kuru es komandēju, pat ja no tā palicis pāri viens dēlis.

—  Ko šādā nestundā viens var izdarīt?

—   Neko, — ar skumīgu smaidu atbildēja Vailders. — Man jāmirst, lai citi pēc manis tikpat godīgi pildītu savu pienākumu.

Misis Vilisa un Gertrūde ar līdzjūtību un bailēm uzmanīgi raudzījās viņa atmaigstošajās acīs un mierīgajā sejā. Sajā aukstasinīgajā sejas izteiksmē guvernante lasīja nelokāmu apņēmību, bet viņas audzēkne, iztēlodamās, cik briesmīgs liktenis gaida kapteini, savā jaunajā dvēselē tomēr juta prieku un bija gatava ticēt, ka viņa uzupurēšanās ir slavējama. Taču guvernante Vaildera apņēmībā redzēja jaunus iemeslus bažām. Līdz šim misis Vilisa nebija iedrošinājusies uzticēt savu un savas aizbilstamās likteni bandai, kas šobrīd vienīgā saimniekoja uz kuģa, bet tagad šie rupjie, skaļie izsaucieni pasteigties un kāpt laivā pie viņiem divkārt pastiprināja guvernantes neuzticību.

— Ak kungs, kaut es zinātu, ko darīt! — viņa iesaucās.

—   Pasakiet mums kaut» ko, jaunais cilvēk, dodiet mums padomu, kā jūs dotu savai mātei un māsai.

— Ja man būtu tā laime saukt par savām tik tuvas un dārgas radinieces, nekas mūs nešķirtu tādā brīdī kā šis.

—  Vai tiem, kas paliek uz sapostītā kuģa, ir cerība?

— Pavisam niecīga.

— Bet tiem, kas laivā?

Gandrīz minūti Vailders vilcinājās ar atbildi. Viņš atkal ilgi un vērīgi lūkojās skaidrajā, plašajā debesjumā, uz to pusi, kur aiz apvāršņa atradās tālais kontinents. Viņa modrajām acīm nepaslīdēja garām neviena pazīme, kas varēja vēstīt laika maiņu, bet sejā atspoguļojās visas viņu pārņēmušās jūtas.

—  Tā kā esmu vīrietis, — viņš kaismīgi teica, — un mans pienākums ir ne vien dot padomu, bet arī jūs sargāt, tad es neuzticos šim laikam. Es domāju, ka mūsu izredzes tikt ieraudzītiem no kāda garām braucoša kuģa ir tikpat lielas kā ar laivu aizbraukušajiem sasniegt krastu.

—  Tādā gadījumā mēs paliekam, — sacīja Gertrūde, un pirmo reizi kopš parādīšanās uz klāja viņas bālajos vaigos saskrēja sārtums. — Man nepatīk tie nelaimes putni, ar kuriem mums būtu jābrauc vienā laivā.

—  Žiglāk, žiglāk! — nepacietīgi skubināja Naitheds.

—   Katra gaismas minūte ir mūža nedēļas, bet katra bezvēja sekunde — gada vētra. Žiglāk, žiglāk, citādi mēs braucam prom bez jums!

Misis Vilisa neatbildēja, stāvēdama kā šaubu un neizlēmības iemiesojums. Ūdenī nošļakstēja airi, un pēc brīža laiva, sešu spēcīgu roku pāru dzīta, aizslīdēja pa

viļņiem.

/ /

—  Pagaidiet! — pēkšņā apņēmībā iekliedzās guvernante. — Ja ne mani, tad paņemiet vismaz manu bērnu!

Palīgs atmeta ar roku, kaut ko noducināja savā rupjajā balsī, un tā arī bija vienīgā atbilde uz viņas lūgumu. Iestājās ilgs, dziļš klusums, bija dzirdama tikai uz kuģa pamesto elpa. Laivā sēdošo jūrnieku bargās sejas drīz kļuva miglainas un izplūda tālumā, un tad arī pati laiva sāka acīm redzami rukt, līdz atgādināja tikko samanāmu tumšu lāsumu, kas vienmērīgi cēlās un grima zilajos viļņos. Visu šo laiku neviens pat čukstus nebilda ne vārda. Trīs palicēji skatījās uz aizbraucošo laivu, līdz acis sāka sāpēt, un tikai tad, kad acis vairs neko nespēja izšķirt, Vailders atguvās no viņu pārņēmušā stinguma. Viņš palūkojās uz ceļabiedrēm un piespieda roku pie pieres, it kā viņam būtu sajaukusi prātu atbildība, ko viņš bija uzņēmies, ieteikdams sievietēm palikt. Bet urdīgās bažas izgaisa, atdodot vietu stingrai apņēmībai, kas viņu bieži bija glābusi grūtos brīžos.

—   Viņi ir prom! — teica Vailders, smagi atvilkdams elpu, it kā viņam kaut kas ilgi būtu traucējis elpot.

—   Viņi ir prom! — kā atbalss atkārtoja guvernante, uzmezdama satrauktu skatienu kā marmora tēls nekustīgajai audzēknei. — Cerību vairs nekādu!

Vailders arī palūkojās uz skaisto mēmo statuju, un viņa skatiens bija ne mazāk izteiksmīgs kā sievietei, kura bija meiteni audzinājusi kopš mazotnes. Vaildera vaigs kļuva domīgs un lūpas sakniebās, viņam pūloties sakopot visu savu pieredzi un drosmīgo iztēli.

—   Vai vēl ir cerība? — jautāja guvernante, ar neatslābstošu uzmanību vērodama, kā mainās viņa sejas izteiksme. Drūmums pagaisa, un kā saules spīdums, kas izlaužas cauri vismelnākajiem mākoņiem, viņa vaibstus apstaroja smaids.

—    Ir gan! — viņš apņēmīgi sacīja. — Viss vēl nav pagalam.

—    Tādā gadījumā tencināsim Viņu, kas valda pār okeānu un zemi! — iesaucās pateicīgā guvernante, Jaudama vaļu ilgi aizturētajām asarām.

Gertrūde apķērās ap kaklu savai audzinātājai, un viņu nevaldāmās asaras sajaucās kopā.

—  Bet tagad, dārgā kundze, — teica Gertrūde, atraisīdamās no guvernantes apkampieniem, — paļausimies uz mistera Vaildera prasmi: viņš paredzēja un pareģoja šīs briesmas, tātad var iepriekš paredzēt arī mūsu glābiņu.

—   Paredzēja un pareģoja? — iebilda guvernante balsī, kas liecināja, ka paļāvība uz svešinieka profesionālo nojautu viņai nebūt nav tik bezgalīga kā viņas jaunākajai un dedzīgākajai ceļabiedrei. — Neviens mirstīgais nevarēja paredzēt šo nelaimi, un, ja arī būtu paredzējis, tad viņš būtu mēģinājis izvairīties no briesmām. Mister Vailder, es jūs neapgrūtināšu ar lūgumiem visu paskaidrot, un tam šobrīd nav arī nekādas nozīmes, bet vai jūs neatteiksities darīt zināmu, kāds pamats ir jūsu cerībām?

Vailders steidza apmierināt ziņkāri, kurai, to viņš zināja, vajadzēja būt tikpat mokošai, cik dabiskai. Lai izmantotu iestājušos bezvēju, dumpinieki bija atstājuši uz kuģa vislielāko un visdrošāko no abām laivām, labi zinādami, ka tās nolaišanai ūdenī no paliktņiem starp galveno mastu stumburiem būtu vajadzīgs stundām ilgs zvēra darbs. Šī operācija, kam, lietojot parastās kuģa ceļamierīces, būtu vajadzīgas dažas minūtes, tagad prasītu no Vaildera un sievietēm visu spēku sasprindzinājumu un arī pārāk daudz stundu, kuras viņi pamatoti uzskatīja par tik dārgām šajā aukainajā un nepastāvīgajā gadalaikā. Vailders ieteica salikt laiviņā visu nepieciešamo, kas uz ātru roku savācams, tad sakāpt tajā pašiem un gaidīt kritisko brīdi, kad vraks sāks grimt.

—  Un to jūs saucat par cerību? — aiz vilšanās nobālēdama, iesaucās misis Vilisa, kad Vailders bija īsumā izklāstījis savu plānu. — Esmu dzirdējusi, ka virpulis, kas paliek aiz grimstoša kuģa, ierauj dzelmē visus mazākus priekšmetus, kuri peld tuvumā.

—  Dažreiz tā gadās, negribu jūs krāpt, bet uzskatu, ka iespēja izglābties ir tikpat liela kā iespēja aiziet dibenā kopā ar «Karolīnu».

—  Tas ir briesmīgi, — nomurmināja guvernante, — bet lai notiek Dieva prāts! Bet vai nevar spēku aizstāt ar atjautību un nolaist laivu no klāja pirms liktenīgā brīža?

Vailders noliedzoši papurināja galvu.

—   Mēs nemaz neesam tik nevarīgas, kā jūs varbūt domājat, — ierunājās Gertrūde. — Tikai vadiet mūs, un tad jau redzēsim, kas darāms. Te ir Kasandra, — viņa piebilda, pagriezdamās pret melno meiteni, kas stāvēja aiz savas jaunās, degsmīgās kundzes ar viņas mantiju un šalli uz rokas, it kā sagatavojusies pavadīt viņu rīta pastaigā. — Te ir Kasandra, kura viena pati ir gandrīz tikpat stipra kā vīrietis.

—  Kaut viņai būtu divdesmit vīriešu spēks, es varētu izstiepties, bet nevarētu bez ierīcēm nolaist laivu ūdenī. Bet runājot mēs zaudējam laiku. Es nokāpšu lejā paskatīties, cik ilgi mums vēl ir izredzes noturēties, un tad sāksim gatavoties. Pat jūs, pēc skata trauslā, jaukā būtne, varat šajā ziņā būt noderīga.

Vailders norādīja uz dažiem sīkiem priekšmetiem, kas varēja būt viņiem nepieciešami, ja izdotos attālināties no grimstošā kuģa, un deva padomu bez vilcināšanās salikt tos laivā. Kamēr visas trīs sievietes pildīja viņa rīkojumu, Vailders nokāpa lejā, lai paskatītos, cik ātri nāk klāt ūdens, un aplēstu, cik daudz laika ir atlicis līdz kuģa galīgai nogrimšanai. Apskates rezultāti bija bēdīgāki, nekā viņš bija domājis. Bez mastiem palikušais kuģis bija tik sīvi cīnījies ar viļņiem, ka ūdens sūcās iekšā pa daudzām šuvēm, un, tā kā tilpņu augšējā daļa jau bija zem jūras līmeņa, tad ūdens gāzās iekšā ar šaušalīgu ātrumu. Apskatījies visapkārt un redzēdams, kas viņiem draud, jaunais jūrnieks sarūgtinājumā nolādēja stulbumu un māņticību, kas bija piespieduši komandu pamest kuģi. Pasaulē nav tāda ļaunuma, ko nevarētu pieveikt ar darbu un izmaņu, taču, palicis bez palīdzības, viņš saprata, cik bezjēdzīgi ir mēģinājumi novilcināt nenovēršamo katastrofu. Ar smagu sirdi atgriezies uz klāja, viņš tūlīt ķērās pie nepieciešamajiem sagatavošanas darbiem, kas viņiem solīja pēdējo iespēju izglābties.

Kamēr Vaildera ceļabiedres darīja visu, kas bija viņu spēkos, cenšoties apslāpēt drūmās nojautas, viņš uzslēja abus laivas mastus un pārnesa uz turieni buras un citus priekšmetus, kas varēja noderēt veiksmes gadījumā. Šajās rūpēs divas stundas aizskrēja kā viens mirklis. Šajā laikā viss bija sagatavots. Tad Vailders pārcirta tauvas, kas bija turējušas laivu vietā, «Karolīnai» kustoties, un tagad laiva balstījās tieši uz koka paliktņiem un to nekas vairs nesaistīja ar kuģi, kurš jau bija iegrimis tik dziļi, ka kuru katru brīdi varēja nozust dzelmē. Kad šis piesardzības pasākums bija veikts, kapteinis uzaicināja sievietes kāpt laivā, jo varēja gadīties, ka izšķīrējs brīdis ir tuvāk, nekā viņš domāja: Vailders pārāk labi zināja, ka grimstošs kuģis ir līdzīgs brūkošai sienai, kas viegli var sagāzties. Tad viņš sāka šķirot mantas, ar kurām ceļabiedres bija tā piezlāģējušas laivu, ka viņiem būtu grūti atrast tajā vietu pašiem sev. Neklausīdamies nēģerietes nebeidzamajos skaļajos iebildumos, Vailders izlidināja pār bortu kastes, ceļasomas un saiņus, jo uzskatīja, ka svarīgāka par visu ir viņu drošība. Drīz laiva bija tīra no visa, kas tajā, vārda tiešā nozīmē, bija samests; ar to, kas bija atstāts, pilnīgi pietika visu viņu vajadzību apmierināšanai. Ja viņiem izdotos aizbēgt no bīstamā kuģa, viņiem būtu tik vien kā tas, kas mugurā.

Ātrāk Vailders nelikās mierā. Viņš bija sakārtojis buras, lai tās viens divi varētu pacelt, bija rūpīgi pārliecinājies, ka neviens atrisis gals, kas varētu paraut viņus zem grimstošā kuģa, nesaista laivu ar vraku, bija pārbaudījis, vai ēdamais, ūdens, kompass un citi nepilnīgie instrumenti, kurus tolaik lietoja kuģa atrašanās vietas noteikšanai, ir katrs savā vietā, lai vajadzības reizē būtu pie rokas. Tad viņš pats nosēdās laivas pakaļgalā, cenzdamies ar savu apvaldu uzmundrināt mazāk apņēmīgās

ceļabiedres.

/

Spožā saule tūkstoš stariem apspīdēja kluso, pamesto «Karolīnu». Jūra bija nomierinājusies, un tikai paretam atskrēja laisks vilnis un uz brīdi it kā negribīgi pacēla un atkal nolaida ūdenī nevarīgo milzi, uz kura atradās šķirsts ar likteņa lēmumu gaidošajiem ceļotājiem. Tomēr kuģis grima lēni, pat pārāk gausi cilvēkiem, kuri ar tādu nepacietību gaidīja atrisinājumu.

Šajās nogurdinošajās un mokošajās gaidu stundās domīgo klusumu tikai retumis pārtrauca laivā sēdošo cilvēku balsis, kurās skanēja uzticība un bieži pat maigums. Lai saudzētu cits cita jūtas, visi izvairījās ieminēties par bīstamo situāciju, kādā viņi bija nonākuši, tomēr nevienam neizdevās noslēpt bailes no draudošajām briesmām un visiem kopīgās dzīvotalkas. Tā aizritēja minūtes, stundas, aizritēja visa diena, pār jūru nolaidās tumsa, pamazām sašaurinādama redzamības robežas austrumu pusē, līdz beidzot tajā vietā, kur atradās «Karolīna», palika neliels krēslas ieskauts aplis. Pagāja vēl viena baiļpilna stunda, kad šķita, ka nāve jau grasās piemeklēt viņus ar visām savām šausmām. Tad ar skaļu šļakstu virs ūdens parādījās milzu valis, bet aiz tā simtiem mazu zivtiņu, kuras kā mēmu atdarinātāju svīta sekoja okeāna valdniekam. Gertrūde savā satrauktajā, drudžainajā iztēlē ieraudzīja visus ūdens neradījumus, un, lai gan Vailders rāmi centās pārliecināt meiteni, ka šīs viņam pierastās skaņas ir drīzāk miera vēstneses nekā jaunu briesmu zīmes, viņas gara acu priekšā joprojām rēgojās noslēpumainie zemūdens bezdibeņi, virs kuriem kā uz diegiem savērti karājās pretīgie okeāna dzelmju iemītnieki. Arī pieredzējušais jūrnieks nodrebēja, ieraugot virs ūdens ap vraku zaglīgi šaudāmies rijīgās haizivs tumšās spuras: instinkts bija plēsoņai darījis zināmu, ka pamestā kuģa iemītnieki jo drīz kļūs par laupījumu tās ciltsmāsām. Beidzot uzlēca mēness, lai lietu savu maigo, maldinošo gaismu pār šo mainīgo posta ainu.

—  Skatieties, — teica Vailders, kad pie apvāršņa parādījās bālā, skumjā spīdekļa bumba, — vismaz būs gaisma mūsu riskantajam pasākumam.

—  Vai jau drīz? — jautāja misis Vilisa, saņemdama šajā grūtajā situācijā visu savu drosmi.

—  Jā. Kuģa notekas jau ir ūdenī. Dažreiz tas peld, kamēr piepildās ar ūdeni līdz malām. Ja mūsējais vispār ies dibenā, tad drīz vien.

—  Ja vispār! Vai tad ir kaut mazākā cerība, ka tas negrims?

—   Nekādas! — atbildēja Vailders, brīdi ieklausīdamies dobjajās skaņās, kas nāca no kuģa iekšienes, ūdenim laužoties cauri šķērssienām; tās atgādināja milzīga nezvēra vaidus pēdējā agonijā. — Nekādu. Kuģis jau sāk svērties uz sāniem.

Kapteiņa ceļabiedres pašas redzēja šo pārmaiņu, taču neparko nespēja bilst ne pušplēsta vārda. Atkal kļuva dzirdama draudīga rīboņa, un saspiestais gaiss izlauzās no tilpnēm, kā lielgabala šāviens uzsperdams gaisa klāja priekšējo daļu.

— Turieties pie virvēm, kuras es jums iedevu, — aizelsies no satraukuma, uzsauca Vailders.

Viņa balsi noslāpēja ūdeņu šņākas un burzguļošana. «Karolīna» ienira kā mirstošs valis un, augstu pacēlusi pūpi, nogrima dzelmē kā milzenis, kas meklē vietu netraucētai dusai. Nekustīgā laiva tika celta līdz ar kuģi un nostājās gandrīz bīstami stāvus. Kuģim ejot dibenā, laiva iegrima līdz pašiem bortiem, gandrīz vai pieplūstot ar ūdeni, bet, būdama kustīga un viegla, atkal pacēlās, smagi nosēdās ūdenī un paslīdēja uz priekšu kā cilvēka rokas vadīta. Taču, kad ūdens sāka gāzties iekšā kuģa atstātajā virpulī, viss apkārt padevās tā nepārvaramajam spēkam, un pēc brīža laiva šāvās lejup pa virpuļa nogāzi, it kā gribētu sekot milzīgajam mehānismam, no kura tik ilgi bijusi atkarīga, un pazust tajā pašā mutulī, bet tūliņ zvārodamās uzpeldēja virspusē, mazliet pamētājās un pariņķoja kā burbulis atvara vērpetēs, tad okeāns novaidējās un atkal norima.

18. nodaļa

/

Šeit bēdas parastas, ik dienas skumst Par to, kas jūrā zūd, gan sieva jūrniekam, Gan kuģa īpašnieks, gan tirgotājs.

V. Šekspīrs. Vētra

— Mēs esam glābti! — sacīja Vailders, kas visu šo laiku bija nostāvējis, piespiedies pie masta un vērodams katru vismazāko laivas kustību. — Vismaz pagaidām mēs esam glābti, un par to mēs varam būt pateicīgi vienīgi debesīm, jo visi mani pūliņi nebūtu devuši nenieka!

Sievietes bija iespiedušas galvu drēbju tīkstokļos, uz kuriem sēdēja, un pat guvernante nepacēla seju, iekāms viņas ceļabiedrs nebija divreiz apliecinājis, ka briesmas ir garām. Pagāja vēl kāds laiciņš, kamēr misis Vilisa un Gertrūde pateicās Dievam par izglābšanos daudz kvēlākiem vārdiem nekā tie, kuri nule bija nākuši pār jaunā jūrnieka lūpām. Kad šis pateicības pienākums bija izpildīts, viņas izslējās taisni kā saņēmušās drosmīgāk ielūkoties acīs patiesībai.

Uz visām pusēm pletās šķietami bezgalīgais ūdens klajš. Šis mazais, trauslais miteklis tagad bija visa viņu pasaule. Kamēr viņiem zem kājām bija kuģis, kaut arī grimstošs un bīstams, tomēr likās, ka starp viņiem un

okeānu ir vismaz kaut kāds aizškērslis. Vienā mirklī vini

/ /

bija palikuši bez šā nedrošā balsta un tagad atradās izmesti jūrā laiviņā, ko varēja salīdzināt ar vienu no šīs stihijas burbuļiem. Gertrūde bija gatava atdot pusi no savas dzīves, lai tikai ieraudzītu milzīgo un gandrīz neapdzīvoto kontinentu, kas stiepās tūkstošiem jūdžu uz rietumiem un kuru no viņiem šķīra šie ūdeņu plašumi.

Bet drīz bezcerības pārņemtie cilvēki nomierinājās un atkal sāka gudrot, kā turpmāk paglābties no bojāejas. Vailders to jau bija paredzējis, un, pirms misis Vilisa un Gertrūde bija atguvušās, viņš ar pārbiedētās, bet pļāpīgās Kasandras palīdzību pārlika laivas saturu tādā veidā, lai būtu iespējams kustēties pa ūdeni ar vismazāko piepūli.

— Ar labi apgādātu laivu un pūšot ceļavējam, — mundri paziņoja mūsu dēkainis, līdzko darbiņš bija paveikts, — mums ir cerība sasniegt zemi pēc diennakts. Cilvēkiem mūsu stāvoklī nav nekā sliktāka par bezdarbību. Dažas pazīmes liecina, ka drīz sāks pūst dienvidrietumu vējš, un man jābūt gatavam to sagaidīt.

Vailders uzvilka abas buras un, nostiprinājis tās ar šotēm*, nostājās pie stūres, gaidot, ka kuru katru mirkli būs jāsāk rīkoties. Šis brīdis nelika sevi ilgi gaidīt. Drīz vieglie buraudekli sāka plivināties un, pagriezts vajadzīgajā virzienā, mazais kuģītis sāka lēni kustēties pa neredzamo ūdensceļu.

Nakts valgmes piesātinātais vējš sāka pūst burās aizvien stiprāk. Vailders izmantoja šo apstākli, lai pierunātu sievietes atlaisties uz matračiem zem brezenta nojumītes, kuru viņš bija tālredzīgi paņēmis līdzi no kuģa. Saprazdamas, ka viņu labvēlis grib pabūt vienatnē, misis Vilisa un viņas audzēkne izpildīja šo vēlēšanos, un pēc dažām minūtēm neviens, nomodā būdams, nevarētu pateikt, ka vientulīgajā laivā atrodas vēl kāds, izņemot mūsu piedzīvojumu meklētāju.

Bija jau pāri pusnaktij, taču vientuļo ceļinieku stāvoklī nekas nebija mainījies. Vējš bija pieņēmies spēkā, un, pēc Vaildera aprēķiniem, viņš jau bija nobraucis vairākas jūras jūdzes taisni uz austrumiem, kur atradās šaurā un garā sala, kas šķīra Konektikutas piekrastes ūdeņus no atklātā okeāna. Minūtes skrēja strauji: jaunajam jūrniekam bija īstā reize pārcilāt atmiņā savu īso, bet piedzīvojumiem bagāto dzīvi. Viņš paliecās uz priekšu, lai saklausītu gulētāju rāmo elpu, tad apsēdās vietā, un viņa lūpas kustējās, it kā viņš pie sevis uzrunātu untumainos iedomu tēlus. Bet, pat pilnīgi nodevies atmiņām un pārdomām, Vailders ne uz brīdi neaizmirsa pienākumus, kas gandrīz vai bija iegājuši viņam asinīs. Viņa pieredzējusī acs te aši pavērās debesīs, te iesāņus paskatījās uz kompasu, te šad un tad ilgāk pakavējās pie skumjā mēness bālā vaiga. Mēness vēl bija zenītā, un Vailders satraukts ievēroja, ka gaiss ap to ir pilnīgi dzidrs.

Viņam vairāk būtu pa prātam draudīgie, miglainie apļi, kas tik bieži ieskauj mēnesi un kurus uzskata par vētras vēstnešiem, nekā šis skaidrais, sausais gaiss, kuram cauri tā stari krīt uz ūdens virsmas. Bija izgaisusi arī vēja atnestā valgme, un tās vietā jūrnieka jutīgais deguns uztvēra vienmēr patīkamo, bet šoreiz nevēlamo zemes smaržu. Tas viss liecināja, ka drīz sāks pūst krasta vējš un (kā jau viņš ar bailēm bija gaidījis, lūkodamies uz nejaukajiem izstieptajiem, zemajiem mākoņiem, kas biezēja rietumu pamalē), ka šajā vētrainajā gadalaikā tas kā parasti pūtīs no visa spēka.

Ja arī Vailderam bija kādas šaubas par savu pareģojumu pareizību, tad uz rīta pusi nekas no tām nepalika pāri. Mainīgais vējš šajā laikā atkal sāka pierimt, un tas vēl nebija paspējis pēdējo reizi iepūst plandošajās burās, kad tam pretī jau traucās gāzmas no rietumiem. Mūsu jūrnieks tūlīt saprata, ka tagad tikai ies vaļā īstā cīņa ar stihiju, un sāka tai gatavoties. Taisnstūrainās buras, kas tik ilgi bija ļāvušās liegajam dienvidu vējam, tika ierēvētas līdz vienai trešdaļai no sākotnējās platības, un vairāki smagi priekšmeti, kuri cilvēkiem viņu stāvoklī diezin vai bija vajadzīgi, tika bez vilcināšanās izsviesti pār bortu. Tas nebija darīts veltīgi. Drīz viņus sasniedza ziemeļrietumu vēja smagā elpa, atnesot līdzi stindzinošo saltumu no neapdzīvotajiem Kanādas apvidiem.

—  O, es tevi labi pazīstu, — murmināja Vailders, kad nelūgtā vēja pirmā brāzma ietriecās burās un piespieda laiviņu noliekties tās spēka priekšā, — es pazīstu tevi ar tavu saldūdens un zemes smaržu. Labāk būtu plosījies virs ezeriem, nekā sviedis atpakaļ ķīļūdenī nogurušus jūrniekus un vilcis garumā viņu ceļojumu ar savu griezīgo aukstumu un nelokāmo stūrgalvību!

—   Vai jūs kaut ko teicāt? — iejautājās Gertrūde, pabāzdama galvu no nojumes apakšas un, nodrebējusi no saltā vēja pieskāriena, steigšus paraudamas atpakaļ.

—  Guliet vien, kundze, guliet, — atbildēja Vailders, kuram netikās, ka tādā bridi viņu traucē pat meitenes maigā balss.

—  Vai atkal kādas briesmas? — viņa jautāja, klusītēm noslīdēdama no matrača, lai netraucētu guvernantes miegu. — Nebaidieties teikt man visļaunāko — es taču esmu karavīra bērns!

Vailders klusuciešot norādīja uz viņam pašam tik labi saprotamajām zīmēm, bet joprojām neko neteica.

— Es jūtu, ka vējš ir kļuvis aukstāks, bet nekādas citas pārmaiņas neredzu.

—  Un vai jūs zināt, uz kurieni iet laiva?

—  Manuprāt, uz zemi. Tā jūs mums apgalvojāt, un es nedomāju, ka jūs tīšām mūs maldinātu.

—  Jūs pareizi spriežat par mani. Lai to pierādītu, es jums tūlīt pateikšu, ka jūs maldāties. Es zinu, ka jums šajā tukšumā visi kompasa rumbi liekas vienādi, taču pats sevi es nevaru tik viegli apmānīt.

—  Vai tad mēs nebraucam uz mājām?

—  Mēs esam tik tālu no tām, ka, ieturot šo pašu kursu, mums būtu jāšķērso viss Atlantijas okeāns, pirms mēs atkal ieraudzītu zemi.

Gertrūde neatbildēja un apbēdināta atgriezās pie guvernantes. Palicis viens, Vailders sāka pētīt kompasu un vēja virzienu. Nospriedis, ka varētu pieiet tuvāk kontinentam, mainot laivas stāvokli, viņš pavērsa priekšgalu uz pretējo pusi un piegrieza to tik cieši pie dienvidrietumu vēja, cik vien bija iespējams.

Taču nebija nekādu lielo cerību uz šīm nenozīmīgajām izmaiņām. Vējš kļuva ar katru brīdi stiprāks un sasniedza tādu spēku, ka Vailders bija spiests ierēvēt pakaļējo buru. Snaudošais okeāns strauji modās, un tad, kad laiva gāja ar stingri ierēvētu priekšējo buru, tā gan pacēlās augošo vilnu galotnēs, gan atrada īslaicīgu mieru, iegrimdama iegožņos starp viļņiem. Dzirdot viļņu šļakstus un vēja aurus, brāžoties pāri ūdens klajam, sievietes nevilšus piesēdās tuvāk savam aizstāvim. Uz viņu steidzīgajiem un bažīgajiem jautājumiem Vailders atbildēja pārdomāti, bet īsi kā cilvēks, kas uzskata, ka šajā laikā ir vairāk jādara, nekā jārunā.

Tā aizritēja gausās nakts stundas un uzausa gaisma, lai skaidrāk parādītu, cik drūmas ir viņu izredzes. Viļņi izskatījās zaļi un saniknoti, vietumis to galotnes jau sāka rotāties lieliem putu vainagiem — nepārprotama liecība, ka kuru katru brīdi var sākties abu stihiju sadursme. Tad austrumu pusē pie robainās pamales parādījās saule, lēni kāpdama zilajā debesu velvē, kas bija skaidra, salta un bez neviena mākonīša.

Vailders vēroja visas šīs pārmaiņas ar tādu uzmanību, ka bija skaidrs, cik kritisks ir viņu stāvoklis. Šķita, ka viņu vairāk uztrauc debesu zīmes nekā viļņu plosīšanās, sitoties pret mazā kuģīša sāniem.

—  Kāds, jūsuprāt, ir mūsu stāvoklis? — jautāja misis Vilisa, cieši lūkodamās viņā, it kā vairāk paļautos uz viņa sejas izteiksmē izlasāmo nekā vārdos sadzirdamo atbildi.

—  Kamēr vējš nemainīsies, mēs varbūt noturēsimies uz kuģu ceļa starp lielajām ziemeļu ostām, bet, ja tas pāries vētrā un jūra sāks trakot, es šaubos, vai mūsu laiva spēs dreifēt.

—  Tātad mums ir viena izeja — jāmēģina aizbēgt no vētras?

— Tad mums ir jāiet ar vēju.

—    Uz kurieni mēs tādā gadījumā iesim? — jautāja Gertrūde, kuras prātā okeāna plosīšanās un bezcerīgais skats visapkārt bija sajaucis priekšstatus par vietām un

virzieniem neatšķetināmā mudžeklī.

/

— Tādā gadījumā, — atbildēja mūsu dēku meklētājs, un viņa acīs, kas bija pievērstas meitenei, bija tik daudz līdzjūtības un bezgalīgu rūpju, ka viņas maigajā skatā pavīdēja biklums un mulsa, — tādā gadījumā mēs attālināsimies no zemes, kuru mums ir tik svarīgi sasniegt.

—  Kas tā tāda tur? — iesaucās Kasandra, kuras lielās, melnās acis šaudījās visapkārt, un viņas ziņkāri nespēja pieveikt pat bailes no briesmām. — Vai tur ūdenī ir kāda dikti liela zivs?

—  Tā ir laiva! — iekliedzās Vailders, uzlēkdams uz airsola, lai aplūkotu tumšo priekšmetu, kas šūpojās uz mirdzošas viļņa muguras kādas simt pēdas no tās vietas, kur viņu laiva lauzās cauri bangotnei. — Ei, aū-ū, tur, laivā! U-ū, jūs tur! Ei jūs, laivā, ū-ū!

Vējš brāzās pāri viļņiem, bet par atbildi nebija dzirdama cilvēka balss. Bet viņu laiva jau bija iegrimusi tik dziļi ielejā starp diviem viļņiem, ka abās pusēs nevarēja redzēt neko vairāk kā augsto ūdens sienu.

—  Žēlīgais Dievs! — izsaucās guvernante. — Vai vēl kāds ir tikpat nelaimīgs kā mēs?

—   Ja acis mani neviļ, tad tā bija laiva, — atbildēja Vailders, palikdams stāvot uz airsola, lai vēlreiz ieraudzītu laivu. Viņa vēlēšanās drīz piepildījās. Stūri viņš bija uzticējis Kasandrai, kas bija ļāvusi laivai nedaudz novirzīties no kursa. Vailders vēl nebija paguvis izteikt pēdējos vārdus, kad tumšais priekšmets strauji nošļuka vēja pusē no viļņa, un viņiem garām starp viļņiem aizslīdēja laiva ar dibenu uz augšu. Izlaidusi pinni [55] no rokām, nēģeriete iekliedzās, sakņupa uz ceļiem un paslēpa seju rokās. Vailders instinktīvi satvēra stūri, vienlaikus palūkodamies uz priekšmetu, no kura Kasandra bija novērsusi skatienu. Bija redzams pa pusei no ūdens izslējies cilvēka stāvs, kas slīdēja uz priekšu cauri robotajai viļņa korei, no kuras uz tumšo vēja puses nogāzi joprojām šļācās putas. Ūdenim pilot no samirkušajām cirtām, tas mirkli stāvēja kā būtne, kas iznirusi no dzelmes, lai pavērstu savus drausmīgos vaibstus pret skatītājiem, tad slīkoņa nedzīvais ķermenis aizpeldēja garām laivai.

Ne vien Vailders, bet arī Gertrūde un misis Vilisa bija redzējušas šo šausmīgo skatu tik tuvu, ka atpazina Naitheda baiļo sejas izteiksmi, kas nāvē bija kļuvusi baiga un atbaidoša. Neviens nerunāja un ne ar ko nelika noprast, ka būtu ko manījis. Vailders cerēja, ka viņa ceļabiedres vismaz nebūs satriektas, atpazīstot noslīkušo, bet sievietes, redzot nelaimīgo dumpinieku, bija pārāk aizņemtas pašas ar savu iespējamo likteni, kas viņas gan gaidīja vēlāk, lai būtu spējīgas izteikt pārdzīvojamās šausmas vārdos. Tad abas stihijas nesaskanīgās balsīs nodziedāja īsu rekviēmu saviem upuriem.

—  Viņu laiva ir piegāzta ar ūdeni, — beidzot ierunājās Vailders, pēc savu ceļabiedru bālajām sejām nospriedis, ka nav vērts ilgāk klusēt. — Tā bija pārāk viegla un piekrauta līdz lūpai.

—  Jūs domājat, ka viņi visi ir pagalam? — gandrīz čukstus jautāja misis Vilisa. — Vai tiešām neviens nav izglābies?

—  Nevienam nav nekādu cerību. Es labprāt atdotu roku, ja vien varētu līdzēt šiem nabaga maldinātajiem jūrniekiem, kuri ieskrējuši nelaimē paši savas nepaklausības un nezināšanas dēl.

/

—   Tātad no visiem laimīgajiem un bezrūpīgajiem cilvēkiem, kuri vēl pavisam nesen atstāja Ņūportas ostu, dzīvi esam palikuši mēs vienīgie?

—  Laikam gan. Šī laiva un tas, kas tajā iekšā, ir viss, kas palicis pāri no «Karaliskās Karolīnas».

—   Un nevienam mirstīgajam nebija lemts paredzēt tik bēdīgu iznākumu? — turpināja guvernante, nenolaizdama acis no Vaildera sejas, it kā viņa uzdotu savas sirdsapziņas diktētu jautājumu, kurā vienlaikus ieskanējās pat māņticība, kas bija paātrinājusi nesen garām aizpeldējušā neaptēstā cilvēka galu.

—  Nevienam.

—  Un briesmām, par kurām jūs tik bieži un tik neizprotami runājāt, nav nekāda sakara ar to, kas ar mums noticis?

—  Nekāda.

— Vai, mainoties mūsu stāvoklim, šīs briesmas ir pāri?

—  Es ceru, ka jā.

—  Skatieties! — iekrita valodā Gertrūde, nevilšus uzlikdama roku uz Vaildera rokas. — Lai slavēts Dievs! Beidzot kaut kas acij tīkams!

—  Tas ir kuģis! — iesaucās guvernante, bet, nenovīdīgam vilnim kā zaļai sienai paceļoties starp viņiem un ieraudzīto priekšmetu, laiva nogrima ieplakā, it kā šī vīzija būtu acumirkļa parādība, lai tikai pakaitinātu viņus. Tomēr Vailders bija paguvis saskatīt uz debesu fona labi pazīstamā kuģa aprises. Kad laiva atkal pacēlās uz viļņa muguras, viņš pārliecinājās, ka tas patiešām ir kuģis. Viļņi vēlās cits pēc cita, laiva te cēlās, te grima, un arī kuģis te parādījās, te atkal nozuda. Tam, kas bija uzaudzis jūrā un kuru tagad apstākļi spieda likt lietā visu savu māku, pietika ar šiem īsajiem, ašajiem acu uzmetieniem.

Apmēram jūdzi no viņiem gāja kāds kuģis, droši un bez redzamas piepūles pārvarēdams viļņus, kuriem cauri ar tādām grūtībām lauzās viņu laiva. Tam bija uzvilkta viena vienīga bura, ierēvēta tik maza, ka izskatījās pēc gaisā peldoša sniega mākonīša.

Pārliecinājušās, ka viņu cerības ir piepildījušās, misis Vilisa un Gertrūde nolieca galvu uz ceļiem un pauda savu pateicību klusā, citiem nedzirdamā lūgšanā. Kasandra izrādīja savu prieku skaļāk un nesavaldīgāk. Vientiesīgā nēģeriete smējās caur asarām un gavilēja, redzēdama, ka viņas jaunā kundze un viņa pati ir izglābušās no nāves, ko viņa vēl nesen savā iztēlē bija skatījusi visšausmīgākajā formā. Taču sieviešu ceļabiedra raižpilnajās acīs nebija lasāma ne cerība, ne uzmundrinājums.

—  Tagad, — teica misis Vilisa, satverdama jūrnieka roku, — mēs varam droši cerēt uz izglābšanu, un gan jau tad, drosmīgais jaunekli, radīsies izdevība pierādīt, cik augstu mēs vērtējam jūsu pakalpojumus.

Vailders nekavēja šo jūtu izplūdumu, bet neko neteica un neizrādīja, ka kaut vismazākajā mērā dalītos ar viņu šajā priekā.

—  Vai tiešām jūs, mister Vailder, esat apbēdināts, ka mums beidzot ir izredzes paglābties no šiem briesmīgajiem viļņiem? — izbrīnījusies iejautājās Gertrūde.

—  Es ar prieku atdotu dzīvību, lai pasargātu jūs no briesmām, — iebilda jaunais jūrnieks, — bet…

— Šobrīd nevar būt citu jūtu kā vienīgi pateicība, — viņu pārtrauca guvernante. — Es nespēju uzklausīt nekādus saltus iebildumus. Ko nozīmē šis «bet»?

— Nokļūt līdz tam kuģim nav nemaz tik viegli, kā jūs iedomājaties — mūs var aizkavēt vētra. īsi sakot, jūrā bieži redzami kuģi, kas neatbild uz bojā ejošo signāliem.

— Mūsu liktenis, par laimi, nav tik nežēlīgs. Es saprotu jūsu vēlēšanos atvēsināt mūsu cerības, tāpēc ka tās var nepiepildīties, bet es esmu pārāk ilgi un pārāk bieži paļāvusies uz šām stihijām, lai zinātu, ka tas, kas atrodas vēja pusē, pēc savas patikas var dot un var arī nedot signālu.

— Jums taisnība, mēs atrodamies vēja pusē, un, ja es būtu uz kuģa, nekas nebūtu vieglāk kā pieiet klāt tam svešajam cilvēka balss attālumā. Tas, protams, dreifē, un tomēr vētra nav tik stipra, lai tāds izturīgs kuģis ietu gandrīz bez burām.

—   Tātad viņi mūs redz un gaida, ka mēs pieiesim tuvāk?

—  Nē, nē, paldies Dievam, viņi mūs vēl nav pamanījuši! Mūsu buriņa saplūst ar putu šļakatām. Ja viņi to arī uz brīdi ierauga, tad nodomā, ka tā ir kaija vai viļņa krēpes.

—  Un jūs par to tencināt Dievu? — iesaucās Gertrūde, skatīdamās uz nobažījušos Vailderu ar izbrīnu, ko viņas piesardzīgā guvernante prata apslēpt.

—   Vai es tencināju Dievu par to, ka mūs neredz? Varbūt esmu nepareizi izteicies. Tas ir bruņots kuģis!

—   Droši vien karaļa kreiseris. Jo labāk — tad mūs

/ J

gaida laipna uzņemšana. Dodiet jel ātrāk kādu signālu.

Citādi vini uzvilks vairāk buru un aizies no mums.

/

—   Jūs aizmirstat, ka mūsu piekrastes ūdeņos bieži gadās satikt arī ienaidnieka kuģi. Tas var būt francūzis!

—    Man nav bail no augstsirdīga ienaidnieka. Pat

pirāts neliegs patvērumu un laipnu uzņemšanu tādām

nelaimē nokļuvušām sievietēm kā mēs. /

Iestājās dziļš klusums. Vailders vēl arvien stāvēja uz airsola, sasprindzinādams redzi, lai saskatītu katru jūrniekam saprotamu zīmi, tomēr likās, ka šī nodarbošanās nesagādā viņam nekādu prieku.

—  Mēs iesim uz priekšu, — viņš sacīja, — un, tā kā šis kuģis iet ar citu halzi, tad mēs mēģināsim ieņemt tādu stāvokli, lai mums būtu iespēja kustēties jebkurā virzienā.

Pret to viņa ceļabiedres nevarēja neko iebilst. Misis Vilisu tā pārsteidza neizprotamais saltums, ar kādu jūrnieks uzņēma izredzes izglābties no šā bezcerīgā stāvokļa, kurā, kā pats bija atzinis, viņi bija nonākuši, ka guvernante bija vairāk noskaņota atminēt tādas izturēšanās iemeslu nekā apgrūtināt Vailderu ar jautājumiem, kuriem, kā viņa pati sprieda, nebūtu nekādas nozīmes. Gertrūde tikai brīnījās, lai gan, pati nezinādama, kālab, bija gatava domāt, ka viņam ir taisnība. Vienīgi Kasandra bija sašutusi. Viņa stingri uzstāja, ka nedrīkst zaudēt ne mirkli, un mēģināja pārliecināt izklaidīgo jauno jūrnieku, ka ģenerālis dusmosies, ja Vaildera stūrgalvības dēļ viņa jaunajai kundzei notiks kas Jauns. To pateikusi, meitene atstāja kapteini padomāt, kādas sekas varētu būt ģenerāla neapmierinātībai, no kuras viņa savā vientiesībā baidījās vairāk nekā no monarha dusmām. Saniknota par jaunā cilvēka ietiepīgo nevērību pret viņas protestiem, nēģeriete aizmirsa bijību un, kjuvusi akla aiz bailēm par to, kuru ne vien mīlēja, bet arī bija mācīta cienīt, Vailderam neredzot, paķēra laivas āķi, piesēja pie tā vienu no buru audekla gabaliem, kas bija paņemti līdzi no bojā aizgājušā kuģa, un, pirms ceļabiedri bija pievērsuši uzmanību meitenes izdarībām, pacēla plandošo drānu virs nolaistās buras. Pēc tam, Vaildera bargā skatiena nobiedēta, viņa gan nolaida signālu. Nēģerietes triumfs bija īss, tomēr vainagojās ar panākumiem.

Laivā vēl joprojām valdīja saspringts klusums, kas tik bieži vēstī pēkšņu dusmu uzliesmojumu, kad no kuģa borta izlauzās dūmu mākulītis un cauri vēja gaudoņai atlidoja apslāpēts artilērijas dundiens.

— Tagad ir par vēlu vilcināties, — teica misis Vilisa. — Vai nu tas svešais ir draugs vai ienaidnieks, bet pamanījis mūs viņš ir.

Vailders neatbildēja, joprojām vērodams svešā kuģa kustības. Nākamajā mirklī tas pagriezās, un pēc pāris minūtēm kuģa priekšgals jau bija pavērsts uz laivas pusi. Kuģim iegriežoties vējā, dažādās sarežģītās takelāžas vietās parādījās četras vai piecas platākas buras. Likās, ka, paceļoties viļņu galotnēs, tas gatavs izlēkt no ūdens, un mirgojošo šļakatu garās vērpetes izšķīda gaisā, kā dārgakmeņi nokrītot uz burām un apaļkokiem.

— Tagad tiešām ir par vēlu, — nomurmināja mūsu dēkainis, nelaizdams vaļā sava kuģīša stūri un ļaudams šotei slīdēt caur rokām, kamēr bura bija piepūsta gandrīz līdz plīšanai. Laiva, kas tik ilgi bija arusies cauri viļņiem, cenšoties turēties pēc iespējas tuvāk zemei, tagad lidot lidoja, atstājot aiz sevis garu putu sliedi, un sievietes vēl nebija lāgā paguvušas attapties, kad laiva jau gāja pa samērā mierīgu joslu, ko vienmēr rada liels kuģis. Cauri tā takelāžai bija saskatāms cilvēks, kas deva komandas veikt nepieciešamos manevrus, un ar visu apjukumu un satraukumu, kas, iespējams, varēja rasties sievietes sirdī, redzot šo skatu, Gertrūde, misis Vilisa un abi viņu ceļabiedri laimīgi nokļuva uz svešā kuģa klāja. Tajā pašā brīdī, kad viņi paši un mantas atradās drošībā, tukšā laiva tika pamesta viļņu varā kā nevajadzīgs krāms. Divdesmit matroži kāpaļāja pa rājām, bura pēc buras izpletās vēl plašāk, līdz beidzot, pacēlis visas buras, kuģis traucās pa neiesliedēto okeāna ceļu kā ātrs mākonis, kas slīd debesu augstumos.

19. nodaļa

/

Lai notiek: nelaime, tu gatava

Un vari iet, kur tīk.

V. Šekspīrs

Ja ņem vērā ātrumu, ar kādu vējš dzina kuģi, mūsu lasītājs nejutīsies pārsteigts, uzzinot, ka nedēļu kopš tās dienas, kad sāka risināties iepriekš aprakstītie notikumi, mums ir iespēja šo nodaļu iesākt pavisam citā tā paša okeāna daļā. Nav nekādas vajadzības sekot Pirātam, kas, līkumodams pa okeānu, saprotamu iemeslu dēļ savā vairāk nekā tūkstoš jūdžu garajā ceļā izvairījās no ne viena vien karaļa kreisera un dažādiem mazāk bīstamiem pretimbraucējiem. Mums pietiek, ja paceļam priekškaru pēc nedēļas, kad drosmīgais kuģis jau atrodas maigākā klimatā un, ņemot vērā gadalaiku, arī mierīgākos ūdeņos.

Tieši septiņas dienas pēc tam, kad Gertrūde un viņas guvernante nokļuva uz kuģa, kura raksturu vairs nav vajadzības slēpt no lasītāja, lai gan sievietēm tas joprojām palika noslēpums, uzlēcošā saule apspīdēja tā plandošās buras, simetriskos apaļkokus un tumšo korpusu netālu no dažām klinšainajām saliņām, ja rietumu pamalē nebūtu redzama zila pauguru josliņa, ūdens krāsa šajā vietā teiktu jūrniekam, ka te ir seklāks un ka jāsargās no krasta tuvumā slēptajām briesmām. Vējš bija norimis, bet kaprīzā gaisa kustība, kas laiku pa laikam paplēta vieglās buras, nebija nekas vairāk kā austošā rīta elpa, tik liega, lēna un mīlīga, it kā vēlētos padarīt dusošo okeānu līdzīgu rāmam ezeram.

Uz kuģa visi bija augšā un rosījās. Dažādās kuģa daļās takelāžā šūpojās piecdesmit dūšīgi matroži, daži smiedamies un klusi sarunādamies ar biedriem, kas laiski zvilnēja uz blakusrājām, citi nesteidzīgi pildīdami vienkārši pienākumus, kuri parasti tiek veikti šajā laikā. Daudzi dīkdienīgi slaistījās uz klājiem, ar kaut ko knibinādamies, un visi kopā viņi izskatījās pēc cilvēkiem, kuri ķērušies pie saviem ikdienas pienākumiem nevis tāpēc, ka tie patiešām ir jāveic, bet drīzāk gan tāpēc, lai viņiem nevarētu pārmest slinkošanu. Uz kvarterkJāja, šajā katra kuģa svētvietā, bija salasījušies pilnīgi ne ar ko nenodarbināti matroži. īsi sakot, kuģim piemita kaut kas no okeāna un laika īpašībām, bet abi pēdējie it kā taupīja spēkus kādam piemērotākam gadījumam.

Trīs četri jauni (un, ņemot vērā viņu dienestu, diezgan patīkama izskata) puiši parādījās uz klāja jūrnieku ikdienas formā, kas nebija līdzīga nevienai no jau esošajām formām. Lai gan visapkārt valdīja miers un klusums, katram pie jostas karājās īss, taisns duncis un, kad viens no viņiem noliecās pār bortu, viņa krekla krokās pavīdēja nelielas pistoles spals. Tomēr nebija manāmas nekādas citas satraucošas pazīmes, pēc kurām vērotājs varētu secināt, ka ieroču nēsāšana uz šā kuģa ir kaut kas vairāk nekā vienkāršs paradums. Pāris drūmu, neganta izskata sargu, pretēji jūrnieku paražām apģērbti un ekipēti kā sauszemes kājnieki, bija nostādīti uz robežlīnijas, kas šķīra virsnieku parasto uzturēšanās vietu no klāja priekšējās daļas, un tas liecināja par papildu piesardzību. Taču matroži skatījās uz visu to vienaldzīgi — bija skaidrāks par skaidru, ka viņi ir pieraduši pie tādas kārtības.

Cilvēks, kuru mēs jau stādījām priekšā lasītājam ar skanīgo ģenerāļa titulu, stāvēja taisns un stīvs kā masts, ar kritisku skatu aplūkodams abu savu algotņu aprīkojumu un acīmredzot būdams pilnīgi vienaldzīgs pret apkārt notiekošo, it kā patiešām turētu sevi par neatņemamu kuģa daļu. Tikai viens cilvēks atšķīrās no visiem pārējiem ar savu valdonīgo izskatu, kas neatstāja viņu pat atelpas brīdī. Tas bija Pirāts. Viņš stāvēja viens, un neviens ir nedomāja tuvoties tai vietai, kur viņam bija labpaticis nostāties. Viņa apkārt klīstošās acis ar neatslābstošu uzmanību aplūkoja katru sīkumu kuģa takelāžā, un brīžiem, kad skatiens bija pievērsts zilajam tukšumam virs galvas, viņa pieri apēnoja jūrniekam raksturīgās atbildības mākonis. Šis tumšais skatiens reizēm kļuva tik uzkrītošs, ka pat gaišās cirtas, kas lauzās ārā no melnās, ar zelta pušķi rotātās beretes apakšas, nepiešķīra viņa sejai miera mirkļos piemītošo maiguma izteiksmi. Nicinot slepenību un it kā vēloties uzsvērt savu varu, viņš atklāti nēsāja pistoles pie ādas jostas, aiz kuras ar tādu pašu necieņu pret slepenību bija aizbāzts viegls līks jatagans, kas, spriežot pēc gravējumiem spalā, droši vien bija izgatavots kāda austrumu amatnieka darbnīcā.

Uz pūpes klāja ar seju pret visiem pārējiem, bet atstatāk no pūļa stāvēja misis Vilisa un viņas audzēkne, un nedz viņu sejas izteiksme, nedz acis ne vismazākajā mērā nepauda satraukumu, ko varētu uzskatīt par dabisku tik kritiskā stāvoklī nokļuvušām sievietēm. Gluži otrādi, kad guvernante rādīja meitenei uz bālgani zilo pauguriņu, kas pacēlās tālumā virs ūdens kā tumšs mākonis ar asi iezīmētām malām, viņas seja staroja parastajā līksmajā cerībā. Viņa jautri uzsauca Vailderam, un jaunais cilvēks, kurš bija ilgi stāvējis pie trapa, kas veda lejā no kvarterklāja, vienā mirklī bija viņai blakus.

— Es saku Gertrūdei, — guvernante teica, — ka tur ir viņas mājas un ka, līdzko sacelsies vējš, mums ir cerība ātri nokļūt līdz tām. Bet šī tiepša paliek pie sava, ka pēc visām pārdzīvotajām briesmām viņa tam neparko neticēs, iekāms nebūs vismaz redzējusi dzimtās mājas un tēvu. Vai jūs agrāk esat bieži bijis pie šiem krastiem, mister Vailder?

—  Bieži, kundze.

— Tātad jūs zināt, kā sauc to tālumā redzamo zemi?

—  Zemi? — pārjautāja mūsu dēkainis, izlikdamies pārsteigts. — Vai tad ir redzama zeme?

—  Vai ir redzama zeme! Vai tad novērotāji neziņoja par to jau pirms vairākām stundām?

— Var jau būt. Mēs, jūrnieki, pēc nakts sardzes esam kā apdulluši un maz ko dzirdam.

Guvernante aizdomīgi paskatījās uz Vailderu, it kā nojaustu pati nezin ko.

—   Vai priecīgā, svētītā Amerikas zeme ir tik ātri pazaudējusi savu valdzinājumu jūsu acīs, ka jūs tuvojaties tai ar tādu nevērīgu izskatu? Jūsu profesijas cilvēku neprātīgā aizrautība ar tik briesmīgu un viltīgu stihiju man vienmēr ir bijusi neizskaidrojama mīkla.

—  Vai tiešām jūrnieki tik pašaizliedzīgi mīl savu profesiju? — naivi jautāja Gertrūde.

—   Tādā muļķībā mūs vismaz apsūdz, — atbildēja Vailders, pagriezdamies pret runātāju un, pilnīgi aizmirsis savu atturību, plati pasmaidīdams.

—     Un pamatoti?

—    Baidos, ka pamatoti.

—     Par daudz pamatoti! — izteiksmīgi sacīja misis Vilisa. — Jūru viņi mīl vairāk nekā klusumu un mājas mieru.

Gertrūde vairs neturpināja sarunu, bet nodūra acis, it kā prātotu, kā gan cilvēks tik jokainā kārtā var būt vienaldzīgs pret mājas priekiem un dot priekšroku briesmām, kuras viņa pati pārdzīvojusi.

—  Vismaz es esmu brīvs no šīs apsūdzības! — iesaucās Vailders. — Kuģis vienmēr ir bijis mana māja.

—  Arī mana mūža liela daļa ir pagājusi uz kuģa, — turpināja guvernante, kas iztēlē skatīja tālas pagātnes ainas. — Uz jūras esmu pieredzējusi tiklab laimīgas, kā bēdīgas stundas. Šis nav pirmais karaļa kreiseris, uz kura liktenis mani uzmetis. Un tomēr jūras paražas kopš tām dienām, manuprāt, ir mainījušās vai arī sāk bālēt mani iespaidi no tiem laikiem, kad atmiņa ir labāka. Piemēram, vai ir pieņemts, mister Vailder, ka pilnīgi svešam cilvēkam, nu, tādam kā jūs, uztic komandēt karakuģi?

—  Protams, nē.

—  Un tomēr, ja atmiņa mani neviļ, jūs te rīkojaties kā pirmais palīgs kopš tā brīža, kad mēs nelaimīgi un nevarīgi uzkāpām uz šā kuģa.

Mūsu piedzīvojumu meklētājs atkal novērsa acis un, ar grūtībām izvēlēdamies vārdus, atbildēja:

—   Virsnieka pakāpe vienmēr tiek turēta cieņā. Arī manējā izpelnījās ievērību, par kuru jūs runājāt.

— Tātad jūs esat karaļa virsnieks?

—  Vai tad uz karaļa kuģa pakļaujas kādai citai varai? Pirmā palīga nāve atstāja brīvu viņa amatu uz šā… kreisera. Par laimi kuģim, bet varbūt arī man, es gadījos pie rokas un varēju ieņemt šo vietu.

—  Bet tādā gadījumā sakiet man, — turpināja guvernante, izmantodama gadījumu izkliedēt visas savas šaubas, — vai karakuģa virsnieki parasti mēdz parādīties starp saviem padotajiem apbruņoti tā, kā es te redzu?

—  Mūsu komandierim tā patīk.

—   Šis komandieris acīmredzot ir prasmīgs jūrnieks, bet viņa kaprīzes un gaume ir tikpat neparastas kā viņa seja. Es noteikti esmu viņu jau redzējusi un, liekas, ne visai sen.

Misis Vilisa dažas minūtes klusēja. Visu šo laiku viņa nenolaida acis no rāmā, nekustīgā cilvēka, kurš joprojām saglabāja mieru, stāvēdams savrup no šīs drūzmas, pār kuru viņam bija tik pilnīga vara. Guvernante nepagurdama vēroja viņu, nepalaižot garām pat visniecīgāko dīvainību viņa ārienē. Beidzot viņa atviegloti nopūtās, atcerējusies, ka pārējie klusējot gaida, kad viņa izrisinās līdz galam savu domu. Neizrādīdama apjukumu par izklaidību, pie kuras viņas audzēkne bija pārāk pieradusi, lai justos pārsteigta, viņa atsāka sarunu tieši tajā vietā, kur bija to pārtraukusi, atkal pievērsdamās Vailderam.

—   Vai kapteinis Heidegers ir jums vecs paziņa? — viņa jautāja.

— Mēs esam agrāk tikušies.

—  Spriežot pēc uzvārda, viņa senči ir bijuši vācieši. Esmu pārliecināta, ka man tas neko neizsaka. Bet bija laiks, kad es pazinu dažus viņa ranga virsniekus, vismaz vārda pēc. Vai viņa ģimene jau sen apmetusies Anglijā?

—  Uz šo jautājumu labāk atbildētu viņš pats, — teica Vailders, priecīgs redzot, ka viņiem tuvojas šīs sarunas objekts. — Bet pagaidām, kundze, mani aicina pienākums.

Vailders negribīgi pagāja nost, un, ja viņa ceļabiedrēm būtu radušās kaut mazākās aizdomas, viņas noteikti būtu pamanījušas, ar kādu neuzticības pilnu skatienu jaunais jūrnieks vēro, kā kapteinis sasveicinās ar viņām. Tomēr Pirāta uzvedībā nebija nekā tāda, kas būtu varējis izraisīt šo greizsirdīgo piesardzību. Gluži otrādi, viņš bija atturīgs un izklaidīgs un, šķiet, iesaistījās viņu sarunā vairāk pienākuma pēc nekā aiz gandarījuma, ko varētu gūt no šīs domu apmaiņas. Tiesa, viņa izturēšanās bija laipna un balss maiga kā vēsmas, kas vilka no apvāršņa malā redzamajām salām.

—  Lūk, skats, — viņš sacīja, rādīdams uz zemu pamalē zilgmojošajām kalnu grēdām, — kas sajūsmina sauszemes iedzīvotāju, bet iedzen šausmās jūrnieku.

—  Vai tad jūrniekiem ir tāda nepatika pret apvidiem, kur rod prieku dzīvot miljoniem viņu ciltsbrāļu? — jautāja Gertrūde (kurai jo sevišķi bija domāti viņa vārdi) ar tādu atklātību, kas jau pati par sevi pierādīja, ka meitenei nav ne nojausmas, kas tas īsti ir par cilvēku.

—  Ieskaitot mis Greisoni, — viņš paklanīdamies atteica ar smaidu, kurā ironija varbūt bija maskēta ar aušību. — Pēc tām briesmām, kuras jūs esat pārdzīvojusi, pat man, pārliecinātam un stūrgalvīgam jūras vilkam, nav iemesla pārmest jums riebumu pret okeānu. Un tomēr, kā redzat, tam piemīt zināma burvība. Neviens ezers tā kontinenta robežās nav mierīgāks un jaukāks par šiem ūdeņiem ap mums. Ja mēs atrastos par dažiem grādiem vairāk uz dienvidiem, es jums parādītu klintis un kalnus, līčus un ar zāli noaugušus pakalnus, gausos vaļus un laiskos zvejniekus, tālās būdiņas un buras, un šīs ainas priecētu arī sievietes acis.

—   Un tomēr vairums jūsu aprakstīto ainu ir saistītas ar zemi. Pateicībā par jūsu uzzīmēto ainu es uzaicinātu jūs uz ziemeļiem un parādītu melnos draudīgos mākoņus, zaļo saniknoto jūru, kuģu vrakus un sēkļus, būdiņas, paugurus un kalnus, kas iztēlē rādās tikai slīkstošajiem, ūdeņus, kur dzīvo rijīgās haizivis un pretīgās medūzas, izbalinātās buras.

Gertrūde bija atbildējusi tādā pašā garā, tomēr viņas balsī iezagušās trīsas skaidri liecināja, ka atmiņā joprojām ir dzīvas pārlaistās šaušalas. Pirāts to uzreiz pamanīja. Gribēdams izdzēst jebkādas atmiņas, kas varētu meiteni sāpināt, viņš veikli un prātīgi ievirzīja sarunu citā gultnē.

—  Ir cilvēki, kas domā, ka uz jūras nav nekādu izpriecu, — viņš sacīja. — Attiecībā uz skumjās slīkstošiem, pēc mājām alkstošiem, jūras slimības mocītiem nožēlojamiem lempjiem tas varbūt ir pareizi, bet cilvēks, kuram pietiek spara izturēt saķeršanos ar šo dzīvnieku, varbūt teiks kaut ko citu. Mums, piemēram, regulāri notiek balles, un uz šā kuģa ir tādi vīri, kuri, lai arī neprot izgriezt ar savām kājām tik precīzus soļus kā baleta solists, toties prot dejot vētrā, bet to nevar teikt par pašu labāko akrobātu uz sauszemes.

—  Mums, neskolotajiem cietzemes iedzīvotājiem, balle bez sievietēm neliekas pārāk saviesīga izprieca.

—   Hm! Ar divām trim dāmām tā, protams, būtu labāka. Tad vēl mums ir savs teātris. Farss, komēdija un traģikomēdija palīdz īsināt laiku. Tas puisis, kuru jūs tur redzat laiskojamies uz fokmasta rājas kā kūtru čūsku, kas gozējas uz zara, uzrēks jums «tik maigi kā baložu bērniņš»! Bet tur ir Momusa* pielūdzējs, kas var izraisīt smaidu pat jūras slimības mocīta mūka lūpās. Es domāju, ka labāka rekomendācija viņam nav vajadzīga.

— Tas viss izklausās jauki, — atzina misis Vilisa, — bet vai kaut kas nav atkarīgs arī no… no dzejnieka vai gleznotāja, kā lai jūs sauc?

—  Es neesmu ne viens, ne otrs, esmu tikai nopietns un patiess hronists. Bet ja jau jūs šaubāties un tik slikti pazīstat okeānu…

—Piedodiet man! — dāma viņu godbijīgi pārtrauca. — Gluži otrādi, es to pazīstu diezgan labi.

Pirāts, kura izklaidīgais skatiens bija vairāk slīdējis pāri Gertrūdes jaunavīgajam vaigam, mazāk kavējoties pie viņas ceļabiedres sejas, tagad pievērsās misis Vilisai un lūkojās uz viņu tik ilgi, ka mazliet samulsināja sievieti.

—  jūs acīmredzot esat pārsteigts, ka sieviete pavadījusi uz jūras tik daudz laika, — viņa teica ar nodomu pievērst Pirāta uzmanību tam, cik nepiedienīga ir viņa izturēšanās.

—   Cik atceros, tad mēs runājām par jūru, — viņš turpināja kā tikko no sapņiem pamodināts. — Jā gan, par jūru, un es esmu pārcenties savos cildinājumos. Es jums teicu, ka šis kuģis ir ātrāks par…

—  Neko jūs neesat teicis! — iesaucās Gertrūde, smiedamās par viņa alošanos. — Jūs tikai tēlojāt jūrnieku balles ceremonijmeistaru.

—   Vai negribat padejot menuetu? Vai neparādīsit godu manam kuģim ar savu grāciju?

—   Es, ser? Bet ar ko? Ar džentlmeni, kas labi prot turēties uz kājām vētrā?

—  Jūs gribējāt izkliedēt mūsu šaubas par jūrnieku izpriecām, — atgādināja guvernante, ar nopietno skatienu pārmezdama savai audzēknei viņas pārlieku rotaļīgo toni.

—  Jā, tā bija tāda acumirklīga iedoma, un es to izpildīšu.

Viņš pagriezās pret Vailderu, kas bija nostājies tādā attālumā, lai dzirdētu sarunu, un turpināja:

—  Šīs dāmas šaubās, ka mēs spējam būt jautri, mister Vailder. Lai bocmanis ar savu burvju svilpīti sasauc visus augšā un atļauj vīriem padraiskoties.

Mūsu dēkainis paklanījās un devās izpildīt pavēli. Pēc dažām sekundēm kuģa centrā netālu no galvenā trapa, kā vienmēr rotājies ar svilpīti sudraba ķēdītē, parādījās jūrnieks, ar kuru mūsu lasītājs iepazinās «Sarūsējušā enkura» bārā, un viņu pavadīja divi palīgi, kas rādījās esam viņa skarbās skolas pazemīgi audzēkņi. Naitingeils gari un griezīgi nosvilpās un, kad šī skaņa bija noklususi, piesmakušā balsī nodārdināja:

— Visi pie nedarbiem, aiziet!

Mums jau bija izdevība salīdzināt šīs skaņas ar vērša maurošanu, un mēs nedomājam, ka būtu īstā reize atkārtot šo salīdzinājumu tāpēc, ka cita šobrīd nav pie rokas. Kad bocmaņa svilpīte bija apklususi, abi palīgi atkārtoja viņa signālu. Lai cik patīkamu iespaidu šis signāls atstāja uz vairumu no tiem, kas to dzirdēja, Gertrūdes ausīm tas izklausījas nesaprotams un skarbs. Kad gaisā pacēlās pirmais svilpiens, visi dīkie jaunie matroži, kas gulēja izlaidušies uz rājām vai karājās šūpodamies vebliņos, pacēla galvu, lai nepalaistu garām vārdus, kam tūlīt vajadzēja sekot, kā paklausīgs spaniels saslej ausis, lai dzirdētu sava saimnieka balsi. Bet, līdzko bija izrunāts maģiskais vārds, kas sekoja parastajam gari stieptajam izsaucienam, ar kuru Naitingeils noslēdza savus rīkojumus, jūrnieku balsu pakluso murdoņu nomainīja saskanīgs kliedziens. Miegainība vienā mirklī pagaisa kā nebijusi. Jaunie un izveicīgie marša vīri metās augšā katrs pa savām zvalstīgajām virvju kāpnēm kā vāveres, kas pēc trauksmes signāla steidzas uz saviem dobumiem. Drūmie un smagnējie baka [56] matroži, artilēristi, vecākie stūrmaņi, mazāk pieredzējušie un nedaudz izbiedētie vidusklāja matroži, zaļie un no tiesas satrauktie pūpes vīri — visi bez kādas domāšanas steidza uz savām vietām, vairāk pieredzējušie — sagudrot kādu ēverģēlību pret biedriem, bet mazāk attapīgie, kas apjēdza savu nezināšanu, — meklēt aizsarglīdzekļus.

Vispārējā troksnī un apjukumā ar savu ātro rīcību un nosvērtību, kas liecināja gan par apziņu, ka šajā situācijā ir pilnīgi nepieciešama vienotība, gan par ieradumu rīkoties saskaņoti, izcēlās neliels ļaužu pulciņš. Tie bija izdresētie un karalietās apmācītie ģenerāļa apakšnieki, starp kuriem un vienkāršajiem matrožiem pastāvēja ne tikai kaut kas līdzīgs neapzinātām antipātijām, kas uz mūsu aprakstītā kuģa bija veicinātas tādā mērā, ka nereti izlauzās uz āru negantās ķildās, kas gandrīz vai līdzinājās dumpim. Viņi, skaitā ap divdesmit, ātri sanāca kopā, un, lai gan viņi bija spiesti tādā jucenī iztikt bez šaujamieročiem, šo cienījamo bārdaiņu sejas pauda bargumu, kas liecināja, ka vajadzības brīdī viņi mīļuprāt ķertos pie durkļiem, kuri bija pārmesti viņiem pār plecu. Viņu komandieris kopā ar pārējiem virsniekiem aizgāja uz pūpi, lai netraucētu matrožu izpriecas.

Visas šīs gatavošanās, par kurām nupat stāstījām, prasīja divas trīs minūtes. Bet, līdzko marša vīri bija droši, ka nevienu aizkavējušos tūļu no viņu bariņa vairs nevar aizsniegt apakšā stāvētāju dusmu zibeņi, viņi precīzi izpildīja bocmaņa rīkojumus, sākdami savas ēverģēlības.

Daždažādi spaiņi, no kuriem vairums bija domāti ugunsgrēka dzēšanai, tika ātri piesieti pie virvēm, kas karājās rāju galos, un nolaisti jūrā. Par spīti apakšā stāvētāju neveiklajiem pūliņiem, šie ādas trauki tika steigšus pildīti un uzvilkti atpakaļ pie rājām. Daudziem jūras kājniekiem, kuri, mundieros iežņaugti, no vidusklāja blenza uz visu notiekošo, tagad iznāca iepazīt stihiju, ar ko bija saistīts viņu dienests, daudz tuvāk, nekā viņiem šobrīd patiktu. Kamēr šie joki tika dzīti ar jaunuļiem, marša vīri varēja nesodīti uzjautrināties no visas sirds, bet, līdzko bija aizskarta kāda kareivja cieņa, viss jaunāko virsnieku un baka iemītnieku bars pilnā sparā metās atdarīt aizskārumu. Viņu atbildes trieciens bija ātrs un veikls, un tas liecināja, cik lielā mērā vairāk piedzīvojušie jūrnieki ir pieraduši pie tamlīdzīgām izdarībām. Viņi aizvilka uz priekšgalu nelielu ugunsdzēsēju sūkni un notēmēja to uz tuvāko maršu kā galveno bateriju, kurai jāizšauj pirmā zalve. Smejošie un jautri tērgājošie marša vīri drīz vien pajuka kur kurais: daži nošļūca lejā, lai viņu neķertu sūkņa raidītā strūkla, citi pa virvēm pārrāpās uz blakusmarsu tādā galvu reibinošā augstumā, ka šķita — par vāveri vai pērtiķi mazāk jeperīgam dzīvniekam tas nav izdarāms.

Panākumu iejūsminātie un saniknotie kareivji aicināja jūrniekus nākt priekšā, lai parādītu savu pārākumu. Kādi seši jau pamatīgi izmērcēti kareivji, alkdami atriebības par nodarītajām pārestībām, kopā ar kaprāli, kura sapūderētā galvvirsa no pārāk ciešas tuvības ar spaini ūdens bija pārvērtusies par kaut ko līdzīgu klīsterim, mēģināja rāpties augšā takelāžā, bet veikt šo varoņdarbu bija krietni grūtāk nekā iekļūt pa izlauzumu sienā. Velna pilnie artilēristi un vecākie stūrmaņi, savu panākumu spārnoti, visādi viņus skubināja, un Naitingeils ar saviem palīgiem, smieklus valdīdami, pa reizei uzmundrinoši nosvilpās: «Rāpjas augšā!» Šis skats, kā pārgalvji lēni un piesardzīgi līda augšā pa veblīnēm, iedarbojās uz izklīdinātajiem marša vīriem apmēram tāpat, kā daudzu mušu parādīšanās iedarbojas uz tīkla tuvumā paslēpušos plēsīgo zirnekli. Pēc apakšā palikušo izteiksmīgajiem skatieniem matroži uz rājām saprata, ka kareivjus var āzēt pēc sirds patikas. Tāpēc, līdzko kareivji bija uzrāpušies pietiekami augstu, divdesmit marša vīru metās virsū savam laupījumam. Neticami īsā laikā uzbrucēji visi kā viens bija sagūstīti.

Divus vai trīs no augšup lienošajiem pārdrošniekiem piesēja turpat, kur sagūstīja, un viņiem nebija nekādas iespējas pretoties vietā, kur pats instinkts neatvairāmi liek stingri turēties ar abām rokām, bet pārējos ar virvēm pievilka pie apaļkokiem apmēram tāpat, kā nostiprina vietā vieglu buru vai rāju.

Pašā skaļākajā līksmības brīdī kāds cilvēks pievērsa sev uzmanību ar nopietnību un lietišķo izskatu, ar kādu viņš spēlēja savu lomu šai komēdijā. Sēdēdams uz apakšējās rājas ārējā gala mierīgi kā uz turku dīvāna, viņš nopietni pētīja, kādā stāvoklī ir gūsteknis, kas bija uzlīdis augšā tepat pie kājām, lai izpildītu velna pilnā kapteiņa pavēli «iegriezties pēc dārgakmeņu trīša»: tāds nosaukums dots trīsim, kas karājas zināmu rāju galos, un šis nosaukums, kā liekas, ir cēlies no dārgakmeņiem, kurus tik bieži redz šūpojamies skaistules ausīs.

— Jā, jā, — murmināja apdomīgais, nopietnais jūrnieks, kas nebija nekas cits kā Ričards Fids, — ritulis, kuru jūs esat uzsūtījuši augšā ar šo puisi, nav no tiem vislabākajiem, un ja jau tagad viņš tā pīkst, ko darīs tad, kad viņam vilks cauri šoti? Dieva vārds, kungs, būtu jel labāk apgādājuši to zelli, ja jau gribējāt sūtīt viņu augšā, lai piebiedrojas kārtīgai sabiedrībai. Viņa jakā ir vairāk caurumu nekā lodziņu ķīniešu džonkā. Ei tur, uz klāja! Tu, gvinejieti, sadabū man kādu skroderi, lai uzkāpj augšā un parūpējas, ka vējš netiek cauri šitā matroža brezenta svārkiem.

Atlētiskais Āfrikas dēls, kas, ņemot vērā vina lielo

r ' / /

spēku, bija nostādīts uz baka, palūkojās augšup un, piespiedis rokas pie krūtīm, aizgrīļojās pa klāju ar tik nopietnu sejas izteiksmi, it kā būtu aizsūtīts izpildīt visatbildīgāko uzdevumu. Augšā dzirdamā kņada bija izvilinājusi kādu pagalam nevarīga izskata mirstīgo no klusa kaktiņa kubrikā pie priekšējās lūkas trapa, kur tas, pa pusei uzslējis augumu virs komingsiem [57] , stāvēja ar stipra rupja diega šķeteri ap kaklu, ar bišu vaska gabalu vienā un adatu otrā rokā, zīlēdamies apkārt mulsi kā ķīniešu mandarīns, kurš pēkšņi uzaicināts piedalīties šajās baleta mistērijās. Scīpions viņu ieraudzīja. Izstiepis roku, viņš sagrāba to aiz pleca, un, iekāms pārsteigtais cilvēks apjēdza, kura nagos ir kritis, zem viņa bikšu jostas jau bija aizkabināts āķis un viņš atradās pusceļā starp ūdeni un rāju, uz kuras sēdēja Fids.

—  Pieraugiet, lai tas vīrs neiekrīt jūrā! — stāvēdams pūpē, bargi uzsauca Vailders.

—  Tas ir skroderis, Harija kungs, — atbildēja apdomīgais nēģeris. — ja viņa drēbes nav izturīgas, lai nevaino nevienu citu kā tikai pats sevi.

Šīs īsās vārdu apmaiņas laikā godavīrs Houmspans bija sveiks un vesels sasniedzis sava lidojuma mērķi. Te viņu pienācīgi sagaidīja Fids, kas pievilka viņu sev blakus, ērti nosēdināja starp rāju un klīverbomi un tad stingri piesēja, lai drēbnieks varētu brīvi kustināt rokas.

— Iedzer drusciņ par šito matrozi! — uzsauca Ričards, stingri piesējis godavīru. — Tā.

Tad viņš sagrāba gūstekni, uzrāva augšā un mierīgi ielika pārbiedētajam drēbniekam klēpī.

—   Tā, draugs, — viņš teica, — lai nu tava adata un roka padarbojas, it kā tev būtu patrāpījies pagaidu darbiņš. Tavas amata prasmes pamatu pamats ir šī stīvdrāna, kas viņam dod drošu pārliecību, ka virsdrēbes neizjuks.

—    Lai Dievs sarga mani un visus pārējos mirstīgos grēciniekus no priekšlaicīga gala! — izsaucās Houmspans, no galvu reibinošā augstuma blenzdams tukšumā apmēram ar tādu sajūtu kā gaisa kuģotājs, kas savā pirmajā lidojumā vēro apakšā redzamo ainavu.

—   Aizvāciet šo vīru! — atkal uzsauca Fids. — Viņš ar savu trokšņošanu traucē prātīgu sarunu…

Sarunu pārtrauca neparasts troksnis kuģa otrā galā.

Tā kā notikumi stāstā drīz risināsies tālāk, tad par nemiera cēloni mēs pastāstīsim nākamajā nodaļā.

20. nodaļa

Nāc ņem kaut vai skala zobenu: jau divas dienas viņi ir kājās.

V. Šekspīrs. Henrijs IV

Kamēr pirātu kuģa rājas galā risinājās šī nelielā epizode, par kuru nupat stāstījām, kaut kur citur bija skatāmas ainas, kam piemita tiklab traģēdijas, kā farsa iezīmes. Sadursmei starp klāja saimniekiem un kareivīgajiem marša aizstāvjiem gals vēl nebija saredzams. Izaicinošajiem vārdiem bieži sekoja belzieni, bet, tā kā vārdu kaujā matroži un kareivji bija vienādos spēkos ar saviem lietpratīgākajiem mocītājiem, tad šīs cīņas iznākums sāka 10-26 289 rādīties apšaubāms. Tomēr Naitingeils bija vienmēr gatavs ar savu slaveno signālsvilpi un rūcīgo balsi atgādināt kaušļiem, ka jāturas saprāta robežās. Garš, spalgs svilpiens un vārdi «Rāmāk, jūs tur!» līdz šim bija savaldījuši abās pusēs virmojošās kaislības, kad joks pārāk smagi ķēra dedzīgo kareivi vai atriebīgo, kaut ari ne tik drosmīgo sardzesvīru. Bet tas, kurš parasti ar modru aci vēroja katru padoto kustību, ar savu pārskatīšanos gandrīz vai izraisīja nopietnākas sekas.

Līdzko komanda bija uzsākusi šīs rupjās izpriecas, kuras nupat aprakstījām, noskaņojums, kas bija paskubinājis Pirātu acumirldī atlaist vaļīgāk disciplīnas grožus, spēji noplaka, jautrais, gaišais noskaņojums, kuru viņš bija saglabājis, sarunājoties ar savām viešņām (vai gūsteknēm, vienalga par ko viņš arī sliecās uzskatīt sievietes), izgaisa, atdodot vietu dziļdomīgai, nomāktai sejas izteiksmei. Viņa acis vairs nedzirkstīja untumainajā un sarkastiskajā jautrībā, kam viņš pa reizei labprāt ļāva vaļu, skatiens kļuva nopietns un atturīgs. Domas atkal bija atgriezušās pie mokošajām atmiņām, kas tik bieži aptumšoja viņa vaigu, kā ēna padara blāvus pilnbriedā viļņojošas labības zeltainos toņus.

Kamēr lielākā daļa no tiem, kuri nepiedalījās šajās uzjautrinošajās komandas izdarībās, noņēmušies vēroja tās, daži ar izbrīnu, citi ar neuzticību, bet visi ar šim brīdim vairāk vai mazāk atbilstošu noskaņojumu, Pirāts, pēc visa spriežot, palika vienaldzīgs pret visu notiekošo. Tiesa gan, reizumis viņš paraudzījās augšup uz veiklajiem puišiem, kuri kā vāveres turējās pie virvēm, vai arī lika acīm pievērsties mazāk izveicīgajiem apakšā stāvētājiem, taču vienmēr tik izklaidīgi, ka bija skaidrs — šis skats atdzīvina viņa dvēselē miglainus un no īstenības tālu stāvošus iedomu tēlus. Skatieni, kurus viņš laiku pa

I.\ikam uzmeta misis Vilisai un viņas iejūsminātajai audzēknei, liecināja par šā cilvēka dziļo saviļņojumu.

Pa to laiku dažkārt jokainās trakulības turpinājās, izraisot smaidu uz nedaudz izbiedētās Gertrūdes lūpām, taču nepārtraukti draudot izvērsties par varmācību un dusmu uzliesmojumu, kas spējīgs kuru katru brīdi sagraut disciplīnu uz kuģa, kur varas uzturēšanai nebija nekādu citu piespiedu līdzekļu kā tikai tie, kurus nekavējoties varēja likt lietā virsnieki. Ūdens bija salaistīts tik bagātīgi, ka klājs pludoja un šļakatas ne reizi vien aizlidoja līdz pūpes robežai, aizliegtajai daļai. Marsa grozos stāvošie lika lietā visu, kas pagadījās pie rokas, lai saērcinātu apakšā palikušos komandas biedrus, kuri atradās neizdevīgākā situācijā, un darbā tika laisti visi atmaksas ieroči, kas vien varēja noderēt vai kuriem izdevās piekļūt. Lūk, tur, zem marša, redzēja vienu otram pretī karājamies kādu netīreli un vidusklāja matrozi, tur kāds ar takelāžas virvēm sasiets jūras kājnieks bija spiests paciest mērkaķēnu, kas, labi izmācīts pildīt šo pienākumu un apbruņojies ar suku, tupēja viņam uz pleca ar tik nopietnu sejas izteiksmi un tik vērīgu skatienu, it kā būtu pamatīgi skolots tieši friziera amatā, un daži piedauzīgi un parupji joki liecināja par nepieļaujamu vaļību, kas uz bridi atvēlēta šiem ļautiņiem, kuri kopumā bija radināti pie savaldības, ko miers prasa ne mazāk kā drošība, lai uz karakuģa būtu kārtība.

Šajā vispārējā troksnī un kņadā pēkšņi atskanēja balss .-'ii no okeāna dziļumiem un izsauca

v /

k n "k'īzes ārējās apmales pieliktā ru

porā.

—  Kas sauc Delfīnu»? — noprasīja Vailders, redzēdams, ka kuģa komandieris neatsaucas uz aicinājumu, it kā nebūtu to dzirdējis.

— Pats Neptūna tēvs ir jums zem priekšvadņa.

10 " 291

— Ko jūras dievs vēlas?

—  Viņš dzirdējis, ka viņa valstībā iemaldījušies kādi svešzemnieki, un grib uzkāpt uz nekaunīgā «Delfīna», lai izjautātu, kurp viņi dodas, un pēc kuģa žurnāla pārbaudītu, kas tie par cilvēkiem.

—    Laipni lūdzam. Palīdziet vecajam vīram uzkāpt augšā priekšgalā; viņš ir pārāk pieredzējis jūrnieks, lai līstu iekšā pa kajītes logu.

Ar to arī vārdu apmaiņa beidzās, jo Vailders, izjuzdams riebumu pret šiem kumēdiņiem, pagriezās uz papēžiem.

Drīz parādījās atlētiskas miesasbūves jūrnieks, it kā patiešām būtu iznācis no stihijas, kuras dievību viņš personificēja. Sirmo cirtu vietā galvu rotāja mašas vīkšķis, no kura pilēja sāļais ūdens; kā pavirši uzmesta mantija no pleciem nokarājās aļģes, kuru lauki pletās ap kuģi; rokā viņš turēja no trim vijamkāšiem darinātu un uz pīķa kāta uzmauktu žebērkli. Tā apģērbts, okeāna pavēlnieks, kas nebija nekas cits kā baka komandieris, ar pienācīgo svinīgumu soļoja pa klāju tādus pašus ķēmīgus tērpus apvilkušu bārdainu nimfu un najādu pavadībā. Aizgājis līdz kvarterklājam, kur stāvēja virsnieki, galvenais personāžs sveicinot pamāja ar scepteri un atsāka pārtraukto runu, bet Vailders, redzēdams, ka komandieris joprojām ir iegrimis savās domās, uzskatīja par pienākumu turpināt sarunu.

—   Šoreiz, mans dēls, tu esi izgājis jūrā ar stipru un lieliski aprīkotu kuģi, ar manu bērnu cildenu komandu. Vai sen jau esat prom no zemes?

—  Kādas astoņas dienas.

/

—  Pamaz, lai šie iesācēji pierastu pie šūpošanās. Bet es viņus atradīšu arī bezvēja laikā.

To dzirdot, ģenerālis, kas stāvēja, nicīgi novērsis acis, palaida vaļā bezānvantis, kurās bija ieķēries ar vienu vienīgu nolūku — noturēt līdzsvaru. Neptūns pavīpsnāja un turpināja:

— Es nejautāšu, no kuras ostas jūs nākdami, jo redzu, ka ap jūsu enkuru ķepām vēl pludurējas Ņūportas lotes. Ceru, ka neesat paņēmuši līdzi daudz jaunuļu, jo es saožu, ka ne tālāk kā simt jūdžu no šejienes iet ar precēm piekrauts baltietis, tāpēc man nepietiek laika pārbaudīt jūsu ļaudis, lai izsniegtu viņiem dokumentus.

—  Viņi visi ir jūsu priekšā. Tik pieredzējis jūrasbraucējs kā Neptūns nav mācāms, kad un kā jārunā ar jūrniekiem.

—   Tādā gadījumā sākšu ar šo džentlmeni, — turpināja draiskulīgais baka galva, pagriezdamies pret vēl aizvien nekustīgi stāvošo jūras kājnieku ģenerāli. — Vēl daudz kas viņā atgādina zemi, tāpēc es gribētu zināt, cik stundu ir pagājis, kopš viņš devies pirmajā braucienā pa zilajiem ūdeņiem.

— Es domāju, ka viņš ir daudz ceļojis, un uzdrošinos piebilst, ka viņš sen jau nomaksājis jūsu augstībai pienācīgos meslus.

— Nu, nu, var jau būt, bet es gan piebildīšu, ka, ja jau viņš dien flotē tik ilgi, kā jūs sakāt, tad esmu pazinis skolotus cilvēkus, kas īsā laikā iemācījušies vairāk. Bet kā ir ar šīm dāmām?

— Abas ir jau gājušas jūrā un izpelnījušās tiesības tikt cauri bez eksāmeniem, — mazliet steidzīgi atbildēja Vailders.

— Jaunākā ir gana piemīlīga, lai būtu dzimusi manās provincēs, — teica galantais jūras virsnieks, — bet neviens nedrīkst klusēt, kad viņu uzrunā pats vecais Neptūns, tāpēc, ja jums nav iebildumu, es palūgšu, lai jaunā sieviete runā pati. — Tad, nelikdamies zinis par Vaildera sirdīgo skatienu, enerģiskais jūras dieva pārstāvis uzrunāja tieši Gertrūdi: — Ja tas taisnība, manu mīļo jaunkundz, ka jau esat ceļojusi pa zilajiem ūdeņiem, varbūt jūs man atgādināsit tā kuģa nosaukumu un vēl kādus pirmā ceļojuma sīkumus?

Sārtumu Gertrūdes sejā bālums nomainīja tikpat ātri un negaidīti, kā pietvīkst un perlamutra burvīgumu iegūst vakara debesis, tomēr meitene saņēmās un, pilnīgi savaldījusies, atbildēja:

— Ja es iedziļināšos visos šajos sīkumos, tas jūs novērsīs no daudz svarīgākām lietām. Varbūt šis pierādījums pārliecinās jūs, ka neesmu uz jūras pirmo reizi.

Meitenei runājot, no viņas baltās rokas izslīdēja gineja* un iekrita jautātāja izstieptajā platajā plaukstā.

—    Varu pateikt tikai to, ka daudzo sarežģīto pienākumu dēļ man bija izgājusi no prāta jūsu augstdzimtība, — atbildēja nekaunīgais jūras laupītājs, rupjā pieklājībā paklanīdamies un iebāzdams kabatā guvumu. — Ja būtu ielūkojies savās grāmatās pirms uzkāpšanas uz šā kuģa, es nebūtu pieļāvis tādu misēkli, tāpēc ka tagad man nāk prātā, ka es liku vienam no saviem gleznotājiem iemūžināt jūsu jauko sejiņu, lai varētu parādīt to mājās sievai. Puisis uzgleznoja diezgan labu portretu uz Austrumindijas gliemežvāka; es likšu izgatavot tā kopiju koraļļu ietvarā un nosūtīšu jūsu laulātajam draugam, kad jums labpatiks tādu izvēlēties.

Tad, vēlreiz paklanījies un neveikli pievilcis kāju, viņš pievērsās guvernantei, lai turpinātu pratināšanu.

—  Bet jūs, kundze? — viņš jautājn, — Vai jūs pirmo reizi apmeklējat manas prc/ inces ■

—  Ne pirmo, ne divdesmito. Es it es; jūsu augstību.

—    Tātad sena paziņa! Kuros platuma ķi< cvarētu būt nejauši sastapusies?

—  Es domāju, ka man pirmo reizi bija tas gods pirms gadiem trīsdesmit ekvatora tuvumā.

—   Jā, jā, es bieži esmu tur, skatos pēc indiešu un brazīliešu tirgotājiem, kuri iet uz mājām. Šajā gadā man iznāca abordēt sevišķi daudz kuģu, bet es nevaru teikt, ka jūsu seja man būtu iespiedusies atmiņā.

—  Baidos, ka trīsdesmit gados tās vaibstos šis un tas ir izmainījies, — guvernante atbildēja ar smaidu, kas, lai gan bija vērīgs, tomēr pārāk cēls savā skumībā, lai modinātu aizdomas, ka sieviete liekulīgi nožēlo zudušo skaistumu. — Tas bija uz karaļa kuģa, kas nedaudz izcēlās ar saviem izmēriem, tāpēc ka tam bija trīs klāji.

Jūras dievs pieņēma vēl vienu slepus pasniegtu gineju, bet likās, ka šī veiksme ir uzkurinājusi alkatību, jo viņš nevis pateicās, bet acīm redzami pauda vēlēšanos palielināt kukuļa summu. /

—    Var jau būt, ka viss, ko saka jūsu augstība, ir taisnība, — viņš iebilda, — bet manas karaļvalsts intereses un paša lielā ģimene spiež mani stingri ievērot savas tiesības. Vai tam kuģim bija savs karogs?

—    Bija.

—     Tad iespējams, ka tas, kā parasts, bija uzvilkts klīverbomja galā?

—  Kā uz viceadmirāļa kuģa parasts, tas bija uzvilkts priekšgalā.

—   Brunčiem tā nav slikta atbilde! — nomurmināja dievība, mazliet apmulsis, ka viltība nav izdevusies. — Tas ir nolād… dīvaini, lūdzu jūsu augstības piedošanu, ka esmu piemirsis tādu kuģi. Vai jūs neatgādinātu kaut ko zīmīgu, kas varētu atsvaidzināt manu atmiņu?

Atmiņas jau bija izdzēsušas draisko smaidu guvernantes sejā, un viņa, skatīdamās kaut kur tālumā, atbildēja, it kā skaļi domātu:

—   Kā tagad es redzu to niķu pilno puišeli, kuram toreiz bija ne vairāk, kā astoņi gadiņi un kurš bija tik blēdīgs un slīpēts, ka apveda ap stūri neīsto Neptūnu un atmaksāja viņam par visiem, padarot to par apsmieklu paša komandas acīs.

— Ne vairāk kā astoņi? — pārjautāja zema balss viņai blakus.

—   Viņš bija gados jauns, bet uz stiķiem un niķiem nebija mācāms, — atbildēja misis Vilisa kā pamodusies no transa un paskatījusies tieši acīs Pirātam.

—  Nu, labi, — viņu pārtrauca baka komandieris, kas uzskatīja par labāku neturpināt nopratināšanu, ja jau tajā iejaucās viņa bargais priekšnieks. — Man liekas, tas viss ir taisnība. Es vēl paskatīšos savā žurnālā; ja viss ir tā, kā jūs sakāt, labi, ja ne, nu, tad es uzsūtīšu jūsu kuģim pretvēju, bet rēķinus nokārtošu pēc tam, kad būšu pamatīgi pārbaudījis dāni.

Ar šiem vārdiem dievs steigšus atstāja virsniekus un pievērsās jūras kājniekiem, kuri turējās kopā bariņā, apzinādamies, ka pārbaudījumu brīdī katram no viņiem var ievajadzēties palīdzības. Lieliski zinādams, kādas bijušas katra viņa padotā gaitas šajā nelikumīgajā arodā, un klusībā saprotot, ka teikšanu viņam kuru katru brīdi var izraut no rokām, baka komandieris izraudzījās no viņiem vienu jauniņo, kurš nule kā bija ieradies no sauszemes, un lika saviem pavadoņiem izvilkt upuri priekšā, kur, kā viņš cerēja, neviens netraucēs sarīkot šīs mežonīgās izpriecas. Taču vispārējā izsmiekla saniknotie kājnieki bija pilni apņēmības aizstāvēt savu biedru un pretojās. Sākās ilgstošs, trokšņains un sīvs strīdiņš, kurā katra puse aizstāvēja savu taisnību. No vārdiem strīdnieki drīz vien pārgāja uz parastajām naidīguma izpausmēm. Brīdi, kad miers uz kuģa, var teikt, karājās mata galā, ģenerālis uzskatīja par piemērotu, lai ļautu vaļu sašutumam, kas viņā vārījās, redzot šo disciplīnas pārkāpumu.

—  Es protestēju pret šo bezjēdzīgo un karavīru necienīgo procedūru, — viņš teica, pagriezies pret vēl joprojām domās iegrimušo un neko ap sevi neredzošo komandieri. — Es ceru, ka esmu pratis ieaudzināt savos ļaudīs īstu izpratni par karavīra pienākumu un nav lielāka apkaunojuma kā palaist rokas pret viņu, ja vien tā nav normālā un derīgā pārmācīšana ar «kuģa kaķi» [58] . un es skaidri un gaiši brīdinu: ja kāds piedurs pirkstu maniem dūres varoņiem, — protams, ja nebūs pārkāpta disciplīna, — tas dabūs pa galvu.

Tā kā ģenerālis nebija uzskatījis par vajadzīgu apslāpēt balsi, tad šie vārdi bija dzirdami viņa padotajiem un tie radīja vēlamo efektu. Pēc spēcīga seržanta zvēliena jūras dieva seja noplūda ar vienkārša mirstīgā asinīm, vienā rāvienā atklājot, ka viņš ir parasta zemes būtne. Tādējādi piespiests aizstāvēt savu vīrieša godu, brašais jūrnieks atbildēja uz šo sveicienu ar vēl lielāku spēku, kā jau prasīja attiecīgā situācija. Laipnību apmaiņa starp tik izcilām personām bija signāls viņu piekritējiem sākt vispārēju karadarbību. Kņada, kas vēstīja uzbrukuma sākumu, pievērsa Fida uzmanību; ieraudzījis, kas notiek apakšā, viņš pameta savu biedru uz rājas un veikli kā mērkaķis pa bakštagu noslīdēja uz klāja. Viņa piemēram sekoja visi pārējie marša vīri, un, pēc visa spriežot, drošsirdīgie kājnieki būtu pievārēti gluži vienkārši ar pretinieka skaitlisko pārsvaru. Taču nelokāmi savā apņēmībā un iedegušies dusmās šie apmācītie karavīri nevis meklēja glābiņu bēgot, bet ciešāk sakļāva savas rindas. Saulē zibēja durkļi, daži no pūļa ārmalā stāvošajiem matrožiem jau ķērās pie puspīķiem, kuri kā draudīgas greznumlietas bija saslieti ap mastiem.

—   Stāt! Visi atpakaļ! — uzkliedza Vailders, mezdamies ļaužu pudurī un izgrūstīdams viņus ar spēku, ko divkāršoja domas par briesmām, kuras draudētu neaizsargātajām sievietēm, ja tāda nesavaldīga, saniknota komanda atteiktos pakļauties. — Atpakaļ, ja jums dzīvība dārga, un bez vārda runas! Bet jūs, ser, kas uzskatāt sevi par kārtīgu karavīru, es uzaicinu savaldīt savus ļaudis.

Lai cik saniknots bija ģenerālis par visu redzēto, tomēr viņš pārāk labi saprata, cik svarīgi ir saglabāt uz kuģa mieru, lai neatsauktos šim uzaicinājumam. Viņu atbalstīja visi jaunākie virsnieki, kuri labi apzinājās, ka ne vien viņu miers, bet arī dzīvība ir atkarīga no tā, vai izdosies apstādināt šo tik negaidīti vaļā pasprukušo straumi. Bet viņi tikai pārliecinājās, cik grūti saglabāt varu, ja tā nav dibināta uz likumīga pamata. Neptūns bija nometis maskarādes tērpu un, savu drosmīgo karavīru atbalstīts, gatavojās sadursmei, kas solīja vairāk cerību uz nemirstīgu slavu nekā loma, no kuras viņš nule bija atteicies. Līdz šim virsniekiem daļēji ar draudiem, daļēji ar pierunāšanu bija izdevies savaldīt kaislības, tāpēc laiks bija aizritējis, vairāk gatavojoties kaujai nekā ļaujot vaļu vardarbībai. Bet, līdzko jūras kājnieki bija paņēmuši rokās ieročus, divas lielas matrožu nodaļas, apbruņojušās ar pīķiem, stieņiem un laužņiem, nostājās abās pusēs grotmastam. Pāris aukstasinīgāku matrožu bija pat aizkļuvuši līdz lielgabalam un pagriezuši to pret kuģa iekšieni, lai saārdītu pusi kvarterklāja. īsi sakot, kaislības bija uzbangojušas ar tādu spēku, ka visniecīgākais iegansts no jebkuras puses varēja novest pie kuģa izlaupīšanas un slaktiņa. Tādam kritiskam stāvoklim tuvināja dzēlīgie izteicieni no bezkaunīgajām mutēm, kuras vērās tikai tādēļ, lai bagātīgi gāztu ārā pašas rupjākās paļas par ienaidniekiem un viņu raksturīgajām pazīmēm.

Šajās piecās minūtēs, kad visas draudīgās un briesmu pilnās pazīmes vēstīja par dumpi, cilvēks, kam pirmām kārtām vajadzēja rūpēties par disciplīnas saglabāšanu, bija parādījis neparastu vienaldzību vai, pareizāk sakot, visa apkārt notiekošā neapzināšanos. Sakrustojis rokas uz krūtīm un vērdamies rāmajā okeānā, viņš stāvēja nekustīgi kā masts, kura tuvumā bija nostājies. Sen pieradis pie tādām trokšņainām izdarībām, kuras pats izraisījis, viņš šajā skaņu jūklī, kas nonāca līdz viņa izklaidīgajai ausij, neuztvēra neko citu kā satraukumu, ar ko parasti saistītas tādas neapvaldītas izpriecas.

Turpretī viņa padotie bija daudz aktīvāki. Vailders jau bija atspiedis atpakaļ pārdrošākos matrožus, un starp naidīgajām pusēm atbrīvojušos laukumu steigšus ieņēma viņa palīgi, saprazdami, i ik daudz ir atkarīgs no viņiem. Taču šajā īslaicīgajā veiksmē slēpās zināmas briesmas: domādams, ka dumpības gars jau apspiests, mūsu dēkainis nolēma izmantot savas priekšrocības un sagrāba visnekaunīgāko no nemiera cēlājiem, bet kādi divdesmit tā līdzteči nevilcinoties izrāva gūstekni viņam no rokām.

—   Kurš uzdrošinās komandēt uz «Delfīna»? — kāds no pūļa iesaucās leitnanta jaunā aizstājēja autoritātei visneizdevīgākajā brīdī. — Kā viņš ir ticis uz mūsu kuģa un no kurienes uzradies?

— Jā, jā, — kāds cits draudīgi turpināja, — kur palicis tas Bristoles tirgotājs, kuru viņam vr jadzēja ievilināt mūsu tīklos, un kāpēc mēs šajā gadalaikā pazaudējām tik daudz vislabāko dienu, stāvēdami dīkā uz enkura?

Izcēlās vispārēja murdoņa, un tas vien jau bija pierādījums, ja tāds vispār bija vajadzīgs, ka šajā braucienā liktenis nepazīstamajam virsniekam būs laimīgāks nekā iepriekšējā. Abas puses vienprātīgi nosodīja viņa iejaukšanos, un no abām pusēm bira niecinoši spriedumi par Vaildera uzrašanos un nepārprotami draudi.

Nepavisam nebaidoties no briesmām, mūsu varonis atbildēja uz dzēlīgajām piezīmēm ar nicīgu smīnu, uzaicinot kaut vienu no apvainotājiem iznākt priekšā un apstiprināt savus vārdus ar atbilstošu rīcību.

—  Paklausieties tikai! — izsaucās pūlī.

—  Viņš runā kā karaļa muitnieks, kas dzenas pakaļ kontrabandistam! — kliedza viens.

— Jā, un cik pašapzinīgs, — piebilda otrs.

— Būs ielīdis pa kajītes logu! — auroja trešais. — Kamēr viņš būs uz «Deflīna», mums neredzēt veiksmi kā savas ausis.

— Ūdenī iekšā vinu! Pār bortu to iznireli! Ūdenī iekšā!

/

Tur viņš atradīs priekšā kādu drosmīgāku un labāku! — kliedza kādas desmit balsis reizē, un daži steidza parādīt, ka ir gatavi īstenot savus draudus. Bet šajā brīdī no pūļa izšāvās divi matroži, un nikni kā lauvas metās starp Vailderu un viņa ienaidniekiem. Pirmais no glābējiem, iedrāzies tieši krūtīs uzbrūkošajiem matrožiem, ar neatvairāmu sitienu nogāza Neptūna tēlotāju no kājām kā vaska figūru. Otrs bez kavēšanās sekoja viņa piemēram, un, kad pūlis samulsumā par šķelšanos pašu rindās atkāpās, šis otrs, kas bija Fids, vicināja dūri, kas bija gandrīz divpadsmit mārciņu lodes smagumā, un putām uz lūpām auroja:

—   Nost, lempji tādi! Nost! Vai tiešām jūs domājat plēsties ar vienu pašu cilvēku, ar virsnieku, turklāt tādu, kādu jūs savu mūžu neesat redzējuši? Es gribētu redzēt, kurš no jums visiem var izvadīt smagi piekrautu kuģi pa tādu šaurumu, kā misters Harijs izvadīja šo…

—   Atpakaļ! — uzkliedza Vailders, iespraukdamies starp saviem aizstāvjiem un ienaidniekiem. — Atpakaļ, kad es saku, un ļaujiet man vienam tikt galā ar tiem bezkaunīgajiem neģēļiem.

—  Pār bortu viriu! Pār bortu viņus visus! — kliedza

/ /

matroži. — Viņu kopā ar visiem līdzskrējējiem!

—  Vai patiešām jūs klusēsit un pieļausit, ka jūsu acu priekšā notiek slepkavība? — iesaucās misis Vilisa, izskriedama no savas paslēptuves un dedzīgi satverdama Pirāta roku.

Viņš sarāvās kā cilvēks, kas pēkšņi uzmodināts no vieglas snaudas, un cieši paskatījās viņai tieši acīs.

—  Paskatieties! — viņa turpināja, rādīdama uz apakšā ņudzošo pūli, kur, kā liecināja visas pazīmes, kuru katru mirkli varēja sākties asinsizliešana. — Viņi sit nost jūsu virsnieku, un viņam nav no kā gaidīt palīdzību!

Marmora bālums, kas tik ilgi bija pārņēmis Pirāta vaibstus, nozuda. Viņš pēc viena mirkļa saprata visa notiekošā jēgu, un viņa sejā saplūda asinis. Ieķēries virvē, kas karājās pie rājas Pirātam tieši virs galvas, viņš atspērās pret pūpi un kā lidot ielidoja pašā bara vidū. Pretinieki atrāvās atpakaļ, un piepešs klusums nomainīja rēcienus, kas vēl pirms brīža būtu varējuši pārmākt ūdenskrituma šņākoņu. Augstprātīgi un kā atgaiņājoties pametis ar roku, viņš sāka runāt, un viņa balsī nebija saklausāmas nekādas izmaiņas, tikai balss skanēja par toni zemāk un draudīgāk nekā parasti. Taču katra šīs klusinātās balss skaņa aizsniedza vistālāko klausītāju, tā ka nevienam, kas to dzirdēja, nepalika nekādas šaubas par izteikto vārdu nozīmi.

—  Dumpis! — viņš sacīja, un nicinājums šajā vārdā dīvainā kārtā bija sajaucies ar ironiju. — Atklāts, nežēlīgs, asiņains dumpis! Vai tad jums apnicis dzīvot, vīri? Vai jūsu vidū ir kāds, kas grib būt par piemēru, lai citiem būtu mācība? Ja ir, lai pakustina roku vai pirkstu, kaut vai matiņu. Lai bilst vārdu, paskatās man acīs vai uzdrošinās kaut nopūsties vai pakustēties.

Pirāts apklusa, un viņa klātbūtnes un skata radītais iespaids bija tik dziļš un nepārvarams, ka šajā mežonīgo un satracināto drošuļu barā nebija neviena, kas iedrīkstētos bezbailīgi stāties pretī viņa dusmām. Matroži un kareivji stāvēja nekustīgi, pazemīgi un paklausīgi kā nogrēkojušies bērni, kas saprot, ka sods ir neizbēgams. Redzot, ka neviens no viņiem visiem neatbild, nepakustina ne locekli, pat neuzdrīkstas sastapt viņa ciešo, dedzinošo skatienu, Pirāts turpināja tādā pašā zemā, pavēlošā balsī:

— Tas ir labi. Šķiet, esat atjēgušies un, jums visiem par laimi, nākuši pie prāta. Vācieties prom, vācieties prom, kad jums saka! Jūs apgānāt kvarterklāju. — Viņam tuvāk stāvošie matroži pakāpās soli atpakaļ. — Ieročus salieciet sastatnēs. Bet jūs, puiši, kam netrūka drosmes bez pavēles ķerties pie pīķiem, piesargieties, ka neapdedzināt ar tiem sev rokas! — Uz klāja nokrita kādi desmit pīķi reizē. — Kur ir bundzinieks? Lai nāk šurp!

Parādījās nobiedēta, verdziski iztapīga būtne, kam izmisuma instinkts bija palīdzējis sameklēt savu instrumentu.

—   Tagad sit skaļi, lai es uzreiz redzētu, vai man ir kārtīga, disciplinēta komanda vai nekrietneļu banda, kas vispirms jāšķJsta, lai es varētu uz to paļauties.

Jau paši pirmie vieglie sitieni lika vīriem saprast, ka tas ir trauksmes signāls. Pūlis nekavējoties izklīda, un vaininieki klusi ieņēma savas vietas; lielgabala apkalpe, kura bija grasījusies notēmēt uz klāju, pagrieza šaujamo atpakaļ ar tādu ātrumu, kas viņiem ļoti noderētu kaujas laikā. Kamēr tas viss norisinājās, Pirāts neizrādīja ne dusmas, ne nepacietību. Tiesa gan, viņa izturēšanās pauda dziļu jo dziļu nicinājumu un ārkārtīgu pašpaļāvību, taču ne mirkli nelikās, ka viņam būtu grūti saglabāt aukstasinību. Un tagad, kad Pirāts bija atkal piedabūjis komandu pie savu pienākumu pildīšanas, viņš neizskatījās vairāk sajūsmināts par veiksmi kā pirms kāda laika nobijies no vētras, kura bija draudējusi sagraut viņa autoritāti. Savus turpmākos pienākumus viņš vairs neveica steigā, bet raudzījās, lai it visos sīkumos gan tiktu ievērotas paražas, gan viss tiktu darīts lietas labā.

Virsnieki nāca ziņot par savu nodaļu gatavību kaujai, kā pieklājas darīt, kad ienaidnieks jau redzams. Marsa vīru un buru matrožu pārbaude liecināja, ka visi ir vietā; lodes un gali [59] bija sagatavoti, pulvera pagrabs atvērts, ieroči izņemti no kastēm; īsi sakot, viss bija sagatavots rūpīgāk nekā parastajām ikdienas mācībām.

— Lieciet atlaist rājas un nostiprināt šotes un falles, — teica Pirāts pirmajam palīgam, kas tagad parādīja tikpat dziļu izpratni par karalietām kā līdz šim par savu jūrnieka arodu. — Izsniedziet abordāžniekiem pīķus un abordāžas cirvjus, ser: mēs parādīsim šiem puišiem, ka

nebaidāmies uzticēt viņiem ieročus.

/

Pavēles tika izpildītas ļoti akurāti, un tad iestājās tas dziļais, svinīgais Ūusums, kas padara kaujai sagatavotu kuģi par iespaidīgu skatu pat tiem, kuri pieraduši redzēt tādus kopš zēna gadiem. Tā šo neganto marodieru bandas vadonis mācēja savaldīt viņu neprātīgās dusmas ar disciplīnas važām. Kad Pirāts jutās drošs, ka vīru satrauktie prāti ir dabūti atpakaļ ierastajos rāmjos, izsludinot ārkārtas stāvokli, kurā, kā viņi labi zināja, par katru vārdu vai izaicinošu skatienu varēja tikt nekavējoties sodīti, viņš gāja projām kopā ar Vailderu, kam pieprasīja paskaidrojumus par notikušo.

Lai gan mūsu varonim piemita dabiska nosliece uz žēlsirdību, dumpi uz jūras viņš uzskatīja par smagu noziegumu. Ja arī viņam būtu izgājusi no prāta nesenā izglābšanās no Bristoles tirgotāja vraka, tad visā dzīvē gūtie iespaidi joprojām lika atcerēties nepieciešamību turēt stingri grožus, bez kuriem, kā tik bieži bija rādījusi pieredze, galīgi nevarēja iztikt, ja gribēja savaldīt tādas nepakļāvīgas bandas, kuras, atšķirtas no sabiedrības un palikušas bez sieviešu ietekmes, ir pastāvīgās .raksturu sadursmēs viegli uzkurināmas un noskaņojamas uz vardarbību. Lai gan Vailders neturēja uz viņiem ļaunu prātu, tomēr nedomāja savā stāstā neko nogludināt. Viņš izstāstīja Pirātam visu tiešajā, neizpušķotajā patiesības valodā.

— Šie zeļļi nav noturami paklausībā ar sprediķiem, — atbildēja Pirāts, kad Vailders bija beidzis stāstīt. — Mums nav nedz nāvinieku kameras noziedzniekiem, nedz dzeltenā karoga, ko uzvilkt, lai redz visa flote, nedz arī drūmu tiesnešu, kuri ar gudriem ģīmjiem pāršķirsta dažas grāmatas un beigās paziņo: «Pakārt viņu!» Šie nelieši zināja, ka esmu izlaidis viņus no acīm. Vienreiz viņi jau pārvērta manu kuģi par dzīvu ilustrāciju tai vietai svētajos rakstos, kas māca mums visiem pazemību, sakot, ka «tas pēdējais būs pirmais un tas pirmais būs pēdējais». Kādi divpadsmit uzdzīvotāji iztukšoja dzeramā krājumus manā kajītē un arestēja visus virsniekus — tāds stāvoklis, kā saprotat, jau mazliet līdzinās pieklājības normu pārkāpumam.

—  Es brīnos, kā jums izdevās atjaunot kārtību.

— Es ierados pie viņiem viens pats, atbraukdams no krasta ar laivu, bet man bija vajadzīga tikai vieta, kur nolikt kāju un atvēzēt roku, lai pakļautu savai gribai tūkstoti tādu varoņu. Tagad viņi mani pazīst un mums retu reizi iznāk nesaprašanās.

— Jūs droši vien bargi sodījāt viņus.

—  Katrs dabūja, ko bija pelnījis. Mister Vailder, jūs varbūt domājat, ka dienestam uz mūsu kuģa mazliet pietrūkst disciplīnas, bet, mēnesi padzīvojis, jūs pieradīsit pie šīs kārtības un tāda aina kā šodien vairs neatkārtosies. — To sakot, Pirāts centās rādīt savam jaunajam biedram jautru sejas izteiksmi, taču, par spīti visiem pūliņiem, neko vairāk par velnišķu smaidu viņam neizdevās izspiest. — Nu, — viņš steigšus piebilda, — šoreiz es pats pie tās jezgas esmu vainīgs, un, ja jau mēs esam stāvokļa noteicēji, tad varam atļauties būt iecietīgi. Turklāt, — viņš paskatījās uz to pusi, kur misis Vilisa un Gertrūde vēl aizvien stāvēja neziņā, gaidīdamas viņa lēmumu, — tādā brīdī nav par ļaunu uzklausīt skaistā dzimuma padomu, ja jau mums ir tādas viešņas.

Atstājis savu padoto, Pirāts izgāja kvarterklāja vidū un tūlīt lika atsaukt galvenos kūdītājus. Viņa pārmetumus, kuros izskanēja arī brīdinājums par iespējamām līdzīgas rīcības sekām, ļaudis uzklausīja ar tādu bijību, it kā stāvētu augstākas būtnes priekšā. Lai gan viņš runāja parastajā mierīgajā tonī, pašas klusākās skaņas sasniedza komandas vīrus visattālākajos klāja stūros, bet, kad īsā mācību stunda bija beigusies, viņam priekšā stāvošajiem šķita, ka viņi ir ne tikai grēkāži, kas dabūjuši rājienu un pēc tam apžēloti, bet īsti noziedznieki, kurus pašu sirdsapziņa nosoda ne mazāk bargi kā sabiedriskā doma. Tikai viens no viņiem, varbūt atceroties vecus nopelnus, uzdrošinājās bilst kādu vārdu sev par attaisnojumu.

—   Kas attiecas uz sadursmi ar kareivjiem, — viņš teica, — tad jūsu augstība zina, ka nekāda lielā mīlestība mūsu starpā nevalda, kaut gan es piekrītu, ka kvarterklājs nav tā vieta, kur atrisināt mūsu domstarpības. Kas attiecas uz džentlmeni, kurš patvaļīgi ieņēmis svešu vietu…

—  Es vēlos, lai viņš paliktu šajā vietā, — viņu pārtrauca kapteinis. — Es vienīgais varu spriest par to, cik

viņš vērts. t

— Nu, ja jau tāda ir jūsu vēlēšanās, ser, tad nevienam nav ko iebilst. Bet mums neko neziņoja par bristolieti un mēs likām lielas cerības uz šo kuģi. Jūsu augstība ir prātīgs cilvēks un nebrīnīsies, ka cilvēkiem, kam bija padomā sagrābt uz svešām zemēm ejošu Austrumindijas kuģi, nebūs vēlēšanās tā vietā krāmēties ar apbružātu, tukšu barkasu.

—   Nu, ser, ja es gribēšu, jums būs jāiztiek ar airi, stūres pinni vai dulli [60] . bet pietiks par to! jūs pats redzējāt, kādā stāvoklī bija viņa kuģis, bet kur ir tāds jūrnieks, kas nestundā nebūtu spiests atzīt, ka viņa amata prasmei nav nekādas nozīmes, ja stihija ir pret viņu? Kas pasargāja šo kuģi no tās pašas vētras, kura nolaupīja mūsu prīzi? Vai tas bijāt jūs? Vai arī cilvēks, kas to jau ir bieži darījis un var vienā jaukā dienā pamest jūs likteņa varā, lai domājat paši par sevi? Ar to pietiek, lai es uzskatītu viņu par uzticamu. Pašreiz man nav laika pārliecināt jūsu stulbās galvas, ka viss ir noritējis, kā pienākas. Vācieties prom un atsūtiet pie manis tos abus, kuri tik cēli metās aizstāvēt savu virsnieku no dumpiniekiem.

Parādījās Fids, gāzelēdamies viņam sekoja nēģeris, vienā rokā gumzīdams cepuri, ar otru mēģinādams nobēdzināt kabatā drēbes.

—  Labi esi darījis, puis, tu un tavs biedrs…

—  Kas viņš man par biedru, jūsu augstība, ja viņš ir nēģeris, — pārtrauca Fids. — Šis zellis ēd kopā ar citiem melnajiem, bet tabaku gan mēs ņemam no vienas dozes.

—  Nu — draugs, ja šis vārds tev ir vairāk pa prātam.

— Jā gan, ser, reizēm mēs sadzīvojam diezgan draudzīgi, lai gan bieži arī sastrīdamies. Gvinejai ir sasodīti nejauks paradums runājot dot rīkojumus, bet jūsu augstība zina, ka baltajam ne vienmēr ir patīkami, ka viņu iegriež vējā melnais. Es viņam saku, ka tas nekur neder. Lai nu kā, bet vispār viņš ir lāga zēns, un, tā kā viņš ir dzimis afrikānis, tad es ceru, ka jūs skatīsities caur pirkstiem uz viņa vājībiņām.

— ja arī es būtu noskaņots citādi, — atbildēja Pirāts, — viņa nelokāmība un enerģija, ko viņš šodien parādīja, runā viņam par labu.

— Jā gan, ser, viņš ir diezgan nelokāms, ko es nevaru teikt par sevi. Bet, ja runā par kuģošanas māku, tad reti kurš ir labāks par viņu.

—    Esmu apmierināts ar tavu runu. Vai viņu sauc Gvineja?

—  Sauciet viņu kā jebkuru Āfrikas piekrastes vietu, jo viņš nav no izvēlīgajiem, tāpēc ka nekad nav kristīts un neko nezina par reliģijas lietām. Viņa pareizais vārds ir Scīps jeb Scīpions Afrikānis; viņš tā nosaukts, es domāju, tāpēc, ka atvests ar kuģi no tās pasaules daļas. Bet kas attiecas uz vārdiem, tad šis puisis ir rāms kā jēriņš; sauciet viņu, kā gribat, tikai nepiemirstiet paaicināt uz groka izdalīšanu.

Šīs sarunas laikā afrikānis stāvēja, bolīdams lielās melnās acis, bet vairīdamies paskatīties uz runātājiem, būdams apmierināts, ka viņa pārbaudītais draugs izskaidrojas viņa vietā. Pirāta aizkaitinājums pamazām noplaka, viņa seja kļuva gaišāka, un skarbumu, kas bija aptumšojis vaigu, nomainīja kaut kas līdzīgs ziņkārei.

—  Jūs jau sen kuģojat kopā, puiši, — viņš nevērīgi turpināja, ne pie viena īpaši nevērsdamies.

—    Ilgi gan. Daudz vētru un bezvēja stundu esam pieredzējuši, jūsu augstība. Pēdējos saulgriežos, Gvineja, pagāja divdesmit četri gadi, kopš misters Harijs uzkrita mums kā sniegs uz galvas, bet pirms tam mēs jau trīs gadus sabijām kopā uz «Pērkona» un ar kaperi [61] apbraucām apkārt horna ragam.

—   Ak tā! Jūs esat bijuši kopā ar misteru Vailderu divdesmit četrus gadus. Nav nekāds brīnums, ka jums dārga viņa dzīvība.

— Ne mazāk dārga kā mūsu karaļa kronis, es domāju, — pārtrauca godprātīgais jūrnieks. — Es nejauši dzirdēju, ser, ka puiši gudro mūs visus trīs mest pār bortu, tāpēc nospriedām, ka ir laiks arī mums bilst kādu vārdiņu sev par labu, bet, tā kā vārdi ne vienmēr gadās pie rokas, tad melnais nolēma pagaidām dot tādu atbildi, kas nebūtu sliktāka par vārdiem. Nē, Gvineja nav nekāds dižais runātājs, un arī es pats tādos gadījumos nevaru pateikt neko lielu sev par labu, bet jūsu augstība redzēja, ka mēs aizlikām viņiem spundi priekšā, tātad izdarījām to tikpat labi, kā nupat no koledžas nācis jauns mičmanis, kurš, neprazdams vienkāršo valodu, visām citām pāri allaž paceļ latīņu valodu.

Pirāts pasmaidīja un palūkojās apkārt, acīmredzot meklēdams mūsu dēkaini. Neredzot Vailderu tuvumā, viņš gandrīz vai padevās kārdinājumam turpināt izvaicāšanu, bet pašcieņa liedza viņam izrādīt lielo ziņkāri, uzdodot tiešus, atklātus jautājumus. Brīdi padomājis, Pirāts atguvās un atmeta šo domu kā viņa necienīgu.

— Jūsu nopelni netiks aizmirsti. Te būs nauda, — viņš sacīja, sniegdams riekšavu zelta nēģerim, kas stāvēja viņam vistuvāk. — Sadaliet to savā starpā kā labi draugi, un turpmāk varat paļauties uz manu aizbildniecību.

Scīpions pakāpās atpakaļ un, aizlikdams priekšā elkoni, atbildēja:

— Jūsu augstība, labāk atdodiet misteram Harijam.

— Jūsu misteram Harijam pietiek savas naudas, puis, viņam tā nav vajadzīga.

—    Scīpam arī nav vajadzīga.

—     Nepievērsiet uzmanību viņa uzvedībai, ser, — teica Fids, visai aukstasinīgi izstiepdams roku un bez steigas iebāzdams dāvinājumu kabatā. — Man nav vajadzības skaidrot tādam pieredzējušam jūrniekam kā jūs, jūsu augstība, ka Gvineja nav tā zeme, kur cilvēks var tikt vaļā no sliktām manierēm. Bet to gan es varu sacīt, ka viņš ir ne mazāk pateicīgs jūsu augstībai kā tad, ja jūs būtu viņam iedevis divreiz vairāk. Paklanies viņa augstībai, zēn, un parādi mazliet goda sabiedrībai, kurā tu atrodies. Bet tagad, kad, pateicoties manai attapībai, šī nelielā aizķeršanās ar naudu ir pārvarēta, es ar jūsu augstības atļauju kāpšu augšā un atraisīšu to drēbnieku no kreisā borta rājas. Viņš nav radīts būt par marša vīru — pats redzat, ser, kā viņš salicis krusteniski savus kājbalstus. Tam zellim ir nieka lieta sasiet jūrnieku mezglā savas kājas, tāpat kā man savilkt līnes* galus.

Pirāts deva viņam zīmi iet projām un pagriezies sadūrās ar Vailderu. Viņu acis sastapās, un viegls pietvīkums nodeva Pirāta neērtības sajūtu. Tajā pašā mirklī atguvis savaldību, viņš smaidot izmeta dažus vārdus par Fidu un tad pavēlēja savam palīgam dot atkāpšanās signālu.

Lielgabalus atvilka atpakaļ, galus atstāja vaļā, pulvera pagrabu aizslēdza, lūkas aizdrīvēja, un komanda atkal ķērās pie saviem ikdienas pienākumiem; dumpības garu bija pilnīgi pakļāvusi sev valdonīga griba. Tad arī Pirāts nozuda no klāja, atstājot to vecākā virsnieka ziņā.

Līnc — jebkura trose, kas nav resnāka par 25 mm.

21. nodaļa

/

Zaglis. Viņš dod mums šos padomus aiz naida pret cilvēci, nevis tādēļ, lai plauktu mūsu amats.

V. Šekspīrs. Atēnu Timons

Visu to dienu laiks nemainījās. Okeāns dusēja, viļņodamies kā gludi nopulēts, mirdzošs spogulis, un tikai garas, smagas gāzmas kā parasti lika manīt ūdeņu nemieru kaut kur tālumā. Pēc aiziešanas no klāja Pirāts vairs nerādījās līdz pašam vakaram, kad saule iegremdēja savu spulgojošo aci okeānā. Apmierināts ar savu uzvaru, viņš, liekas, vairs nedomāja par to, ka kādam drosminiekam varētu ienākt prātā gāzt viņa varu. Šī acīm redzamā pārliecība par savu spēku nevarēja nenoskaņot cilvēkus viņam par labu. Tā kā neviena paviršība darbā nepaslīdēja garām nepamanīta un neviens pārkāpums nepalika nesodīts, tad matrožiem radās pārliecība, ka viņus nepārtraukti novēro kāda acs un visu laiku pacelta neredzama roka ir vienmēr gatava sist vai apbalvot. Ar enerģisku rīcību vajadzības gadījumā un iecietību varas augstumos šim neparastajam cilvēkam bija tik ilgi izdevies ne vien apspiest iekšējo nodevību, bet arī izvairīties no atklātu ienaidnieku intrigām un pieglaimības.

Tikai pēc nakts sardzes sākuma, kad uz kuģa valdīja pilnīgs klusums, Pirāts atkal bija redzams vienatnē ātri staigājam šurp un turp pa pūpi. Golfa straume bija aiznesusi kuģi tik tālu uz ziemeļiem, ka zilā pauguru josliņa sen jau bija nogrimusi okeānā un ap kuģi, cik tālu vien cilvēks varēja saredzēt, atkal pletās bezgalīga ūdens pasaule. Tā kā gaisā nemanīja ne mazāko pūsmiņu, tad buras bija nolaistas un kailie apaļkoki iezīmējās vakara krēslā tik asi, it kā kuģis stāvētu uz enkura. Vārdu sakot, bija viena no tām retajām pilnīga miera stundām, kuras stihija reizēm dāvā piedzīvojumu meklētājiem, kas uzticējuši savu likteni kaprīzajiem un nodevīgajiem vējiem.

Pat tos sardzes vīrus, kam pienākums lika būt trauksmes stāvoklī, vispārējais miers ieaijāja bezrūpībā, un, tā kā disciplīna un stingrā kārtība liedza viņiem to prieku vāļāties savās kojās, tad viņi atgūlās starp lielgabaliem vai arī sameklēja kādu citu klusu stūrīti, kur atpūsties. Šur un tur redzēja pa miegainam virsniekam, kurš, atspiedies pret falšbortu vai apsēdies uz lielgabala lafetes tālāk no svētajām kvarterklāja robežām, klanījās vienā ritmā ar laiski šūpojošos kuģi. Tikai viens cilvēks modri stāvēja savā vietā, ar vērīgu skatienu pārredzēdams it visu. Tas bija Vailders, kam atkal bija kārta stāvēt sardzē uz klāja.

Divas stundas Pirāts un viņa palīgs nepārmija ne vārda. Abi drīzāk vairījās no domu apmaiņas, nekā tiecās pēc tās: katram bija savas neizpaužamas domas. Pēc ilgās, neparastās klusēšanas Pirāts rimās staigāt un uzmanīgi paskatījās lejup uz mēmo, nekustīgo stāvu.

—   Mister Vailder, — viņš beidzot ierunājās, — uz pūpes ir svaigāks gaiss un mazāk visādu kuģa netīrumu. Vai jūs neuznāktu augšā?

Vailders paklausīja, un viņi turpināja klusēdami staigāt vienā solī, kā mēdz darīt jūrnieki nakts sardzes laikā.

—   Bija gan mums nemierīgs rīts, Vailder, — sacīja Pirāts, nevilšus atklādams savas domas un runādams tik klusā balsī, ka viņu varēja sadzirdēt vienīgi jaunais palīgs. — Vai jums kādreiz ir gadījies stāvēt tik tuvu tam briesmīgajam bezdibenim, ko sauc par dumpi?

—  Tuvāk briesmām ir tas, kuru ķer lode, bet ne tas, kurš dzird tās svilpoņu.

—   O, tātad jūs uz sava kuģa esat dabūjis trūkties!

Neuztraucieties par to niknumu, ar kādu daži no šiem puišiem vērsās pret jums. Kā drīz vien redzēsit, es zinu viņu visapslēptākās domas.

— Atzīstos, ka es jūsu vietā, pazīstot tādas savu ļaužu temperamenta izpausmes, nevarētu mierīgi gulēt. Dažas nekārtību stundas, un jūsu kuģis var krist valdības rokās, bet jūsu dzīvība…

— … bendes rokās. Bet jūsējā ne? — ātri noprasīja Pirāts, un viņa balsī ieskanējās neuzticība. — Acs, kas bieži redzējusi kaujas, reti kad mirkšķinās. Es pārāk bieži un pārāk cieši esmu lūkojies vaigā briesmām, lai drebētu, redzot karaļa vimpeli. Turklāt mēs parasti nebraukājam gar šo nedrošo piekrasti; salas nav tik bīstamas kuģošanai.

—  Un tomēr jūs uzdrošinājāties parādīties te laikā, kad admirālim pēc uzvaras pār ienaidnieku ir iespējams raidīt pret jums lielus spēkus.

— Man bija tam savs iemesls. Ne vienmēr komandierim ir viegli uzveikt sevī cilvēku. Ja es biju uz kādu laiku aizmirsis savus komandiera pienākumus cilvēcisko jūtu dēļ, tad pagaidām tas nevienam vismaz nekaitēja. Man bija apnicis dzīties pakaļ jūsu kūtrajam spāņu donam un dzīt ostās guardacostas[62]. Mūsu dzīve ir pilna uztraukumiem, un tas man ir pa prātam; man patīk pat dumpis!

—    Man nepatīk nodevība. Tādā reizē es jūtos kā neveiklis, kas pazaudē drosmi tumsā. Kamēr ienaidnieks būs redzams, es neatkāpšos tāpat kā visi pārējie, par to, cerams, jūs pats pārliecināsities, bet gulēšana uz mīnas nav manā gaumē.

— Tāpēc, ka neesat pieradis. Risks paliek risks, vienalga kāds tas arī būtu, un cilvēks viegli pierod gan pie slepenām intrigām, gan pie atklātām briesmām. Klusu! Cik glases nosita — sešas vai septiņas?

— Septiņas. Vīri vēl guļ kā gulējuši. Kad pienāks viņu laiks, instinkts viņus pamodinās.

—  Labi. Es nobijos, vai neesam palaiduši garām laiku. Jā, Vailder, man patīk neziņa; tā neļauj nomirt spējām un liek cilvēkam parādīt vislabākās sava rakstura īpašības. Varbūt vainojama mana untumainā daba, bet pretvējš reizēm sagādā man baudījumu.

—  Bet bezvēja laiks?

—  Bezvēja laiks varbūt ir tīkams jūsu rāmajiem raksturiem, bet tie neprasa cīņu. Stihijai nevar pavēlēt, taču tai pretoties gan ir iespējams.

—  Vai jūs esat ķēries pie šā sava amata…

—  Sava?

—  Nu, varu jau teikt arī «mūsu», tāpēc ka pats esmu kļuvis par pirātu.

—  Jūs vēl esat iesācējs, — turpināja Pirāts, kura doma jau bija aizgājusi tālāk, — un man ir bezgalīgs prieks, ka varu uzklausīt jūsu grēksūdzi. Jūs protat runāt aplinkiem, neskarot galveno, un tas ļauj cerēt, ka man būs spējīgs skolnieks.

— Bet ne grēku sūdzētājs, es ceru.

—  To nevar zināt: mums visiem ir savi vājuma brīži, kad mēs redzam dzīvi tādu, kāda tā aprakstīta grāmatās, un jūtamies kā grēcinieki tad, kad būtu jālīksmojas. Es ķēru jūs kā makšķernieks foreli. Es zināju, ka varu pārrēķināties. Vispār jūs bijāt man uzticīgs, kaut gan es gribētu, lai turpmāk jūs vairs nerīkotos pretēji manām interesēm un nedzītu prom medījumu no maniem tīkliem.

—  Kad un kā esmu to darījis? Jūs pats taču teicāt…

—  … ka jūs lieliski vadījāt «Karalisko Karolīnu» un tā cieta avāriju pēc Dieva gribas. Es runāju par cēlāku laupījumu nekā tas, kam metas virsū vanagi. Vai tiešām jūs esat sieviešu ienaidnieks, ja esat gatavs nobiedēt cildeno dāmu un jauko meiteni, kuras pašreiz ir tepat apakšā pie mūsu kājām, lai tikai liegtu viņām to lielo prieku atrasties jūsu sabiedrībā?

—    Vai vēlēšanās paglābt sievietes no tāda likteņa, kāds viņām abām draudēja šodien, ir nodevība? Kamēr vara uz šā kuģa ir jūsu rokās, es domāju, ka viņām nekas nedraud, pat tai, kura ir tik skaista.

—  Zvēru pie debesīm, Vailder, jums taisnība. Drīzāk es ar savu roku iesviedīšu sērkociņu pulvera pagrabā un aizraidīšu viņu neaptraipītu uz to vietu, no kuras viņa, šķiet, ir nokritusi, nekā Jaušu nodarīt pāri šim skaistajam, nevainīgajam bērnam.

Mūsu varonis kāri klausījās šajos vārdos, kaut arī viņam ne visai patika jūsmīgā valoda, kādā Pirāts ietērpa savas augstsirdīgās domas.

—   Kā jūs uzzinājāt par manu vēlēšanos viņām palīdzēt? — viņš iejautājās pēc kāda klusuma brīža, kuru viņi nesteidzās pārtraukt.

—  Vai tad jūsu runāšana bija pārprotama? Līdzko es to izdzirdēju, man viss kļuva skaidrs.

—  Izdzirdējāt? Tātad es atzinos, pašam to nemanot.

Pirāts neatbildēja, bet Vailders pēc viņa smaida saprata, ka ir piemuļķots ar pārdrošu un ļoti veiksmīgu maskarādi un ka vecais matrozis Bobs Blants īstenībā ir viņš

/

pats. Tādējādi kļuva pilnīgi skaidra Džorema izturēšanās un neizprotamā laivas nozušana. Satraukts par to, ka ir tik pamatīgi apvests ap stūri, viņš klusēdams apmeta vairākus līkumus pa klāju.

—  Atzīstos, ka esmu piekrāpts, — viņš beidzot sacīja, — un turpmākpakļaušosjumskā skolotājam, no kura var mācīties, bet kurš nav pārspējams. Bet lai kas arī būtu bijis tas vecais matrozis, vismaz «Sarūsējušā enkura» saimnieks, es ceru, bija viņš pats?

—   Godīgais Džo Džorems! Nelaimē iekļuvušam jūrniekam noderīgs cilvēks, tas jums ir jāatzīst. Bet kā jums patika Ņūportas locis?

—  Vai viņš arī bija jūsu uzticības persona?

—  Tikai tai reizei. Tādiem neliešiem es neticu ne tik, cik melns aiz naga. Bet ts-s! Vai jūs neko nedzirdējāt?

—  Šķiet, jūrā iekrita trose.

—   Pilnīgi pareizi. Tagad jūs pārliecināsities, cik pamatīgi es uzraugu šos nemierīgos džentlmeņus.

Pirāts aprāva sarunu, kas sāka nopietni interesēt Vailderu, klusiem soļiem aizgāja līdz pakaļgalam un, noliecies pār treliņiem, izlikās tīksmināmies par jūru. Vailders, nostājies blakus savam komandierim, izdzirdēja paklusu troksni, kas rodas, pieskaroties tauvām, un drīz vien vēlreiz pārliecinājās, cik pārāks viltībā par viņu pašu un visu pārējo komandu ir vadonis.

Turēdamies pie virvēm un izciļņiem, ap kuģa pakaļgalu piesardzīgi un ar zināmām grūtībām virzījās kāds cilvēks. Drīz svešais sasniedza virvju kāpnes, kurās iekāries viņš palika, pūlēdamies uzminēt, kurš no abiem viņa izrīcības vērojošajiem cilvēkiem ir viņam vajadzīgais.

—  Tas esi tu, Deivis? — pusčukstus jautāja Pirāts un, it kā gribētu piesaistīt Vaildera uzmanību, viegli uzlika roku viņam uz pleca. — Ka tikai kāds nav tevi redzējis vai dzirdējis.

— Par to nav ko baiļoties, jūsu augstība. Es izlīdu caur bakborta kajītes šķērssienu; visi sargmatroži guļ kā nosisti, it kā vinu sardzes vieta bf ai a ■

' / ^ i

— Tas ir labi. Kādus jaunun\u-: tu.

— Ak kungs! Jūsu augstība var sū iīt vi, iznīcu, un visdrosmīgākais jūras vilks neuzdrikstēies teikt, ka ir aizmirsis lūgšanas.

— Tu domā, ka viņi ir labākā noskaņojumā, nekā bija?

— Es to zinu, ser. Tikai divi trīs no viņiem vēl kūda uz

' f

nemieriem, taču viņi neuzticas cits citam. Jūsu augstība tā prot tikt galā ar šiem vīriem, ka viņiem nekad jūs neuzveikt.

—  Tas ir vienīgais paņēmiens, kā pievārēt nemieru cēlājus, — nomurmināja Pirāts tik klusi, lai dzirdētu vienīgi Vailders. — Ja viņi būtu druscīt godīgāki, tad kļūtu arī bīstamāki, bet tagad viņus pazudina pašu zemiskums. Bet kā tie puiši uzņēma manu pretimnākšanu? Vai es darīju pareizi? Varbūt tomēr vajadzēja kādu sodīt?

—  Tā ir labāk, ser. Šie ļautiņi zina, ka jums ir laba atmiņa, un jau runā, ka jāuzmanās, lai ar kādu jaunu pārkāpumu nepalielina lēsi, kuru, kā viņi droši zina, jūs tāpat neesat aizmirsis. Baka vecākais kā parasti jūtas mazliet vairāk aizskarts, galvenokārt tāpēc, ka nēģeris nogāzis viņu no kājām.

—   Tas ir neciešams blēdis. Man būs kādreiz galīgi jānorēķinās ar viņu.

—  Derētu pārcelt viņu uz laivām, ser, komandai bez

vina būtu labāk.

/

—  Labi, labi, pietiks par viņu, — mazliet nepacietīgi pārtrauca Pirāts, it kā negribētu, ka jaunais biedrs tik ātri ielūkojas pārāk dziļi viņa valdīšanas noslēpumos. — Es parūpēšos par viņu. Ja nemaldos, tad tu, puis, esi šodien pārcenties un nemieru laikā izlīdis pārāk tālu priekšā.

— Jūsu augstībai, cerams, ir palicis prātā, ka komandai bija pavēlēts sākt draiskulības, un galu galā, kas tur slikts, ja pāris kareivjiem aplauž ragus.

—   Jā, bet tu vēl nelikies mierā, kad virsnieks bija iejaucies. Turpmāk piesargies, ka tava pārāk dabiskā spēle neizpelnās tikpat dabiskus aplausus.

Puisis apsolīja laboties un būt piesardzīgāks, un tad viņš nozuda, par atlīdzību saņēmis zeltu un nobrīdināts atgriezties kubrikā nemanītam. Kad šī saruna bija galā, Pirāts un Vailders atkal sāka staigāt pa klāju; Pirāts vispirms pārliecinājās, vai tuvumā nav kāda, kas varētu noklausīties un uzzināt par viņa slepeno saistību ar spiegu. Atkal iestājās ilgs, dziļš klusums.

—   Labas ausis, — atsāka sarunu Pirāts, — uz tāda kuģa kā šis ir gandrīz tikpat nepieciešamas kā drosmīga sirds. Tie nelieši kubrikā nedrīlčst baudīt atzīšanas koka augļus, citādi mums, kajīšu iemītniekiem, ir beigas.

—   Mūsu amats ir bīstams, — piezīmēja viņa sarunu biedrs, nevilšus atklādams savas īstās domas.

Pirāts ilgi staigāja šurp un turp pa klāju, iekāms atbildēja. Viņš runāja tik laipnā un maigā balsī, ka šie vārdi drīzāk izklausījās pēc piesardzīga drauga pamācībām nekā pēc padomiem, kurus dod cilvēks, kas jau ilgi saietas ar tādiem rupjiem, neaprēķināmiem radījumiem kā viņa padotie.

—  Jūs vēl stāvat tikai uz sava mūža sliekšņa, mister Vailder, — viņš teica, — un jums vēl ir laiks izvēlēties savu ceļu. Pagaidām jūs neesat piedalījies vardarbībā, ko cilvēki sauc par likuma pārkāpumu, un vēl nav par vēlu izlemt, ka jūs tajā nepiedalīsities. Varbūt esmu egoistisks savā vēlmē piesaistīt jūs savā pusē, bet pārbaudiet mani, un jūs redzēsit, ka savtība, lai gan bieži liek sevi manīt, tomēr ilgi nevar valdīt vai arī nevalda pār manu dvēseli. Viens jūsu vārds, un jūs esat brīvs; vieglāk par vieglu ir iznīcināt jebkuru pierādījumu, ka jūs esat bijis uz mana kuģa. Zeme ir pavisam netālu aiz tās dziestošās gaismas josliņas, un rīt pirms saules rieta jūs jau varat spert kāju uz šīs zemes.

—   Bet kāpēc ne mēs abi? Ja šī nekārtīgā dzīve nav piemērota man, tad tā nav piemērota arī jums. Ja es varētu cerēt…

—   Ko jūs gribat sacīt? — mierīgi jautāja Pirāts pēc neilgas klusēšanas, sapratis, ka sarunu biedrs vilcinās turpināt. — Runājiet droši, jūs uzklausa draugs.

—  Ja tā, tad atļaujiet man kā draugam izkratīt sirdi. Jūs sakāt, ka tur, rietumos, ir zeme. Mēs abi, jūras baroti, viegli varētu nolaist ūdenī šo laivu un tumsas aizsegā nozust saviem iespējamiem vajātājiem ilgi pirms tam, kad mūsu aizbēgšana nāktu gaismā.

—  Un uz kurieni jūs stūrētu?

—    Uz Amerikas krastiem, kur ir tūkstošiem klusu vietiņu un var atrast patvērumu.

—  Vai jūs domājat, ka cilvēks, kas tik ilgi nodzīvojis savu piekritēju vidū kā valdnieks, būs ar mieru kļūt par ubagu svešā zemē?

— Bet jums taču ir zelts! Vai mēs neesam te saimnieki? Kurš uzdrošināsies stāties mums ceļā, ja paši gribēsim atteikties no mums piešķirtās varas? Sardze vēl nebūs ne pusē, kad viss būs nodarīts.

— Vieni! Jūs gribat, lai bēgam vieni?

—  Nē… ne gluži… tas ir, mums, vīriešiem, lāgā nepiestāvētu pamest sievietes uz kuģa palikušo brutālo vīru varā.

— Bet vai mums, vīriešiem, piestāvētu pamest tos, kas akli paļaujas uz mums? Mister Vailder, pieņemt jūsu priekšlikumu man nozīmētu kļūt par nelieti! Lai gan pasaules acīs es sen esmu noziedznieks, bet kļūt par nodevēju, lauzt zvērestu — nekad! Var pienākt brīdis, kad tie, kam šis kuģis ir vesela pasaule, šķirsies, bet šai aiziešanai katram uz savu pusi ir jābūt atklātai, labprātīgai un vīrieša cienīgai. Vai tad jūs nezināt, kas mani :izve-! ; -"! izeri, kad pirmo reizi sastapāmies Bos' "!'V.?

—  Nē, vīli. , atb 'dēia Vailders, tāpēc ka cerība bija liku ;i viņa sirdij pukstēt ātrāk

—  Es jums pastāstīšu. Viens no man uzticamiem cilvēkiem bija iekritis pol'cistu nagos. Viņu vajadzēja glābt. Man viņš ne visai patika, bet viņš savā ziņā bija izturējies pret mani godīgi. Es nevarēju pamest viņu nelaimē, un neviens, izņemot mani, nevarēja sarīkot viņam bēgšanu. Palīdzēja zelts un viltība, un tagad šis puisis ir te, lai komandas priekšā slavinātu savu pavēlnieku. Vai es varu upurēt labu vārdu, kas iegūts ar tādu risku?

—  Jūs zaudēsit labo slavu šo neliešu vidū, lai celtu savu reputāciju to acīs, kuru uzslavas dara jums godu.

—  Par to es neesmu drošs. Jūs slikti pazīstat cilvēka dabu, ja nekad neesat dzirdējis, ka viņš lepojas pat ar sliktu slavu, ja tā tomēr ir slava. Turklāt es neesmu radīts tai pasaulei, ko izveidojuši jūsu atkarīgie kolonisti.

—  Tātad jūs esat dzimis Anglijā?

—   Es neesmu nekas vairāk kā nožēlojams provinciālis, ser, vienkāršs varenās saules pavadonis. Jūs redzējāt manus karogus, mister Vailder, bet starp tiem trūkst tikai viena. Jā, un, ja tāds arī būtu, tad tas būtu mans lepnums, mana slava, ko es aizstāvētu ar savas sirds asinīm.

—  Es jūs nesaprotu.

—   Jūs esat jūrnieks, un man nav vajadzības jums atgādināt, cik daudz dižu upju iepludina savus ūdeņus jūrā no šiem krastiem, par kuriem mēs runājam, cik daudz ietilpīgu un ērtu ostu te ir, ar cik daudzām baltām burām okeānā rīkojas cilvēki, kas pirmo reizi ievilkuši elpu šajās plašajās un miermīlīgajās zemēs!

—  Protams, es zinu, cik bagāta ir mana dzimtā zeme.

—  Es baidos, ka ne, — aši iebilda Pirāts. — Ja jūs un jums līdzīgie zinātu, ko tā vērta, karogu, kuru es pieminēju, drīz vien jūs ieraudzītu visās jūrās un mūsu zemes iedzīvotāji nepakļautos kāda svešzemju valdnieka algotņiem.

— Es neizlikšos, ka neesmu jūs sapratis, tāpēc ka man jau ir gadījies sastapt tādus sapņotājus kā jūs, kuri tic, ka kaut kas tāds var notikt.

— «Var»! Tam jānotiek tikpat neizbēgami, kā zvaigzne nogrimst okeānā vai naktij seko diena. Ja šis karogs plīvotu mastā, mister Vailder, neviens nebūtu dzirdējis par Sarkano Pirātu.

—   Karalim ir sava flote, un tā ir vaļā visiem vina

' r t

pavalstniekiem.

—   Es varētu būt karaļa pavalstnieks, bet būt kalpa kalpam, Vailder, — tas ir pāri manam vājajam spēcinām. Esmu uzaudzināts, gandrīz varu teikt — piedzimis, uz viena no karaļa kuģiem, un cik bieži man ir nācies ar sarūgtinājumu izjust, ka manu dzimšanas vietu no viņa troņa šķir okeāns! Padomājiet tikai, ser, viens no viņa komandieriem uzdrīkstējās pievienot manas dzimtenes vārdam epitetu, ar kuru es neuzdrīkstos aizvainot jūsu ausis!

—  Es ceru, ka jūs pārmācījāt to nelieti.

Pirāts paskatījās sarunu biedram tieši acīs un ar drausmīgu smaidu sejā atbildēja:

—  Viņš vairs neatkārtoja šo apvainojumu. To varēja nomazgāt vienīgi ar viņa vai manām asinīm, un viņš dārgi samaksāja par savu nekaunību.

— Jūs cīnījāties kā vīri, un laime uzsmaidīja apvainotajam?

—  Mēs cīnījāmies, ser. Bet es taču biju uzdrošinājies pacelt roku pret svētās salas [63] iedzimto! ar to pietiek, mister Vailder: karalis padarīja uzticamu pavalstnieku par trakgalvi, bet viņam nācās to nožēlot! Bet pagaidām pietiks, varbūt citreiz pastāstīšu vairāk. Arlabunakti

Vailders noskatījās, kā sarunu biedrs nokāpj pa trapu uz kvarterklāju, un palika vienatnē ar savām domām, stāvot sardzē, kura, kā viņam nepacietībā likās, nekad nebeigsies.

22. nodaļa

/

Tā būs vēl manī ieskatījusies! Tik cieši viņa manī raudzījās, Ka brīžiem runāt aizmirsa pavisam.

V. Šekspīrs. Divpadsmitā nakts

Lai gan lielākā dala «Delfīna» komandas gulēja, kādam spožam, satraukuma pilnam acu pārim citā kuģa stūrī miegs nenāca ne akls. Līdzko misis Vilisa un Gertrūde bija uzkāpušas uz kuģa, Pirāts bija atdevis viņām savu kajīti, un mēs arī pārcelsimies uz šo telpu (kas jau pietiekami sīki aprakstīta, lai nevajadzētu iepazīstināt lasītāju ar tajā atrodamajiem priekšmetiem), atsākot vēstījumu no tā brīža, kad tikko sākās iepriekšējā nodaļā atstāstītā saruna.

Nav vajadzības kavēties pie jūtām, kuras šīs dienas vētrainie notikumi bija atstājuši sieviešu sirdīs; šajā sakarā radušies minējumi un aizdomas lasītājam kļūs skaidri no tālākā.

Pie griestiem pakārta smaga sudraba lampa slīpi meta patīkamu maigu gaismu uz guvernantes domīgo vaigu un spoži apgaismoja viņas draudzenes jauno seju. Aizmugurē kā tumša ēna gleznā izcēlās guļošās Kasandras neskaidrais siluets. Tajā brīdī, kad priekškars pacēlās pār šo mierīgo ainu, audzināmā pūlējās izlasīt audzinātājas nodurtajās acīs atbildi uz jautājumu, kuru pēdējās mute, šķiet, negribēja izteikt.

— Es atkārtoju, mīļā kundze, — sacīja Gertrūde, — ka visas šīs greznumlietas, tāpat kā materiāls, no kura tās izgatavotas, ir neparastas kuģim.

321

—  Un ko tu no tā secini?

11-26

—  Nezinu. Es gribētu būt drošībā tēva mājās.

—   Lai Dievs dod! Ilgāk klusēt būtu neprāts. Tas, ko mēs, Gertrūde, šodien pieredzējām, vieš manā dvēselē briesmīgas aizdomas.

Meitenes vaigi nobālēja, acīs sastinga neizpratne.

—   Es sen zinu, kāda ir kārtība uz karakuģiem, — turpināja guvernante, kas uz brīdi bija apklususi tikai tādēļ, lai savā prātā vēlreiz pārliktu, kāds pamats ir viņas aizdomām, — bet nekad neesmu redzējusi tādus paradumus, kādus ik stundu atklāju uz šā kuģa.

—  Kādas ir jūsu aizdomas?

Bažīgais mātišķais skatiens, ko jaukā meitene saņēma par atbildi uz savu jautājumu, satrauktu katru, kas vairāk radis apcerēt cilvēka dabas samaitātību, bet ne tīro būtni, kurai šis skatiens bija domāts, taču Gertrūdes sirdī tas modināja tikai neskaidru baiļu sajūtu.

—  Kāpēc jūs tā skatāties uz mani, audzinātāj… māt? — viņa izsaucās, paliekdamās uz priekšu un lūdzoši uzlikdama roku guvernantei uz pleca, kā gribēdama pamodināt vinu no transa.

/

— Jā, es pastāstīšu. Labāk, lai tu zini visļaunāko, nekā nolemt tevi, nevainīgu, pazušanai. Es neticu šim kuģim un nevienam, kas uz tā atrodas.

—  Nevienam?

— Jā, nevienam.

—  Viņa majestātes flotē var būt slikti un ļaunprātīgi cilvēki, bet mums nekas nedraud, jo mūs sargās ja ne bailes no negoda, tad bailes no soda.

—   Es baidos, ka te patvērušās noziedzīgās dvēseles nepakļaujas nekādiem likumiem, izņemot paši savus, un neatzīst citu varu kā vienīgi pašu izraudzīto.

— Tātad viņi ir pirāti?

—  Baidos, ka viņi ir pirāti.

— Pirāti?! Visi?'

—   Varbūt visi. Skaidrs, ka tur, kur viens ir iejaukts tādā noziegumā, aizdomas krīt arī uz viņa biedriem.

— Bet, mīļā kundze, mēs taču zinām, ka vismaz viens no viņiem ir nevainīgs: viņš nonāca te kopā ar mums apstākļos, kad nevarēja būt blēdīšanās.

— To es nezinu. Zemiskums ir daudzveidīgs, tāpat kā dažādi ir cilvēki, kas rīkojas zemiski. Baidos, ka vienīgie, kuri var uzskatīt sevi par godīgiem uz šā kuģa, atrodas te, šajā kajītē.

Gertrūde nodūra acis, un viņas lūpas sāka drebēt daļēji aiz nevaldāma uztraukuma, daļēji pašai neizprotamu jūtu dēļ.

—  Tā kā mums ir zināms, no kurienes uzradies mūsu jaunais paziņa, — viņa teica pusbalsī, — tad, manuprāt, jūs darāt viņam pāri, lai cik pamatotas arī būtu jūsu aizdomas attiecībā uz pārējiem.

—  Varbūt es esmu netaisna pret viņu, bet labi, ka mēs zinām visļaunāko. Saņemies, mana mīļā, šurp nāk mūsu jaunais apkalpotājs; varbūt izdodas kaut ko uzzināt no

vina.

/

Misis Vilisa ar izteiksmīgu žestu lika savai audzēknei pievaldīties, bet pati pieņēma bezrūpīgu sejas izteiksmi, kas maldinātu pat daudz pieredzējušāku cilvēku nekā zēns, kurš patlaban lēni nāca iekšā kajītē. Gertrūde novērsās, bet guvernante uzrunāja jaunieti laipnā, līdzjūtīgā balsī.

— Roderik, mans bērns, — viņa iesāka, — tev jau acis līp ciet. Laikam tu vēl neilgi kalpo uz kuģa?

—   Pietiekami ilgi, lai sardzes laikā neaizmigtu, — dzedri atteica zēns.

—   Tavā vecumā labāk atrasties gādīgas mātes paspārnē nekā iet mācībā pie bocmaņa. Cik tev gadu, Roderik?

—   Esmu nodzīvojis pietiekami, lai kļūtu gudrāks un labāks, — zēns atbildēja, un pār viņa seju pārslīdēja domīguma ēna. — Nākammēnes man būs divdesmit.

— Divdesmit? Tu ar mani jokojies, palaidni!

—   Vai tad es teicu divdesmit, kundze? Piecpadsmit būtu daudz tuvāk patiesībai.

— Tam es ticu. Un cik gadu tu esi pavadījis uz jūras?

—   Taisnību sakot, ne vairāk kā divus, lai gan bieži man šķiet, ka desmit, bet reizēm liekas, ka ir pagājusi tikai diena.

—   Agri esi kļuvis romantiķis, zēn. Un kā tev patīk karavīra amats?

—  Karavīra?

— Protams. Vai es neizsakos skaidri? Tie, kas dien uz karošanai būvēta kuģa, piekopj karavīra amatu.

—  O jā, karošana patiešām ir mūsu amats.

—  Un tu jau esi pieredzējis kara šausmas? Vai kopš tava dienesta sākuma šis kuģis ir piedalījies kaujās?

— Šis kuģis?

—  Nūja, ka šis. Vai tu esi braucis ar kādu citu?

—  Nekad.

— Tātad runa ir par šo kuģi. Vai apkalpe saņem daudz prīzes naudas?

— Pārpilnībā. Viņiem nauda nav vajadzīga.

—  Tātad kuģis un tā kapteinis tiek turēti godā. Jūrniekiem patīk kuģis un kapteinis, ja tie viņam sagādā brīvu dzīvi.

— Jā, kundze, dzīve mums te ir brīva. Un mūsu vidū ir tādi, kas mīl gan kuģi, gan kapteini.

— Bet vai tev ir māte vai draugs, kam atdot nopelnīto naudu?.

— Vai man ir…

Pārsteigta par vienaldzīgo toni, kādā zēns atbildēja uz viņas jautājumiem, guvernante pagrieza galvu, lai, uzmetusi ašu skatienu viņa sejai, redzētu, ko tā izsaka.

Viņš stāvēja tādā kā trulā apjukumā, lūkodamies viņai tieši acīs ar tik tukšu skatienu, it kā neapzinātos, ko redz savā priekšā.

— Roderik, — viņa piesardzīgi turpināja, lai ar kādu nejaušu mājienu uz viņa dīvaino izturēšanos neradītu viņā neuzticību, — pastāsti man par savu dzīvi. Vai tev te ir jautri?

—  Man ir skumji.

—   Dīvaini gan. Kuģapuikas parasti ir visjautrākie cilvēki. Varbūt komandieris ir par daudz bargs pret tevi?

Atbildes nebija.

— Tā jau es domāju — jūsu kapteinis ir tirāns.

— Jums nav taisnība: es nekad neesmu dzirdējis no viņa neviena rupja vai nelaipna vārda.

—  Ak tā? Tātad viņš ir lādzīgs un laipns. Esi gan tu ļoti laimīgs, Roderik.

—  Es… laimīgs, kundze?

—  Es saku skaidrā angļu valodā — laimīgs.

—  Ak, jā. Mēs visi te esam laimīgi.

—  Tas ir labi. Uz kuģa, kur valda neapmierinātība, nav nekāda paradīze. Un vai jūs bieži iegriežaties ostās, Roderik, lai baudītu priekus uz sauszemes?

—  Es necenstos tikt krastā, kundze, ja vien man uz kuģa būtu draugi, kas mani mīl.

—  Vai tev nav draugu? Vai tad misters Vailders nav tavs draugs?

—  Es maz ko zinu par viņu. Es nebiju viņu redzējis pirms tam, kad…

—  Kad, Roderik?

—  …satikāmies Ņūportā.

—  Ņūportā?

— Jūs taču zināt, ka mēs abi nākam no turienes.

—   Ak tā, tagad es saprotu. Tātad tava pazīšanās ar misteru Vailderu sākās Ņūportā? Tas notika tad, kad kuģis stāvēja tālu no cietokšņa?

—  Jā. Es aizvedu viņam pavēli uzņemties Bristoles tirgotāja komandēšanu. Viņš tikai iepriekšējā vakarā bija uzkāpis uz mūsu kuģa.

—  Tik nesen! Tad jūs patiesi esat maz pazīstami. Bet jūsu kapteinis viņu, jādomā, labi pazīst?

—  Ļaudis cer, ka tā ir, bet…

—  Ko tu gribēji teikt, Roderik?

—  Te neviens neiedrošinās vaicāt kapteinim par iemesliem. Pat man ir jātur mute ciet.

—   Pat tev? — iesaucās misis Vilisa, pārsteigumā uz brīdi pazaudējusi savaldību. Bet zēns bija tā nodevies savām domām, ka nepamanīja šo spējo pārmaiņu. Viņš tik maz ievēroja, kas notiek apkārt, ka guvernante bez jebkādām bažām piebikstīja Gertrūdei pie rokas un klusi norādīja uz vienaldzīgi stāvošo zēnu.

—  Kā tu domā, Roderik, — viņa taujāja tālāk, — vai

arī mums viņš neatbildēs?

/

Zēns nodrebēja, viņa skatienā parādījās saprātīga izteiksme, un viņš ātri uzmeta acis Gertrūdei.

—  Lai gan viņa ir neparasti skaista, — viņš dedzīgi

teica, — lai pārāk necer uz savu skaistumu. Sievietei

nesavaldīt vina dusmas! /

— Vai tiešām vina sirds ir tā nocietināta? Vai tu domā, ka šīs skaistules uzdots jautājums paliks bez atbildes?

—  Paklausieties, kundze, — teica zēns ar nopietnību, kas bija ne mazāk pārsteidzoša kā viņa klusajā balsī saklausāmā maigā līdzjūtība, — šajos divos mūža gados es esmu redzējis vairāk nekā dažs labs jauneklis no bērnības līdz vīra gadiem. Te nav vietas nevainībai un skaistumam. Bēdziet prom no šā kuģa, kaut arī jums tas būtu jāatstāj tāpat, kā jūs ieradāties — laivā bez klāja, uz kura nolikt galvu!

—  Varbūt ka ir jau par vēlu paklausīt tavam padomam, — skumīgi atbildēja misis Vilisa, paskatīdamās uz kluso Gertrūdi. — Bet pastāsti nwin kaut ko vairāk par šo neparasto kuģi, Roderik. Tu taču nenokļuvi uz tā nejauši?

Zēns papurināja galvu un nodūra skatienu, acīm redzami negribēdams atbildēt.

— Kā tas gadījās, ka šodien «Delfīns» ir citā krāsā nekā vakar? Un kāpēc tas ar savu krāsojumu ne vakar, ne šodien nelīdzinājās Ņūportas ostā stāvošajam vergu tirgotāju kuģim?

— Bet kāpēc, — atjautāja zēns ar rūgtu, skumju smaidu, — neviens nevar ielūkoties noslēgtajā sirdī tam, kurš te visu groza pēc sava prāta? Ja uz šā kuģa mainītos tikai krāsojums, es varētu uzskatīt sevi par laimīgu!

— Tātad tu esi nelaimīgs, Roderik? Vai man nepalūgt kapteini Heidegeru, lai tevi noraksta krastā?

— Es nekad nekalpošu nevienam citam.

—  Kā? Tu žēlojies un tomēr nemet nost savas važas?

— Es nežēlojos.

Guvernante vērīgi paskatījās uz zēnu un pēc brīža turpināja:

—  Vai bieži te notiek tādas trakulīgas izpriecas, kādas mēs pieredzējām šodien?

—  Nē. Jums nav ko baidīties no šiem vīriem: tas, kurš viņus pakļāvis, zina, kā viņi savaldāmi.

—  Vai viņi dienē pēc karaļa pavēles?

—  Karaļa? Jā, protams, karaļa, kuram nav līdzīgu.

—  Bet viņi uzdrošinājās apdraudēt mistera Vaildera dzīvību. Vai uz karaļa kuģa būtu kāds jūrnieks, kas atļautos tādu pārdrošību?

Zēns paskatījās uz misis Vilisu, it kā gribētu sacīt, ka veltīgi viņa izliekas nesaprotam, uz kāda kuģa nokļuvusi, tomēr neko neteica.

—   Vai tev nešķiet, Roderik, — turpināja guvernante, nospriedusi, ka nav vajadzības turpināt slepeno iztaujāšanu, — vai tev nešķiet, Roderik, ka Pir… ka kapteinis Heidegers grib izsēdināt mūs jau pirmajā ostā, kas pagadīsies?

—  Kopš jūs atrodaties uz šā kuģa, mēs esam pagājuši garām daudzām ostām.

—  Jā, taču visas tās ir neērtas. Bet ja mēs sasniegsim ostu, kur viņa kuģis varēs ieiet?

— Tādu vietu ir maz.

—   Bet ja nu tomēr tas notiks, kā tev liekas, vai viņš atļaus mums izkāpt krastā? Mums ir zelts, ar ko samaksāt viņam par pūlēm.

—   Zelts viņam ir vienaldzīgs. Kad vien es palūdzu, viņš man pieber pilnu riekšavu.

—   Tad nu gan tu esi laimīgs. Zelta dēļ reizēm var paciest arī bargu skatienu.

—   Nekad! — dedzīgi attrauca zēns. — Ja man būtu vesels kuģis ar zeltu, es to atdotu par vienu viņa laipnu skatienu.

Misis Vilisa nodrebēja gan zēna dedzīguma, gan vārdu pārsteigta. Piecēlusies no savas vietas, viņa piegāja zēnam tuvāk, lai labāk aplūkotu to lampas gaismā. Guvernante redzēja lielu asaru, kas izritēja no garo, zīdaino skropstu apakšas un slīdēja lejup pa vaigu, kurā, viņas skatienam kļūstot ciešākam, cauri iedegumam pamazām izlauzās pietvīkums. Tad guvernantes asais skatiens lēni noslīdēja pār zēna augumu līdz pašām kājām, kuras bija tik tieviņas, ka, likās, ar pūlēm spēja noturēt augumu. Guvernantes parasti lēnprātīgajā sejā parādījās bargas piesardzības izteiksme, un no viņas stāva dvesa mātišķa cieņa, kad viņa bargi noprasīja:

—  Vai tev ir māte, zēn?

—   Nezinu, — tāda atbilde nāca no lūpām, kas tikko kustējās, ar grūtībām izrunājot vārdus.

—   Pietiks, parunāšu ar tevi citreiz. Turpmāk šo kajīti uzkops Kasandra. Ja man ievajadzēsies tevis, es uzsitīšu pa gongu.

Roderiks nokāra galvu uz krūtīm. Zēns savilkās kamolā no saltā un pētīgā skatiena, kas viņam sekoja, kamēr viņš izrāpās laukā pa lūku. Kad zēns bija nozudis, misis Vilisa apskāva Gertrūdi un piespieda pārsteigto, aizkustināto meiteni pie krūtīm, it kā gribētu parādīt, cik tā viņai dārga šajā grūtajā brīdī.

Guvernante vēl nebija atguvusies no pārdomām, kad pie durvīm viegli pieklauvēja. Viņa atbildēja, kā parasts, un, pirms abas sievietes bija paguvušas pārmīt kaut vārdu, kajītē ienāca Pirāts.

23. nodaļa

t

Es saviļņots, jo tikpat stiprs kā citi.

V. Šekspīrs. Koriolāns

Sievietes uzņēma viesi ar zināmu atturību, un tas arī

/

ir viegli saprotams, ja atceras viņu nesenās sarunas saturu. Gertrūde sarāvās mazāka, bet guvernante nezaudēja savaldību un turējās ar saltu pašcieņu. Tomēr viesim uzmestais vērīgais skatiens pauda piesardzīgu ziņkāri, it kā misis Vilisa gribētu uzminēt viņa atnākšanas iemeslu, pirms viņš sāk runāt.

Paša Pirāta seja bija domīga, gandrīz svinīga. Ienākot

329

lampas gaismas lokā, viņš paklanījās un nomurmināja kaut ko tik klusi un ātri, ka klausītājas nesaprata ne vārda. Viņš bija tā pārņemts ar savām d^mām, ka jau grasījās apsēsties uz brīvā dīvāna bez jebkādiem paskaidrojumiem un atvainošanās, tomēr laikus atjēdzās, lai nepārkāptu etiķeti. Pasmaidījis un paklanījies vēl zemāk, Pirāts pienāca pie galda un, pilnīgi saņēmis sevi rokās, izteica bažas, ka misis Vilisai viņa apmeklējums varētu likties vēls vai arī viņa uzvedība nepietiekami pieklājīga. Viņš norunāja šo īso ievadu sievišķīgi maigā balsī un izturējās tik pieklājīgi, it kā nudien justos kā iebrucējs kajītē uz kuģa, kur vārda tiešā nozīmē bija valdnieks.

— Lai gan ir tik vēls, — viņš turpināja, — es būtu licies kojā ar apziņu, ka neesmu izpildījis visu, ko pienākas pildīt uzmanīgam un taktiskam saimniekam, ja būtu aizmirsis jūs vēlreiz pārliecināt, ka pēc visa pieredzētā varat justies mierīgi uz šā kuģa. Man irtas prieks jums pavēstīt, ka manu laužu niķi ir jau izsīkuši un ka jēri neguļ savos aizgaldos tik mierīgi kā viņi pašlaik savās kojās.

— Kamēr mums blakus ir cilvēks, kas tik ātri apspieda nekārtības, mēs varam paļauties uz aizsardzību, — atbildēja piesardzīgā guvernante. — Mēs pilnīgi paļaujamies uz jūsu apdomību un augstsirdību.

—   Es nepievilšu jūsu uzticību. Vismaz no dumpja jums nav ko baidīties.

—  Un no citām briesmām, es ceru, arī ne.

— Mēs esam mežonīgas un untumainas stihijas varā, — viņš atbildēja un paklanīdamies izteica savu atzinību, apsēzdamies tur, kur guvernante ar rokaš mājienu bija norādījusi, — bet jūs zināt, kāda tai daba, un man nav jāatgādina jums, ka mēs, jūrnieki, reti kad zinām, kas mūs sagaida. Es pats šodien palaidu vaļīgāk disciplīnas grožus un zināmā mērā izraisīju šo traci, bet tas viss ir pāri kā orkāns vai vētras brāziens, un okeāns tagad nav mierīgāks par šo neliešu dabu.

—    Es bieži esmu redzējusi šīs rupjās izpriecas uz karaļa kuģiem, bet man nav palicis prātā, ka tās būtu beigušās ar kaut ko nopietnāku par vecu rēķinu kārtošanu vai nevainīgiem, kaut arī muļķīgiem matrožu jokiem.

—  ļā, bet kuģis, kas riskē uzskriet sēklī, galu galā arī aiziet bojā, — nomurmināja Pirāts. — Es retu reizi nododu kvarterklāju šo ļaužu rīcībā, neizlaižot viņus no acīm, bet šodien…

—  Kas bija šodien?

—  Jūs taču pazīstat Neptūnu ar viņa rupjajiem trikiem, vai ne, kundze?

— Esmu savā laikā redzējusi šo dievu.

— Tā jau es domāju. Vai tas bija uz ekvatora?

— Jā, un citur arī.

— Citur arī, — vīlies atkārtoja sarunu biedrs. — Jā, šis varenais despots ir sastopams visās jūrās, un simtiem lielu un mazu kuģu bezvēja laikā cepinās saulē uz ekvatora. Muļķīgi bija par to domāt.

— Jūs gribējāt kaut ko teikt, bet es nesadzirdēju.

Pirāts nodrebēja, jo savā izklaidībā atkal bija pēdējos

vārdus drīzāk nočukstējis, nekā izrunājis. Aplaidis skatienu visapkārt kā gribēdams pārliecināties, vai neviens nelūgts klausītājs nav dzirdējis apslēptās domas, kuras viņš reti atklāja saviem biedriem, Pirāts atkal savaldījās un turpināja sarunu tā, it kā tā nekad nebūtu pārtraukta.

—  Es biju piemirsis, ka jūsu dzimums ir tikpat kautrīgs, cik skaists, — viņš piebilda ar tik glaimīgu un laipnu smaidu, ka guvernante nevilšus uzmeta bažīgu skatienu savai audzēknei, — citādi būtu jau agrāk jūs pārliecinājis, ka varat justies drošas.

Jūs nebūt neesat nokavējis.

—  Bet kā jūtas jūsu jaunā un maigā draudzene? — viņš turpināja, paliekdamies uz Gertrūdes pusi, kaut arī viņa vārdi vēl aizvien bija domāti guvernantei. — Vai viņas sapņi pēc visa notikušā nebūs nemierīgāki?

—  Nevainībai reti kad rādās slikti sapņi.

—   Šajā patiesībā ir ietverts svēts un neizdibināms noslēpums: nekas netraucē nevainības miegu! Ak Dievs, kaut arī grēcinieks rastu glābiņu no dvēseles mokām! Bet mēs dzīvojam tādā pasaulē un tādā laikā, kad cilvēki nevar uzticēties paši sev.

Viņš aprāvās un paraudzījas apkārt ar tik neizprotamu smaidu, ka guvernante neapzināti pievilka audzēkni sev tuvāk, it kā būtu gatava aizsargāt viņu pret kāda ārprātīgā Jaunajiem nodomiem. Taču klusums bija tik ilgs un tik dziļš, ka guvernante izjuta nepieciešamību darīt galu nomācošajai situācijai, pati atsākot sarunu.

—   Vai misters Vailders ir noskaņots būt žēlsirdīgs tāpat kā jūs? — viņa jautāja. — Viņa iecietība būtu atzinības vērta, jo likās, ka dumpinieku dusmas ir vērstas tieši pret viņu.

—   Bet jūs taču redzējāt, ka viņam ir arī draugi. Jūs pašas pārliecinājāties, cik pašaizliedzīgi šie cilvēki nostājās viņa pusē!

—   Redzēju gan, un mani pārsteidza, cik ātri viņam izdevās pieveikt tos divus patgalvjus.

— Divdesmit četri gadi nav viena diena.

— Vai vinu draudzība ir tik sena?

/

—  Esmu dzirdējis viņus pašus minam šo skaitli. Ļoti iespējams, ka starp šo jauno cilvēku un viņa neaptēstajiem biedriem pastāv kādas īpašas saites. Varbūt tas nav viņu pirmais pakalpojums.

Misis Vilisa izskatījās apbēdināta. Viņa bija gatava domāt, ka Vailders ir slepens Pirāta aģents, tomēr sirds dziļumos cerēja, ka šā cilvēka sakars ar jūras laupītājiem varētu būt izskaidrojams kaut kā viņam labvēlīgāk. Lai gan Vailders varēja būt iejaukts šā ārpus likuma izsludinātā kuģa iemītnieku noziedzīgajos darījumos, bija skaidri redzams, ka šim cilvēkam ir pārāk cēla sirds, lai viņš vēlētos, ka misis Vilisa un viņas jaunā, vientiesīgā audzēkne kļūtu par viņa biedru izlaidības upuriem. Viņa atkārtotajiem un noslēpumainajiem brīdinājumiem vairs nebija vajadzīgs skaidrojums. Viss, kas līdz šim bija licies tumsā tīts un neizprotams un ar ko viņu bija mulsinājusi

komandas laužu izturēšanās, kļuva ar katru brīdi skaid-

/ ' /

rāks. Tagad viņa visā Pirāta veidolā un vaibstos atpazina cilvēku, kas bija uzrunājis garām ejošo Bristoles tirgotāju no vergu tirgotāja; visu laiku, kopš guvernante atradās uz kuģa, šā cilvēka veidols bija neizprotamā kārtā saistījis viņas iztēli kā nenosakāmas, tālas pagātnes atmiņas. Vienā mirklī viņai kļuva skaidrs, cik grūti bija Vailderam atklāt viņai noslēpumu, tāpēc ka viņš varēja pazaudēt ne vien dzīvību, bet arī abu sieviešu cieņu, un tas bija ne mazāk briesmīgs drauds dvēselei, kuru netikums vēl nebija pilnīgi nocietinājis. īsi sakot, daudz kas no tā, ko lasītājs sen jau ir sapratis, kļuva skaidrs arī guvernantei, lai gan viņu vēl joprojām mocīja šaubas, kuras viņa nespēja nedz izkliedēt, nedz pilnīgi izdzēst no prāta. Misis Vilisai pietika laika visu to pārdomāt, tāpēc ka viņas viesis vai saimnieks, sauciet viņu, kā gribat, nebija noskaņots traucēt sievieti nodoties apcerei.

—  Apbrīnojami, — beidzot sacīja misis Vilisa, — ka tik neaptēsti ļaudis ir spējīgi uz tādu pašu pieķeršanos kā tie, kuros izglītība ir apvienota ar dvēseles izsmalcinātību.

—   Patiešām apbrīnojami, kā jūs sakāt, — attrauca Pirāts kā no miega pamodies. — Es atdotu tūkstoti visspožāko gineju, kas jebkad nākušas no Džordža Otrā naudas kaltuves, lai uzzinātu šā jaunekļa dzīvesstāstu.

— Tātad jūs viņu nepazīstat? — strauji iejaucās Gertrūde.

Pirāts izklaidīgi palūkojās uz viņu, bet tad viņa acis atdzīvojās un tajās parādījās tāda izteiksme, ka guvernantei pagura kājas un viņa sāka drebēt pie visām miesām.

—   Kurš drīkst teikt, ka pazīst cilvēka sirdi? — viņš atbildēja, atkal noliekdams galvu it kā par zīmi, ka meitene ir pelnījusi viņa atzinību. — Mēs esam sveši cits citam, kamēr neprotam lasīt otra domas.

—   Tikai nedaudziem ir lemts iedziļināties cilvēka

/

dvēseles noslēpumos, — dzedri piezīmēja guvernante. — Ir daudz kas jāizbauda un labi jāiepazīst cilvēki, iekāms varam spriest par apkārtējo sirdsdomām.

—   Un tomēr pasaule ir jauka tiem, kas prot to darīt jautru! — iesaucās Pirāts, negaidot padevies viņam raksturīgajai noskaņojuma maiņai. — Tam, kas ir pietiekami drosmīgs, lai sekotu acumirklīgai iedomai, viss padodas viegli. Vai jūs zināt, ka īsta filozofa noslēpums ir nevis ilgs, bet pilnvērtīgs mūžs? Cilvēks, kurš mirst piecdesmit gadu vecumā, iztukšojis baudu kausu, ir redzējis no dzīves vairāk nekā tas, kurš vilcies pa dzīvi simt gadu, līkstot zem sabiedrības untumu nastas un baidoties pateikt lieku vārdu, lai kaimiņš vinu nenosodītu.

' / /

— Un tomēr ir cilvēki, kuriem visvairāk prieka sagādā iešana pa tikumības ceļu.

—   No sievietes mutes tas skan jauki, — Pirāts atbildēja ar tādu izskatu, ka vērīgā guvernante saklausīja jūras laupītāja balsī apspiestas nesavaldības pieskaņu. Viņa mīļuprāt būtu atraisījusies no sava viesa, bet Pirāta acu mirdzums un nedabiskā jautrība, kas viņam prasīja krietnu piepūli, brīdināja no riska sakaitināt cilvēku, kas neatzina nekādus citus likumus kā vienīgi paša gribu. Sākdama runāt laipnā balsī, taču nezaudējot sievietes ciei^u, guvernante norādīja uz dažādajiem mūzikas instrumentiem, kas veidoja daļu no kajītes raibās iekārtas, un veikli pagrieza sarunu uz citu pusi, sacīdama:

—  Tas, kura dvēseli atmaidzina harmonija un kura jūtas tik dzīvi atsaucas saldajām skaņām, nenopels nevainīgas dvēseles priekus. Tā flauta un ģitāra laikam pieder jums.

—    Un šo nenozīmīgo sīkumu dēļ jūs gribat mani uzteikt par tām labajām īpašībām, par kurām runājāt! Tā ir vēl viena nožēlojama mirstīgo kļūda! Taisnprātīgie šķietamo vienmēr pieņem par esošo. Kāpēc tad neuzteikt mani par to, ka es dienu un nakti stāvu uz ceļiem šā mirdzošā nieciņa priekšā? — Viņš norādīja uz briljantiem rotāto krucifiksu, kas karājās netālu no kajītes durvīm.

—  Es vismaz ceru, ka jūs parādāt godu būtnei, kura šim tēlam ir jāatsauc atmiņā. Lepnumā par savu varenību un labklājību cilvēks maz domā par mierinājumu, ko cilvēcei var sniegt kāds augstāks spēks, bet tie, kas bieži pārliecinājušies par tā labvēlīgo iedarbību, nevar neizjust visdziļāko godbijību.

Guvernante bija novērsusi acis, bet, izrunājot šos vienkāršos vārdus, viņa, dziļu jūtu pārņemta, atkal palūkojās Pirātā ar dziļdomīgu skatienu. Atbildes skatiens bija tikpat nopietns un domīgs. Pacēlis pirkstu, viņš ar gandrīz nemanāmu kustību pieskārās guvernantes rokai un jautāja:

— Tātad jūs uzskatāt, ka mēs esam nosodāmi par to, ka mums ir nosliece uz grēku un nav spēka tam pretoties?

— Klūp tikai tie, kuri mēģina iet pa dzīves ceļu vieni. Vai jūs nejutīsities aizskarts, ja es jautāšu, vai tiešām jūs nekad rievēršaties pie Dieva?

— Šo vārdu, kundze, sen vairs nedzird uz mūsu kuģa, ja nu vienīgi tajās nožēlojamajās lamās un zaimos, kurus vienkārša valoda padara pārāk muļķīgus. Bet kas tad ir Viņš, šī nezināmā dievība, ja ne tas, par ko cilvēks viņu savā iztēlē padarījis?

—   Mulkis savā sirdī ir teicis: «Dieva nav», — vina

/ / ' ,

atbildēja tik M ingrā balsī, ka lā lika satrūkties pat tam, kas sen bija pieradis pie sava mežonīgā amata trakumiem un spožuma. — «Apjoz savus gurnus, kā vīram pienākas, tāpēc ka es jautāju tev un gaidu tavu atbildi. Kur tu biji, kad es radīju pasauli? Atbildi, ja esi mani sapratis.»

Pirāts tramīgi palūkojās runātājas pietvīkušajā sejā. Paliecis galvu uz sāniem, viņš skaļi teica, vairāk pauzdams savas domas nekā risinādams tālāk sarunu:

—  To visu es esmu bieži dzirdējis, un tomēr šie vārdi uzvanda manas jūtas kā spirdzinošais dzimtenes gaiss. Atkārto, kundze, to ko teici, nesagrozi nevienu vārdu, nemaini nevienu intonāciju, es tevi lūdzu.

Viņa lūguma pārsteigta un pat sabiedēta, misis Vilisa paklausīja un atkārtoja vārdus no Svētajiem rakstiem ar kaismi, kas balstījās uz viņas pašas ticības spēku. Viņas sarunu biedrs klausījās kā apburts. Gandrīz veselu minūti viņš, acu nepamirkšķinādams, stāvēja priekšā sievietei, kas tik vienkārši un iespaidīgi bija pasludinājusi Dieva varenību, nekustīgi kā masts, pret kuru bija atbalstījies. Viņas balss sen jau bija apklususi, kad viņš dziļi ievilka elpu un sāka atkal runāt.

—    Es vienā mirklī no jauna nostaigāju visu savu dzīves ceļu, — viņš sacīja. — Es nezinu, kāpēc mana sirds, kas parasti ir kā no dzelzs izkalta, tagad pukst tik nevienmērīgi. Kundze, jūsu mazā rociņa prot savaldīt to, kurš tik bieži ir izaicinājis…

Pirāts aprāvās, jo viņa skatiens, sekojot paša rokai, atdūrās pret misis Vilisas roku, kam viņš netīšām bija pieskāries, un viņš vairs nespēja atraut acis no šīs rokas, kuru likās aplūkojam kā dārgu relikviju. Nopūties kā no jauka sapņa pamodināts, Pirāts novērsās, nepabeidzis iesākto teikumu.

— Jūs vēlaties mūziku! — viņš pārgalvīgi iesaucās. — Lai tad top mūzika, kaut arī simfoniju dimdina gongs!

To teikdams, kaprīzais un svaidīgais cilvēks, kuru mēs mēģinājām aprakstīt, iezvēla pa gongu tik strauji un sparīgi, it kā ar tā dimdoņu gribētu apslāpēt atbildes vārdus. Kaut arī dziļi aizvainota, ka Pirāts tik viegli atbrīvojies no viņas ietekmes, un klusībā neapmierināta ar to, cik vienkārši viņš atkal parādījis savu neatkarību, guvernante tomēr apzinājās nepieciešamību slēpt savu vilšanos.

— Tā, bez šaubām, nav tā harmonija, ko es gaidīju, — viņa teica, kad varenā dimdoņa, liekas, bija piepildījusi visu kuģi, — un diez vai tādas skaņas var ieaijāt miegā tos, kuri savās kojās nav tik bīstami kā nomodā būdami.

—  Nebaidieties par viņiem. Matrozis gulēs kā nosists, kaut viņam pie pašām ausīm dārdēs lielgabals, bet bocmaņa svilpe uzraus viņu kājās viens divi. Viņš ir tā izskolots, ka gonga sitiens viņam izklausās pēc flautas skaņām; kaut arī tas ir stiprāks nekā parasti, tomēr matrozis neliekas zinis par tādu skaņu. Vēl viens viegls sitiens nozīmētu ugunsgrēka trauksmi, bet šie trīs piesitieni nav nekas cits kā mūzika. Tā bija zīme orķestrim. Nakts ir klusa, kā radīta muzicēšanai, un mēs kādu laiciņu paklausīsimies saldajās skaņās.

Līdzko viņš bija izteicis šos vārdus, aiz kajītes sienas kļuva dzirdami klusi pūšamo instrumentu akordi; tur, izpildot kapteiņa pavēli, acīmredzot jau laikus bija sapulcējušies muzikanti. Pirāts pasmaidīja, it kā būtu sajūsmā par šo savas despotiskās, gandrīz vai maģiskās varas tūlītējo pierādījumu, un, atkritis uz dīvāna, sāka klausīties. Naktī radušās skaņas, kas liegi un melodiski aizviļņoja pār ūdeņiem, darītu godu patīstiem māksliniekiem.

Tā bija dīvaina, skumja melodija, kas varbūt vislabāk atbilda tā cilvēka noskaņojumam, kura ausīm bija domāta. Tad mūzika kļuva citāda, maigāka, it kā ģēnijs, kas šo melodiju bija radījis, izliktu tajā visu savu dvēseli. Pirāta garastāvoklis mainījās līdz ar mūziku, un, kad melodija ieskanējās sevišķi liegi un aizkustinoši, viņš nolieca galvu, it kā raudātu.

Slepenībā pašas būdamas mūzikas burvības varā, misis Vilisa un viņas audzēkne raudzījās uz neparasto cilvēku, kura rokās viņas bija nodevis ļaunais liktenis. Guvernante nevarēja vien nobrīnīties par šausminošo kaislību nesavienojamību, kas atklājās šajā cilvēkā tik atšķirīgās un bīstamās formās, turpretī Gertrūde ar saviem gadiem piemītošo iecietību gribēja ticēt, ka cilvēks, kura emocijas tik ātri un viegli uzjundāmas, ir drīzāk apstākļu upuris nekā savu kaislību vergs.

—    Šajās skaņās ir Itālija, — teica Pirāts, kad bija izskanējis pēdējais akords. — Mīļā, bezrūpīgā, spilgtā, piedodošā Itālija! Vai jums nekad nav gadījies, kundze, apmeklēt šo zemi, kas bijusi tik varena pagātnē un ir tik nevarīga pašreiz?

Guvernante neatbildēja, tikai palocīja galvu, un viņas sarunu biedrs nodomāja, ka arī viņa ir mūzikas varā. Beidzot Pirāts pagriezās un viegli uzsita pa gongu.

— Roderik, — viņš turpināja, saklausījis zēna vieglos soļus uz kāpnēm, kas veda uz apakšējo kajīti, — vai tu neguli?

Atbilde bija klusa, neskaidra un, protams, noliedzoša.

—  Pats Apollons bija klāt Roderika dzimšanas brīdī, kundze. Viņš māk izdot tādas skaņas, kas atmaidzina pat matroža cieto sirdi. Nostājies pie kajītes durvīm, mīļais Roderik, un liec, lai mūzika pavada tavu dziesmu.

Zēns paklausīja, un viņa slaidais augums nostājās ēnā tā, ka zem lampām sēdošie nevarēja saredzēt viņa seju.

Orķestris nospēlēja īsu melodiju, vēl divas reizes sāka spēlēt, bet balss nebija dzirdama.

—   Dziedi, Roderik, dziedi, flautu skaņas mēs lāgā nesaprotam.

Tad zēns sāka dziedāt spēcīgā, skaistā kontraltā, lai gan balss drebēja un ne vienu reizi vien draudēja aizlūzt. Vārdi, cik nu tos varēja sadzirdēt, skanēja šādi:

Aiz rietumjūras tālumā Tās skaistās zemes krasts, Kur svētsvinīgā klusumā Var cilvēks brīvi rast.

Ir vakars klāt, un saule spīd Kā spoža lode rieta vārtos. Pār gravu, kokiem lej Tā gaismu dievišķīgi sārto.

Vien tevis dēl

/

Tā, cilvēk, gaismu lej!

Šai stundā vesels meiču spiets Liek trīcēt birztalām. Kad viņas līksmā dejā iet, Simts atbalšu skan tām. Kad dienai gals, skan kāda balss: Teic cerība…

—   Pietiek, mīļais Roderik, — viņu nepacietīgi pārtrauca saimnieks. — Matrozim šajā dziesmā ir pārāk daudz kas no Arkādijas. Uzdziedi mums par jūru un tās priekiem un liec stīgām skanēt tā, lai jūrniekam ietu pie sirds.

Taču zēns stāvēja kā mēms, varbūt tāpēc, ka izjuta nepatiku pret pavēli, varbūt tāpēc, ka nespēja to izpildīt.

— Nu, Roderik? Vai mūza tevi pametusi? Varbūt atmiņa sāk klibot? Kā redzat, bērns tiepjas: viņš grib dziedāt par mīlestību vai sauli vai negrib dziedāt nemaz. Spēlējiet skaļāk, vīri, vairāk dzīvības, bet es patricināšu jūras gaisu par godu mūsu kuģim.

Orķestris uztvēra sava kunga noskaņojumu (viņš bija pelnījis šo vārdu) un saskanīgi sāka spēlēt ievadu, sagatavojot klausītājus Pirāta dziesmai. Maigie, valdzinošie toņi, kas tik bieži ieskanējās viņa balsī runājot, nepievīla klausītājus. Dziedot tie bija tikpat pilnskanīgi, spēcīgi, dziļi un melodiski. Liekot lietā šīs dabas dotās priekšrocības un redzot savā priekšā izsmalcinātus klausītājus, viņš dziedāja šīs vārsmas pa pusei kā uzdzīvotājs, pa pusei kā sentimentāls cilvēks. Vārdi, iespējams, bija paša sacerēti, tāpēc ka tiem bija viņa amata piegarša, un vienlaikus tie liecināja par šā cilvēka paša gaumi.

«Pie enkurspilves, hei!» Skan pazīstamā rupjā balss, Kas vīriem liek no miega trūkties. Čīkst trice, bezdarbībai gals, Sauc svilpe visus darbā jūgties. Kaut negribīgi, katrs slaists Un kuģapuika seko tai. «Pie enkurspilves, hei!»

Skan sauciens: «Buru redz!» Viss cīņas spars ir jāsaņem, Pirms ienaidniekam pretī stūrē. Lūdz likteni, lai veiksmi lemj, Un savu mīļo prātu turi. Vējš buras pleš un vantīs dzied, Pa putu ceļu kuģis iet. Skan sauciens: «Buru redz!»

Lai dzīvo uzvara! Kaut zaudēts kaujā biedrs labs, Ar vaimanām nekas nav līdzēts. Šim varonim ir jūra kaps, Bet cerība tam paradīze. Ļauj līksmes kausam pāri plūst, Lai mute dziedāt nepiekūst. Lai dzīvo uzvara!

Beidzis dziedāt un negaidīdams nekādas uzslavas, kam vajadzēja nākt pēc izpildījuma, viņš piecēlās, piedāvāja viešņām izmantot orķestra pakalpojumus pēc savas patikas, novēlēja viņām «labu nakti un saldus sapņus» un mierīgi nokāpa lejā apakšējā kajītē, acīmredzot lai ietu pie miera. Lai gan šī untumainā, taču ne piedauzīgā rīcība bija misis Vilisu un Gertrūdi uzjautrinājusi un pat apbūrusi, pēc Pirāta aiziešanas viņām bija tāda sajūta, it kā pēc pārlieku ilgas piespiedu uzturēšanās sasmadzējušā cietumā viņas būtu ieelpojušas svaigu gaisu. Guvernante uzlūkoja audzēkni ar skatienu, kurā atklāts maigums cīnījās ar apslēptām bažām, tomēr abas klusēja, jo viegla čaboņa netālu no durvīm atgādināja, ka viņas vēl nav vienas.

—    Vai negribat vēl mūziku, kundze? — jautāja Roderiks, bikli iznākdams no tumsas. — Ja vēlaties, varu nodziedāt jums šūpuļdziesmu, bet man nekas nenāk pār lūpām, kad viņš liek būt jautram pret manu gribu.

Guvernante sarauca pieri un acīmredzot grasījās asi atcirst, bet jaunekļa godīgais tonis un pazemīgā poza tā iežēlināja sievietes sirdi, ka grumbas viņas pierē izlīdzinājās un mātišķās rūpes skatienā nomainīja pārmetums.

—   Roderik, — viņa teica, — es cerēju, ka mēs tevi šovakar vairs neredzēsim.

—  Jūs dzirdējāt gongu. Ir jaukāki brīži, kad gongs ir tik jautrs un izdod tādas saviļņojošas skaņas, bet jūs vēl neesat dzirdējušas, kāds tas ir dusmās.

— Vai šīs dusmas ir tik briesmīgas?

—  Varbūt mani tās baida vairāk nekā citus, bet man nav nekā briesmīgāka par viņa vārdu, kad viņš ir nelāgā omā.

—  Vai viņš tad ir rupjš pret tevi?

—  Nekad.

— Tu runā pretī pats sev, Roderik. Te viņš ir bargs, te nav. Vai tu neteici, ka, būdams nelāgā omā, viņš ir briesmīgs?

—  Jā, tāpēc ka viņš ir pārvērties. Kādreiz viņš nebija domīgs un saīdzis, turpretī pēdējā laikā viņu nevar pazīt.

Misis Vilisa neko neatbildēja. Viņai zēna valoda bija daudz saprotamāka nekā viņas ziņkārīgajai, bet neko nejaudošajai ceļabiedrei, tāpēc ka tajā brīdī, kad viņa deva zēnam zīmi iet projām, Gertrūde izteica vēlēšanos vairāk uzzināt par jūras laupītāju dzīvi un raksturu. Tomēr guvernante vēlreiz pavēloši deva zīmi, un zēns lēni, negribīgi izgāja no kajītes.

Bet guvernante ar audzēkni devās uz savu kajīti, kur pēc ilgajām ikvakara lūgšanām, kuras neaizmirsa nekādos apstākļos, ļāvās nevainīgam miegam, paļaudamās uz kāda visvarenā aizgādību. Kuģa zvans regulāri sita glases nakts sardžu laikā, un tās bija gandrīz vienīgās skaņas, kas traucēja mieru tumsas segtajā okeānā un uz visiem tā viļņu šūpotajiem kuģiem.

24. nodaļa

/

Ir tiešām brīnums liels, ka dzīvi mēs.

No miljoniem tas izdevies tik mums.

V. Šekspīrs. Vētra

Šajos mānīgā klusuma brīžos «Delfīnu» varētu salīdzināt ar snaudošu plēsoņu. Bet, tā kā daba šiem dzīvnieku pasaules pārstāvjiem ir noteikusi ierobežotu atpūtas laiku, tad varētu likties, ka jūras laupītāju bezdarbībai nav lemts būt ilgai. Kad uzlēca saule, pār ūdeņiem atskrēja spirgta brāzma, atnesdama līdzi zemes smaržu un likdama laiski zvilnošajam kuģim atkal sakustēties. Visu šo dienu tas pilnām burām turēja kursu uz dienvidiem. Sardze sekoja sardzei, dienu nomainīja nakts, tomēr «Delfīns» nemainīja virzienu. Bet tad no jūras cita pēc citas sāka izcilt zilas salas. Pirāta gūsteknes, jo par tādām sievietes tagad jutās spiestas sevi uzskatīt, klusēdamas lūkojās uz garām slīdošajiem zaļajiem pauguriem, kailajām smilšu sērēm un nogāzēm, līdz beidzot, pēc guvernantes aprēķina, viņi bija nonākuši pie Rietumu arhipelāga*.

Pa visu šo laiku netika uzdots neviens jautājums, no kura Pirāts varētu kaut vai nojaust, ka viešņas saprot — viņš neved tās uz apsolīto kontinenta ostu. Gertrūde raudāja aiz bēdām par tēvu, bet šīs asaras neviens neredzēja vai arī tās bira uz guvernantes krūtīm. No Vaildera viņa vairījās, instinktīvi juzdama, ka šis cilvēks vairs nav tas, par ko viņa bija to uzskatījusi, bet pret visiem kuģa ļaudīm viņa centās izturēties vienlīdz mierīgi. Šādu izturēšanos, kas bija drošāka par jebkādu vārgu lūgšanos, pilnīgi atbalstīja guvernante, kas, sen pazīstot vīriešus, bija nākusi pie atziņas, ka tikumība atstāj vislielāko iespaidu tad, kad tā prot saglabāt aukstasinību. No otras puses, ne kuģa kapteini-ne viņa palīgs nemeklēja saskarsmi ar šīs kajītes iemītniecēm biežāk, kā to prasīja vienkārša pieklājība.

Pirmais, it kā jau nožēlotu, ka ir tik klaji parādījis savu untumaino dabu, pamazām ierāvās sevī un ne vien nemeklēja saskarsmi, bet arī vairījās no tuvības ar kādu citu, turpretī otrs, šķiet, skaidri redzēja guvernantes nebrīvo izturēšanos un viņas audzēknes pārvērtušos, kaut gan vēl līdzjūtīgo skatienu. Vailders viegli uzminēja šīs pārmaiņas cēloņus. Viņš nevis meklēja iespēju taisnoties, bet izturējās tikpat rezervēti kā abas sievietes. Tas lieku reizi pierādīja viņa agrākajiem draugiem, kādi bijuši viņa nodomi, lai gan pat misis Vilisa piekrita savai audzēknei, ka Vailders rīkojas kā cilvēks, kurā samaitātība vēl nav nomākusi sirdsapziņas balsi, kas allaž ir visdrošākā tikumības pazīme.

Mēs nedz vilksim garumā stāstījumu, aprakstot neviltoto nožēlu, kas pārņēma Gertrūdi, kad viņa nonāca pie skumdinošās pārliecības par šā cilvēka vainīgumu, nedz aprakstīsim cildenos sapņus, kuriem viņa nekaunējās nodoties, — sapņus par to, kaut ar tik daudzām vīrišķīgām un cēlām īpašībām apveltīts cilvēks saprastu sava mūža maldus un atgrieztos uz ceļa, kuram, kā atzina pat saprātīgā guvernante, šo cilvēku bija paredzējusi daba, viņu tik dāsni apdāvinot.

Dienām ilgi kuģis cīnījās ar vējiem, kas nemitējās pūst šajos ūdeņos. Taču «Delfīns» nevis kā piekrauts tirdzniecības kuģis lauzās uz kādu noteiktu ostu, bet pēkšņi mainīja kursu un viegli kā putns, kas steidzas uz ligzdu, izslīdēja cauri pa vienu no daudzajiem jūras šaurumiem starp arhipelāga salām. Viņi redzēja savu simtu dažādu kuģu, bet izvairījās sastapties ar tiem: tālredzība mācīja jūras laupītājus būt piesardzīgiem ūdeņos, kas čum un mudž no karakuģiem. Izsprukuši cauri pa vienu no jūras šaurumiem, kas atdala atsevišķus Antilu salas ķēdes lo-

' / r r

cekļus, viņi izgāja atklātos ūdeņos, kur salas viņus šķīra no Spāņu jūras [64] un kur varēja justies drošāk. Līdzko šaurums bija palicis aiz muguras un visapkārt pletās tālu pārredzamie okeāna plašumi, komanda kļuva manāmi jautrāka. Arī no paša Pirāta vaiga nozuda raižpilnais skatiens, kas citus bija atbaidījis no viņa, pagaisa atturība un viņu priekšā atkal bija tas pats pārgalvīgais, untumainais cilvēks, kuru jau esam aprakstījuši. Pat matroži, kas bez kādas skubināšanas bija turējuši vaļā acis, ejot cauri jūras šaurumiem, kur mudžēja no kreiseriem, likās uzelpojam brīvāk, un tur, kur tik ilgi bija valdījusi nomācošā neuzticība, tagad skanēja līksmas balsis un bezrūpīgi smiekli.

Taču guvernantē kuģa uzņemtais kurss uzurdīja jaunu nemieru. Kamēr salas vēl bija redzamas, viņa bija cerējusi, ka sagūstītājs tikai gaida piemērotu gadījumu, lai nodotu viņas kādas kolonijas varas iestādes apsardzībā. Guvernantes pašas novērojumi liecināja, ka abu galveno komandieru raksturā daudzas labas, kādreiz varbūt pat cēlas īpašības tā sajaukušās ar nesavaldību, ka tādā iespējā nav nekā nereāla. Pat stāstos par šā jūras laupītāja pārdrošajām izdarībām, kuros bija daudz neticamu un fantastisku pārspīlējumu, nekad netrūka bruņnieciska cildenuma piemēru. Vārdu sakot, tas bija cilvēks, kas gan bija pasludinājis sevi par visa cilvēciskā ienaidnieku, tomēr prata atšķirt vājo no stiprā un bieži atrada tikpat daudz iepriecinājuma, labojot pāridarījumus pirmajam, cik pazemojot otra lepnumu.

Taču visas šīs patīkamās gaidas izgaisa no atmiņas, kad pēdējā šā arhipelāga sala nogrima jūrā viņiem aiz muguras un «Delfīns» palika viens tukšā okeānā. It kā gribēdams nomest masku, Pirāts pavēlēja nolaist buras, un, lai gan pūta ceļavējš, kuģis nolikās dreifā. «Delfīns» stāvēja okeāna vidū, un, tā kā šobrīd nekas steidzams nebija darāms, tad virsnieki un matroži vai nu nodevās savām izpriecām, vai vienkārši lāpīja slinkumu katrs pēc savas patikas.

—  Es cerēju, ka jums būs izdevīgi atļaut mums izkāpt malā kādā no viņa majestātes salām, — teica misis Vilisa, ieminēdamās par to pirmo reizi pēc tam, kad viņai bija radušās aizdomas par iespēju nokāpt no kuģa, un vērsdamās pie viltus kapteiņa Heidegera, kas nupat bija pavēlējis nolikties dreifā. — Baidos, ka mēs pārāk ilgi esam atņēmušas jums kajīti.

—  Atrast tai vēl labākus iemītniekus nav iespējams, — viņš diezgan izvairīgi atbildēja, taču satrauktajai un vērīgajai guvernantei likās, ka viņa skatiens ir kļuvis drošāks un izturēšanās atraisītāka nekā iepriekšējo reizi, kad viņa bija ierunājusies par šo tēmu. — Ja paraža neprasītu, lai kuģis ietu zem kādas valsts karoga, manējais vienmēr lepotos ar daiļā dzimuma karogiem.

—    Bet tā kā…

—    Tā kā tā nav, tad es uzvelku savam dienestam atbilstošas zīmes.

—  Šajās piecpadsmit dienās, kopš es jūs apgrūtinu ar savu klātbūtni, man nav bijusi tā laime redzēt šos karogus.

— Ejiet nu? — iesaucās Pirāts, aši uzmezdams guvernantei skatienu, it kā mēģinot nolasīt viņas domas. — Tad lai neziņa beidzas sešpadsmitajā dienā. Ei, kas tur ir pakaļgalā?

—    Neviens cits kā Ričards Fids, — attrauca uzrunātais, paceldams galvu no drēbju kastes, kur viņš bija to iebāzis, meklējot kādu noglabātu mantu, un, ieraudzījis, kas viņu uzrunā, steigšus piebilda: — Vienmēr jūsu augstības rīcībā.

—  Ā, tas ir mūsu drauga draugs. — Pirāts daudznozīmīgi teica misis Vilisai, kas saprata viņa mājienu. — Viņš būs mans tulks. Nāc šurp, puis, man ar tevi jāpārmij kāds vārds.

—  Kaut tūkstoti, vienmēr jūsu rīcībā, ser, — nākdams tuvāk, atbildēja Ričards.

—  Ceru, ka tev klājas labi uz mana kuģa?

—  To es nevaru noliegt, jūsu augstība. Labāku kuģi būtu grūti atrast.

—    Un braucienu arī. Ceru, ka arī brauciens īstam jūrniekam ir pa prātam?

—   Redzat, ser, pirms palaišanas pasaulē esmu maz skolots, tāpēc reti kad uzdrošinos skaidrot kapteiņa pavēles.

—   Un tomēr tev ir savas noslieces, — stingri teica misis Vilisa, apņēmusies izdibināt vairāk, nekā bija nolēmis paziņot sarunu biedrs.

—   Nevar teikt, ka es būtu nejūtīgs pēc dabas, jūsu augstdzimtība, — atbildēja Fids, neveikli paklanīdamies guvernantei par zīmi, ka apbrīno daiļo dzimumu, — lai gan visādi negadījumi un neveiksmes ir mani piemeklējuši tāpat kā labākus cilvēkus. Es domāju, ka esmu sasiets ar Keitu Viflu ciešāk par ciešu, bet tad iznāca tas likums ar saviem priekšrakstiem un kuģošanas noteikumiem, vienā rāvienā izputinot manu laimi un sadragājot visas nabaga meitenes cerības, bet man neatlika nekas cits kā skumt vientulībā.

—  Izrādījās, ka viņai ir cits vīrs, — dzēlīgi piezīmēja Pirāts.

—  Četri, jūsu augstība. Tai meitenei patika sabiedrība, un viņa skuma, redzot māju tukšu.

—   Un kopš tā nelaimīga atraidījuma tu vispār esi atteicies no laulības saitēm?

—Jā, jā kopš tās reizes, jūsu augstība, — atbildēja Fids, uzmezdams savam komandierim vienu no tiem ērmotajiem skatieniem, kuros neparasta viltība bija apvienota ar neslēptu godīgumu, — kā jūs pareizi sakāt, ser — kopš tās reizes.

—   Un tas notika pēc tavas iepazīšanās ar misteru Vailderu?

— Pirms tam, jūsu augstība, pirms. Es tolaik biju tikai jauneklis, ja atceras, ka maijā paliks divdesmit četri gadi, kopš esmu pietauvojies misteram Harijam. Bet tā kā man pašam bija kaut kas līdzīgs ģimenei, nu, tad man, zināt, nebija nekādas vajadzības līst cita vīrieša kojā.

—  Jūs teicāt, ka ir pagājuši divdesmit četri gadi, — iejaucās misis Vilisa, — kopš iepazināties ar misteru Vailderu?

— Iepazinos! Ak Dievs, milēdij, daudz ko viņš toreiz saprata no iepazīšanās! Kaut gan, Dievs lai viņu svētī, tam puisim diezgan bieži ir bijusi izdevība atcerēties to dienu.

—  Divu tik vērtīgām īpašībām apveltītu cilvēku tikšanās, jādomā, bija kaut kas ievērojams, — piezīmēja Pirāts.

—  Šajā ziņā tā bija ievērojama, jūsu augstība, bet, ja runa ir par tām vērtīgajām īpašībām, tad, lai gan misters Harijs bieži pārspīlē manējās, es tās neturu ne graša vērtas.

— Ja diviem tik saprātīgiem cilvēkiem ir atšķirīgi uzskati, tad es, jāatzīstas, neņemšos spriest, kuram no viņiem varētu būt taisnība. Ja būtu zināmi fakti, mans spriedums, iespējams, būtu pareizāks.

—   Jūsu augstība aizmirst Gvineju, kas domā gluži tāpat kā es un nesaskata šajā lietā nekādus lielos nopelnus. Bet, kā jau jūs sakāt, ser, kuģa ātrumu var uzzināt, vienīgi izlasot kuģa žurnālu, un, ja šī lēdija un jūsu augstība gribat uzzināt, kā tas viss bija, tad jums tikai jāpasaka vārds, un es izlikšu visu kā uz delnas.

— Tas ir saprātīgs priekšlikums, — atbildēja Pirāts, ar mājienu uzaicinādams sarunu biedri sekot viņam uz to pūpes dalu, kur viņi būtu labāk pasargāti no ziņkārīgo skatieniem. — Tagad izstāsti mums visu, kā bija, un tu vari būt drošs, ka tavi nopelni tiks novērtēti taisnīgi.

Fids bez jebkādas šaubīšanās bija ar mieru atklāt visus sīkumus, un, kad viņš bija nokremšļojies, paņēmis jaunu tabakas šņaucienu un sagatavojies runāt, misis Vilisa jau bija tiktāl pārvarējusi savu nevēlēšanos pa kluso bāzt degunu citu noslēpumos, ka, padevusies nepārvaramajai ziņkārei, apsēdās krēslā, uz kuru bija norādījis viņas ceļabiedrs.

—   Tēvs mani agri aizsūtīja jūrā, jūsu augstība, — iesāka Fids, kad šie priekšdarbi bija paveikti. — Viņš, tāpat kā es, lielāko daļu mūža pavadīja uz ūdens, nevis uz sauszemes, lai gan, būdams tikai zvejnieks, vairāk turējās krasta tuvumā, kas galu galā ir mazliet labāk nekā vienkārši dzīvot uz sauszemes. Lai būtu kā būdams, kad es aizgāju, tad aizgāju uzreiz atklātā jūrā un jau pirmajā braucienā vienā stiepienā apgāju apkārt Horna ragam, un tas zaļam iesācējam nav nekāds mazais ceļojums. Bet pēc tam, tā kā man bija tikai astoņi gadi…

—  Astoņi! Tātad jūs stāstāt pats par sevi! — vīlusies viņu pārtrauca guvernante.

—  Protams, kundze, un, kaut arī varētu parunāt par smalkākiem ļaudīm, tomēr grūti būtu atrast cilvēku, kas labāk prastu aptakelēt vai atbruņot kuģi. Es iesāku savu stāstu no īstā gala, bet, tā kā man likās, ka jūsu augstība negrib tērēt laiku, klausoties par manu tēvu un māti, tad es runāju īsāk un uzreiz sāku ar to laiku, kad man palika astoņi gadi, izlaižot visu par savu dzimšanu, vārdu un citiem sīkumiem, kas parasti ir ierakstīti kuģa žurnālā.

— Turpiniet vien, — viņa atbildēja, būdama spiesta padoties.

—  Mana galva ir uz mata kā kuģis pirms nolaišanas ūdenī, — turpināja Fids. — Ja tas sāk slīdēt gludi, bez iesprūšanas vai aizķeršanās, tas ieiet ūdenī ar plakšķi kā bezvēja laikā nolaista bura, bet, ja apstājas, tad ir krietni jāpasvīst, lai to atkal izkustinātu no vietas. Nu, lai domas sāktu rosīties un lai stāstījums ritētu kā smērēts, man vēlreiz jāatgriežas pie tā mūža posma, par kuru nupat runāju. Tātad mans tēvs bija zvejnieks un es apbraucu apkārt Horna ragam. Ahā, pavediens atkal ir rokā, bez mezgliem, ritulis aiz rituļa, kā kārtīgi satīta tauva. Nu, lūk, kā jau teicu, es apgāju apkārt Horna ragam un gadus četrus braukāju pa šīm jūrām un starp šīm salām, kuras mēs vēl tagad lāgā nepazīstam, kur nu vēl toreiz. Pēc tam es visu kara laiku nodienēju viņa majestātes flotē un nopelnīju trīs ievainojumus un godu mitināties zem klāja. Tur es arī nejauši sastapos ar Gvineju — ar to melnādaino, milēdij, kuru jūs redzat ierēvējam buras.

— Ak tā, tātad toreiz tu sastapies ar afrikāni, — teica Pirāts.

—  Tā mēs toreiz iepazināmies, un, kaut arī viņa āda nav baltāka par vaļa muguru, man vienalga, kas to dzird, un es pateikšu, ka pēc mistera Harija viņš ir godīgākais cilvēks un man ir liels prieks būt kopā ar viņu. Šis puisis, jūsu augstība, dažreiz gan stīvējas pretī, ir augstās domās par savu spēku un uzskata, ka viņam nav līdzīgu laika paredzēšanā un kuģa vadīšanā, bet viņš taču ir melnais, un cilvēks nedrīkst pārāk bargi nosodīt tos, kas nav viņam līdzīgi.

— Tas būtu pavisam necilvēcīgi.

—  Vārds vārdā tas pats, ko mēdza teikt kapelāns no «Brunsvikas»! Izglītība ir liela lieta, jūsu augstība, jo labums ir jau no tā vien, ka tā gatavo cilvēku par bocmani un māca viņu stūrēt kuģi pa taisnāko ceļu uz debesīm. Bet, kā jau teicu, mēs ar Gvineju gadus piecus braucām kopā uz viena kuģa un zināmā mērā bijām draugi, bet tad pienāca diena, kad mēs Rietumindijā satikām to nelaimīgo, katastrofu cietušo kuģi.

—  Kādu kuģi?

—  Izlūdzos piedošanu no jūsu augstības, bet es nekad neaiztieku augšējo rāju, kamēr neesmu drošs, ka kuģis nepagriezīsies atpakaļ pa vējam, un, iekāms sīkāk aprakstu cietušo kuģi, man jāsakārto savas domas, lai netiktu piemirsts nekas tāds, kas būtu pieminams pirmām kārtām.

Pēc savas viešņas sejas izteiksmes redzēdams, cik nepacietīgi viņa gaida gausi nākošo turpinājumu un cik ļoti baidās, ka stāstījums aprausies, Pirāts ar acīm deva viņai zīmi, lai ļauj godprātīgajam jūrniekam ieturēt pašam savu kursu, jo viņš saprata, ka tādā veidā ātrāk nonāks līdz faktiem, kurus vini alktin alka uzzināt. Atstāts savā nodabā, Fids ātri pārlūkoja savu mūža gājumu un, laimīgā kārtā konstatējis, ka nekas būtiski svarīgs nav izlaists, tūlīt pārgāja pie sava stāstījuma galvenās un viņa klausītājiem visinteresantākās daļas.

—  Nu, kā jau jūsu augstībai teicu, — viņš turpināja, — mēs abi ar Gvineju toreiz bijām marša vīri uz «Prozerpīnes», ātrgaitas fregates ar trīsdesmit diviem lielgabaliem, un starp salām un Spāņu jūru uzdūrāmies kādam kontrabandistam. Kapteinis sagūstīja kuģi un pavēlēja to nogādāt ostā, un, tā kā viņš bija prātīgs vīrs, tad es nospriedu, ka viņam ir dota tāda pavēle. Tomēr no tā nekas

neiznāca, tāpēc ka gandrīz pie paša mērķa, kad līdz ostai

varbūt bija atlicis pāris dienas, ko iet ar ceļavēju, mums

uzklupa briesmīgs orkāns un kuģis nogāja dibenā. Nu,

kuģis bija neliels, un pirms aizmigšanas mūžīgā miegā

tam ienāca prātā apvelties uz sāniem, un kapteiņa palīgs

kopā ar vēl trīs vīriem no klāja noslīdēja jūras dibenā,

vismaz es tā domāju, tāpēc ka kopš tā laika par viņiem

nekas vairs nav dzirdēts. Tas bija pirmais gadījums, kad

Gvineja izdarīja man labu pakalpojumu: mēs gan arī

agrāk bijām kopīgi cietuši izsalkumu un slāpes, bet tai

dienā viņš pirmo reiz pārlēca pār bortu, lai es kā zivs

nesarītos sāļo ūdeni. /

—  Viņš neļāva tev noslīkt līdz ar pārējiem?

—  Tik stipri es neteiktu, jūsu augstība, jo kazi vai mani nebūtu izglābis kāds cits laimīgs gadījums. Lai nu kā, bet, ņemot vērā to, ka peldu ne labāk, ne sliktāk kā divkārša lielgabala lode, es vienmēr esmu juties kā melnā parādnieks, lai gan mēs reti esam runājuši par to lietu un tikai tāpēc, ka, manuprāt, vēl nav pienācis laiks atlīdzināt viņam ar to pašu. Nu, redzēdami, ka no kontrabandista vairs nav nekādas jēgas, mēs ar pūlēm nolaidām laivu ūdenī, salikām tajā pietiekami daudz ēdamā, lai neizlaistu garu, un sākām visiem spēkiem airēties uz zemi. Es neskaidrošu šai lēdijai, ko nozīmē strādāt ar airiem, tāpēc ka viņai pašai nesen bija izdevība par to pārliecināties, bet to gan pateikšu: ja nebūtu laivas, kurā mēs ar melno pavadījām labākās no tām desmit dienām, viņas ceļojums būtu noslēdzies bēdīgi.

— Es tevi nesaprotu.

—  Es izsakos pietiekami skaidri, jūsu augstība: tajā dienā, kad mēs nejauši sastapāmies ar to Bristoles tirgotāju, tā laiva turējās uz ūdens, tikai pateicoties mistera Harija izveicībai.

—   Bet kāds sakars ir jūsu kuģa bojāejai ar mistera Vaildera izglābšanos? — jautāja guvernante, nevarēdama vairs izturēt gausā matroža liekvārdīgo skaidrojumu.

—  Sakars ir pavisam vienkāršs un dabisks, milēdij, kā jūs pati atzīsit, noklausījusies visaizkustinošāko mana stāsta dalu. Tātad divas naktis un vienu dienu es ar

r

Gvineju klirntu pa okeānu, visādi knapinādamies, — tikai darba mums netrūka — un turēdami kursu uz salām, jo, lai gan mēs neesam nekādi lielie jūrasbraucēji, zemi tomēr saodām un airējām kā negudri; paši saprotat, ka likme šajā skrējienā bija dzīvība, un tā pienāca burvīgais rīts, kāds ir te, dienvidaustrumos, un mēs ieraudzījām kuģi ar plikām kārtīm, ja vispār par pliku var saukt kuģi, uz kura no trim mastiem pāri palikuši tikai stumbeņi un nav ne virves gala vai skrandas, lai noteiktu tā takelāžu vai tautību. Tomēr, spriežot pēc trim palikušajiem mastu stuburiem, es vienmēr uzskatīju, ka tas ir liels karakuģis, bet, kad piegājām tuvāk un apskatījām korpusu, es iedrošinājos teikt, ka tas ir angļu būvēts kuģis.

— Jūs uzkāpāt uz tā?

—  To izdarīt bija nieka lieta, jūsu augstība, tāpēc ka visa apkalpe, kas varēja mums traucēt, sastāvēja no izkārnējuša suņa. Tas bija drūms skats, kad mēs uzkāpām uz klāja. Cēlais kuģis bija nevarīgs kā āte kublā. Četrsimt tonnu kuģis gulēja pieplūdis ar ūdeni un nekustīgs kā baznīca.

— Tātad uz kuģa neviena nebija?

— Jā, ser, cilvēki bija to pametuši, bet varbūt tos bija aizskalojis vilnis vētras laikā. Tā es arī netiku skaidrībā, kas noticis. Suns, es tā nospriedu, bija uz klāja maisījis un tāpēc piesiets pie margapmaļa, un tas arī izglābis viņam dzīvību, jo, kad korpuss pēc stengu aiziešanas latatā

i*-26 353 mazdrusciņ atguvis līdzsvaru, suns, par laimi, atradies vēja pusē. Tātad mēs, ser, atradām to suni, bet neviena cita neredzējām, lai gan pusdienu vandījāmies pa malu malām, lai sameklētu kādu sīkumu, kas varētu noderēt, bet, tā kā ieejas kravas tilpnē un kajītē bija pilnas ar ūdeni, tad mēs ne uz kādu lielo mantu necerējām.

—  Un tad jūs atstājāt vraku?

—  Pagaidiet, jūsu augstība. Nu, mums uz ldāja maisoties starp takelāžas atliekām un visādiem krāmiem, Gvineja pēkšņi saka: «Mister Dik, man izklausās, it kā tur apakšā kāds vaimanātu.» Nu, es arī biju dzirdējis tādus trokšņus, ser, taču nodomāju, ka tur cilvēku dvēseles apraud savu nāvi, bet neko nebiju teicis, lai nenobiedētu melno, tāpēc ka arī vislabākie no viņiem nav labāki par māņticīgiem nēģeriem, milēdij; tātad es neteicu, ko biju dzirdējis, kamēr viņš pats neierunājās par to lietu. Tad mēs abi ņēmāmies cītīgi klausīties un patiešām sadzirdējām, ka tur vaimanā kāda dzīva būtne. Un tomēr es tikai pēc laba laika pārliecinājos, ka vaimanātājs nav pats kuģis, jo jūs zināt, milēdij, ka, ejot dibenā, kuģis allaž gaužas kā jebkurš dzīvs radījums.

— Zinu, zinu, — drebēdama atbildēja guvernante, — esmu dzirdējusi šīs vaimanas, un tās nekad neizies man no prāta!

— Tā jau es domāju, ka jums būs gadījies kaut ko tādu sadzirdēt. Tās ir briesmīgas vaimanas, bet, tā kā kuģis vēl zvalstījās uz ūdens un nemaz netaisījās grimt, tad es nodomāju, ka vislabākais būtu iekļūt tajā no pakaļgala un paskatīties, vai, kuģim apgāžoties, kāds nabadziņš nav iespiests savā kojā. Nu, laba griba un cirvis mums palīdzēja drīz vien atklāt šo vaimanu noslēpumu.

— Jūs atradāt bērnu?

—  Kopā ar māti, milēdij. Laime, ka viņu guļamtīkls bija vēja pusē un ūdens viņus nebija sasniedzis, bet sasmacis gaiss un izsalkums, izrādījās, nebija bijuši daudz labāki par sāļo ūdeni. Kad mēs to lēdiju izdabūjām ārā, viņa jau bija pie miršanas, bet, kas attiecas uz zēnu, tad tas staltais brašulis, kuru jūs redzat uz tā tur lielgabala, milēdij, toreiz bija tik nožēlojams, ka nebija viegli piespiest viņu norīt malku vīna ar ūdeni, ko tas kungs bija mums atstājis, lai, kā es pēc tam bieži esmu nodomājis, palīdzētu viņam kļūt par šā okeāna lepnumu, kas

viņš ir šobrīd.

/

—  Bet kas notika ar vina māti?

/

—  Māte bija atdevusi vienīgo atlikušo sausiņa kumosu bērnam un mira, lai zeņķis paliktu dzīvs. Nabaga sieviete vairs nespēja neko norīt, kad mēs viņu atradām, un mēs jau arī maz ko varējām viņai piedāvāt. Kvarts ūdens ar varbūt kādu ceturtdaļpinti vīna, sausiņš un saujiņa rīsu nebija nekāda lielā deva, lai divi dūšīgi vīri tropos nobrauktu ar laivu septiņdesmit jūras jūdzes. Lai nu kā arī būtu, redzēdami, ka uz tā vraka nekas vairs nav dabūjams, ka gaiss pa mūsu izcirsto caurumu ir izgājis un kuģis ātri grimst, mēs nospriedām, ka vislabākais būtu tikt no tā prom, un mēs nebijām steigušies velti: tas nogāja dibenā, līdzko bijām no tā atgrūdušies, lai mūs neierautu virpulī.

— Bet zēns, pamestais bērns? — iesaucās guvernante asaru pilnām acīm.

—   Šajā ziņā jūs maldāties, milēdij. Mēs viņu nevis pametām, bet paņēmām līdzi, tāpat kā to otru dzīvo būtni, ko bijām atraduši uz vraka. Bet mūs vēl gaidīja ilgstošs ceļojums, un, kas bija vēl sliktāk, mēs atradāmies sāņus no tirdzniecības kuģu ceļiem. To visu es izklāstīju apkalpes padomē, kas sastāvēja no manis un tā melnā, tāpēc ka puišelis bija par vārgu, lai parunātu, un neko sevišķu par mūsu stāvokli viņš arī nevarēja pateikt. Tad es iesāku pats, sacīdams: «Gvineja, mums ir jāapēd vai nu

12* 355 suns, vai puika. Ja apēdīsim puiku, mēs nebūsim labāki par taviem tautasbrāļiem,» — kuri, kā jūs, milēdij, zināt, ir kanibāli — «bet, ja apēdīsim suni, tad varam saglabāt ir dvēseli, ir miesu un visu pārējo atstāt bērnam.» Tad Gvineja teica tā: «Es vispār varu iztikt bez ēšanas, atdod visu zēnam, viņš ir mazs, un viņam jāuzkrāj spēki.» Bet misteram Harijam suns ne visai gāja pie sirds, un mēs par diviem ātri vien to notiesājām, jo nekāds resnais tas nebija. Pēc tam mums iznāca krietni pabadoties — ja mēs nebūtu puišeli uzturējuši, tad, zināt, dzīvība, kas tāpat jau tikko gailēja viņā, drīz būtu izdzisusi pavisam.

—  Un jūs ēdinājāt bērnu, paši ciezdami badu?

—  Nē, tā jau nebija, ka mēs galīgi neko nedarījām, milēdij: mēs trinām zobus gar suņa ādu, kaut gan es neteikšu, ka tas būtu sevišķs gardums, toties, tā kā mums nebija jātērē laiks ēšanai, tad mēs sparīgāk cilājām airus. Nu, pēc kāda laika mēs sasniedzām vienu no salām, lai gan tad, kad mums ceļā patrāpījās pirmā virtuve, nedz es, nedz nēģeris nevarēja lepoties nedz ar spēku, nedz ar svaru.

— Bet bērns?

— O, viņš jutās labi, jo, kā mums vēlāk sacīja dakteri, gavēnis nebija nodarījis viņam nekā Jauna.

—  Vai jūs sameklējāt viņa tuviniekus?

—   Kas attiecas uz to lietu, milēdij, tad, cik es varu spriest, tad viņš jau bija kopā ar saviem vislabākajiem tuviniekiem. Mums nebija nedz karšu, nedz kompasu, kas palīdzētu sameklēt viņa ģimeni. Viņš nosauca sevi par misteru Hariju, bet tas nozīmēja, ka viņš kopš dzimšanas ir džentlmenis, par ko katrs varēja pārliecināties, paskatoties uz viņu, bet neko citu es nevarēju izdibināt ne par viņa radiniekiem, ne par viņa dzimteni, bet, tā kā viņš runāja angliski un tika atrasts uz angļu kuģa, tad ir pamats domāt, ka viņš ir anglis.

—  Vai jūs neuzzinājāt kuģa nosaukumu? — jautāja Pirāts, kas uzmanīgi klausījās un kura vaibsti liecināja par dzīvu interesi.

—  Nu, kas attiecas uz to, jūsu augstība, tad skolu tajā manas dzimtās zemes nostūrī bija maz, bet Āfrikā, kā jūs zināt, arī neko daudz nemācās, tā ka, ja arī kuģa nosaukums būtu bijis virs ūdens, tad mēs būtu pamatīgi nopūlējušies, kamēr to izlasītu. Bet uz klāja mētājās spainis, kas laimīgas nejaušības pēc bija iesprūdis starp sūkņiem un tāpēc nebija aiznests pār bortu. Nu, un uz tā spaiņa bija uzkrāsots kaut kāds vārds, un, kad mums vēlāk iegadījās brīvāks brīdis, es palūdzu Gvineju, kuram bija iedzimts ķēriens uz tetovēšanu, lai ieberzē to vārdu man rokā ar pulveri, jo tā visērtāk saglabāt tādus sīkumus. Jūsu augstība tūlīt redzēs, kas melnajam no tā iznācis.

To teikdams, Fids vienā mirklī novilka jaku un līdz elkonim atsedza iedegušu roku, uz kuras vēl bija skaidri saredzamas zilās zīmes. Burti gan bija nokopēti rupji, tomēr bez grūtībām varēja izlasīt ādā ierakstītos vārdus «Arks no Linheivenas».

—   Tātad jums uzreiz bija kur pieķerties, lai atrastu zēna tuviniekus, — piezīmēja Pirāts, izlasījis uzrakstu.

— Tā vis neliekas, jūsu augstība; mēs paņēmām bērnu līdzi uz «Prozerpīnes», un mūsu cienījamais kapteinis pilnās burās traucās meklēt šos cilvēkus, taču neviens nezināja neko pateikt par tādu kuģi «Arks no Linheivenas», un pēc gada mums vajadzēja mest mieru šiem meklējumiem.

—  Vai bērns nevarēja neko pastāstīt par saviem tuviniekiem? — jautāja guvernante.

—  Ļoti maz, milēdij, tā iemesla dēj, ka viņš Joti maz ko zināja par sevi. Tā mēs galu galā pavisam atteicāmies no šā nodoma; es, Gvineja, kapteinis un visa mūsu komanda ķērāmies pie zēna audzināšanas. Jūrnieka amatu un varbūt arī kādu nieku no labām manierēm viņš apguva no melnā un manis, navigāciju un latīņu valodu no kapteiņa, kas bija viņa draugs līdz tam laikam, kad zēns spēja pats gādāt par sevi, bet tas jau bija dažus gadus vēlāk.

—  Un cik ilgi misters Vailders palika uz karaļa kuģa? — jautāja Pirāts nevērīgā un šķietami vienaldzīgā tonī.

—  Pietiekami ilgi, lai apgūtu visu, ko tur mācīja, jūsu augstība, — izvairīgi atbildēja otrs.

— Un viņš, jādomā, uzdienēja līdz virsnieka pakāpei?

— Ja tas nenotika, tad karalis ir palicis zaudētājs. Bet kas tur rēgojas starp bakštagu un rājas gala brasi? Izskatās pēc buras! Bet varbūt vienkārši kaija plivina spārnus pirms pacelšanās gaisā?

— Ei, bura! — no marša kliedza novērotājs.

—  Ei, bura! — atbalsojās no mastiem un klāja: spožo, kaut arī tālo priekšmetu bija vienlaikus pamanījis ducis modru acu. Pirāts bija spiests pievērst uzmanību bieži atkārtotajiem izsaucieniem, bet Fids izmantoja izdevību, lai atstātu pūpi steigšus kā cilvēks, kas nemaz nenožēlo, ka saruna tiek pārtraukta. Arī guvernante piecēlās un skumja un domīga devās uz savu kajīti, vēlēdamās palikt vienatnē.

25. nodaļa

/

Tie šodien jūrā kausies.

V. Šekspīrs. Antonijs un Kleopatra

Sauciens «Ei, bura!» šajā reti apmeklētajā jūrā, kur stāvēja Pirāts, lika visām sirdīm iepukstēties straujāk Pēc komandas domām, viņu vadoņa tukšo, neauglīgo plānu

358

dēļ bija veltīgi pazaudētas daudzas nedēļas. Viņi nespēja saprast, ka Bristoles tirgotāju viņiem izrāvis no rokām nelaimes gadījums; savā aprobežotībā viņi saprata tikai to, ka bagātīgais laupījums ir aizgājis gar degunu. Nedomājot par šā zaudējuma cēloņiem, viņi bija gatavi izgāzt savu īgnumu uz nevainīgo virsnieku, kas bija norīkots komandēt kuģi, kuru viņi jau uzskatīja par savu laupījumu. Beidzot bija radusies izdevība atlīdzināt zaudējumu. Svešo kuģi viņi nejauši sastapa tajā okeāna daļā, kur tikpat kā nebija ko gaidīt palīdzību un nekas nevarēja aizkavēt pirātus sagrābt guvumu. Visi ļaudis saprata, kas tā par veiksmi, un šī vēsts lidoja no marša uz rājām un no rājām uz klāju, kur līksmi atbalsojās piecdesmit matrožu mutēs, līdz tā atkārtojoties skanēja no visiem kuģa nostūriem.

Pats Pirāts neslēpa neparasto apmierinātību, ieraugot negaidītu laupījumu. Viņš labi zināja, ka jāpaveic kaut kas izcils, kaut kas tāds, kas sola lielu labumu, lai savaldītu savu vīru augošo nemieru, un lielā pieredze bija viņam iemācījusi, ka disciplīnas grožus viņš pievelk visstingrāk tajos brīžos, kas, šķiet, visvairāk prasa apliecināt paša drosmi un pilnīgu lietpratību. Kad Pirāts parādījās matrožu vidū, viņa sejā vairs nebija agrākās noslēgtības, viņš uzrunāja vairākus, saukdams tos vārdā, un pat atļāvās apjautāties, kādas ir viņu domas par tālumā redzamo buru. Tādējādi parādījis, ka viņu nesenie pārkāpumi ir piedoti un aizmirsti, viņš uzaicināja Vailderu, ģenerāli un dažus no vecākajiem virsniekiem uz pūpi, lai ar pusduci lielisku tālskašu veiktu rūpīgākus un precīzākus novērojumus.

Ugu laiku viņi saspringti lūkojās tālumā. Diena bija skaidra, pūta mēreni spirgts vējš, jūra bija gluda, tālu pārredzama, vārdu sakot, viss šajā nemierīgajā okeānā bija apvienojies, gan lai palīdzētu viņiem šajos novērojumos, gan ari lai veicinātu turpmākos manevrus, kas kļuva ne vien ar katru mirkli iespējamāki, bet ari nepieciešami.

— Tas ir kuģis! — teica Pirāts, pirmais pārtraukdams novērošanu un nolaizdams tālskati.

—  Tas ir kuģis! — kā atbalss atsaucās ģenerālis, un viņa vēju aprautajā sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs gandarījumam.

— Pilnīgi apbruņots kuģis! — turpināja trešais, savukārt nolaizdams tālskati un tikpat drūmi atsmaidīdams pretī karavīram.

—  Visas tās augstās stengas par kaut ko liecina, — secināja viņu komandieris. — Zem tām ir stiprs korpuss. Bet kāpēc jūs neko nesakāt, mister Vailder? Jūs uzskatāt to par…

— …lielu kuģi, — atbildēja mūsu dēku meklētājs, kura klusēšana nebūt nenozīmēja, ka viņš būtu ar mazāku interesi vērojis buru. — Ja mans tālskatis mani neviļ, tad…

—  Kas, ser?

—  Es redzu, ka tas iet ar apakšējām burām.

— Jūs redzat to pašu, ko es. Tas ir liels kuģis un nāk uz mūsu pusi.

— Es domāju tāpat, bet…

—  Kāds var būt «bet», ser? Nav gandrīz nekādu šaubu, ka tas iet uz ziemeļaustrumiem. Ja tas ir tik laipns, ka grib aiztaupīt mums pūliņus dzīties pakaļ, tad nesteigsimies arī. Lai pienāk tuvāk.

—   Ko jūs teiksit par šā svešinieka tuvošanos, ģenerāli?

—   Tas netuvojas kā karakuģis, bet kārdinoši gan.

Bombramburas izskats vien atsauc atmiņā zelta raktuves.

/

—   Un vai jums, džentlmeņi, arī liekas, ka augšējās buras tam ir kā spāņu trīsklājniekam?

—   Tā varētu būt, — atbildēja viens no jaunākajiem virsniekiem. — Stāsta, ka doņi* bieži ejot pa šo ceļu, lai izvairītos no sarunas ar mums, džentlmeņiem, kam ir pirātu patents.

— Tas ir liels kuģis.

—  Jo vairāk iespējams, ka tas ved cēlu kravu. Jūs vēl esat iesācējs mūsu jautrajā arodā, mister Vailder, citādi jūs zinātu, ka kuģa lielums ir īpašība, ko mēs augstu vērtējam.

—  Vai svešais nedod signālus? — ātri iejautājās Vailders.

—  Vai tiešām viņš ir tik acīgs? Ir labi jāskatās, lai tādā attālumā saredzētu dreifā nolikušos kuģi. Modrība ir droša pazīme, ka viņiem ir vērtīga krava.

Iestājās klusums, un, sekojot Vaildera piemēram, visi tālskaši tika atkal pagriezti uz svešā kuģa pusi. Izskanēja dažādas domas: vieni apgalvoja, ka redzot signālus, citi šaubījās. Pats Pirāts klusēja, tikai nenovērsdamies ilgi skatījās.

—  Mēs esam tik ilgi piepūlējuši redzi, ka acu priekšā viss sāk migloties, — viņš sacīja. — Ja paša acis atsakās man kalpot, es izmantoju nenogurušus orgānus. Panāc šurp, puis, — viņš uzrunāja matrozi, kas darīja kaut kādu smalku darbu uz pūpes, netālu no tās vietas, kur stāvēja virsnieki. — Nāc šurp un pasaki, ko tu domā par to kuģi tur, dienvidrietumos.

Šis matrozis bija Scīpions, kurš kā pieredzējis jūrnieks bija aizsūtīts uz pūpi. Nolicis cepuri uz klāja pat dziļākā cieņā, nekā matrozis mēdz parādīt savam priekšniekam, viņš ar vienu roku pacēla tālskati, bet ar otru aizsedza aci, pēc kuras šajā brīdī nebija sevišķas vajadzības. Taču instruments nebija paguvis pagriezties uz tālā priekšmeta pusi, kad matrozis to nolaida un sāka mēmā sajūsmā skatīties uz Vailderu.

— Tu redzi to kuģi? — pajautāja Pirāts.

—  Kungs var redzēt to ar neapbruņotu aci.

— Jā, bet ko tu teiksi, palūkojies tālskatī?

— Tas ir kuģis, ser.

— Pareizi. Uz kurieni tas iet?

— Tas nāk ar stīrborta [65] halzi, ser.

— Arī pareizi. Vai tas dod kaut kādus signālus?

— Tam ir trīs jaunas grotbramburas, ser.

—  Jo labāk, ja kuģis ir kārtībā. Vai tu viņa karogu redzi?

—  Karogu tam nav, kungs.

—  Man arī tā likās. Tālāk, puis… Nē, pagaidi… Labu domu cilvēks nereti atrod tur, kur nemaz necer atrast. Kā tu domā, kāda ir kuģa tonnāža?

— Tieši septiņi simti piecdesmit tonnu, kungs!

—  Redz ko! Jūsu nēģera mēle, mister Vailder, ir precīza kā namdara leņķmērs. Tas puisis nosaka tonnāžu kuģim, kura korpusu aizsedz apvējrsnis, tik droši kā karaļa muitnieks pēc oficiālās izmērīšanas.

—  Esiet iecietīgs pret melnā nezināšanu: viņa nelaimīgās rases cilvēki retu reizi prot veikli atbildēt uz jautājumiem.

—   Nezināšanu? — pārjautāja Pirāts, pēc paraduma skatīdamies te uz vienu, te uz otru, tad uz apvāršņa malā redzamo buru. — Retu reizi protot veikli atbildēt! Es gan redzu, ka tam vīram nav ne minas no šaubām. Vai tu domā, ka kuģa tonnāža ir tieši tāda, kā tu teici?

Scīpiona lielo melno acu skatiens savukārt aizslīdēja no jaunā komandiera pie senā saimnieka, un viņa sejā bija lasāms apjukums. Bet tas ilga tikai mirkli. Līdzko nēģeris ieraudzīja Vaildera samākušos vaigu, pārliecību, ar kādu viņš bija darījis zināmu savu iepriekšējo domu, nomainīja tāda neglābjamas ietiepības izteiksme, ka būtu maz cerību izspiest no viņa kaut domas uzplaiksnījumu.

—   Es tev jautāju, vai svešais nevar būt par kādām desmit tonnām lielāks vai mazāks, nekā tu teici, — turpināja Pirāts, redzēdams, ka diezvai tik drīz sagaidīs atbildi uz pirmo jautājumu.

— Tas ir tāds, kā kungs grib, — atbildēja Scīpions.

—  Es gribu, lai tam būtu tūkstoš tonnu — būs bagātāks laupījums.

—  Es domāju, ka tam ir tieši tūkstotis, ser.

—  Bet varbūt tas ir omulīgs trīssimt tonnu kuģītis: ja tas ir piebāzts ar zeltu, arī var iztikt.

—  Izskatās, ka tam ir tieši trīssimt tonnu.

—  Manuprāt, tā ir briga.

—  Es arī domāju, ka tā ir briga, kungs.

— Bet varbūt tas tomēr ir šoneris ar daudzām augstām un vieglām burām.

—    Uz šoneriem bieži ir bombrambura, — piekrita melnais, stingri apņēmies piekrist visam, ko saka sarunu biedrs.

—  Kas to zina, vai tā vispār ir bura! Ei, jūs tur, priekšā! Tādā svarīgā lietā derētu zināt arī citu domas. Ei, jūs tur, priekšā! Atsūtiet uz pūpi marša vīru vārdā Fids. Jūsu draugi, mister Vailder, ir tik gudri un uzticīgi jums, ka jums nav jābrīnās, ja es gribu uzklausīt viņu domas.

Vailders saknieba lūpas, bet pārējie virsnieki nespēja apslēpt savu pārsteigumu, taču viņi bija pārāk pieraduši pie sava kapteiņa nepastāvības, bet pirmais palīgs pārāk prātīgs, lai runātu brīdī, kad kapteinis gatavs spert zemes gaisā. Taču marša vīrs nelika sevi ilgi gaidīt, un kapteinis atsāka izvaicāšanu:

—   Tātad tu šaubies, vai tā vispār ir bura? — viņš turpināja.

—   Tur droši vien kaut kas plīvo, — atbildēja stūrgalvīgais nēģeris.

—  Paklausieties, mister Fid, ko saka jūsu draugs nēģeris: viņš domā, ka tas priekšmets, kas tik ātri tuvojas no aizvēja puses, neesot nekāda bura.

Tā kā marša vīrs neredzēja iemesla slēpt savu izbrīnu par tik muļķīgu alošanos, tad viņš izteica to ar visu sev piemītošo dedzību, ar kādu mēdza paust savas domas. Aši pametis skatienu uz buras pusi, lai pārliecinātos, ka kļūdas nevar būt, Fids dziļā sašutumā pagriezās pret Scīpionu, gribēdams ar nelielu nicinājumu pret biedra nezināšanu pacelt savu prestižu klātesošo acīs.

—  Par ko, velns parāvis, tu to uzskatīji, Gvineja? Par baznīcu, vai?

—  Es domāju, ka tā arī ir baznīca, — atbildēja piekāpīgais nēģeris.

—  Dievs, apžēlojies par to melnādaino stulbeni! Jūsu augstība zina, ka sirdsapziņai Āfrikā pievērš sasodīti maz uzmanības, tāpēc netiesājiet bargi nēģeri par katru nieka kļūdiņu attiecībā uz reliģiju. Bet šis puisis ir īsts jūrnieks, un viņam būtu jāatšķir bombrambura no vējrādītāja. Paklausies, Scīp, ja tev pašam nav nekāda sevišķā pašlepnuma, tad vismaz savu draugu dēļ pasaki…

—  Labi, lai paliek, — viņu pārtrauca Pirāts. — Ņem pats tālskati un pasaki, ko tu domā par to buru.

Fids pievilka kāju, zemu paklanījās par zīmi, ka pateicas par uzticību, un, nolicis brezenta jaku uz pūpes klāja, gaužām mierīgi un, kā pats savā iedomībā uzskatīja, ļoti prasmīgi sāka pielāgot acīm tālskati, lai aplūkotu vēlamo priekšmetu. Marsa vīrs skatījās daudz ilgāk un tātad, jādomā, daudz rūpīgāk nekā viņa melnais biedrs. Taču, kad acis bija nogurušas, viņš, ne vārda neteikdams, nolaida tālskati un, noliecis galvu, ilgi stāvēja tādā pozā kā cilvēks, kam ir ko pārdomāt. Šajā laikā cigārs valstījās no viena mutes kaktiņa otrā un viena roka bija iesprausta sānos, it kā Fids sakopotu visus spēkus kādas neparastas garīgās darbības atbalstīšanai.

—  Es gaidu, kad tu pateiksi savas domas, — ierunājās viņu saspringti vērojošais komandieris, kad bija pagājis pietiekami ilgs laiks, lai pat Ričardam Fidam būtu radies savs viedoklis.

—    Vai jūsu augstība man nepateiktu, kāds šodien datums, un pie reizes varbūt arī, kāda nedēļas diena, ja tas jūs pārāk neapgrūtina?

Uz abiem jautājumiem tika saņemta atbilde.

—  Ko tu teiksi par svešo? — mazliet nepacietīgi iejautājās Pirāts.

—  Vairāk kā skaidrs, ka baznīca tā nav, jūsu augstība, — ļoti apņēmīgi atbildēja Fids.

—  Vai signālkarogi tam ir uzvilkti?

—  Var jau būt, ka tas dod signālus ar karogiem, bet, lai tos saprastu, ir jābūt vairāk skolotam nekā Ričards Fids. Manai acij liekas, ka tam ir trīs jaunas bombramburas, bet nekādi karogi neplīvo.

—  Laimīgs tas kapteinis, kam ir tik labs kuģis. Mister Vailder, vai jūs arī redzat tās jaunās buras?

— Tur tiešām ir kaut kas līdzīgs jaunam buru audeklam. Pirmo reizi es, jādomā, pārskatījos, spilgtajā saulē noturēdams tās par signāliem.

—   Tātad mēs vēl neesam pamanīti un varam kādu laiku mierīgi palikt uz vietas, lai gan paši aplūkojām svešo kuģi pēdu pa pēdai, līdz pat bombramburām.

Pirāts runāja ar izsmieklu, kam cauri jautās aizdomas. Ar nepacietīgu žestu viņš pavēlēja matrožiem atstāt pūpi. Kad visi bija projām, viņš pagriezās pret godbijīgi klusējošajiem virsniekiem un turpināja nopietnā tonī, bet mierīgāk:

— Džentlmeņi, slinkošana ir galā, un liktenis beidzot sūta mums īstu darbu. Nevaru apgalvot, ka tā kuģa tonnāža ir tieši septiņsimt piecdesmit tonnas, bet ir kaut kas tāds, kas krīt acīs katram jūrniekam. Pēc augšējo rāju slaiduma, pēc simetriskuma, ar kādu tās sakārtotas, un pēc tā, kādu buru sienu kuģis pavērsis pret vēju, es spriežu, ka tas ir karakuģis. Vai kāds domā citādi? Runājiet, mister Vailder!

—  Jūsu spriedumi ir pareizi, un es domāju tāpat kā

jūs.

Neuzticības ēna, kas bija aptumšojusi Pirāta seju iepriekšējās sarunas laikā, mazliet pagaisa, klausoties palīga tiešajos un atklātajos vārdos.

—  Jūs domājat, ka tam ir karakuģa vimpelis? Man patīk tāda vīrišķīga atbilde. Tad vēl viens jautājums: vai mums ir vērts uzsākt ar to kauju?

Atbildēt uz šo jautājumu ar tādu pašu noteiktību nebija viegli. Virsnieki saskatījās, meklēdami atbildi cits cita acīs, līdz beidzot vinu vadonis nolēma uzrunāt katru

' r

atsevišķi. t

—  Nu, ģenerāli, šis jautājums ir kā radīts jūsu gudrībai, — viņš iesāka. — Vai cīnīsimies vai arī izpletīsim spārnus un laidīsimies projām?

—   Mani kaušļi nav mācīti atkāpties. Dodiet viņiem jebkuru darbu, un es galvoju par viņu nelokāmību.

—    Bet vai ir vērts riskēt veltīgi?

—     Spāņi bieži sūta savus zelta stieņus uz mājām kreisera lielgabalu apsardzībā, — piezīmēja viens no jaunākajiem virsniekiem, kurš retu reizi atļāvās to prieku riskēt, ja tas nesolīja labumu. — Mēs varam aptaustīt svešo: ja tam ir kaut kas vairāk par lielgabaliem, tad kuģis sevi nodos, izvairīdamies no sastapšanās; ja tas ir tukšs, tad metīsies mums virsū nikni kā izbadējies tīģeris.

—   jūsu padoms ir vērā ņemams, Breis, un tas tiks apsvērts. Bet tagad, džentlmeņi, dariet katrs savu darāmo. Tajā pusstundā, kas paies, iekāms svešais kuģis parādīsies visā pilnībā, mēs pārbaudīsim takelāžu un apskatīsim lielgabalus. Tā kā vēl nav izlemts, vai cīnīsimies, tad visam ir jānotiek bez trokšņa. Komandai nav jāredz, ka mēs atkāpjamies no tā, ko reiz esam apņēmušies darīt.

Virsnieki izklīda, un katrs darīja to, kas atbilda viņa amatam uz kuģa. Vailders jau gribēja iet projām kopā ar pārējiem, kad viņa jaunais sabiedrotais deva zīmi palikt pūpē.

—   Šķiet, ka mūsu dzīves vienmuļais ritējums drīz beigsies, mister Vailder, — viņš iesāka, paskatījies apkārt un pārliecinājies, ka neviens viņus nenoklausās. — Esmu gana redzējis jūsu drosmi un nelokāmību, tāpēc varu būt drošs, ka gadījumā, ja liktenis liegs man iespēju vadīt šos ļaudis, mana vara nonāks stiprās un prasmīgās rokās.

—  Ja tāda nelaime mūs piemeklēs, es domāju, ka nepievilšu jūsu cerības.

—  Es jums uzticos, ser, bet, ja drosminieks uzticas, viņam ir tiesības cerēt, ka šī paļāvība netiks pievilta. Vai es nerunāju prātīgi?

—  Atzīstu, ka jums ir taisnība.

—  Žēl, Vailder, ka mēs nepazinām viens otru agrāk. Bet kāpēc velti nožēlot? Ir gan jūsu puiši acīgi, ka tik ātri pamanīja tās jaunās buras!

—  Šiem cilvēkiem piemīt novērošanas spējas, nekas vairāk. Jūs pirmais nosaucāt kreisera īpašās pazīmes.

—   Bet tā nēģera septiņsimt piecdesmit tonnas? To viņš noteica ar precizitāti līdz vienai tonnai!

—  Nezinātājs vienmēr spriež pašpārliecināti.

—   Taisnība. Uzmetiet aci svešajam un pasakiet, ar kādu ātrumu tas tuvojas.

Vailders paklausīja, apmierināts, ka var pārtraukt nepatīkamo sarunu. Viņš ilgi nenolaida tālskati, un viņa sarunu biedrs visu šo laiku nebilda ne pušplēsta vārda. Bet, kad Vailders pagriezās, lai ziņotu par novērojumu rezultātiem, viņš juta sev pievērstu skatienu, kas, šķiet, tiecās ieurbties viņa dvēseles dzijumos. Briesmīgi nosarcis, it kā ņemtu Jaunā šo neuzticības izpausmi, Vailders saknieba puspavērtās lūpas, un vārdi palika neizteikti.

—  Kā tad ir ar kuģi? — paklusi pajautāja Pirāts.

—   Kuģis jau ir pacēlis visas galvenās buras, un pēc dažām minūtēm mēs redzēsim visu tā korpusu.

— Tas ir ātrs kuģis. Tas nāk mums tieši virsū.

—   Es gan tā nedomāju. Tā priekšgals ir pagriezts vairāk uz austrumiem.

—  Derētu to noskaidrot, jums taisnība, — viņš turpināja, paskatījies uz tuvojošos buru mākoni, — jums ir pilnīga taisnība. Viņi vēl nav pamanījuši mūs. Ei tur, priekšgalā! Nolaist foku! Tagad lai viņi skatās ar visām acīm: ir vajadzīga laba redze, lai tādā attālumā saskatītu mūsu kailās stengas.

Mūsu piedzīvojumu meklētājs neko neatbildēja, tikai piekrītoši pamāja ar galvu. Tad viņi sāka atkal staigāt šurp un turp pa mazo laukumiņu, neizrādīdami ne mazāko vēlēšanos atsākt sarunu.

—   Pašreiz mēs vienlīdz labi varam bēgt vai uzsākt kauju, — beidzot ierunājās Pirāts, ātri pārlūkodams, kā notiek gatavošanās, kas nebija mitējusies kopš tā brīža, kad virsnieki izklīda. — Tagad es atzīšos, Vailder: klusībā es loloju cerību, ka tam pārdrošajam muļķim mastā plīvo

Britānijas kroni uzlikušā vācieša dižmanīgais karogs. [66] Ja viņš būs stiprāks un uzbrukt viņam būs riskanti, es pazobošos par viņu, kaut arī ar gudru ziņu izvairīšos no kaujas; ja mūsu spēki būs vienādi, vai jūsu acis nepriecēs skats, kad svētā Jura karogs iekritīs ūdenī?

—  Es domāju, ka mūsu aroda ļaudis atstāj labo slavu muļķiem un ka mēs reti dodamies kaujā par metālu, kas nav vērtīgāks par dzelzi.

—  Tā jau cilvēki mūs raksturo, bet, kas attiecas uz mani, tad es drīzāk pazemotu karaļa Džordža favorītu pašlepnumu, nekā iegūtu spēku atslēgt viņa dārgumu glabātavu. Vai nav pareizi, ģenerāli? — viņš uzrunāja minēto personu, kas bija pienākusi klāt. — Vai nav pareizi, ka lielākais baudījums ir likt karaļa vimpelim vilkties pa jūru?

—  Mums galvenais ir uzvara, — atteica stingras disciplīnas piekritējs. — Esmu gatavs mesties kaujā nekavējoties.

—  Nadzīgs un apņēmīgs kā īsts karavīrs. Bet tagad pasakiet man, ģenerāli, — ja liktenis, nejaušība vai providence, vienalga kurš spēks, ko jūs atzīstat par savu vadītāju, ļautu jums izvēlēties augstāko laimi, kas jums sagādātu visdziļāko gandarījumu?

Karavīrs likās apsveram.

—   Esmu bieži domājis, ka, būdams pasaules valdnieks, es ar kādu desmit savu visbezbailīgāko drošuļu palīdzību sagrābtu alu, kurā iekļuva tas skrodera dēlēns vārdā Aladīns.

— īsts jūras laupītāja ideāls! Tādā gadījumā augļi drīz vien būtu norauti no burvju kokiem. Taču tā būtu apkaunojoša uzvara, tāpēc ka mūsu pretinieku vienīgie ieroči ir burvju vārdi un amuleti. Vai tad gods jums nav nekas?

—   Hm. Pusmūžu esmu cīnījies goda dēļ, bet grūtā ceļa galā ieraudzīju, ka maks ir tikpat tukšs kā sākumā. Esmu atvadījies no goda, tikai ne no uzvarētāja goda. Es līdz nāvei nīstu sakāvi, bet vienmēr esmu gatavs lēti pārdot uzvaru goda dēļ vien.

—  Labi, lai tā būtu. Galvenais ir uzticīga kalpošana, bet motīvi var būt dažādi. Bet kas tad tas? Kurš uzdrošinājies uzvilkt bramburu?

Pēkšņā pārmaiņa Pirāta balsī lika visiem, kas to dzirdēja, nodrebēt. Viņa tonī bija saklausāms niknums, satraukums un draudi, un visi paskatījās uz augšu, lai redzētu to, pār kura galvu tūlīt gāzīsies viņu komandiera briesmīgais sašutums. Tā kā skatu aizsedza tikai kailās rājas un savilktās virves, visiem uzreiz kļuva skaidrs, kas noticis. Fids stāvēja pašā topmasta galā, un virs viņa galvas vējā plandījās bura, par kuru ir runa, ar vaļā palaistām virvēm. Buras skaļā plaukšķēšana, kā likās, neļāva matrozim sadzirdēt skarbo uzkliedzienu, jo viņš nevis atbildēja, bet stāvēja un domīgi skatījās uz savu roku darbu, it nemaz neraizēdamies par to, kādu iespaidu tas varētu atstāt uz apakšā stāvošajiem. Bet otrs uzkliedziens bija pārāk šaušalīgs, lai to nesadzirdētu pat vaininieka biezās ausis.

—  Pēc kura pavēles tu iedrošinājies palaist vaļā buru? — jautāja Pirāts.

—   Pēc valdnieka vēja pavēles, jūsu augstība. Vislabākajam jūrniekam ir jāpadodas, kad virsroku gūst vētras brāziens.

—  Ierēvējiet buru! Ātri augšā un ierēvējiet! — kliedza saniknotais komandieris. — Satiniet buru un nosūtiet lejā to pārdrošnieku. Noteicējs uz šā kuģa esmu es, un lai neviens neuzdrīkstas paklausīt kāda cita gribai, kaut vai tā būtu pašas viesuļvētras griba.

Kādi desmit veikli marša vīri rāpās augšā, lai palīdzētu Fidam. Pēc brīža nepaklausīgā bura bija piesieta, bet pats Ričards kāpa lejā uz pūpi. Šajā īsajā starplaikā Pirāta drūmā un dusmīgā seja atgādināja viņa mīļoto okeānu, kura virsma satumsusi pirms vētras. Vailders, kas nekad nebija redzējis savu jauno komandieri tik uzbudinātu, sāka bažīties par vecā drauga likteni un piegāja tuvāk, lai vajadzības gadījumā aizliktu kādu labu vārdu.

— Ko tas nozīmē? — bargi noprasīja saniknotais kapteinis. — Kā tas nāk, ka tu, kuru es nupat vēl uzslavēju, iedrošinājies izplest buru tādā brīdī, kad ir svarīgi, lai uz kuģa rēgotos tikai kaili masti?

—  Jūsu augstībai jāpiekrīt, ka vislabākajam matrozim reizēm izslīd no rokas ēdiens, kur nu vēl audekla gabals, — negribīgi atteica grēkāzis. — Ja esmu mēģinājis palaist vajā pārāk daudzas rēvsaites, tad tā ir mana kļūda, par ko esmu gatavs atbildēt.

—  Tev taisnība, un tu dārgi samaksāsi par savu pārkāpumu. Aizvediet viņu uz kāpņu laukumiņu un iepazīstiniet ar «kaķi».

— Mēs ar to esam veci paziņas, jūsu augstība, un ne reizi vien esam tikušies tādu lietu dēļ, par kurām man jākaunas, turpretim šoreiz mani gan pamatīgi noslānīs, taču nav par ko kaunēties.

— Vai es drīkstu aizrunāt labu vārdu par vaininieku? — steigšus iekrita valodā uztrauktais Vailders. — Viņam bieži misējas, bet Fids kļūdītos reti, ja viņam saprašanas būtu tikpat daudz, cik labas gribas.

— Nerunājiet tā, mister Harij, — iebilda marša vīrs, izteiksmīgi pamirkšķinādams viņam. — Tā bura izpletās visā platumā, tas vairs nav noliedzams, un tāpēc, es domāju, šis fakts ir jāatzīmē uz Ričarda Fida muguras tāpat, kā jūs ierakstāt kuģa žurnālā jebkuru citu negadījumu.

— Ļoti lūdzu viņam piedot. Uzdrošinos apsolīt viņa vārdā, ka tas būs pēdējais pārkāpums!…

— Labi, aizmirsīsim to, — piekrita Pirāts, pūlēdamies apvaldīt dusmas. — Negribu izjaukt mūsu saskaņu, mister Vailder, tādā brīdī atsakot jums tādu nieka pakalpojumu, bet jūs pats saprotat, cik nelāgas sekas var būt tādai paviršībai. Iedodiet man tālskati: gribu redzēt, vai svešinieks ir pamanījis mūsu buru.

Marsa vīrs zagšus uzmeta Vailderam līksmu skatienu, bet pēdējais steigšus aizraidīja viņu projām un pagriezās, lai kopā ar komandieri turpinātu novērošanu.

26. nodaļa

Nudien, viņš ir bāls.

Vai tu esi slims vai sašutis?

V. Šekspīrs. Liela brēka, maza vilna

Pat ar neapbruņotu aci bija redzams, ka svešais kuģis ātri tuvojas. Pirmo reizi pie apvāršņa pamanītais baltais plankumiņš, kas atgādināja viļņa galotnē šūpojošos kaiju, pēdējā pusstundā bija audzis un audzis, beidzot no ūdens izslējās augsta buru piramīda. Ievērojis, ka Vailders atkal raugās uz augošā priekšmeta pusi, Pirāts iedeva viņam tālskati, ar savu izskatu it kā teikdams: «Redziet nu, pie kā novedusi jūsu padotā neuzmanība!» Tomēr kapteiņa skatiens pauda drīzāk nožēlu nekā pārmetumu,

372

un viņš ne ar pušplēstu vārdu neapstipri nāja to, ko pauda acis. Gluži otrādi, likās, ka komandieris ļoti vēlas saglabāt viņu neseno draudzīgo vienošanos neskartu, jo, kad jaunais jūrnieks neveikli mēģināja izskaidrot Fida rupjās kļūdas iemeslu, Pirāts ar mierīgu žestu lika skaidri saprast, ka pārkāpums ir piedots.

— Kā redzat, mūsu kaimiņš ir ļoti modrs, — piezīmēja kapteinis. — Viņš ir mainījis kursu un nāk mums tieši virsū. Nu, lai nāk vien. Drīz mēs ieraudzīsim viņa bateriju, un tad jau varēsim spriest, kā mums jāizturas.

— Pielaižot svešinieku pārāk tuvu, būs grūti izvairīties no pakaļdzīšanās, ja gribēsim tikt no viņa vaļā.

—  Tikai ātrgaitas kuģis var piespiest «Delfīnu» uzvilkt visas buras.

— Nezinu, ser. Tas kuģis, kas mums priekšā, lieliski iet pa vējam un pret vēju, jādomā, ne sliktāk. Man reti ir gadījies redzēt kuģi, kas tik ātri izaug pie apvāršņa.

Jaunais cilvēks izrunāja šos vārdus ar tādu dedzību, ka kapteinis novērsa acis no savu novērojumu objekta un palūkojās viņam sejā.

— Mister Vailder, — viņš teica ātri un apņēmīgi, — jūs taču pazīstat to kuģi!

—  To es nenoliegšu. Ja nekļūdos, tad tas kuģis ir stiprāks par «Delfīnu», un nav vērts riskēt, tāpēc ka liela labuma no tā nebūs.

— Kāda ir tā tonnāža?

— To jums pateica melnais.

— Vai jūsu ļaudis arī to pazīst?

—  Marsa vīram ir grūti kļūdīties, redzot buras, ar kurām viņš strādājis mēnešiem… nē, gadiem ilgi.

— Ā! Tagad man ir skaidrs, ko nozīmē «jaunas bombramburas»! Mister Vailder, vai jūs sen esat pametis šo kuģi?

« — Pirms pārnākšanas uz jūsējo.

Pirāts klusēja vairākas minūtes. Sarunu biedrs nemēģināja traucēt viņu pārdomās, lai gan uz kapteiņa pusi bieži pamestie zaglīgie skatieni liecināja par nelielu satraukumu, ar kādu viņš gaidīja savas atklātās atzīšanās sekas.

— Cik tam ir lielgabalu? — beidzot īsi pajautāja kapteinis.

— Par četriem vairāk nekā «Delfīnam».

— Cik smagas ir lodes?

—  Vēl smagākas. Tas kuģis ir visādā ziņā pārāks par jūsējo.

— Tas, bez šaubām, pieder karalim?

-jā.

—Tam būs jāmaina saimnieks. Tas nudien būs mans!

Vailders papurināja galvu un atbildēja ar neticīgu

smaidu.

— jūs par to šaubāties? Panāciet šurp un paskatieties uz to klāju. Vai kapteinim, no kura jūs nesen šķīrāties, ir tādi puiši?

«Delfīna» komandu visās kristīgās pasaules ostās bija izraudzījies cilvēks, kas pilnīgi pazina jūrnieka raksturu. Nebija tādas Eiropas jūras valsts, kuras pārstāvji neietilptu šajā nepakļāvīgo un pārgalvīgo drošuļu bandā. Laupītāju dzīve uz zemes un uz jūras bija viņus visus sagatavojusi pašreizējam nelikumīgajam arodam, un, tā kā viņus vadīja cilvēks, kas zināja, kā šos vīrus pakļaut un paturēt savā despotiskajā varā, tad tie patiešām veidoja bīstamu un (spriežot pēc viņu skaita) neuzvaramu komandu. Kapteinis ielīksmots smaidīja, vērojot sarunu biedra sejas izteiksmi: Vailders kļuva stipri domīgs, redzot, ar kādu vienaldzību vai mežonīgu prieku matroži gatavojas gaidāmajai kaujai. Pat viszaļākie no viņiem, starp bezānmastu un grotmastu nostādītie matroži, bija tikpat droši par uzvaru kā tie, kuru bezbailību varētu attaisnot ar mundiera godu vai biežām uzvarām.

—  Vai šie ļaudis nav neko vērti? — jautāja Pirāts savam palīgam pie pašas auss pēc tam, kad bija atļāvis viņam pēc sirds patikas aplūkot šo briesmīgo bandu. — Paskatieties! Tas ir dānis, izturīgs un nesatricināms kā lielgabals, pie kura es viņu nesen nostādīju. Jūs varat nocirst viņam locekli pēc locekļa — viņš vienalga stāvēs kā tornis, kamēr pēdējais pamatakmens nebūs izspri-

dzināts. Bet tie ir vina kaimiņi, zviedrs un krievs, kuri arī

f / ' '

ietilpst viņa apkalpē, un, ticiet man, viņu šaujamais neapklusīs, kamēr pēdējam dzīvajam pietiks spēka pielikt degli vai turēt rokās slauķi. Bet tas plecīgais, atlētiskais matrozis nāk no vienas brīvpilsētas. Pie mums viņš jūtas brīvāk nekā savā dzimtajā pilsētā, un jūs redzēsit, ka senās Hanzas tirgoņu privilēģijas sagrūs drīzāk, nekā viņš pametīs posteni, ko esmu licis viņam sargāt. Tie divi ir angļi, un, lai gan viņi nāk no salas, kas man ne visai patīk, labāki cīnītāji reti būs atrodami. Dodiet šiem vīriem ēst un ieperiet viņus, un es pats galvoju par viņu prasmi kauties un drosmi. Un vai jūs redzat to domīgo, kaulaino nekrietneli ar dievbijīgo ģīmi, lai gan viņš ir īsts neģēlis? Tas puisis zvejoja siļķes, līdz viņam iegaršojās vērša gaļa, kad viņš sajuta riebumu pret seno ēdienu, un tad vēlēšanās kļūt bagātam viņā ņēma virsroku pār visu. Viņš ir skots, dzīvojis pie viena no ziemeļu ezeriem.

— Vai viņš cīnīsies?

/

— Jā, par skotu sirdīm mīļo naudu un savu ticību. Galu galā viņš ir prātīgs puisis, un kautiņa laikā man patīk redzēt viņu sev blakām. Bet tas puisis lauztin laužas kaujā. Reiz es liku viņam steigšus pārgriezt virvi, un viņš to pārcirta nevis sev pie kājām, bet gan virs galvas un atlīdzībā par šo varoņdarbu iegāzās ūdenī no apakšējās rājas. Kopš tā laika viņš vienmēr lielās, ka viņam ir pieticis apķērības, lai nenoslīktu. Pašlaik viņa domas ir aplam satrauktas, un, taisnību sakot, es būtu ar mieru saderēt, ka svešais kuģis kaut kādā mistiskā kārtā viņa radošajā iztēlē ir izaudzis seškārt lielāks.

— Tātad viņš domā par bēgšanu1

—Tikai ne par to; viņš drīzāk lauza galvu, kādā veidā «Delfīns» varētu to aplenkt. īstu īru bēgšana uztrauc vismazāk. Vai redzat to bālo, sapņaino puisi viņam blakus? Tas ir cilvēks, kas cīnīsies pat ar tādu kā iedvesmu. Viņā ir kaut kas bruņniecisks, un, ja ir izdevība un vēlēšanās, viņu var pamudināt arī uz varonīgu rīcību. Un tad puisis parādīs, ka viņa krūtīs pukst īsta kastīlieša sirds. Bet vina biedrs ir no Lisabonas; tam es ne visai uzticos, bet te ienaidniekam nezin vai būs iespēja viņu uzpirkt. Ā, un tur ir puisis no svētdienas dančiem. Kā redzat, kājas un mēle viņam ne brīdi nav mierā. Viņš sastāv no vienām pretrunām. Šim cilvēkam netrūkst nedz prāta, nedz labsirdības, un tomēr pie izdevības viņš var pārgriezt jums rīkli. Šajā dzīvniekā ir dīvains nežēlības un bonhomic[67] maisījums. viņu es likšu starp abordāžniekiem, jo kautiņš vēl nebūs sācies, kad viņš savā nepacietībā jau metīsies coup-de-main[68].

—  Bet kas tas par matrozi viņam blakus, kurš, kā redzams, velk nost liekās drēbes? — jautāja Vailders, kuru negribot bija aizrāvis Pirāta stāstījums.

— Tas ir kāds taupīgs holandietis. Viņš uzskata, ka vienalga, kādās drēbēs nogalina — vecās vai jaunās, un laikam ir pateicis apmēram to pašu savam kaimiņam gaskonietim, kas tomēr ir apņēmies mirt pieklājīgi, ja nu viņam ir jāmirst. Holandietis ir laimīgi paguvis īstajā laikā sagatavoties, citādi ienaidnieks varētu mūs sakaut, pirms esam gatavi. Ja kaujas iznākums būtu atkarīgs no šā cienījamā pāra, tad kustīgais francūzis pieveiktu savu kaimiņu holandieti ātrāk, nekā tas spētu apjēgt, ka kauja ir sākusies, bet, ja viņš palaidīs garām izdevīgo brīdi, tad varat nešaubīties, ka holandietis sagādās viņam nepatikšanas. Vai esat aizmirsis, Vailder, tos laikus, kad šā tūļīgā, smagnējā puiša tautieši izmēza šīs jūriņas kā ar slotu?

Runājot Pirāts ļauni vīpsnāja un viņa vārdos skanēja sarūgtinājums. Taču viņa sarunu biedram, kā likās, nebija iemesla tādam nedabiskam priekam, un viņš aprobežojās ar šā vēsturiskā fakta atzīšanu, vienkārši palokot galvu. It kā Vailderu pat sāpinātu šī vārdos neizteiktā atzīšanās un viņš mīļuprāt gribētu pilnīgi tikt vaļā no šīm pazemojošajām atmiņām, viņš ar skubu turpināja sarunu:

—Jūs nepieminējāt tos divus garos matrožus, kas tik nopietni aplūko svešā kuģa takelāžu.

— A, viņi nāk no zemes, kura mums abiem nav gluži vienaldzīga. Jūra nav tik mainīga, cik nepārspējami šie viltnieki blēdībā. Taču viņi nemaz nav tik uzticīgi pirātismam. Tas ir rupjš vārds, mister Vailder, bet baidos, ka mēs esam to pelnījuši. Un tomēr, lai cik zemiski ir šie nelieši, viņos ir saglabājies kaut kas no cilvēcības.

—  Viņi tā aplūko svešo kuģi, it kā saprastu, ka nedrīkst to pielaist par tuvu.

—  O, viņi ir slaveni aprēķinātāji. Baidos, ka viņi ir pamanījuši tos četrus liekos lielgabalus, par kuriem jūs ieminējāties, jo, runājot par pašlabumu, viņu iztēles spēja šķiet pārdabiska. Bet tiem puišiem, kā redzat, ir spēks kaulos un, pats galvenais, galva, kas palīdz izmantot šīs priekšrocības.

— Jūs domājat, ka viņiem pietrūkst iejūsmas?

—  Hm! Būtu riskanti pārbaudīt viņus lietā, ko viņi uzskata par sev svarīgu. Viņi nestrīdas par vārdiem un reti kad izlaiž no acīm zināmus novecojušus principus, kas, viņuprāt, nāk no grāmatām, kurās mēs ar jums neesam iedziļinājušies pārāk nopietni. Tas negadās bieži, ka viņi cīnās tīrā bruņnieciskuma dēļ, bet, ja arī šiem blēžiem būtu uz to nosliece, viņi spriež pārāk loģiski, lai, tāpat kā tas jūsu melnais, sajauktu «Delfīnu» ar baznīcu. Bet, ja viņi savās lielajās galvās nospriež, ka ir vērts cīnīties, tad — iegaumējiet, ko es jums saku, — abi viņu lielgabali būs paši labākie no visas baterijas. Ja viņi būtu citādās domās, tad nebūtu nekāds brīnums, ka man ieteiktu pataupīt pulveri kādai ienesīgākai avantūrai. Nu, kas attiecas uz godu, tad šie nelieši ir pārāk rūdīti vārdu kaujās, lai runātu par goda jēgu tādā arodā kā mūsējais. Bet mēs pļāpājam par sīkumiem, kaut arī laiks padomāt par nopietnām lietām. Mister Vailder, uzvilksim arī mēs buras.

Pirāta izturēšanās apsviedās tik spēji kā viņa tonis. Sarkastisko un bezrūpīgo sejas izteiksmi, ar kādu kapteinis bija kratījis sirdi, nomainīja nopietnība, kas bija vairāk piemērota, lai saglabātu viņam piederošo varu, un viņš pagāja sānis, lai palīgs, izpildot pavēli, varētu dot nepieciešamos rīkojumus. Naitingeils nopūta parastos signālus un uzkliedza aizsmakušā balsī:

— Visiem vilkt augšā buras!

Līdz šim brīdim «Delfīna» matroži atkarībā no katra noskaņojuma bija vērojuši ātri tuvojošos kuģi ar visdažādākajām jūtām. Daži priecājās par gaidāmo laupījumu, citi, kas labāk pazina sava komandiera raksturu, nebūt nebija pārliecināti, ka viņš vispār uzsāks kauju ar svešinieku, bet nedaudzie apdomīgākie, svešajam kuģim tuvojoties, šūpoja galvu, it kā uzskatītu, ka ir pārāk riskanti pielaist to tik tuvu. Taču, kad atskanēja minētā komanda, visi matroži steidza izpildīt to ar tādu skubu un līksmi, it kā gribētu parādīt, cik ļoti to gaidījuši. Vailders bērtin bēra komandas, jo pēc sava stāvokļa šobrīd bija vecākais virsnieks.

Palīgs un matroži strādāja vienlīdz aizrautīgi, un pavisam drīz «Delfīna» kailās stengas bija ietērptas kuplos sniegbaltos buru mākoņos. Bura pēc buras bija atraisījusies, rāja pēc rājas uzvilkta līdz pašiem mastu galiem, un, vēja šūpots, kuģis jau zvalstījās viļņos, tomēr, prasmīga buru sakārtojuma apvaldīts, vēl stāvēja uz vietas. Kad viss bija sagatavots, lai uzņemtu jebkuru kursu, Vailders atkal uzkāpa pūpē, lai paziņotu to kapteinim. Pirāts uzmanīgi aplūkoja nepazīstamo kuģi, kura korpuss pa šo laiku bija pilnīgi pacēlies virs ūdens; tagad uz tā sāniem varēja saredzēt garu, dzeltenu, lūkām izraibinātu joslu, bet šajās lūkās, kā zināja katrs matrozis, slēpās lielgabali, kas liecināja par karakuģa sevišķo spēku. Kopā ar Gertrūdi turpat tuvumā stāvēja misis Vilisa, kā vienmēr domīga, tomēr ne uz brīdi neļaudama atslābt savai modrībai.

— Mēs esam gatavi tuvoties tam kuģim, — teica Vailders, — tikai gaidām pavēli uzņemt kursu.

Pirāts nodrebēja un piegāja tuvāk padotajam. Ieskatījies tam tieši acīs, viņš teica:

—  Vai esat pārliecināts, ka pazīstat to kuģi, mister Vailder?

— Jā, esmu.

— Tas ir karaļa kreiseris, — ātri piebilda guvernante.

— Tieši tā. Es to jau zinu. Mister Vailder, — turpināja Pirāts, — pārbaudīsim tā gaitu. Nolaidiet visas galvenās buras un paceliet priekšējās buras.

Jaunais jūrnieks deva zīmi, ka paklausa, un steidza izpildīt komandiera pavēli. Dodot rīkojumus, Vaildera balss pauda aizrautību un satraukumu, kas pārsteidzoši kontrastēja ar Pirāta salto mieru. Neparastās intonācijas nepaslīdēja garām dažu vecāko matrožu ausīm, un, klausoties komandu, viņi zīmīgi saskatījās. Tomēr, pieraduši pie pašu bargā priekšnieka vēl iespaidīgākā izteiksmes veida, visi bez ierunām paklausīja. Rājas tika pagrieztas, burās iepūta spirgts vējš, un milzīgais «Delfīns», kas bija tik ilgi stāvējis nekustīgs, sāka šķelt viļņus, it kā ar grūtībām pārvarot pats savu sastingumu. Drīz tas uzņēma ātrumu un visu interesi pies aistīja abu sāncenšu cīkstiņš.

Šajā laikā svešais kuģis aliadas pusjūdzi no «Delfīna» tā aizvēja pusē. Tagad visi matroži bija paši pārliecinājušies par viņu kaimiņa spēku. Spožās saules staros varēja skaidri saredzēt tā bortu, bet svešinieka buru ēna pletās pāri viļņiem «Delfīnam» pretējā pusē. Brīžiem bija iespējams ar tālskati ielūkoties pa atvērtajām lūkām kuģa iekšienē, kur kustējās kaut kādas ēnas. Šur un tur takelāžā bija skaidri saviešami cilvēku stāvi, bet citādā ziņā uz kuģa valdīja miers, kas norādīja uz teicamu kārtību un nevainojamu disciplīnu.

Izdzirdējis kuģa šķelto viļņu šļakstus un redzēdams putu strūkliņas vijamies ap sava staltā kuģa priekšvadni, Pirāts deva zīmi palīgam uznākt pie viņa pūpē. Viņš ilgi skatījās uz svešo kuģi, domās vērtēdams tā spēku.

— Mister Vailder, — beidzot Pirāts sacīja kā cilvēks, kas pilnīgi izkliedējis savas šaubas, — es jau esmu redzējis šo kreiseri.

— Viss var būt: tas klaiņo gandrīz pa visiem Atlantijas

ūdeņiem.

/

—ļā, šī nav mūsu pirmā tikšanās. Nedaudz krāsas ir pārvērtusi tā ārējo izskatu, bet es to pazīstu pēc mastu

stāvokļa.

/

— Tie ir atliekti atpakaļ vairāk nekā parasti.

— Tas acīmredzot darīts ar zināmu nolūku. Vai jūs ilgi dienējāt uz tā?

— Vairākus gadus.

— Un atstājāt to…

— …lai pārnāktu pie jums.

— Sakiet man, Vailder, — vai viņi ari apgājās ar jums kā ar zemāku būtni? Vai jūs godāja par provinciāli? Vai vienmēr pārmeta, ka esat amerikānis?

— Es atstāju to kuģi, kapteini Heideger.

— Tātad jūs tikāt līdz tam novests. Kaut vai vienreiz viņi ir izdarījuši man pakalpojumu. Bet vai jūs bijāt pie viņiem marta ekvinokcijas laikā?

Vailders piekrītoši pamāja ar galvu.

— Tā jau es domāju. Un vētras laikā jums bija jācīnās ar svešu kuģi? Vēji, okeāns un cilvēks — viss toreiz bija pret viņu.

— Tas tiesa. Mēs jūs pazinām un gandrīz jau nodomājām, ka ir pienākusi jūsu pēdējā stunda.

—  Man patīk jūsu atklātība. Mēs esam cīnījušies uz dzīvību un nāvi, kā vīri, un draudzīgās attiecības, kas nodibinājušās starp mums, vienos mūs vēl stiprāk. Es jūs vairs neizklaušināšu par to gadījumu, Vailder, jo manā dienestā labvēlība nav nopērkama ar nodevību pret to, no kura jūs esat aizgājis. Pietiek ar to, ka jūs kuģojat zem mana karoga.

— Bet kas tas ir par karogu? — iejautājās maiga, bet stingra balss viņam turpat blakus.

Pirāts strauji pagriezās un ieraudzīja guvernantes ciešo, mierīgi pētīgo skatienu. Viņa sejā uz brīdi atspoguļojās pretrunīgu jūtu uzliesmojums, bet pēc brīža tā pauda laipnību, ar kādu tas visbiežāk uzrunāja savas gūsteknes.

—  Sievietes atgādina diviem pieredzējušiem jūrniekiem viņu pienākumu! — iesaucās Pirāts. — Mēs esam aizmirsuši, ka pieklājība prasa parādīt svešajiem mūsu karogus. Lieciet tos pacelt, mister Vailder, lai būtu ievērotas visas jūras etiķetes prasības.

— Tam kuģim slīpās buras augšmalā arī nekas neplandās.

— Tas nekas, mēs pirmie būsim pieklājīgi. Lai paceļ karogu.

Vailders atvēra drēbju kasti, kur glabājās visvairāk lietojamie karogi, bet nezināja, kuru no dažādajos nodalījumos gulošajiem vīstokļiem izvēlēties.

— Es lāgā nezinu, kuru no šiem karogiem jūs gribētu pacelt, — viņš sacīja.

— Sāksim ar smago holandieti. Tik cēla kuģa komandierim vajadzētu prast visas kristīgās pasaules valodas.

Palīgs deva zīmi vecākajam stūrmanim, un pēc brīža «Delfīna» rājas galā jau plīvoja Apvienoto provinču karogs. Abi virsnieki uzmanīgi vēroja, kādu iespaidu tas atstās uz svešinieku, kas tomēr ne ar ko neatbildēja uz viltus signālu.

— Svešais redz, ka mūsu kuģa korpuss nav domāts Holandes sēkļiem. Bet varbūt viņš mūs pazīst? — teica Pirāts, jautājoši skatīdamies uz savu sarunu biedru.

—  Nedomāju gan. «Delfīns» tik bieži maina krāsojumu, ka pat draugiem nav viegli to pazīt.

— Mūsu kuģis, jāatzīst, prot koķetēt. Pārbaudīsim ar Portugāles karogu: paskatīsimies, vai to neiekārdinās Brazīlijas dimanti.

Pirmais karogs tika nolaists, un tā vietā vējā sāka plandīties Bragansas [69] karaļnama standarts. Tomēr svešinieks ar drūmu ietiepību gāja tikai uz priekšu, kā saka jūrnieki, grauzdamies aizvien dziļāk un dziļāk vējā, lai pēc iespējas vairāk samazinātu attālumu, kas to šķīra no «Delfīna».

— Viņš ir vienaldzīgs pret sabiedroto, — teica Pirāts.

— Tagad parādīsim viņam drapeau blanc[70].

Vailders bez vārda runas paklausīja. Portugāles karogu nolaida uz klāja, un gaisā uzvijās baltais Francijas karogs. Taču tas vēl lāgā nebija sācis plivināties, kad virs svešā kuģa klāja kā milzīga aizlidojoša putna spārns vējā jau līgani viļņoja plats spīdīgs karogs ar heraldisku rozi. Tajā pašā mirklī kuģa priekšgalā parādījās dūmu mākulītis, ko vējš bija aiznesis atpakaļ cauri takelāžai, iekāms lielgabala rībiens pretvējā nonāca līdz «Delfīna» komandai.

— Te nu bija valstu draudzība! — dzedri teica Pirāts.

—  Holandieša un Bragansas kroņa priekšā viņam mute ir ciet, turpretī, ieraugot galdautu, uzreiz sākas žults izplūdums! Lai nu patīksminās vien ar tik nīstamo karogu, mister Vailder; kad mums būs apnicis to rādīt, sameklēsim savās lādēs citu.

Tomēr šķita, ka Pirāta izraudzītais karogs iedarbojas uz viņa kaimiņu tāpat kā veicīga banderiljero apmetnis uz satracinātu vērsi. Uz svešā kuģa vienā mirklī tika paceltas pat vismazākās buras, no kurām gan nebija nekāda sevišķa labuma, bet kuras liecināja par vēlēšanos palielināt ātrumu. Abi kuģi sasprindzināja visus spēkus, taču neviens no tiem neieguva nekādas manāmas priekšrocības. Kaut arī «Delfīns» bija slavens ar savu ātro gaitu, pat visvērīgākā acs neredzētu neko tādu, kas liecinātu par svešinieka piekāpību. Vējš jau bija sagāzis jūras laupītāju kuģi uz sāniem, un šļakatas lidoja arvien augstāk un tālāk, bet arī svešinieks tikpat jutīgi uztvēra katru pūsmu un slīdēja pa nemierīgajiem viļņiem tikpat cēli un graciozi kā sāncensis.

—  Tas kuģis šķeļ viļņus kā bezdelīga gaisu, — jūras laupītāju barvedis bilda jauneklim, kas vēl stāvēja blakām un centās apspiest ar katru mirkli augošo satraukumu. — Vai tam ir ātra kuģa slava?

— Diezvai kuitala lido ātrāk. Vai mēs kā cilvēki, kas kuģo tikai sava prieka pēc, neesam jau piegājuši viens otram pietiekami tuvu?

Pirāts pārlaida neuzticības pilnu skatienu sarunu biedra sejai, viņa lūpas savilkās augstprātīgā un nekaunīgā smaidā, un viņš atbildēja:

— Lai viņš lido kā ērglis, cik augstu un ātri grib, viņš redzēs, ka arī mums spārni necilājas lēni. Kāpēc jums tā nepatīk, ka jūdzi no mums atrodas karaļa kuģis?

— Tāpēc ka es zinu, cik tas ir stiprs un ka cīnīties ar tik lielā mērā pārāku pretinieku ir bezcerīgi, — stingri atbildēja Vailders. — Kapteini Heideger, jūs nevarat uzveikt šo kuģi, un, ja bez vilcināšanās netiks izmantots tas, ka mēs vēl esam pretiniekam priekšā, tad jums neizdosies aizbēgt. Man gan šķiet, ka ir jau par vēlu mēģināt to darīt.

— Tā, ser, domā tas, kas pārvērtē ienaidnieka spēkus, tāpēc ka ir radis ticēt pasaciņām un savā bijībā to apveltī gandrīz vai ar pārcilvēciskām īpašībām. Mister Vailder, īsti bezbailīgi vai piesardzīgi ir tikai tie, kas sen pieraduši paļauties uz pašu spārniem. Es esmu bijis vēl tuvāk šim karogam un, kā redzat, joprojām esmu sveiks un vesels.

— Vai dzirdat? Tās ir bungas. Svešais notēmē savus lielgabalus.

Pirāts brīdi ieklausījās un uztvēra labi pazīstamo rīboņu, kas aicina karakuģa komandas ļaudis uz kauju. Vispirms palūkojies augšup uz burām, bet pēc tam pārlaidis kritisku skatienu viņam uzticētajam kuģim, Pirāts mierīgi teica:

— Rīkosimies pēc viņa parauga, mister Vailder. Dodiet komandu.

Līdz šim brīdim «Delfīna» matroži vai nu bija aizņemti sagatavošanas darbos, vai ari novēroja svešo kuģi. Klusā, bet nerimstošā balsu murdoņa disciplīnas pieļautajās robežās liecināja, cik viņus interesē šis skats, bet tajā mirklī, kad atskanēja bungu rīboņa, uz klāja bariņos stāvošie ļaudis izklīda un katrs steigšus ieņēma savu vietu. Šī kustība ilga īsu mirkli, pēc tam iestājās tas saspringtais klusums, par ko šajā darbā jau esam ieminējušies līdzīgā gadījumā. Virsnieki deva īsas aprautas komandas, pārbaudot savu padoto gatavību, un no noliktavām izceltā munīcija liecināja, ka šoreiz gatavošanās ir nopietnāka nekā parasti. Pats Pirāts bija nozudis, bet drīz atkal parādījās savā augstajā novērošanas punktā, apbruņojies gaidāmajai kaujai, un centās noskaidrot ienaidnieka iespējas, spēkus un manevrus. Tie, kas vislabāk pazina kapteini, tomēr apgalvoja, ka viņš vēl nav pie sevis galīgi izlēmis par kauju, un daudzi ziņkāri sekoja viņa seja izteiksmei, it kā gribētu iedziļināties viņa slepenajos nodomos. Pirāts bija noņēmis trīsstūreni, un viņa gaišie mati krita uz pieres, kas likās radīta daudz cēlākām domām nekā tās, kas viņu nodarbināja dzīvē; Pirātam pie kājām gulēja ādas ķivere, kam vajadzēja padarīt sava nēsātāja sejas izteiksmi neparasti mežonīgu. Uzlikta galvā, šī abordāžnieka cepure kalpoja par zīmi, ka teju teju ir jāsākas sīvai kaujai, taču pagaidām šī allaž nekļūdīgā liecība par viņu vadoņa naidīgo nolūku nebija redzama.

Tostarp visi virsnieki bija pārbaudījuši savus ļaudis un paziņojuši par nodaļu gatavību kaujai, un tikai tad kapa klusumu, kas līdz šim bija valdījis uz kuģa, pēc vārdos neizteiktas priekšnieka atvēlēs iztraucēja dedzīgas sarunas; apdomīgais vadonis pieļāva šo atkāpšanos no parastajiem likumiem, kuri pastāvēja uz karakuģiem, lai uzzinātu, kā noskaņota viņa apkalpe, no kuras tik bieži bija atkarīgi viņa pārgalvīgo avantūru panākumi.

27. nodaļa

Man bija dusmas,

Ka viņš tik glauns, ka viņš tik saldi smaržo, Ka pļāpā viņš kā galma jaunkundze.

V. Šekspīrs. Henrijs IV

Satraukums bija sakāpināts līdz pēdējam. Visi, kam uz kuģa bija piešķirta kāda vara, bija pārbaudījuši savas nodaļas ar rūpību, kas aizvien pieaug, tuvojoties atbildīgajam brīdim. Kapteini vairs nedzirdēja griezīgā balsī klaušņājam, kādā stāvoklī ir dažādās virves un ķēdes, kas tika uzskatītas par kuģa drošībai nepieciešamām; katras baterijas komandieris bija pats atkal un atkal pārbaudījis, vai viņa artilērija ir pilnīgā kaujas gatavībā: papildu munīcija bija izcelta no tumšajām noliktavām, un interese par visu notikušo bija apklusinājusi pat balsu murdoņu. Pat Pirāta asais un šaudīgais skatiens nepamanīja neko tādu, kas radītu šaubas par viņa vīru drosmi. Viņi bija nopietni, kādi jau pārbaudījumu stundā arvien mēdz būt visbezbailīgākie un visnelokāmākie, bet viņu nopietnībā nebija ne miņas no bažām. Tajā drīzāk jautās cieša, izmisīga apņēmība, kas iedvesmo uz varoņdarbiem, kuri pārspēj parasto karavīra drošprātību. Tomēr piesardzīgais un gudrais vadonis pamanīja, ka trīs cilvēki neizjūt šo vispārējo pacilātību: tie bija palīgs un abi viņa dīvainie biedri.

Varēja redzēt, ka Vailders nebūt neizturas tā, kā piedien viņa ranga virsniekam izšķīrēja pārbaudījuma brīdī. Nespēdams saprast tādas izturēšanās iemeslu, Pirāts atkal un atkal meta uz savu palīgu asus, neuzticības pilnus skatienus, taču kā netika, tā netika ne pie kādas skaidrības par to. Jaunā cilvēka vaigu rotāja spirgts sārtums, un viņa gaita bija tikpat stingra kā pilnīgas drošības brīžos, bet viņa vaibstus aptumšoja šaubu un neizlēmības ēna, un tas viesa bažas kapteinī, kas bija cerējis ieraudzīt Vaildera sejā pretējas jūtas. It kā gribēdams atrast šīs mīklas atminējumu Vaildera biedru uzvedībā, viņš ar acīm sameklēja Fidu un nēģeri. Viņi bija nostādīti pie vistuvākā lielgabala, un pirmais pildīja kanoniera pienākumus.

Kuģa brangas * nebija stiprākas par šo marša vīru, kas reizi pa reizei iesāņus pārlaida acis masīvajam čuguna lielgabalam, ko viņam bija uzdots komandēt; nevarēja arī pārmest, ka viņam trūktu jūrniekam raksturīgo parasto tēvišķo rūpju par uzticēto pienākumu. Taču Fida rupjie sejas vaibsti pauda nenoliedzamu neizpratni, un, viņa skatienam klīstot no Vaildera sejas uz ienaidnieka kuģi, nebija grūti pamanīt, ka cilvēks ir pārsteigts par abu kuģu sastapšanos. Tomēr viņš nedz žēlojās, nedz izteica kādu piezīmi par šo gadījumu, kas viņam acīm redzami šķita tik neparasts, bet, kā likās, bija apņēmības pilns rīkoties saskaņā ar pazīstamo matrožu likumu, ka jūrniekam jāizpilda komanda bez ierunām. Nēģera varenais stāvs bija nekustīgs, dzīvas izskatījās tikai acis. Lielas un spoži melnas, tās līdzīgi Fida acīm skraidīja no Vaildera uz svešo kuģi, un viņa izbrīns likās augam ar katru jaunu skatienu.

Šo mazliet neparasto un tomēr visiem pazīstamo jūtu nepārprotamās izpausmes pārsteigtais Pirāts izmantoja to, ka palīgs ir tālu, un nolēma parunāt ar viņiem. Noliecies pār vieglajiem treliņiem, kas atdalīja pūpi no kvarterklāja, viņš teica draudzīgā tonī, kādā priekšnieks mēdz uzrunāt padotos, kad viņu pakalpojumiem var būt ļoti liela nozīme:

— Es ceru, mister Fid, ka esat nolikts pie lielgabala, kas atbilst jūsu gaumei?

—  Uz šā kuģa, jūsu augstība, nav gludāka stobra kanāla un platākas rīkles kā šim «Ugunīgajam Bilijam», — atbildēja marša vīrs, sirsnīgi uzplikšķinādams savam uzslavu priekšmetam. — Man nevajag neko vairāk kā tīru slauķi un stingru lādējamo iesmu. Gvineja, ieskrāpē uz kādām pāris lodēm, kā nu proti, enkuru, un, kad viss būs cauri, dzīvi palikušie varēs uzkāpt uz ienaidnieka kuģa un paskatīties, kā Ričards Fids ir iesējis savu sēklu.

—  Jūs laikam neesat nekāds iesācējs kaujā, mister Fid?

—  Dievs, pasargi, jūsu augstība! Manam degunam pulveris ir tas pats, kas sausa tabaka, lai gan, taisnību sakot…

—  Jūs gribējāt piebilst…

—   …ka dažreiz man nav īstas skaidrības šajās lietās, — atbildēja marša vīrs, vispirms paskatīdamies uz Francijas karogu un tad uz tālumā redzamo Anglijas ģerboni. — Toties misters Harijs, es domāju, zina visu kā savus piecus pirkstus, bet to gan es teikšu: ja jau man jāsviež akmeņi, tad labāk lai tie dragā kaimiņa nekā manas miesīgās mātes māla traukus. Kad tev saka, Gvineja, iezīmē vēl kādas pāris lodes; ja tai izrādei ir jānotiek, tad lai «Ugunīgais Bilijs» arī paveic kaut ko uzslavas vērtu par godu savam labajam vārdam.

Pirāts domīgs un kluss pagāja nost no treliņiem. Uztvēris Vaildera skatienu, viņš pamāja ar roku, lai tas pienāk tuvāk.

—  Mister Vailder, — viņš laipni teica, — es saprotu jūsu jūtas. Neba visi uz tā kuģa ir jums vienlīdz nīstami, un kaujā pret šo augstprātīgo karogu jūs labprātāk ietu ar citu kuģi. Neko vairāk kā pliku godu jūs šajā kaujā neiemantosit. Aiz cieņas pret jums es no tās izvairīšos.

—  Ir jau par vēlu, — teica Vailders, skumīgi papurinādams galvu.

— Gan jau jūs redzēsit, ka esat maldījies. Šis eksperiments mums var izmaksāt vienu zalvi, bet tas būs veiksmīgs. Aizvediet mūsu viešņas uz kādu drošāku vietu; kad nāksit atpakaļ, viss jau būs citādi.

Vailders steigšus iegāja kajītē, kur jau bija nozudusi misis Vilisa, un, paziņojis sievietēm komandiera lēmumu izvairīties no kaujas, ieveda viņas dziļāk kuģī, lai pasargātu no jebkura negadījuma. Nevilcinoties un rūpīgi izpildījis šo patīkamo pienākumu, mūsu dēkainis zibens ātrumā bija atpakaļ uz klāja.

Kaut arī Vailderam bija šķitis, ka viņš ir bijis projām tikai īsu brīdi, aina patiešām bija mainījusies un nekas neliecināja par kuģa naidīgajiem nodomiem. Francijas karoga vietā «Delfīna» rājas galā plīvoja Anglijas ģerbonis, un abi kuģi dzīvi apmainījās ar nepārprotamiem signāliem. No buru mākoņa, kurā vēl nesen bija tinies pirātu kuģis, pie rājām bija palikušas vienīgi marsburas; pārējās buras, liega ceļavēja plandītas, brīvi nokarājās no mastiem. Kuģis gāja tieši pretī svešiniekam, kas savukārt vāca nost augšējās buras līdzīgi kā visrožainākajās cerībās vīlies cilvēks.

—  Tagad tas zellis jūtas apbēdināts, ka nesenais ienaidnieks ir izrādījies draugs, — teica Pirāts, pievērsdams palīga uzmanību uzticībai, ar kādu viņu kaimiņš ļāva piekrāpt sevi ar šiem viltus signāliem. — Kārdinošs laupījums, bet jūsu dēļ, Vailder, es to laidīšu garām.

Palīga skatienā pavīdēja izbrīns, taču viņš neko neatbildēja. Jā, pārdomām un strīdiem vairs tikpat kā neatlika laika. «Delfīns» ātri traucās pa savu putu taku, un ar katru brīdi caurredzamāks kļuva dūmājs, kas līdz šim bija apņēmis sīkos priekšmetus uz svešā kuģa klāja. «Delfīnam» šķeļot ūdeni, kas šķīra abus kuģus, labi saskatāmi garām paskrēja lielgabali, bloki, aizbīdņi, cilvēku stāvi un pat vinu vaibsti. Pēc dažām minūtēm svešinieks, nolaidis lielāko daļu vieglo buru, nolikās dreifā.

«Delfīna» ļaudis, atdarinot ap stūri apvestā karaļa kreisera vientiesīgo paļāvību, arī bija ierēvējuši visas augšējās buras; ikviens matrozis pilnīgi uzticējās neparastajam cilvēkam, kas savas iegribas dēļ bija riskējis pievest kuģi tik tuvu stipram ienaidniekam; Pirāta apdoms un pārdrošība bija īpašības, kas ne vienreiz vien bija palīdzējušas viņiem pat vēl kutelīgākos apstākļos. Bet Vailders, kas mēmā izbrīnā vēroja priekšnieka rīcību, tūlīt pamanīja, ka «Delfīna» priekšgals ir pavērsts uz otram kuģim pretējo pusi un ka viņu kuģi notur uz vietas perpendikulāri sagrieztās priekšējās rājas, tādējādi nodrošinot ātrāku manevru, ja pēkšņi būtu nepieciešams laist darbā lielgabalus.

Lāgā nenorimis, «Delfīns» vēl lēni dreifēja, kad pāri viļņiem atskanēja aizsmakusi balss, neskaidri izkliedzot parastos jautājumus par tā nosaukumu un kravu. Uzmetis acis palīgam, Pirāts pielika pie lūpām ruporu un nosauca kādu kuģi, kas pēc lieluma un apbruņojuma līdzinājās viņa paša kuģim.

— Labi, — atbildēja balss no otra kuģa, — tā es arī sapratu jūsu signālus.

«Delfīns» savukārt uzdeva tos pašus jautājumus un uzzināja karaļa kreisera nosaukumu, kam sekoja uzaicinājums apmeklēt tā kapteini kā pēc pakāpes vecāku.

Pagaidām viss bija noritējis, kā pieņemts starp vienas flotes jūrniekiem, taču uzaicinājums ātri tuvināja brīdi, kad daudzi uzskatītu tālāku maldināšanu par pārāk apgrūtinošu. Vaildera vērīgais skatiens tomēr neatklāja ne mazāko apjukumu vai šaubas komandiera uzvedībā. Uz kreisera bija dzirdama bungu rīboņa, kas vēstīja trauksmes atsaukumu, un Pirāts nesatricināmā mierā arī deva rīkojumu saviem ļaudīm atiet nost no lielgabaliem. īsi sakot, piecās minūtēs starp kuģiem bija nodibinājusies pilnīga uzticība un draudzīgas attiecības, kas ātri vien pārvērstos par drausmīgu kauju, ja viens no viņiem zinātu, kas īstenībā ir otrs. Šīs bīstamās spēles karstumā, kad uzaicinājums vēl skanēja Vaildera ausīs, Pirāts paaicināja palīgu pie sevis.

— Jūs dzirdat, ka mani aicina apmeklēt pēc pakāpes vecāko viņa majestātes dienestā, — viņš sacīja, ironiski pasmaidot. — Vai jums nebūtu patika man piebiedroties?

Vaildera izbīlis, izdzirdot šo pārdrošo priekšlikumu, bija pārāk dabisks, lai šaubītos, ka viņa jūtas ir neviltotas.

—  Jūs taču neesat tik neprātīgs, lai riskētu ar savu dzīvību! — viņš atguvies iesaucās.

— Ja jūs baidāties, es iešu viens.

—  Baidos! — attrauca jaunais cilvēks, un sejā ielijušais sārtums it kā lika viņa acīm uzliesmot vēl spožāk. — Nevis bailes, bet apdomība spiež man slēpties, kapteini Heideger. Mana parādīšanās atklātu šā kuģa noslēpumu. Jūs aizmirstat, ka uz tā kreisera mani pazīst visi.

— Es patiešām biju piemirsis šo kumēdiņu daļu. Tad palieciet, bet es pa to laiku iešu pasmieties par viņa augstības kapteiņa lētticību.

Negaidot atbildi, Pirāts kāpa lejā, uzaicinādams sarunu biedru sekot. Pietika ar dažām minūtēm, lai sasukātu skaistās zeltainās cirtas tā, ka viņa seja izskatījās jauneklīgi sprigana. Jokaino jūrnieka kreklu, ko kapteinis parasti valkāja, nomainīja viņa dienesta pakāpei un ieņemamajam amatam atbilstošs tērps, kas stāvēja kā uzliets un švītīgi uzsvēra viņa patiesi glītā stāva šmaugumu; arī visas pārējās ātrumā sagādātās lietas atbilda viņa izvēlētajai lomai. Kad šie pārveidojumi bija paveikti (ātrums un izveicība liecināja par lielu prasmi tamlīdzīgās blēdīgās izdarībās), kapteinis izteica gatavību ķerties pie savas ieceres īstenošanas.

— Ir apmānītas vēl redzīgākas acis, — viņš mierīgi teica, novērsdams skatienu no spoguļa un pagriezdamies pret palīgu, — nekā tās, kas rotā kapteiņa Bignala raupjo vaigu.

— Tātad jūs viņu pazīstat?

— Mister Vailder, mans amats spiež zināt daudz ko tādu, ko citi palaiž garām neievērotu. Un šī avantūra, ko, spriežot pēc jūsu sejas izteiksmes, jūs uzskatāt par neveiksmei lemtu, ir pavisam viegli veicama. Esmu pārliecināts, ka uz «Bultas» neviens virsnieks, neviens matrozis nav redzējis kuģi, kura nosaukumu es izmantoju. Tas pavisam nesen kā nolaists no stāpeļa [71] , tāpēc nav ko baidīties no riska. Turklāt maz ticams, ka mani atcerēsies kāds virsnieks no agrākā dienesta laikiem, jo jūs labi zināt, ka jūsu kuģis sen nav bijis Eiropā, bet, pārlaižot acis šiem papīriem, jūs sapratīsit, ka esmu vislaimīgākais no mirstīgajiem — lorda dēls un kļuvis ne vien par kapteini, bet arī par pieaugušu vīrieti pēc aiziešanas no mājām.

— Apstākļi patiešām labvēlīgi, un es to nemaz nezināju. Bet kāpēc vispār ir jāriskē?

—Kāpēc? Varbūt man ir paslepens nodoms izdibināt, vai laupījums ir uzbrukuma vērts, bet varbūt tas ir tikai mans untums. Tāds piedzīvojums ir ārkārtīgi satraucošs!

— Un arī ārkārtīgi bīstams.

—Es nekad nerēķinu, cik šie prieki izmaksā, Vailder, — piebilda Pirāts, atklāti un laipni paskatīdamies uz jaunekli. — Es nododu savu dzīvību un godu jūsu gādībā, tāpēc ka būtu zem mana goda neievērot manas komandas intereses.

— Es attaisnošu šo uzticību, — atkārtoja mūsu dēkainis tik klusā un apslāpētā balsī, ka vārdi gandrīz vai nebija izšķirami.

Kādu brīdi uzmanīgi pavērojis sarunu biedra sejas izteiksmi, Pirāts pasmaidīja, it kā pieņemdams šo zvērestu, atvadām pamāja ar roku un pagriezies jau grasījās iet ārā no kajītes, kad pēkšņi pamanīja trešo. Viegli uzlicis roku uz pleca zēnam, kas bija pagadījies viņam ceļā, Pirāts pabargi noprasīja:

— Roderik, ko tu gribi darīt?

— Kopā ar savu kungu iet uz laivu.

— Man nav vajadzīgi tavi pakalpojumi, zēn.

— Pēdējā laikā tie jums reti kad ir vajadzīgi.

— Kāda jēga riskēt ar vēl vienu dzīvību?

— Riskējot ar sevi, jūs riskējat ar visu, kas man ir.

Zēns atbildēja tik pakļāvīgā, biklā balsī, ka drebošās,

apslāpētās skaņas dzirdēja vienīgi tie, kuru ausīm tās bija domātas.

Kādu laiciņu Pirāts klusēja. Viņš vēl turēja roku uz pleca zēnam, kura dzīvajos vaibstos viņš lasīja kā grāmatā, jo acis reizēm spēj iedziļināties sirds noslēpumos.

— Roderik, — viņš teica atmaigušā, laipnākā balsī, — tavs liktenis būs arī mans liktenis: mēs iesim kopā.

Strauji novilcis ar roku pār pieri, kaprīzais komandieris kopā ar zēnu kāpa augšā, bet viņiem sekoja cilvēks, uz kura uzticību viņš tik ļoti paļāvās. Pirāts gāja pa klāju stingrā solī, un no visas viņa stājas dvesa tāds miers, it kā

viņam nedraudētu nekādas briesmas. Viņš kā īsts iūr/ / )

nieks pārlaida acis visām burām: pirms pieiešanas pie trapa viņa ašajam skatienam nepaslīdēja garām neviena brase, rāja vai šote. Beidzot viņš iekāpa laivā, kurai bija licis gaidīt. Viņa apņēmības pilnajā sejā pirmo reizi pavīdēja šaubas un nenoteiktība. Uz brīdi viņa kāja aizkavējās uz trapa.

—  Deivis, — viņš pavēlošā tonī teica matrozim, kuram, kā viņš zināja no pieredzes, nedrīkst uzticēties, — kāp ārā no laivas. Viņa vietā atsūtiet man to atskabargaino baka vecāko. Tāds bezkaunīgs pļāpa mācēs turēt mēli aiz zobiem vajadzīgajā brīdī.

Nomaiņa tika izdarīta aizgūtnēm, jo neviens neiedrošinājās pretoties rīkojumam, ko Pirāts bija devis tik pavēlošā balsī. Krietnu laika sprīdi viņš nostāvēja, iegrimis domās, tad šaubu ēna pazuda no viņa vaiga kā nebijusi. Augstsirdīgā paļāvībā starojot, viņš piebilda:

— Ardievu, Vailder! Es jūs atstāju par savas komandas kapteini un sava likteņa saimnieku. Esmu pārliecināts, ka tie abi ir drošās rokās.

Nenogaidīdams atbildi, it kā nicinātu veltos galvojumus, Pirāts ātri iekāpa laivā, kas pēc brīža jau bezbailīgi īrās pretī karaļa kreiserim. īsais laika sprīdis starp mūsu dēkaiņu atiršanos no «Delfīna» un piestāšanos pie ienaidnieka kreisera bija neziņas un nomācošu gaidu pilns pārbaudījums uz kuģa palikušajiem. Taču šīs drāmas galvenais varonis ne ar ko neizrādīja nemieru, kas bija pārņēmis viņa sekotāju prātus. Viņš uzkāpa uz kuģa un pieņēma savam iedomātajam rangam pienākošos goda apliecinājumus ar tādu savaldību un mieru, ka tie, kas domāja, ka šīs īpašības ir īstas, viegli varēja maldīties, uzskatot tās par viņa augstajam stāvoklim un dižciltīgajai izcelsmei raksturīgām. Godīgais veterāns, kam kapteiņa amats bija nožēlojama atlīdzība par ilgo un sūro dienestu, uzņēma atbraucēju ar jūrniekiem piemītošo vīrišķīgo viesmīlību. Pēc parastās apsveicināšanās viņš aicināja viesi uz savu kajīti.

— Iekārtojieties ērtāk, kapteini Hovard, — teica vienkāršais jūras vilks, bez kādām ceremonijām apsēzdamies un uzaicinādams viesi sekot viņa piemēram. — Ar tik neparastām īpašībām apveltīts cilvēks kā jūs droši vien negribēs tērēt laiku tukšām pļāpām, kaut gan jūs esat jauns… pārāk jauns, lai ieņemtu šo pašas laimes vēlēto posteni.

— Gluži otrādi: ticiet man, es sāku justies pavisam veclaicīgs, — iebilda Pirāts, mierīgi apsēzdamies galda otrā pusē, no kurienes viņš varēja laiku pa laikam ieskatīties tieši acīs savam diezgan nesimpātiskajam sarunu biedram. — Vai varat iedomāties, ser, ka man rīt paliks divdesmit trīs gadi, protams, ja es nodzīvošu līdz rītdienai?

—  Es jums dotu mazliet vairāk, jaunais cilvēk, bet Londona nobriedina cilvēku sejas tikpat ātri kā ekvatora saule.

— jums taisnība, ser. No visiem ceļojumiem lai Dievs mani pasargā no Sentdžeimsas pils [72] ! Ticiet man, Bignal, dienests galmā iedragā visstiprāko veselību. Bija brīži, kad es patiešām domāju, ka aiziešu uz viņpasauli kā vienkāršs, nožēlojams mirstīgais — leitnants!

—  Jums varēja būt tikai ātrais dilonis, — nomurmināja vecais jūrnieks. — Galu galā viņi jums tomēr ir iedevuši skaistu kuģi, kapteini Hovard.

— Tas ir ciešams, Bignal, bet šausmīgi mazs. Es teicu tēvam, ja admiralitāte steigšus nesāks no jauna būvēt ērtākus kuģus, flote pilnīgi nonāks vienkāršo ļaužu rokās. Vai jūs, Bignal, nedomājat, ka uz šiem vienklāja kuģiem briesmīgi šūpo?

—  Kad cilvēku mētā augšup un lejup veselus četrdesmit piecus gadus, kapteini Hovard, — atbildēja namatēvs, glaudīdams sirmās sprogas, it kā gribētu apvaldīt dusmas, — tad jau viņam vienalga, vai kuģis pasviež pēdu augstāk vai zemāk.

—  Nu, es uzdrošinos teikt, ka tāda filozofiska nosvērtība nav īsti manā gaumē. Bet pēc šā brauciena es tikšu paaugstināts un ar protekciju dabūšu krasta apsardzes kuģi Temzā. Mūsu laikos viss notiek ar protekciju, vai ne, Bignal?

Godīgais vecais jūrnieks cik labi prazdams centās apslēpt savu nepatiku un, lai nepārkāptu viesmīlības likumu, steidza mainīt sarunas tēmu.

— Es ceru, kapteini Hovard, ka, neraugoties uz jaunajām paražām, — viņš teica, — vecās Anglijas karogs vēl arvien plīvo virs admiralitātes. Jūs tik ilgi rādījāt I ,udviķa krāsas, ka pēc kādas pusstundas mēs būtu nogājuši līdz kautiņam.

— O, tā bija lieliska kara viltība! Es noteikti uzrakstīšu par to sīku ziņojumu Anglijai.

— Dariet to, dariet, ser, par šo varoņdarbu jūs iecels bruņinieku kārtā.

—  Šausmas, Bignal! Mana māmuļa, to iedomājoties vien, paģībtu. Ticiet man, kopš tiem laikiem, kad bruņnieciskums bija izsmalcināts, neviens no mūsu dzimtas nav kritis tik zemu.

— Labi, labi, kapteini Hovard, mums abiem par laimi, jūs ātri tikāt vaļā no gailu humora, jo pēc kāda brītiņa es būtu gāzis virsū no visiem lielgabaliem. Dieva vārds, ser, vēl piecas minūtes, un šā kuģa lielgabali būtu gājuši vaļā paši no sevis!

— Tātad mums tiešām ir laimējies. Ar ko jūs, Bignal, kavējat sev laiku šajā neinteresantajā pasaules malā? — žāvādamies jautāja Pirāts.

—  Jāsaka, ser, ka cīņās ar viņa augstības ienaidniekiem, rūpēs par savu kuģi un savu virsnieku sabiedrībā nemanu, kā skrien laiks.

— Ak virsnieki! Pareizi, uz kuģa taču ir jābūt virsniekiem, lai gan es domāju, ka viņi jums ir mazliet par veciem. Vai atļausit man apskatīt viņu sarakstu?

«Bultas» komandieris klusējot izpildīja lūgumu un ielika kuģa sarakstu slepenajam ienaidniekam rokās, pat ar skatienu nepagodinādams cilvēku, kuru tā nicināja.

— Viss saraksts sastāv no vieniem «mutiem»! Jarmuti un Plimuti, Portsmuti un Eksmuti. Bet Smitu [73] tik daudz, ka viņi varētu izgatavot visas kuģa metāla detaļas. Āre! Te ir zēns, kas var noderēt grēku plūdos. Kas ir šis Henrijs Arks [74] , kas iecelts par jūsu pirmo palīgu?

—Jauneklis, kam pietrūkst tikai dažu lāšu jūsu asiņu, kapteini Hovard, lai kādreiz nostātos viņa augstības flotes priekšgalā.

— Ja viņam ir tik daudz izcilu īpašību, kapteini Bignal, vai es drīkstu cerēt, ka jūs būsit tik laipns un palūgsit viņu pagodināt mūs ar savu sabiedrību? No rītiem es vienmēr veltu pusstundu savam palīgam… ja viņš ir paciešams.

— Nabaga zēns! Dievs to zina, kur viņš šobrīd atrodams. Šis cēlsirdīgais jauneklis ir no laba prāta ielaidies kādā pagalam bīstamā lietā, un es tikpat maz kā jūs zinu, kā viņam veicies. Pierunāšana un pat lūgšanās neko nelīdzēja. Admirālim bija vajadzīgs uzticams cilvēks, bet tēvzemes intereses prasa risku; turklāt, kā jūs zināt, zemas izcelsmes cilvēkam paaugstinājums ir jāizpelnās, kuģojot citās jūrās, tikai ne Sentdžeimsas tuvumā, jo par pašu vārdu, kas jums izklausās tik dīvains, drošsirdīgais puisis ir pateicību parādā kādam avarējušam kuģim.

—  Tomēr pēc jūsu ruļļiem viņš skaitās pirmais palīgs?

— Ceru, ka tas viņš arī paliks, līdz dabūs kuģi, ko ir godam nopelnījis. Mans Dievs! Vai jums slikti, kapteini Hovard? Ei, junga, pasniedz glāzi groka.

—  Pateicos, ser, — atbildēja Pirāts, rāmi pasmaidīdams un atraidīdams piedāvāto dzērienu, asinīm ar neparastu sparu saskrienot sejā. — Tas nav nekas vairāk kā no mātes mantota liga. Ģimenē mēs šo slimību saucam par ziloņa ilkni tikai tā iemesla dēļ, ka viena no manām vecmāmiņām, būdama kutelīgā stāvoklī, briesmīgi nobijusies no ziloņa ilkņa. Man ir stāstīts, ka lēkmes laikā slimajam nemaz neesot tik briesmīgs izskats.

— Tā izskatās cilvēks, kam labāk sēdēt bērnistabā pie māmiņas nekā vētras laikā uz kuģa. Bet es priecājos, ka lēkme ātri pārgāja.

— Mūsu laikos, Bignal, neviens ilgi nestaigā ar vienu un to pašu masku. Tātad šis misters Arks nav nekāda svarīgā persona, ko?

—  Nezinu, ko jūs saucat par «svarīgu personu», bet, ja īsta drosme, lieliska amata prasme un nelokāma uzticība karalim, pēc jūsu vērtējuma, kapteini Hovard, kaut ko nozīmē, tad Henrijs Arks drīz komandēs fregati.

—  Varbūt, ja vien ir droša pārliecība, ka viņš to ir pelnījis, — turpināja Pirāts ar tik apburošu smaidu un tik pieglaimīgā balsī, ka pa pusei izkliedēja nelāgo iespaidu, ko bija radījusi viņa izlikšanās, — vēstulē uz Angliju varu aizlikt kādu vārdu par labu šim jaunajam cilvēkam.

—  Ak Dievs, kaut es drīkstētu atklāt viņa slepenā uzdevuma būtību! — kaismīgi iesaucās lādzīgais vecais jūrnieks, kas jau bija gandrīz aizmirsis savu spēji radušos nepatiku. — Tomēr jūs varat droši teikt, ka tas ir godpilns un bīstams uzdevums un tiek veikts vienīgi viņa augstības pavalstnieku labā. Pirms kādas stundas es jau nodomāju, ka tas ir nesekmīgi izpildīts. Kapteini Hovard, vai jūs bieži paceļat augšējās buras, apakšējās tajā laikā atstājot satītas uz rājām? Man kuģis tādā izskatā atgādina mētelī ģērbušos cilvēku, kas aizmirsis uzvilkt bikses.

— jūs domājat to gadījumu ar grotbramburu, kad pirmo reizi pamanījāt mani?

— Tieši to. Mēs ieraudzījām tālskatī jūsu stengas, bet pēc tam bijām pilnīgi izlaiduši jūs no acīm, līdz beidzot kāds no sargmatrožiem ieraudzīja to jūsu plandošo audekla gabalu. Taisnību sakot, tas bija vismaz dīvaini un varēja izraisīt nepatīkamas sekas.

— O, es bieži tā daru, lai mani uzskatītu par savādnieku. Savādība ir gudrības pazīme. Bet arī es esmu atsūtīts uz šejieni ar īpašu uzdevumu.

— Un tas būtu? — tieši noprasīja viņa sarunu biedrs, pārāk vientiesīgi, lai slēptu nemieru, ko pauda viņa drūmais skatiens.

— Meklēt kuģi, kas mani noteikti paceltu ļoti augstu, ja vien man palaimētos to nejauši sastapt. Kādu joni es domāju, ka jūs esat tas meklētais džentlmenis, un, ticiet man, ja jūsu signāli nebūtu bijuši tik nepārprotami, starp mums būtu izcēlies kaut kas nopietns.

— Par ko jūs, lūdzu, mani noturējāt, ser?

— Ne par ko citu kā par bēdīgi slaveno blēdi Sarkano Pirātu.

—  Velns parāvis! Vai tiešām jūs domājat, kapteini Hovard, ka šajos ūdeņos peld kāds laupītāju kuģis, kas varētu sacensties ātrumā ar «Bultu»? Kam būtu tādas buras, tādi masti un tik ideāls korpuss? Par godu jūsu kuģim, ser, es ceru, ka nekļūdījās neviens cits kā tikai kapteinis.

— Daru jums zināmu, ka, līdzko mēs bijām piegājuši tik tuvu, ka varēja izlasīt jūsu signālus, vismaz puse no maniem labākajiem matrožiem bija naidīgi noskaņoti pret jums, Bignal. jūs tik ilgi esat bijis prom no mājām, ka jūsu «Bulta» sāk izskatīties pēc pirātu kuģa. Jūs to varbūt nemanāt, bet es jums kā draugs apgalvoju, ka tā tas ir.

— Ja nu jūs parādāt man to godu, noturot manu kuģi par jūras laupītāju kuģi, — atbildēja vecais jūrnieks, slēpdams dusmas aiz atjautīgas ironijas, kas savilka viņa lūpas atturīgā vīpsnā, — tad jūs varbūt uzskatīsit šo godājamo džentlmeni par pašu Belcebulu.

To teikdams, kapteinis, kuru bija aizskāris šis tik apkaunojošais salīdzinājums, norādīja viesim uz cilvēku, kas ienāca kajītē bez klauvēšanas, ar privileģētas personas tiesībām, bet tik klusiem soliem, ka gandrīz vai nevarēja sadzirdēt. Nemierīgi paskatījies uz negaidīto apmeklētāju, iedomātais karaļa virsnieks nevilšus piecēlās un kādu brīdi likās pilnīgi pazaudējis apbrīnojamo spēju valdīt pār saviem muskuļiem un nerviem, kura bija palīdzējusi tik labi nospēlēt viņam šo maskarādi. Tomēr Pirāts tik ātri atguva savaldību, ka apjukums palika nepamanīts, un viņš mierīgi, ar sev piemītošo laipnību un pieklājību atņēma padzīvojuša, lēnprātīga un pazemīga izskata cilvēka sveicienu.

— Spriežot pēc apģērba, ser, šis džentlmenis ir jūsu kapelāns, — viņš teica, paklanījies pretī svešajam.

— Jā, ser. Cienījams, godīgs cilvēks, ko es nekaunos saukt par savu draugu. Admirālis bija tik laipns, ka pēc trīsdesmit gadu pārtraukuma atlaida viņu man līdzi šajā ceļojumā, un, kaut arī mans kuģis nav no vislielākajiem, es ceru, ka viņam te ir tikpat ērti kā uz flagmaņa. Šis džentlmenis, doktor, ir viņa augstības kuģa «Antilope» godājamais kapteinis Hovards. Man nav vajadzības gari un plaši stāstīt par viņa ievērojamajiem nopelniem, tāpēc ka amats, ko viņš ieņem, būdams tik jauns, pats par sevi ir pietiekama liecība.

Pirmo reizi palūkojoties uz iedomāto dižciltīgās dzimtas atvasi, garīdznieka skatiens pauda izbrīnu, taču tas nebija uzkrītošāks par apjukumu, kas bija pavīdējis viņa jaunā paziņas sejā un nozudis daudz ātrāk. Sen pieradis izjust cieņu pret augstdzimušiem, vecais vīrs lēnprātīgi paklanījās, bet, kā likās, neuzskatīja par vajadzīgu teikt kaut ko vairāk par sveicinājuma vārdiem. Pirāts rāmi pagriezās pret kajītes saimnieku un turpināja sarunu.

— Kapteini Bignal, — viņš teica ar parasto pievilcību, kas šim cilvēkam tā piestāvēja, — mans pienākums ir rīkoties saskaņā ar jūsu priekšlikumu. Es braucu atpakaļ uz savu kuģi, un, ja mums, kā es sāku saprast, šajos ūdeņos ir viens un tas pats uzdevums, mēs varam bez steigas pārdomāt sadarbības plānu, kas, jūsu vadībā pienācīgi izstrādāts, var palīdzēt mums novest kopīgo lietu līdz galam.

Juzdamies loti pagodināts par tādu cieņu pret viņa gadiem un rangu, «Bultas» komandieris izrādīja jaunajam paziņam vēl lielāku viesmīlību un aizgāja savas laipnības izpausmēs tik tālu, ka ielūdza viņu tajā pašā dienā mazliet vēlāk pusdienās. Visi pārējie piedāvājumi tika pieklājīgi atraidīti, bet ielūgumu pusdienās Pirāts pieņēma un tad atvadījās, aizbildinoties, ka viņam jāatgriežas uz sava kuģa, lai izvēlētos no virsniekiem viscienīgākos piedalīties apsolītajā goda mielastā. Lai cik enerģisks un trakgalvīgs pēc rakstura bija vecais jūras vilks un patiešām nopelniem bagātais Bignals, viņš pārāk ilgi bija dienējis trūkumā un dzīvojis nepazīts, lai gluži cilvēcīgi nesapņotu par grūti pelnīto un ilgi gaidīto paaugstinājumu. Būdams pēc dabas godavīrs, viņš tomēr neizlaida no acīm nevienu iespēju, kā sasniegt šo svarīgo mērķi. Tāpēc nav ko brīnīties, ka viņa atvadas no tik ietekmīga augstmaņa iedomātā dēla bija sirsnīgākas nekā sagaidīšana. Pirāts ar klanīšanos un visādiem labvēlības apliecinājumiem tika pavadīts no kajītes līdz klājam. Uzkāpis uz klāja, viesis aši pārlaida aizdomīgu, varbūt ari bažīgu skatienu daudzo pie trapa sastājušos ļaužu sejām, bet tūlīt atkal nomierinājās un centās izlikties augstprātīgs, lai neradītu šaubas par šo lomu komēdijā, ko viņam bija ienācis prātā nospēlēt. Tad, draudzīgi paspiedis roku godājamajam, pamatīgi piezābakotajam vecajam jūrniekam, viņš, atvadoties no tā jaunākajiem virsniekiem, pa pusei augstprātīgi, pa pusei vēlīgi piemeta roku pie cepures. Pirāts jau kāpa iekšā laivā, kad kapelāns ar ļoti nopietnu izskatu kaut ko iečukstēja ausī savam kapteinim. Tas steigšus paaicināja atpakaļ prombraucēju, neiedomājami svinīgi lūgdams vēl kādu bridi veltīt viņam uzmanību. Atļāvis abiem pavest sevi nostāk, Pirāts stāvēja un gaidīja, ko viņiem labpatiks teikt, ar tādu aukstasinību, kas šajos neparastajos apstākļos darīja godu vina nerviem. /

— Kapteini Hovard, — iesāka sirsnīgais Bignals, — vai uz jūsu kuģa ir kāds garīdznieks?

— Divi, ser, — atbildēja Pirāts.

— Divi! Jau viens garīdznieks ir retums uz karakuģa. Bet, ņemot vērā sakarus galmā, šis puisis varētu dabūt arī bīskapu, — nomurmināja Bignals. — Šajā ziņā jūs, jaunais cilvēk, esat laimīgs, tāpēc ka es par sava godājamā drauga sabiedrību esmu pateicību parādā drīzāk vecai draudzībai nekā ieražai. Tomēr viņš vēlētos, lai ielūgto vidū būtu ari jūsu kapelāns, pareizāk sakot — abi kapelāni.

— Apsolu, ka visi mana kuģa svētie cilvēki ieradīsies pie jums, Bignal.

— Es domāju, ka neesmu aizmirsis pieminēt arī jūsu pirmo palīgu.

— O, dzīvs vai miris, bet viņš noteikti būs pie jums, — atbildēja Pirāts ar tik negaidītu kaismi, ka abi klausītāji nodrebēja aiz pārsteiguma. — Bet tagad vēlreiz uz redzēšanos.

No jauna paklanījies, Pirāts tāpat kā iepriekš bez steigas gāja uz trapu un, kāpjot lejā, lūkojās uz «Bultas» takelāžu ar tādu sejas izteiksmi, ar kādu petit-mattre* mēdz apskatīt nule iebraukuša provinciāla tērpu. Kapteinis dedzīgi atkārtoja savu uzaicinājumu un atvadām sirsnīgi māja ar roku, tādējādi, neko nenojaušot, Jaudams aizbēgt cilvēkam, par kura sagūstīšanu viņš būtu saņēmis ilgi gaidīto un vēl tālo paaugstinājumu, pēc kura klusībā tiecās nežēlīgi pieviltas cerības izsīkstošo ilgu pilns.

28. nodaļa

Bez pamata lai apsūdz mani, Gods godam viņiem atbildēšu.

V. Šekspīrs. Koriolāns

— jā, — nomurmināja Pirāts, kad viņa laiva paīrās zem karaļa kreisera pakaļgala, — jā, es un mani virsnieki nobaudīsim jūsu gardumus, bet ēdieni būs tādi, ka šiem karaļa algotņiem būs maz prieka no tiem! Airējiet dūšīgi, zēni, airējiet, pēc kādas stundas jūs saņemsit atlīdzību, vandoties pa šā muļķa pieliekamajiem.

Alkatīgie jūras laupītāji ar mokām apslāpēja prieka izsaucienus, lai saglabātu savaldību, ko vēl prasīja šī izlikšanās spēle, un ļāva vaļu satraukumam, airēdami ar divkāršu sparu, lai ātrāk atgrieztos uz kuģa. Pēc brīža visi dēkaiņi atkal bija drošībā «Delfīna» lielgabalu apsardzībā.

Līdzko Pirāts atkal bija uzkāpis uz klāja, pēc viņa nievīgā izskata ļaudis saprata, ka pienācis laiks rīkoties.

Brīdi viņš pakavējās uz kvarterklāja, ar skarbu līksmi pārlaizdams skatienu savai enerģiskajai komandai, tad ātri iegāja kajītē, piemirsis, ka nodevis to citu rīcībā, vai arī uztraukumā neņemdams vērā šo apstākli. Piepešs un briesmīgs gonga sitiens darīja zināmu ne vien kapteiņa klātbūtni, bet arī viņa noskaņojumu.

—Pasaki pirmajam palīgam, ka es viņu gaidu! — viņš pavēlēja atsauktajam matrozim.

Tajā īsajā brīdī, kad Pirāts gaidīja savas pavēles izpildi, viņš, kā likās, mēģināja tikt galā ar dusmu uzliesmojumu, kas viņu smacēja. Bet, kad kajītes durvis atvērās un viņa priekšā nostājās Vailders, visneuzticīgākais un visuzmanīgākais vērotājs veltīgi meklētu kapteiņa vaibstos viņa dvēseles dziļumos notiekošās drausmās cīņas pēdas. Atguvis savaldību, viņš tūlīt atcerējās, ka nelūgts ielauzies vietā, ko pats pavēlējis uzskatīt par neaizskaramu. Tikai tagad viņš ieraudzīja drebošās sievietes un, redzot viņu sejās pārlieku skaidri izlasāmās šausmas, steidza atvainoties un izskaidrot savu rīcību.

— Gribēdams ātrāksatikt draugu, — viņš teica, — esmu aizmirsis, ka man ir viešņas, kuras man ir tā laime uzņemt, lai gan es diezgan slikti pildu savus pienākumus.

— Lai nu paliek atvainošanās, ser, — cienīgi iebilda misis Vilisa. — Lai mēs neuztvertu jūsu ielaušanos tik asi, esiet tik laipns un uzvedieties kā saimnieks.

Pirāts vispirms lūdza apsēsties dāmas, tad, acīmredzot uzskatīdams, ka apstākļi pieļauj nelielu atkāpi no pieņemtajām normām, laipni smaidīdams, deva arī Vailderam zīmi apsēsties.

— Viņa augstības meistariem ir gadījies palaist šajos ūdeņos arī sliktākus kuģus nekā «Bulta», — viņš zīmīgi iesāka, it kā cerētu, ka sarunu biedrs sapratīs viņa vārdu apslēpto jēgu, — bet par tā komandieri viņa ministri būtu varējuši ielikt acīgāku cilvēku.

—   Kapteinis Bignals ir drošsirdīgs un godīgs jūrnieks.

—   Droši vien. Atņemiet viņam šīs divas īpašības, un nekas liels nepaliks pāri. Viņš liek man saprast, ka ir atsūtīts uz šiem platuma grādiem speciāli meklēt kuģi, par kuru mēs visi esam dzirdējuši gan labu, gan Jaunu. Es runāju par Sarkano Pirātu.

Misis Vilisa neviļus nodrebēja, bet Gertrūde pēkšņi satvēra guvernanti aiz rokas; runātājs to redzēja, taču izlikās, ka nav neko manījis. Tikpat apbrīnojamu savaldību parādīja Vailders, kas atbildēja ar tādu aukstasinību, ka pat neuzmanīgākam vērotājam nerastos aizdomas.

— Vina brauciens būs bīstams, lai neteiktu — neveiksmīgs.

— Var gadīties, ka gan tāds, gan tāds. Un tomēr viņš lolo cerības uz lieliem panākumiem.

—  Viņš, tāpat kā visi, varbūt maldās attiecībā uz meklējamā cilvēka raksturu.

—   Kādā zinā maldās?

/

—   Domādams, ka satiks parastu jūras laupītāju, rupju, mantkārīgu, tumsonīgu un nepielūdzamu kā visi…

— Kuri visi, ser?

—  Es gribēju teikt — kā visi viņa amata brāļi, bet jūrnieks, par kuru mēs runājam,stāv galvas tiesu augstāk par viņam līdzīgiem.

—  Sauksim viņu, mister Vailder, tādā vārdā, kādā viņu sauc visi, — par pirātu. Bet vai nav savādi, ka tāds pieredzējis jūrnieks atklimtis uz šiem klusajiem ūdeņiem, meklējot kuģi, kam droši vien jāturas pie dzīvākiem jūrasceļiem?

/

— Varbūt tas dzinis pēdas šim kuģim pa šaurumiem starp salām un sekojis tam pa kursu, kuru ieturam tas redzēts pēdējo reizi.

—   Var jau būt, — domīgi piekrita Pirāts. — Jūsu nepārspējamais jūrnieks prot aprēķināt vēja spēku un straumju ātrumu un jūtas brīvi kā putns gaisā. Tomēr, lai pazītu kuģi, ir vajadzīgs kaut vai tā apraksts.

Lai kā pūlējās, Vailders tomēr nespēja izturēt sarunu biedra caururbjošo skatienu un nodūra acis.

— Varbūt viņam ir šīs ziņas, — viņš atbildēja.

—  Varbūt. Viņš patiešām man deva iemeslu domāt, ka viņa aģentam ir izdevies uzzināt ienaidnieka noslēpumu. Viņš lika man to skaidri saprast un atzina, ka viņa panākumi ir atkirīgi no tā cilvēka izveicības un lietpratības, kurš, bez šaubām, kaut kādā īpašā veidā ziņo par savu dienesta biedru rīcību.

— Vai kapteinis nosauca viņa vārdu?

— Nosauca.

— Un tas bija…

— Henrijs… Arks alias Vailders.

—  Liegties ir veltīgi, — teica mūsu varonis, lepni pieceldamies, tādējādi mēģinot nomaskēt neērtības izjūtu, kas īstenībā pārņēma viņu. — Redzu, ka jūs zināt, kas es esmu.

— Nelietīgs nodevējs, ser!

— Kapteini Heideger, te jūs varat nesodīti apvainot mani.

Pirātam izdevās ar milzu piepūli apspiest dusmu uzplūdus, bet viņa sejā atspoguļojās velnišķīgs nicinājums.

— Dariet zināmu arī to saviem priekšniekiem, — viņš teica ar dzēlīgu izsmieklu. — Šis jūras briesmonis, kas gremdē neapbruņotus zvejniekus, izlaupa neaizsargātus piekrastes ciemus un bēg no karaļa Džordža karoga kā čūskas, kuras glābjas savās alās, izdzirdējušas cilvēka soļus, bezbailīgi izsaka visu, ko domā, tikai pusotrsimt laupītāju apsardzībā un sēžot drošībā savā kajītē. Varbūt viņš zina arī to, ka elpo to pašu gaisu, ko miermīlīga sieviete.

Bet cilvēks, pret kuru bija vērsts šis nicinājums, jau bija atguvies no pārsteiguma, un no viņa nevarēja izdabūt ne asu atbildi, ne lūgumu saudzēt. Mierīgi sakrustojis rokas uz krūtīm, Vailders vienkārši atbildēja:

— Es uzņēmos šo risku, lai paglābtu okeānu no Jaunuma, ko līdz šim nekādi nav izdevies iznīcināt. Es zināju, cik tas ir bīstami, un nebaidīšos no soda.

—  Protams, nebaidīsities, ser! — iesaucās Pirāts, tik sirdīgi iezveldams pa gongu, it kā viņa rokā būtu milža spēks. — lekaliet ķēdēs nēģeri un viņa drauģeli un nekādā ziņā nejaujiet viņiem ar vārdiem vai signāliem sazināties ar to otru kuģi.

Kad pēc labi pazīstamā aicinājuma signāla ienākušais matrozis bija aizsteidzies izpildīt bargo pavēli, Pirāts atkal pagriezās pret viņa priekšā nesatricināmā apņēmībā stāvošo cilvēku.

—  Mister Vailder,— viņš turpināja, — šī sabiedrība, kurā jūs tik nodevīgi esat iezadzies, dzīvo saskaņā ar saviem likumiem, un jau tajā pašā brīdī, kad mani ļaudis uzzinās, kas jūs īsti esat, jūs kopā ar saviem nožēlojamajiem līdzdalībniekiem karāsities pie rājas. Man tikai jāpaver šīs durvis, jāpavēstī par jūs nodevību un jānodod jūs komandas maigajā gādībā.

— Jūs to nedarīsit, nē, nedarīsit! — blakām iesaucās kāda balss, kas lika nodrebēt pat viņa dzelzs nerviem. — Jūs esat aizmirsis, kas saista cilvēkus, bet jūsu sirdī nav vietas nežēlībai. Piesaucot jūsu vislaimīgākās bērnu dienas, piesaucot bērnībā pieredzēto maigumu un žēlsirdību, piesaucot svēto un viszinošo būtni, kas neatstāj neatriebtu no nevainīgā galvas nokritušu matu, es lūgtin lūdzu jūs rimties, iekāms neesat aizmirsis savu milzīgo atbildību. Nē, jūs nebūsit… nevarat, neuzdrīkstēsities būt tik nežēlīgs.

—  Bet kādu likteni viņš gatavoja man un maniem biedriem, īstenojot šo blēdīgo nodomu? — aizsmakušā balsī jautāja Pirāts.

— Viņa pusē ir Dieva un cilvēka likums, — turpināja misis Vilisa, tāpēc ka tā bija viņa. — Ar manu muti runā saprāts, un es zinu, ka žēlsirdība klauvē pie jūsu sirds. Viņa rīcību attaisno šis mērķis un motīvs, turpretī jūsu rīcību neattaisno ne debesu, ne zemes likumi.

— Tā ir pārdroša runa asinskāra, nežēlīga jūras laupītāja ausīm, — teica Pirāts, paskatīdamies apkārt tik lepni, it kā gribētu uzsvērt savu pārliecību, ka runātāja paļaujas uz pilnīgi pretējām viņa īpašībām nekā minētās.

— Tā ir patiesības runa, un jūs nevarat palikt kurls pret maniem vārdiem. Ja…

—  Apklustiet, kundze! — Pirāts pārtrauca, mierīgi izstiepdams pret viņu roku. — Mans lēmums bija gatavs jau tajā pašā brīdī, un to nespēs grozīt ne iebildumi, ne bailes no sekām. Mister Vailder, jūs esat brīvs. Kaut arī jūs neesat kalpojis man tik uzticīgi, kā biju cerējis, jūs man iemācījāt, kā var vilties cilvēkos, un tā man būs laba mācība līdz kapa malai.

Vailders stāvēja, pašpārmetumu plosīts un pazemots. Mākslotā aukstasinība vairs nemaskēja viņa dvēseles cīņu, kas atspoguļojās vaibstos kā apkaunojuma un skumju sajaukums. Bet šīs dvēseles mokas nebija ilgas.

— Varbūt jums nav zināms mans galamērķis, kapteini Heideger, — viņš teica. — Runa bija par dzīvības atņemšanu jums un jūsu komandas iznīcināšanu vai izklīdināšanu.

— Kā jau to prasa iesakņojušās paražas tajā pasaules daļā, kas, būdama stipra, apspiež citus. Ejiet, ser, atgriezieties uz sava īstā kuģa. Es atkārtoju — jūs esat brīvs.

— Es nevaru atstāt jūs, kapteini Heideger, nepateicis ne vārda sev par attaisnojumu.

— Kā? Vai tad vajātais, uzrādītais un notiesātais jūras laupītājs drīkst gaidīt kādus paskaidrojumus? Vai tikumīgam karaļa kalpam ir vajadzīgs viņa saprātīgais spriedums?

—  Ņirgājieties un pārmetiet, kā jums labpatīk, ser, mani jūsu vārdi nespēj aizskart, tomēr es negribu jūs atstāt, kaut vai daļēji neizkliedējis nicinājumu, ko es, jūsuprāt, esmu pelnījis.

— Runājiet droši, ser, jūs esat mans viesis.

Visdzēlīgākās nievas nebūtu sāpinājušas sirdsapziņas pārmetumu mocīto Vailderu dziļāk kā šī cēlsirdīgā rīcība, tomēr viņš savaldīja savas jūtas un turpināja:

—  Tas jums nav nekas jauns, ka prastas tenkas ir piešķīrušas jūsu rīcībai un raksturam tādas krāsas, kas

nebūt neiedveš cienu.

/

—  Varat mani nomelnot pēc sirds patikas, — ātri pārtrauca Pirāts, bet drebošā balss liecināja, cik dziļi viņu ar savu nosodījumu ievainojuši tie, kurus viņš, liekas, bija nicinājis.

—  Ja jau esmu sācis runāt, kapteini Heideger, tad teikšu tikai taisnību. Kas tur ko brīnīties, ka, aizrāvies ar dienestu flotē, kuru jūs pats savā laikā uzskatījāt par godājamu, es biju gatavs riskēt ar dzīvību un, ja gribat, pat izlikties, lai izpildītu uzdevumu, kas veiksmes gadījumā tiktu ne vien atalgots, bet arī atzinīgi novērtēts? Ar tādām jūtām es uzsāku šo avantūru, bet, Dievs mans liecinieks, es vēl nebiju lāgā ķēries pie šīs lietas, kad jūsu cēlā paļāvība mani gandrīz vai atbruņoja.

— Un tomēr jūs neatteicāties no sava nodoma.

— Es nevarēju rīkoties citādi, — turpināja apsūdzētais, uzmezdams acis sievietēm. — Ņūportā es turēju savu solījumu, un, ja abi mani matroži toreiz būtu atlaisti no jūsu kuģa, es nekad vairs nebūtu spēris kāju uz šā klāja.

— Es gribu jums ticēt, jaunais cilvēk. Man šķiet, ka es saprotu jūsu rīcības motīvus. Tā ir bijusi viena smalka spēle, un kādreiz jūs nevis nožēlosit, bet priecāsities, ka esat to zaudējis. Ejiet, ser, laiva jūs aizvedīs uz «Bultu».

— Nemaldiniet sevi, kapteini Heideger, domājot, ka jūsu augstsirdība nejaus man izpildīt manu pienākumu. Līdzko es ieraudzīšu tā kuģa komandieri, es tūlīt paziņošu viņam, kas jūs esat.

—   Esmu tam gatavs.

—   Un es nesēdēšu, rokas klēpī salicis, kad sāksies kauja. Ja jums tīk, es varu te nomirt un ar dzīvību samaksāt par savu kļūdu, bet tajā pašā brīdī, kad būšu brīvībā, es nenovēršami kjūšu jūsu ienaidnieks.

— Vailder! — iesaucās Pirāts, pasmaidīdams un dedzīgi satverdams viņa roku. — Būtu mēs iepazinušies agrāk! Bet nav ko velti žēlot. Ejiet. Ja mani vīri dabūs zināt patiesību, visi mani mēģinājumi pierunāt būs tikpat kā

čuksti viesuļvētrā.

/

— Es neuzkāpu uz «Delfīna» viens.

— Vai ar to nepietiek, ka es jums dāvāju brīvību un dzīvību? — jautāja Pirāts, soli atkāpdamies.

— Kāds labums var būt no jaukas, nevarīgas un nelaimīgas būtnes uz kuģa, kam ir tāda nodarbošanās kā «Delfīnam»?

— Vai tiešām man ir jābūt uz visiem laikiem šķirtam no cilvēces labākās dajas sabiedrības? Ejiet, ser. Ja arī es esmu pazaudējis tikumu, tad atstājiet man vismaz tā tēlu.

—  Kapteini Heideger, kādreiz jūs, es ceru, no sirds nākošo cēlāko jūtu uzplūdā apsolījāt rūpēties par šīm sievietēm.

— Es jūs sapratu, ser. Tas, ko es toreiz teicu, nav un ari netiks aizmirsts. Bet uz kurieni jūs vestu savas celabiedres? Vai viens kuģis atklātā jūrā nav tikpat drošs kā otrs? Vai tiešām man ir atņemtas tiesības pašam izvēlēties draugus? Atstājiet mani, ser, ejiet… Nevilcinieties, kamēr vēl varat izmantot manu atļauju braukt projām.

—  Es neatstāšu tos, kas ir manā aizbildniecībā, — apņēmīgi sacīja Vailders.

— Mister Vailder… man gan laikam būtu jāsauc jūs par leitnantu Arku, — atteica Pirāts. — Nejokojieties ar manu labsirdību, tas var beigties slikti.

— Dariet ar mani, ko gribat; es vai nu miršu tepat, vai arī aizbraukšu kopā ar tiem, ar kuriem ierados.

—  Ser, iepazīšanās, ar ko jūs lepojaties, notika tajā pašā laikā, kad manējā. Kāpēc jūs domājat, ka viņas izvēlēsies tieši jūs par savu aizstāvi? Varbūt esmu maldījies un slikti pildījis savus pienākumus, ja viņām ir iemesls gausties, kopš viņu laime un miers ir manā gādībā. Sakiet pati, daiļā, — kuru no mums jūs izvēlētos par aizstāvi?

—  Lieciet mani mierā, lieciet mierā! — iesaucās Gertrūde, aizsegdama acis, it kā baidītos no viņa mānīgā smaida, ar ko viņš tuvojās, kā no baziliska [75] skatiena. — O, ja jūsu sirdī mājo līdzjūtība, tad ļaujiet mums atstāt šo kuģi!

Lai cik lieliski šis cilvēks, pret kuru viņa izjuta neatvairāmu nepatiku, parasti valdīja pār savām jūtām, viņam nekādi neizdevās noslēpt dziļi pazemojošā aizvainojuma izteiksmi, ar kādu viņš klausījās Gertrūdē. Pirāta sejā parādījās samocīts smaids, un, pūlēdamies apslāpēt uzbudinājumu, viņš nočukstēja:

—  Esmu iemantojis visu apkārtējo nosodījumu, un man par to būs dārgi jāmaksā. Kundze, jūs un jūsu apburošā aizbilstamā varat rīkoties, kā jums pašām tīk. Šis kuģis un kajīte ir jūsu rīcībā, bet, ja gribēsit mūs pamest, jūs pieņems citi.

—  Mēs, sievietes, jūtamies drošas tikai labvēlīgajā likuma paspārnē, — teica misis Vilisa. — Kaut Dievs…

— Pietiek! — viņu aprāva Pirāts. — Jūs brauksit kopā ar savu draugu. Kad visi būs mani atstājuši, mana sirds būs tikpat tukša kā šis kuģis.

— Vai jūs mani saucāt? — kāds klusi iejautājās viņam blakus, un šī balss bija tik žēlabaina un lēnprātīga, ka nevarēja palikt nesadzirdēta.

— Roderik, — Pirāts steigšus atsaucās, — kāp lejā, tur tev būs ko darīt. Atstāj mūs, mīļais Roderik. Atstāj mani uz īsu brīdi.

Un it kā gribētu pēc iespējas ātrāk darīt galu šai ainai, viņš atkal uzsita pa gongu. Tad tika dota pavēle nolaist laivā Fidu un nēģeri, kā arī viešņu trūcīgo bagāžu. Kad šie rīkojumi bija izpildīti, viņš ar mākslotu laipnību pavadīja guvernanti cauri izbrīnīto matrožu baram līdz bortam un noraudzījās, lai viņa kopā ar savu audzēkni un Vailderu bez misēkļiem nokāptu laivā. Abi jūrnieki sēdās pie airiem, Pirāts klusuciešot pamāja ar roku ardievas un pazuda no acīm tiem, kam viņu atbrīvošana likās tikpat fantastiska un brīnumaina kā vairums pēdējo nedēlu notikumu. /

Tomēr Vailderam vēl skanēja ausīs draudi, ka viņiem var uzbrukt «Delfīna» komanda. Viņš ar nepacietīgu žestu lika saviem pavadoņiem naskāk cilāt airus un prasmīgi stūrēja laivu tā, lai drīzāk būtu pasargāts no jūras laupītāju lielgabaliem. Kad viņi bija paslīdējuši zem «Delfīna» pakaļgala, Pirāts aizsmakušā balsī uzrunāja «Bultas» komandieri.

—  Es nosūtu jums daļu uzaicināto viesu, — viņš teica, — un viņu vidū visu svēto, kas bija uz mana kuģa.

Brauciens bija īss: atbrīvotie pat nepaspēja sakārtot savas domas, kad jau bija jākāpj uz karaļa kreisera.

—  Kungs, apžēlojies! — iesaucās Bignals, pa borta lūku ieraudzījis, ka viņa viesi ir sievietes. — Kungs, apžēlojies par mums abiem, vikār! Tas vieglprātīgais jauneklis ir atsūtījis mums brunču pāri, un to šis pagāns sauc par savām svētajām būtnēm! Viegli iedomāties, kur viņš nogrābis tādus dārgumus, bet nebēdājiet, doktor: kad apkārt piecas asis [76] dziļš ūdens, mēs itin viegli varam aizmirst jūsu amata tērpu.

Pēc «Bultas» vecā kapteiņa jokainajiem smiekliem varēja noprast, ka viņš gandrīz vai ir noskaņots piedot pārdrošā jaunā virsnieka izlēcienu, apsolot, ka neļaus ne niecīgākajām šaubām izjaukt šā mirkļa jautrību. Bet, kad uz klāja parādījās Gertrūde, pietvīkusi no nupat pārdzīvotā uztraukuma un starodama savas nevainības piemīlībā, jūras vilks sāka berzēt acis aiz pārsteiguma, kas nebūtu daudz lielāks, ja pie viņa kājām būtu no debesīm patiešām nokritusi viena no Pirāta pieminētajām būtnēm.

— Ak tu cietsirdīgais nelietis! — iesaucās godājamais jūrnieks. — Novest neceļos tādu jaunu un piemīlīgu meiteni! Ā, ko es redzu! Zvēru pie savas dzīvības, tas taču mans leitnants! Ko tas nozīmē, mister Ark? Kādi brīnumu laiki mūs piemeklējuši?

Vārgs kliedziens, kas nāca no pašas guvernantes sirds, un klusa, skumja atbalss no garīdznieka lūpām pārtrauca tālākos kapteiņa Bignala sašutuma un izbrīna izpaudumus.

—  Kapteini Bignal, — ierunājās garīdznieks, rādīdams uz drebošo sievieti, kas bija atbalstījusies uz Vaildera rokas, lai noturētos kājās, — goda vārds, attiecībā uz šo dāmu jūs esat maldījies. Pēdējo reizi mēs tikāmies pirms vairāk nekā divdesmit gadiem, bet lieku galvu ķīlā par viņas šķīstumu un godīgumu.

— Vediet mani uz kajīti, — čukstēja misis Vilisa.

— Gertrūde, mīlulīt, kur mēs atrodamies? Vediet mani uz

kādu klusāku vietiņu.

/

Viņas lūgums tika izpildīts, un dāmas ar saviem pavadoņiem nozuda ziņkārīgajiem skatītājiem, kas drūzmējās uz klāja. Te satrauktā guvernante puslīdz atguvās un viņas klīstošais skatiens apstājās pie kapelāna lēnprātīgajiem vaibstiem.

—  Cik novēlojusies un sirdi plosoša satikšanās! — viņa sacīja, piespiezdama pie lūpām viņa roku. — Gertrūde, šis džentlmenis ir tas garīdznieks, kas mani salaulāja ar cilvēku, kurš kādreiz bija visas manas dzīves lepnums un laime.

—   Nesērojiet, ka esat viņu zaudējusi, — čukstēja godājamais garīdznieks, tēvišķā maigumā noliekdamies pār viņas krēslu. — Viņš agri aizgāja no jums, bet viņa nāve bija tāda, kādu varēja vēlēties visi, kas viņu mīlēja.

— Un nepalika neviena, kas nodotu atmiņas par viņa labo slavu, viņa vārdu nākamajām paaudzēm. Sakiet, mīļais Merton, vai šajā pārbaudījumā nav saskatāms likteņa pirksts? Vai man nav jāzemojas tā priekšā par sodu, ka neesmu klausījusi mīlošam, kaut arī stūrgalvīgam tēvam? Nevienam nav lemts izdibināt visaugstākā noslēpumus. Mums pietiek ar to, ka mēs mācāmies pakļauties viņa, valdnieka, gribai, neapšaubot viņa taisnīgumu.

— Bet vai nebūtu pieticis ar vienu dzīvību? — turpināja guvernante, kuras nomāktā balss liecināja, cik ļoti labprāt viņa gribētu aizmirst garīdznieka aizrādījumu.

— Vai man vajadzēja pazaudēt visu?

—Attopieties, kundze! Viss, kas ir noticis, ir noticis ar gudru ziņu un, es ticu, mūsu labā.

— Jums taisnība. Es aizmirsīšu visus šos bēdīgos notikumus, tikai ne pati savu likteni. Bet kur un kā jūs, cienījamais un labsirdīgais Merton, esat dzīvojis kopš tā laika, par ko mēs runājam?

—  Esmu tikai pazemīgs un vienkāršs klejojoša ganāmpulka gans, — nopūzdamies atteica lēnprātīgais kapelāns. — Esmu izbraukājis daudzas tālas jūras un savos ceļojumos nejauši saticis daudz dīvainu seju un vēl dīvaināku raksturu. Pavisam nesen es atgriezos no Austrumiem tajā puslodē, kur pirmo reizi ieraudzīju dienas gaismu, un dabūju mūsu augstāko priekšnieku atļauju pavadīt mēnesi uz kuģa, ar kura kapteini esmu draugos vēl ilgāk nekā ar jums.

— Jā, jā, kundze, — apstiprināja Bignals, ko mazliet bija aizkustinājis viss redzētais, — pagājis jau gandrīz pusgadsimts kopš tā laika, kad mēs abi ar vikāru skraidījām kopā kā zēni, un šajā braucienā mēs bieži uzspodrinām vecās atmiņas. Esmu laimīgs, ka mūsu sabiedrību ar savu klātbūtni pagodinājusi tik cienījama dāma.

— Šī dāma ir nelaiķa kapteiņa meita un mūsu vecā komandiera, kontradmirāļa de Leisija dēla atraitne, — steigšus iejaucās garīdznieks, it kā zinātu, ka uz drauga labi domāto godīgumu var paļauties vairāk nekā uz viņa apdomību.

—  Es pazinu viņus abus: drosmīgi cilvēki un īsti jūrnieki bija! Es priecājos iepazīties ar jūsu draudzeni, Merton, bet divkārt laimīgs esmu redzēt viņu kā jūsu

minēto džentlmenu atraitni un meitu.

/

—DeLeisijs… — kāda balss iečukstēja ausī guvernantei.

— Likums man dod tiesības nēsāt šo vārdu, — atbildēja tā, kuru mēs arī turpmāk sauksim par misis Vilisu, ilgi un sirsnīgi spiezdama pie krūtīm savu raudošo audzēkni. — Plīvurs ir negaidot norauts, un nav vērts vairs glabāt šo noslēpumu. Mans tēvs bija flagmaņa kapteinis. Apstākli spieda viņu atstāt mani tava jaunā radinieka sabiedrībā biežāk, nekā viņš to būtu darījis, ja būtu varējis paredzēt sekas. Bet es pārāk labi zināju, cik lepns un nabadzīgs ir tēvs, lai Jautu viņam kļūt par mana likteņa lēmēju, jo man, nepiedzīvojušai meitenei, šķiršanās no mīļotā bija briesmīgāka par viņa dusmām. Šis džentlmenis mūs slepeni salaulāja, un neviens no mūsu vecākiem nezināja par šīm saitēm. Nāve…

Atraitnei aizlūza balss, un viņa deva zīmi kapelānam turpināt stāstu.

—  Nebija pagājis ne mēnesis, kad misters de Leisijs un viņa sievastēvs krita vienā kaujā, — pusbalsī turpināja Mertons. — Bet jūs, dārgā kundze, nezināt viņa bojāejas skumjos sīkumus. Es biju vienīgais viņu nāves liecinieks, jo man bija uzdots rūpēties par viņiem abiem kaujas jūklī. Viņu asinis sajaucās, un jūsu tēvs, svētot jauno varoni, pats to nezinādams, svētīja savu dēlu.

— O, es pievīlu šo cēlo cilvēku un esmu par to bargi sodīta! — iesaucās atraitne nožēlas uzplūdumā. — Sakiet, Merton, — vai viņš vispār uzzināja par manām laulībām?

—  Nē. Misters de Leisijs nomira pirmais, nolaidis galvu uz krūtīm jūsu tēvam, kas viņu mīlēja kā miesīgo dēlu, bet tobrīd viņu prātus nodarbināja citas domas, nevis veltīga skaidrošanās.

—Gertrūde, — dobjā, nožēlas pilnā balsī teica guvernante, — mums, vājajam dzimumam, miers ir tikai padevībā, bet laime — paklausībā.

—Tas viss ir pagājis, — teica raudošā meitene, — viss ir pagājis un aizmirsts. Es esmu jūsu meita — jūsu Gertrūde, kuru jūs audzinājāt.

— Harij Ark! — iesaucās Bignals, nokāsēdamies tik sparīgi, ka viņu varēja sadzirdēt uz klāja, satvēra pārakmeņojušos leitnantu pie rokas un vilka viņu projām. — Kāds velns apsēdis to puisi! Jūs aizmirsāt, ka visu šo laiku es zinu par jūsu piedzīvojumiem tikpat maz kā viņa augstības premjerministrs par navigāciju. Kādēļ jūs esat te, uz karaļa kreisera, kad es domāju, ka tēlojat pirātu? Un kā tas nāk, ka tam augstdzimušajam vējagrābslim ir tik lieliska sabiedrība un tik skaists kuģis?

Vailders dziļi ievilka elpu, kā cilvēks, kas mostas no jauka sapņa un nelabprāt ļauj vest sevi projām no vietas, kur neapnikdams varētu palikt uz visiem laikiem.

29. nodaļa

/

Lai mani veic, tad kauli būs ko pārdot.

V. Šekspīrs. Henrijs IV

«Bultas» komandieris un viņa apjukušais leitnants nebija paguvuši bilst ne vārda, kad jau bija uzkāpuši uz kvarterklāja. Vailders vispirms ar acīm sameklēja Pirāta kuģi. Tur jau tas bija redzams ar visām savas apbrīnojamās konstrukcijas skaidrajām un skaistajām proporcijām. Bet tas vairs nestāvēja uz vietas kā tad, kad viņi to bija atstājuši: rājas bija pagrieztas, un, vējam iepūšot burās, staltā peldošā būve bija sākusi graciozi, kaut arī ne visai ātri, kustēties. Taču šajā kustībā nebija manāma ne mazākā steiga, kas liecinātu par mēģinājumu aizbēgt. Gluži otrādi, visas augšējās buras bija ierēvētas, un matroži rosīgi laida lejā uz klāja mazākos apaļkokus, bez kuriem nevarēja iztikt, izplešot buras, kas bija nepiecie-

u-a, 417 šamas gaitas paātrināšanai. Vailders novērsās nepatīkamā priekšnojautā, jo labi zināja, ka tā prasmīgi jūrnieki gatavojas sīvai kaujai.

—Āre, jūsu Sentdžeimsas jūrnieks ir pacēlis trīs marsburas un nolaidis bezānburu, it kā būtu jau aizmirsis, ka pusdieno pie manis un ka viņa vārds atrodams mūsu flotes komandieru saraksta vienā galā, bet mans — otrā, — rūca neapmierinātais Bignals. — Bet gan jau viņš, es ceru, iegriezīsies pie mums, kad ēstgriba atgādinās, ka ir pusdienlaiks. Viņš varēja arī uzvilkt karogus aiz cieņas pret pakāpē vecāko, un tas nebūt neapkaunotu viņa muižnieka godu. Bet, Dieva vārds, Harij Ark, ar savām rājām viņš gan rīkojas lieliski! Es jums galvoju, ka uz viņa kuģi ir atsūtīts kāds puisis, kas pielikts viņam par aukli kā pirmais palīgs, un gan jau viņš visu pusdienu laiku plātīsies, sak, «mans kuģis tā un šitā» un «man nekad tā negadās». Nu, vai man nav taisnība, ser? Vai viņa palīgs nav jūrnieks caur un cauri?

— Reti kurš zina jūraslietas labāk par tā kuģa kapteini, — atbildēja Vailders.

—  Lika pagaidīt! Jūs esat runājis ar viņu par šīm lietām, mister Ark, un viņš ir aizguvis dažus «Bultas» manevrus. Es tikpat labi kā citi redzu, kur tas suns aprakts.

— Ticiet man, kapteini Bignal, ir bīstami uzskatīt šo neparasto cilvēku par nezinātāju.

— Jā, jā, tagad es sāku viņu saprast. Šis kucēns ir zobgalis un nolēmis paņirgāties par, kā viņš saka, vecās skolas jūrnieku. Vai man nav taisnība, ser? Vai viņš pirms šā brauciena ir nobaudījis sāļo ūdeni?

—  Viņš ir īsts jūras iemītnieks un jau vairāk nekā trīsdesmit gadu peld pa viļņiem. •

—  Te nu viņš jūs, Harij Ark, ir pamatīgi apvedis ap stūri. Viņš pats man teica, ka viņam tikai rit paliks divdesmit trīs gadi.

— Viņš ir jūs apmānījis, ser, goda vārds.

— Šaubos, mister Ark, var jau mēģināt, bet tas nav tik viegli izdarāms. Sešdesmit četru gadu vecumā cilvēks ir krietni pieņēmies prātā. Var jau gadīties, ka neesmu pienācīgi novērtējis šā jaunekļa lietpratību, bet, kas attiecas

uz vina vecumu, tad tur tā kļūda nevar būt nekāda lielā.

/ ' /

Bet, pie velna, uz kurieni viņš stūrē? Vai tad pirms pusdienām uz karakuģa nepieciešams, lai augstdzimusī māmiņa apsietu viņam slienautiņu?

—  Škatieties! Viņš patiešām attālinās no mums! — iesaucās Vailders tādā sajūsmā, kas vērīgākā komandierī nekā kapteinis Bignals būtu modinājusi aizdomas.

— Ja es vēl protu atšķirt kuģa pakaļgalu no priekšgala, tad tas, ko jūs sakāt, ir taisnība, — diezgan atturīgi atbildēja kapteinis Bignals. — Paklausieties, mister Ark, es gribu pamācīt tam švaukstam, kā cienāmi augstāki virsnieki, un uztaisīt mazu troksnīti, lai ierosinātu viņa ēstgribu. Dieva vārds, es to izdarīšu, un lai viņš uzraksta par šiem manevriem savā nākamajā depešā priekšniecībai. Uzbrasējiet pakaļējās rājas, ser! Ja šis godājamais puisietis grib sarīkot burāšanas sacensības, tad lai neapvainojas, ka citi arī grib tajās piedalīties.

Sardzes virsnieks izpildīja pavēli, un pēc brīža arī «Bulta» sāka iet uz priekšu, lai gan «Delfīnam» pilnīgi pretējā virzienā. Vecais vīrs bija stāvā sajūsmā par pieņemto lēmumu un izrādīja gandarījumu, ļaudams vaļu sev raksturīgajiem jautrajiem, skaļajiem smiekliem. Viņš bija tik apmierināts ar savu joku, ka aizmirsa to, kas vēl nesen bija pilnīgi pārņēmis viņa prātu, un nedomāja par sarunas turpinājumu tik ilgi, kamēr abi kuģi, ieturēdami katrs savu kursu, ātrā gaitā nebija ievērojami attālinājušies viens no otra.

14- 419

— Lai viņš ieraksta to savā kuģa žurnālā, — turpināja viegli sakaitināmais vecais jūrnieks, atgriezies tajā vietā, kur vēl joprojām stāvēja Vailders. — Kaut arī manam kokam ne visai patīk gatavot vardes, tas, kas nobaudījis viņa maltīti, zina, ka tādu pavāru var pameklēt. Dieva vārds, zēn, tagad viņam būs krietni jāpapūlas, ja viņš uzņems mūsu kursu. Bet kā tas gadījās, ka jūs nokļuvāt uz viņa kuģa? To jūs vēl neesat pastāstījis.

— Pēc tam kad jūs saņēmāt manu pēdējo vēstuli, ser, es cietu katastrofu.

—   Kā? Vai tiešām Devijs Džons krita tā sarkanā džentlmeņa nagos?

— Šī nelaime notika ar Bristoles kuģi, uz kura es biju

uzmunsturēts par tādu kā pirātu aģentu. Viņš lēni, bet

noteikti iet uz ziemeļiem.

/

—  Lai tas jaunais švīts iet! Vakariņas garšos labāk. Tātad jūs uzņēma viņa augstības kuģis «Antilope». Jā, tagad es visu saprotu. Dodiet vecam jūras vilkam kursu un kompasu, un viņš vistumšākajā naktī atradīs ceļu uz ostu. Bet kā tas nācās, ka šis misters Hovards izlikās nezinām jūsu vārdu, ser, ieraugot to manu virsnieku sarakstā?

—   Nezinām! Vai tad viņš izlikās nezinām? Varbūt…

/

—   Nesakiet neko vairāk, mans drosmīgais draugs, nesakiet neko, — Vailderu pārtrauca viņa apdomīgais, bet ātri sakaitināmais komandieris. — Es pats esmu piedzīvojis tādas negaidītas neveiksmes, bet mēs stāvam augstāk par tām un tādām bezkaunībām. Tādiem kā mēs abi, kas savu virsnieka patentu esam godam nopelnījuši baltās un nebaltās dienās, nav ko kaunēties. Sasodīts, vienu tādu iznireli es kādreiz ēdināju veselu nedēļu, bet, kad nejauši sastapu Londonā, viņš sāka blenzt pāri ielai uz baznīcu tā, lai vientiesis noticētu, ka tāds pienapuika kaut ko sajēdz no arhitektūras. Izmetiet to no prāta, Harij. Ar mani ir notikušas vēl ļaunākas lietas, kad es jums saku.

— Uz viņa kuģa mani pazina ar izdomātu vārdu, — ar grūtībām piebilda Vailders. — Pat šīs dāmas, kas kopā ar mani izglābās no grimstošā kuģa, nepazina mani ar citu vārdu.

— Tas bija gudri darīts. Galu galā ne jau kundziska augstprātība neļāva tam jauneklim jūs pazīt. Ko es redzu — misters Fids! Esiet sveicināts atkal uz «Bultas»!

— Es jau atļāvos apsveikt pats sevi, jūsu žēlastība, — atbildēja marša vīrs. — Kuģis ir labs, kapteinis ir drosmīgs, un komanda ir sakomplektēta braša, bet, pēc manām domām, ja runa ir par manu labo slavu, tad labāk braukt ar kuģi, kas nebaidās uzrādīt dokumentus, kad rodas tāda vajadzība.

Vailders sarka un bālēja kā vakara debesis, un viņa acis skraidīja uz visām pusēm, cenšoties nesadurties ar viņa vecā drauga neizpratnes pilno skatienu.

—  Es laikam īsti nesapratu, par ko šis cilvēks runā, mister Ark. Karaļa flotē katrs virsnieks, no kapteiņa līdz bocmanim, vienkāršas apdomības dēļ ņem līdzi jūrā savu patentu, citādi viņš var nokļūt tikpat neērtā situācijā kā pirāts.

— Tieši to es arī gribēju teikt, ser, bet jūsu žēlastība ir skolots cilvēks un vairāk pieradis izvēlēties vārdus. Mēs ar Gvineju esam bieži pārrunājuši šo lietu un ne vienreiz vien, kapteini Bignal, nonākuši pie nopietnām pārdomām. «Iedomājies, ka viens no viņa majestātes kuģiem uzskrien virsū šim kuģim un mēs nonākam līdz kautiņam. Ko tādi kā mēs lai dara tādā negadījumā?» — «Kā — ko?» saka melnais. «Stāvēsim pie lielgabaliem blakus misteram Harijam,» viņš saka. Es, protams, to neapstrīdu, bet, piedodiet, ka izsakos tā jūsu un jūsu žēlastības klātbūtnē, atļaušos piebilst, ka, pēc manas vājās saprašanas, daudz iepriecinošāk ir tikt nogalinātam uz godīga kuģa nekā uz laupītāju kuģa klāja.

—  Laupītāju? — iesaucās komandieris, iepletis acis un atvēris muti.

—  Kapteini Bignal, — ierunājās Vailders, — varbūt esmu nepiedodami vainīgs jūsu priekšā, ka tik ilgi klusēju, bet, kad dzirdēsit manu stāstu, jūs man varbūt piedosit. Tur redzamais kuģis pieder ievērojamajam Sarkanajam Pirātam… Nē, es jūs ļoti lūdzu, tās labestības vārdā, kuru jūs man tik ilgi esat parādījis, uzklausiet mani un tad nosodiet pēc sava prāta.

Nopietnā un vīrišķīgā tonī teiktie Vaildera vārdi lika iekarsīgajam sirmgalvim apvaldīt augošo sašutumu. Viņš klusi un uzmanīgi noklausījās īso, bet skaidro stāstu par sava leitnanta piedzīvojumiem, un Vailders vēl nebija beidzis, kad kapteinis jau bija pa pusei atzinis patiešām cēlās jūtas, kas bija liegušas jauneklim nodot cilvēku, kurš bija izturējies pret viņu patiešām augstsirdīgi.

—  Nudien apbrīnojami! — viņš iesaucās, kad stāstītājs bija beidzis. — Trakoti žēl, ka tik godīgs puisis ir tik nelabojams nelietis. Bet, Harij, mēs tomēr nedrīkstam atļaut viņam aiziet brīvībā: mūsu lojalitāte un morālais pienākums to aizliedz. Mums jāpagriež kuģis un jādzenas viņam pakaļ. Ja ar vārdiem neizdosies vest viņu pie prāta, tad es neredzu citas zāles kā vienīgi bliezienus.

— Baidos, ka tas nav mūsu pienākums, ser, — nopūzdamies atbildēja jaunais cilvēks.

— Tas ir ētikas jautājums. Tātad tas pļāpīgais kucēns, ko viņš atsūtīja pie manis, nemaz nav kapteinis! Bet pēc izskata un manierēm viņš atgādina džentlmeni, šajā ziņā mani nav iespējams apvest ap stūri. Esmu pārliecināts, ka jauns dīkdienis no krietnas ģimenes, citādi viņš nebūtu mācējis tik labi tēlot tādu atvasi. Mums jāmēģina paturēt viņa vārdu noslēpumā, mister Ark, lai uz viņa draugiem nekristu ne mazākais kauna traips. Mūsu aristokrātijas pīlāri, kaut arī mazliet ieplaisājuši un noplukuši, tomēr ir troņa balsti, un mums neklājas izlikt pūļa apskatei viņu nepilnības un vājības.

— Cilvēks, kas apmeklēja «Bultu», bija pats Pirāts.

— Ko? Sarkanais Pirāts uz mana kuģa… tieši manā klātbūtnē! — neviltotās šausmās iesaucās vecais jūrnieks. — Nu gan jūs, ser, jokojaties ar mani, izmantojot manu labdarību.

—  Esmu jums pārāk daudz pateicības parādā, lai atļautos tādu nekaunību! Bet es svinīgi apzvēru, ser, ka tas bija viņš pats.

— Kaut kas prātam neaptverams! Brīnumi bez brīnumiem! Viņa maskarāde, man jāatzīst, ir bijusi veiksmīga, ja jau viņam ir izdevies apmānīt tādu cilvēku seju pazinēju kā es. Kur tad bija, ser, pinkainā vaigubārda un pērkonīgā balss? Es nebūt neredzēju to ķēmīgo briesmoni, par kādu viņš izdaudzināts.

— Tas viss nav nekas vairāk kā izpušķotas parastās baumas. Baidos, ser, ka mūsu visbriesmīgākie un visbīstamākie netikumi slēpjas zem gaužām pievilcīgas ārienes.

— Bet viņš arī augumā nav sevišķi padevies, ser.

— Viņa ķermenis nav liels, bet tajā slēpjas milža dvēsele.

— Un jūs domājat, mister Ark, ka tas ir tas pats kuģis, kas mums uzbruka marta ekvinokcijas laikā?

— Es zinu, ka tieši tas.

— Paklausieties, Harij, jūsu dēļ es esmu gatavs izturēties augstsirdīgi pret šo neģēli. Reiz viņam izdevās aizbēgt, kad mēs vētrā pazaudējām grotmastu, bet tagad pūš spirgts ceļavējš, ar ko var droši rēķināties, un jūra ir mierīga. Tāpēc viņš būs manās rokās, līdzko es viņu dabūšu rokā, līdzko to gribēšu, jo galu galā man neliekas, ka viņš nopietni domātu par bēgšanu.

—  Baidos, ka jums ir taisnība, — atzina Vailders, nevilšus izteikdams vārdos savas slepenās domas.

—  Cīnīties viņš nevar, tāpēc ka viņam nav nekādu izredžu uzvarēt, bet, tā kā viņš liekas esam pavisam citāds, nekā esmu iedomājies, tad pamēģināsim uzsākt sarunas. Vai jūs nebūtu ar mieru darīt viņam zināmu manu priekšlikumu? Bet varbūt viņš var nožēlot savu savaldību?

—  Es galvoju, ka viņš tur solījumu! — dedzīgi iesaucās Vailders. — Lai izšauj lielgabals aizvēja pusē. Paturiet prātā, ser, ka visiem šiem signāliem ir jābūt draudzīgiem — uzvelciet grotmastā pamiera karogu, un es uzņemšos jebkuru risku, lai tikai viņš atgrieztos sabiedrības klēpī.

—  Dieva vārds, tā vismaz būs kristīga rīcība, — atbildēja komandieris pēc neilgām pārdomām, — un, kaut arī mēs par šo uzvaru netiksim iecelti bruņinieku kārtā, tur augšā mums tomēr ierādīs labākas vietas.

Kad šis lēmums bija pieņemts, līdzjūtīgais «Bultas» kapteinis, kurā bija arī kaut kas no sapņotāja, kopā ar savu leitnantu aizrautīgi ķērās pie tā izpildes. Stūre tika iegriezta vējā, un, kuģim griežoties apkārt, no priekšgala lūkas aizvēja pusē izšāvās liesmu mēle, raidot pāri viļņiem parasto draudzīgo signālu un darot zināmu, ka tie, kas vada šo kuģi, grib uzsākt pārrunas ar tālumā redzamo kuģi. Tajā pašā brīdī masta galā sāka plīvot neliels balts karogs, bet Anglijas karogs no slīpās buras rājas tika nolaists. Pusminūte pēc šiem signāliem aizritēja satrauktās gaidās. Tomēr neziņa drīz vien izgaisa. No Pirāta kuģa izvēlās dūmu mākonis, un viņu ausis sasniedza atbildes šāviena dobjais būkšķis. Augstu virs kuģa kā dūja, kas plivina spārnus, sāka plandīt tāds pats baltais karogs, bet pie rājas, kur parasti izkar kreisera nacionālo pazīšanas zīmi, neredzēja nevienu karogu.

— Tam zellim pietiek nekaunības mūsu klātbūtnē iet ar pliku karogkātu, — teica Bignals, pievērsdams Vaildera uzmanību šim apstāklim kā zīmei, kas sola panākumus sarunās. — Prātīgi pieiesim viņam tuvāk un nolaidīsim jums laivu.

«Bultu» iegrieza citā halzē un, lai paātrinātu gaitu, pacēla papildu buras. Kad attālums starp kuģiem bija uz pusi mazāks par lielgabala šāviena attālumu, Vailders ierosināja, ka labāk būtu apstāties, lai viņu rīcība neliktos naidīga. Jūrā nekavējoties nolaida laivu, tajā sakāpa matroži, priekšgalā nostiprināja parlamentāriešu karogu un paziņoja leitnantam, ka viss ir sagatavots vēstneša uzņemšanai.

r

—  Nododiet viņam šo paziņojumu par mūsu spēkiem, mister Ark, jo viņš, saprātīgs cilvēks būdams, pats redzēs, kādas priekšrocības tas mums dod, — teica kapteinis, jau kuro reizi atkārtojis garās un plašās pamācības. — Ja viņš pieņems visus manus nosacījumus, es domāju, jūs varat apsolīt, ka pagātne tiks aizmirsta; katrā ziņā pasakiet, ka es izmantošu visu savu ietekmi, lai vismaz viņš personīgi tiktu attaisnots. Lai Dievs jums stāv klāt, manu zēn! Pacentieties neizplāpāties, kādi bojājumi mums tika nodarīti tajā marta sadursmē, kaut arī… jā… tajā laikā, zināt, gan plosījās briesmīgs vējš. Ardievu! Vēlu veiksmi.

Kad viņš bija beidzis, laiva atīrās no kuģa, un pēc īsa brīža Vailders vairs nedzirdēja viņa pamācības.

Mūsu varonim pietika laika pārdomāt neparasto situāciju, kādā viņš patlaban bija nokļuvis, tāpēc ka līdz vēl aizvien tālajam kuģim bija krietni ko airēt. Pāris reizes Vailderam uzmācās nelielas šaubas, vai viņš rīkojas pareizi, bet šīs domas atkāpās, atceroties, cikcēls savās jūtās ir cilvēks, kam viņš bija uzticējis savu likteni. Lai gan situācija bija sarežģīta un kutelīga, piebraucis tuvāk Pirāta kuģim, ko pamatoti varēja nosaukt par okeāna pērli, Vailders uz brīdi aizmirsa, cik bīstams ir viņam veicamais

' r

uzdevums.

—  Lieciet nost airus, puiši, — viņš teica, dodams matrožiem zīmi apstādināt laivu, — lieciet nost airus! Mister Fid, vai tu kādreiz esi redzējis slaidākus mastus un labāk pielāgotas buras?

Marsa vīrs, kas rīkojās ar pakaļgala airi, palūkojās pār plecu un, iebāzis aiz vaiga lielgabala stobra vīkšķim līdzīgu zelēkļa pikuci, atbildēja bez vilcināšanās.

—  Man vienalga, kas to dzird, — viņš sacīja, — bet, vai nu to taisījuši godīgi ļaudis vai bandīti, es tūlīt pēc atgriešanās uz «Bultas» pateicu vīriem, ka viņi var mēnesi nonīkt Spīthedā, taču neatradīs tik vieglu un tik parocīgu stūresratu, kāds redzams uz šā skrējēja. Tā takelāža ir stingra kā nesenīt savilkta meitenes korsete, bet visi bloki ir savā vietā gluži kā acis jaukajā sejiņā. To tauvu cauri fokburas blokam ir izvilcis Ričards Fids, bet par grotmastu ir parūpējies Gvineja; ņemot vērā, ka viņš ir nēģeris, es teikšu, ka viss izdarīts tip-top.

—  Kuģis ir skaists caur un cauri! — dziļi nopūzdamies, atzina Vailders. — Nu, vīri, liekas airos! Vai jūs domājat, ka esmu atbraucis uz šejieni mērīt okeāna dziļumu?

t

Sava leitnanta paskubināti, matroži sarosījās, un drīz vien laiva piestāja pie kuģa. Līdzko Vailders spēra kāju uz klāja, viņš uz brīdi apstājās, ieraudzījis pretī vēršamies ļaunos un draudīgos skatienus, bet Pirāts, kurš kā parasti augstprātīgs un valdonīgs stāvēja uz kvarterklāja, ar savu klātbūtni iedrošināja mūsu varoni iet tālāk pēc tik īsas vilcināšanās, ka to neviens pat nepamanīja. Viņš nebija paguvis lāgā atvērt muti, kad Pirāts deva zīmi klusēt un sekot uz kajīti.

—  Komandai ir radušās aizdomas, mister Ark, — iesāka Pirāts, kad viņi bija palikuši divatā, uzsvērdams viesa vārdu. — Aizdomas pieņemas spēkā, bet pagaidām viņi diez vai zina, kam ticēt. Tādus divu kuģu manevrus viņi nav raduši redzēt, un atskan balsis, kas pa kluso palaiž jums ne visai labvēlīgas baumas. Jūs esat rīkojies neapdomīgi, atgriežoties pie mums, ser.

—  Es ierados pēc sava komandiera pavēles un šā karoga aizsardzībā.

—  Mēs ne sevišķi ņemam vērā šīs pasaules vispārpieņemtās paražas un varam arī neatzīt jūsu tiesības šajā jaunajā lomā, bet, ja jau jūs esat ieradies ar kādu ziņu, tad tā, es pieļauju, ir domāta manām ausīm.

— Nevienam citam. Bet mēs neesam vieni, kapteini Heideger.

— Zēnam nepievērsiet uzmanību, viņš ir man akli uzticīgs.

—  Tās ziņas es gribētu darīt zināmas jums vienīgajam.

— Roderiks ir nedzirdīgs kā šis masts, — mierīgi un apņēmīgi teica Pirāts.

— Tādā gadījumā man jārunā, lai notiek kas notikdams. Ja jūs nodosit savu kuģi ar visu proviantu, apbruņojumu un munīciju pilnīgi neskartu, tad viņš apmierināsies ar to, ka paņems desmit ķīlniekus no matrožiem, kurus jūs izvēlēsities pats lozējot, un vienu no virsniekiem; pārējos viņš ir ar mieru vai nu pieņemt karaļa dienestā, vai palaist, lai iet kur kurais, meklējot slavējamāku vai vismaz drošāku nodarbošanos.

— Tā nu ir īsta valdnieka augstsirdība! Man laikam jāloka ceļi un jāskūpsta klājs tā priekšā, kura lūpas pasludina tādu žēlastību!

— Es tikai atkārtoju sava komandiera vārdus, — Vailders pietvīkdams turpināja. — Viņš arī apsola izmantot visu savu ietekmi, lai panāktu piedošanu jums personiski ar nosacījumu, ka jūs vairs nesauksit sevi par angli.

— Pēdējais jau ir izdarīts, bet vai drīkstu zināt, kāpēc tāda pretimnākšana izrādīta man, kura vārds ir tik ilgi bijis pasludināts ārpus likuma?

— Kapteinis Bignals ir dzirdējis par jūsu augstsirdīgo izturēšanos pret viņa virsnieku un laipnību, ar kādu jūs

esat uzņēmis vina senā dienesta biedra meitu un atraitni.

/ /

Viņš atzīst, ka baumas nav bijušas gluži taisnīgas pret jums.

Ar ārkārtīgu gribas piepūli Pirātam izdevās savaldīt līksmo satraukumu, kas atspoguļojās viņa sejā, un viņš turpināja pilnīgi mierīgi un nesatricināmi.

— Tātad viņš ticis apkrāpts, ser? — Pirāts jautāja, kā iedrošinādams Vailderu runāt tālāk.

— Jā, to viņš ir gatavs atzīt. Paziņojot varas iestādēm par šiem vispārējiem maldiem, viņš cer panākt jums apsolīto amnestiju un gaišākas nākotnes izredzes.

—  Un vai tiešām tikai tādēļ, lai sagādātu viņam prieku, man krasi jāmaina visi savi paradumi, jāatmet stihija, kas man kļuvusi nepieciešama kā gaiss, un, galvenais, jāatsakās no cildinātās privilēģijas saukt sevi par britu?

— Jā, tāda ir viņa prasība. Šīm ziņām par mūsu spēkiem, ar kurām jūs pats, ja vēlaties, varat iepazīties, ir jāpārliecina jūs, ka pretošanās ir bezcerīga, un, pēc viņa domām, jāpiespiež jūs pieņemt viņa noteikumus.

—  Bet kādas ir jūsu domas? — ar parasto uzsvaru jautāja Pirāts, paņemdams papīru. — Izlūdzos piedošanu, — viņš steigšus piebilda, skatīdamies sarunu biedra nopietnajā sejā, — par jokiem nevietā.

Pirāts ātri pārlaida acis papīram, vienu vai divas reizes izrādīdams zināmu interesi par dažiem tajā minētajiem punktiem.

— Vai tagad redzat, ka neesmu veltīgi mēģinājis jūs pārliecināt par mūsu pārākumu? — jautāja Vailders, kad Pirāts pacēla acis no papīra.

— Redzu.

— Un vai drīkstu jautāt, kāda būs jūsu atbilde uz šo priekšlikumu?

— Vispirms pasakiet, kādu padomu dod jūsu sirds. To taču iesaka tas otrs.

— Kapteini Heideger, — nopietni teica Vailders, — es nemēģināšu slēpt, ka gadījumā, ja es pats būtu varējis piedāvāt šos noteikumus, tie noteikti būtu izteikti citādiem vārdiem, bet kā cilvēks, kas glabā dziji slēptas atmiņas par jūsu augstsirdību, kā cilvēks, kas pat ienaidnieku nelabprāt spiestu rīkoties negodīgi, es lūdzu jūs piekrist. Piedodiet, ja teikšu, ka, nesen tiekoties, man bija pamats domāt, ka pašreizējais stāvoklis jums nenes ne slavu, ne apmierinājumu, pēc kura cilvēki tik ļoti ilgojas, un ka jūs pats to saprotat.

— To nu gan es nedomāju, ka mistera Harija Vaildera personā iegūšu tik prasmīgu advokātu! Vai jums vēl kas sakāms, ser?

— Nē, — atbildēja sarūgtinātais vēstnesis.

— Jā, jā, viņam ir ko teikt, — turpat blakus Pirātam ierunājās klusa, satraukta balss. — Viņš vēl nav izpildījis ne pusi sava uzdevuma, ja vien nav aizmirsis svēto pienākumu.

— Šis zēns bieži sapņo nomodā, — grīni smaidīdams, aprāva Pirāts. — Reizēm viņš savas neko neizteicošās domas ietērpj vārdos.

—Manas domas nav neko neizteicošas, — skaļākā un

' r

drošākā balsī turpināja Roderiks. — Ja jums ir dārgs viņa miers un laime, neatstājiet viņu. Atgādiniet par viņa senču slaveno vārdu, par viņa jaunību, par maigo un nevainīgo būtni, kuru viņš kādreiz tik karsti mīlēja un kuras piemiņu dievina pat tagad. Pasakiet viņam to visu, jo jūs protat runāt, un, zvēru pie savas dzīvības, viņa ausis un sirds atvērsies jūsu vārdiem.

— Tas zenkis ir traks!

/ /

— Neesmu vis traks, bet, ja arī esmu sajucis prātā, tad no noziegumiem un briesmām, kas ir ap tiem, kurus es mīlu. O, mister Vailder, neatstājiet viņu! Kopš jūs esat mūsu vidū, viņš atkal kļuvis līdzīgs tam, kas bija agrāk. Ņemiet atpakaļ vārdus par savu spēku, draudi viņu tikai nocietinās. Pārlieciniet viņu kā draugs: kā atriebības sludinātājs jūs neko nepanāksit. Jūs nepazīstat šā cilvēka neganto dabu, citādi jūs nemēģinātu apturēt straumi. Nu, sakiet viņam kaut ko, jo viņa acis jau kļūst laipnākas.

— Tas ir no žēluma, ka tavs prāts iet grīstē, zēn.

— Ja tas vienmēr būtu bijis tik skaidrs kā šobrīd, Volter, tad nevienam nebūtu vajadzējis runāt ar tevi

manā vietā. Mani vārdi tad tiktu ņemti vērā, mana balss

/ '

būtu bijusi pietiekami skaļa, lai to sadzirdētu. Kādēļ jūs klusējat? Viens vienīgs vārds var viņu glābt.

— Vailder, šo bērnu ir nobiedējis jūsu lielgabalu un cilvēku skaits. Viņš baidās jūsu svaidītā valdnieka dusmu. Ejiet, dodiet viņam vietu savā laivā un uzticiet viņu sava kapteiņa žēlastībai.

—Nē, nē! — iekliedzās Roderiks. — Es tevi neatstāšu, negribu, nespēju atstāt! Tu man esi palicis vienīgais visā pasaulē.

— Jā, — turpināja Pirāts, kura māksloto mieru bija nomainījis skumjš domīgums, — patiešām būtu labāk, ja viņš ietu projām. Redzat, te ir daudz zelta; uzticiet zēnu tai apbrīnojamajai sievietei, kas jau ir nomodā par gandrīz tikpat nevarīgu būtni, kaut arī varbūt ne tik…

—  …grēcīgu! Nebaidieties izrunāt šo vārdu, Volter.

Esmu pelnījis šo epitetu un uzklausīšu to bez drebēšanas. Paskaties, — Roderiks sacīja, paņemdams smago maisu un ar nievīgu smaidu paceldams to virs galvas, — es varu to aizmest, bet saite, kas mani vieno ar tevi, nav saraujama.

! To teikdams, zēns piegāja pie atvērtā loga, atskanēja plunkšķis, un dārgumi, kuru būtu pieticis, lai apmierinātu mērenas rocības cilvēka vajadzības, uz laiku laikiem nozuda dzelmē. «Bultas» leitnants steigšus pagriezās, lai vājinātu Pirāta dusmas, taču laupītāju barveža vaibstos neatspoguļojās nekādas citas emocijas kā vienīgi žēlums, ko nespēja noslēpt pat vienaldzīgais smaids.

— Roderiks nebūtu uzticams mantzinis, — viņš teica.

—  Tomēr vēl nav par vēlu atdot viņu draugiem. Pazaudēto zeltu var atgūt, bet, ja ar zēnu notiks kāda nopietna nelaime, es to nekad sev nepiedošu.

— Tad nelaidiet viņu prom no sevis, — nomurmināja Roderiks, kura spars, šķiet, bija izsīcis. — Ejiet, mister Vailder, laiva jūs gaida. Ilgāk palikt te nav nozīmes.

— Baidos, ka tev ir taisnība, — atbildēja mūsu varonis, kas visu sarunas laiku bija līdzjūtīgi skatījies uz zēnu.

—  Es ļoti baidos, ka tev ir taisnība! Bet, tā kā es esmu ieradies kā vēstnesis, tad jūsu uzdevums, kapteini Heideger, ir dot atbildi uz manu priekšlikumu.

Pirāts paņēma viņu zem rokas un aizveda uz tādu vietu, no kurienes varēja pārredzēt visu klāju. Norādījis uz rājām un pievērsis sarunu biedra uzmanību tam, cik maz buru ir pacelts, viņš vienkārši teica:

—  Ser, jūs esat jūrnieks un pēc visa redzētā varat spriest par maniem nodomiem. Es nedz meklēšu tikšanos ar jūsu izdaudzināto kreiseri, nedz arī vairīšos no tā.

30. nodaļa

/

… nostādi šo Skotu zemes velnu Man pretī, virs pret vīru, ka to sniedz Mans šķēps. Ja tad viņš izbēg, lai ar Dievs ! Tam piedod.

»

V. Šekspīrs. Makbets

— Jūs droši vien esat atvedis Pirāta piekrišanu. Vai viņš ar prieku pieņem manus noteikumus? — ar tādiem izsaucieniem vēstnesi sagaidīja «Bultas» kapteinis, līdzko tas bija uzkāpis uz klāja.

— Es neatvedu neko citu kā tikai tiešu noraidījumu.

— Bet vai jūs parādījāt manu papīru? Tas nav iespējams, mister Ark, ka jūs būtu izlaidis no prāta tik svarīgu dokumentu.

— No prāta netika izlaists nekas, ko man atgādināja vispatiesākās rūpes par viņa drošību, kapteini Bignal. Un tomēr viņš atsakās pieņemt jūsu noteikumus.

—  Varbūt viņš iedomājas, ser, ka mums ir bojāta takelāža? Varbūt viņš cer aizbēgt ar savu ātro burinieku?

— Vai tas izskatās pēc bēgšanas? — jautāja Vailders, rādīdams uz gandrīz nekustīgi stāvošā «Delfīna» kailajiem mastiem. — Vienīgais, ko es varēju panākt, bija solījums, ka viņš neuzbruks pirmais.

—  Cik augstsirdīgs jauneklis, Dieva vārds! Tāds ir pelnījis uzslavu par mērenību! Viņš negrib, ka viņa trokšņaino blēžu kompāniju apdraudētu angļu karakuģa lielgabali, tāpēc ka viņš izjūt nelielu cieņu pret sava valdnieka karogu. Paklausieties, mister Ark, šo apstākli mēs ņemsim vērā, kad viņš stāsies krimināltiesas priekšā. Nostādiet vīrus pie lielgabaliem, ser, un pagrieziet kuģi

apkārt, lai ar vienu rāvienu izbeigtu šo muļķošanos, citādi viņš vēl atsūtīs laivu pārbaudīt mūsu patentus.

—  Kapteini Bignal, — iesāka Vailders, pavezdams savu komandieri vēl tālāk no matrožiem, kas varētu viņus noklausīties, — man šķiet, jūs pats esat bijis liecinieks, ka esmu uzticīgi kalpojis un klausījis jūsu pavēlēm. Ja mani agrākie nopelni piešķir man kaut cik drosmes dot padomu tik pieredzējušam cilvēkam kā jūs, tad es lūdzu jūs mazliet pagaidīt.

— Pagaidīt! Vai tiešām Henrijs Arks vēl svārstās, vai pildīt pienākumu un pieņemt sava karaļa, vēl vairāk — visas cilvēces ienaidnieku izaicinājumu?

—  Jūs mani nesaprotat, ser. Es svārstos tāpēc, lai neaptraipītu mūsu karogu, nevis izvairītos no kaujas. Mūsu ienaidnieks, mans ienaidnieks, zina, ka, kļūdams mūsu gūsteknis, viņš kā atlīdzību par savu kādreizējo augstsirdību saņems tikai laipnību. Bet man vajadzīgs lailcs, kapteini Bignal, lai sagatavotu «Bultu» kaujai, kas prasīs visu spēku sasprindzinājumu, un nodrošinātu uzvaru, kas maksās dārgi.

— Bet ja viņš aizbēgs…

—  Zvēru pie savas dzīvības, ka viņš nemēģinās to darīt. Es gan pazīstu šo cilvēku, gan zinu viņa lielās kaujasspējas. Pēc pusstundas mēs būsim gatavi, nezaudējot cieņu un negrēkojot pret saprātu.

Vecais jūrnieks negribīgi piekāpās, taču vēl ilgi purpināja, ka angļu karakuģim ir kauna lieta neuzbrukt šim visnekautrīgākajam no pirātiem un nesakaut viņu ar vienu vienīgu triecienu. Pieradis, ka šajā vecumā tāda atklāta jūrnieka bramanība nereti kļūst par savdabīgu rotu patiešām vīrišķīgi stingrai apņēmībai, Vailders ļāva viņam pukstēt pēc sirds patikas, bet pats pa to laiku pildīja vissvarīgākos no saviem tiešajiem pienākumiem.

Atkal tika dota pavēle sagatavot kuģi kaujai, un komanda atsaucās tajā līksmajā noskaņojumā, ar kādu jūrnieki uzņem jebkuras nozīmīgas pārmaiņas savā nemierīgajā arodā. Starp citu, maz kas vairs bija darāms, jo galvenie sagatavošanas darbi bija pabeigti, abiem kuģiem satiekoties pirmo reizi. Tad atskanēja signāls, kas aicināja ieņemt vietas, un sākās nopietnāka un draudzīgāka gatavošanās neizbēgamajai kaujai. Kad arī tā bija galā, artilēristi stāvēja pie lielgabaliem, matroži — pie brasēm, virsnieki — pie savām baterijām, un kuģis atkal gāja uz priekšu.

Šajā īsajā starplaikā Pirāta kuģis stāvēja pilnīgi mierīgs pusjūdzes attālumā, neizrādīdams ne mazāko interesi par kaimiņa acīm redzami naidīgajām izdarībām. Bet, kad «Bulta», vēja dzīta, pamazām kāpināja ātrumu, kamēr ūdens zem tās priekšvadņa sāka veidot virmojošu putu valnīti, otrs kuģis pagriezās un pilnās burās traucās pretī vējam. «Bultas» nokas* galā atkal bija uzvilkts sarunu laikā nolaistais lielais karogs, kas bija uzvaroši plīvojis cauri tūkstoš kauju vētrām un briesmām. Bet pretinieka rājas galā nekas neplīvoja.

Tā abi kuģi uzņēma gaitu, kā saka jūrnieki, neuzticīgi vērodami viens otru kā dzelmju briesmoņi, kas cenšas noslēpt no pretinieka savu nākamo manevru. Vaildera nopietnība pielipa arī vientiesīgajam «Bultas» komandierim, un tagad kapteinis, tāpat kā viņa leitnants, nolēma rīkoties bez steigas un ar pienācīgu piesardzību.

Līdz šim diena bija pieturējusies skaidra, un pār okeāna klaidumu nekad nav jumusies tik koši zila velve kā debesu arka, kas stundām ilgi pletās pār mūsu jūras dēkaiņu galvām. Bet tad, it kā daba būtu sašutusi par viņu asiņainajiem nodomiem, tumša, draudīga mākoņu blīva sapludināja debesis ar okeānu pretējā pusē tai, no kuras pūta vējš. Šīs labi pazīstamās nelaimi vēstošās pazīmes pamanīja naidīgo kuģu vērīgie matroži, taču šķita, ka briesmas vēl ir pārāk tālu, lai tās novērstu uzmanību no priekšā stāvošās kaujas.

—   No rietumiem nāk virsū brāzma, — teica pieredzējušais un piesardzīgais Bignals, rādīdams uz šīm pirmajām draudīgajām pazīmēm, — bet mēs pagūsim uzveikt pirātu un atkal sakārtoties, pirms vējš pāriet vētrā.

Vailders piekrita, jo šajā brīdī viņa dvēselē jau pieņēmās spēkā profesionālais lepnums un augstsirdība guva virsroku pār labajām jūtām.

—  Pirāts pat nolaiž visas augšējās buras! — iesaucās jaunais cilvēks. Šķiet, viņš neuzticas laikam.

—  Mēs to nedarīsim, bet viņš vēlēsies, kaut tās būtu uzvilktas, kad nokļūs mūsu bateriju ugunī. Bet zvēru pie mūsu karaļa Džordža, ka kuģis gan viņam ir lielisks! Lieciet pacelt galvenās buras, ser; pasteidzieties, citādi uznāks nakts, bet mēs vēl nebūsim panākuši to laupītāju.

Pavēle tika izpildīta, un «Bulta», saņēmusi spēcīgo grūdienu, sāka iet ātrāk, gluži kā dzīva būtne, ko tikko paskubinājusi drūma nojauta vai vēlēšanās sasniegt mērķi. Tagad tā bija apgājusi pretiniekam apkārt no vēja puses, tomēr pirāts nebija izrādījis ne mazāko vēlēšanos traucēt kreiserim ieņemt šo izdevīgo pozīciju. Gluži otrādi, atstājis galvenās buras izplestas, «Delfīns» turpināja laist nost augšējās buras, cenšoties pēc iespējas atvieglot stalti izslietos mastus un nodrošināt korpusa stabilitāti. Tomēr, pēc Bignala domām, attālums starp viņiem vēl bija par lielu, lai uzsāktu kauju, bet ātrums, ar kādu viņa pretinieks gāja uz priekšu, draudēja pārlieku attālināt izšķirīgo brīdi vai arī piespiest veco kapteini pacelt tik daudz buru, ka dūmos un kaujas skubā tās varētu kļūt par apgrūtinājumu.

«— Ja jau jūs, ser, uzskatāt viņu par patmīlīgu cilvēku, tad mēs pamēģināsim aizskart viņa lepnumu, — teica vecais jūras vilks. — Izšaujiet vēja pusē un parādiet viņam vēl kādu viņa valdnieka ģerboni.

Šāviena rīboņa un vēl trīs Anglijas karogu parādīšanās «Bultas» mastos neatstāja ne mazāko iespaidu uz tā šķietami vienaldzīgo kaimiņu. «Delfīns» gāja, kā gājis, tālāk, reižu reizumis pavērzdamies pret vēju, tad atkal novirzīdamies no sava kursa uz pretvēja pusi kā jūras cūka, kura laiski rotaļājas sāļajos viļņos un nogriežas no ceļa, lai paostītu vēju.

— Viņam ne silts, ne auksts no visiem likumīgajiem un vispārpieņemtajiem karošanas paņēmieniem, — teica Vailders, pārliecinājies, ar kādu vienaldzību tiek uzņemts viņu izaicinājums.

— Patraucējiet viņu ar kādu šāvienu.

Šoreiz izšāva lielgabals, kas bija pagriezts uz aizejošā «Delfīna» pusi. Dzelzs ziņnesis aizjoņoja pār jūru, viegli pārlēkdams no viļņa uz vilni, un aizšņāca garām ienaidnieka kuģim, nenodarot tam nekādu ļaunumu, tikai uzsviežot uz klāja vieglu putu mākonīti. Pirmajam šāvienam sekoja otrs un trešais, bet Pirāts kā nepievērsa, tā nepievērsa nekādu uzmanību.

— Ko tas nozīmē? — vīlies iesaucās Bignals. — Vai tas kuģis ir noburts, vai, ka visas mūsu lodes aizlido tam garām? Mister Fid, vai tiešām jūs neko nespējat darīt godīgo cilvēku labās slavas un mūsu karoga goda vārdā? Dosim vārdu mūsu vecajai mīlulei: senos laikos viņa mēdza runāt vareni.

— Jā, jā, ser, — atsaucās iztapīgais Ričards, kam negaidītās likteņa pārvērtības bija lēmušas atkal valdīt pār karsti mīlēto un ilgi loloto šaujamieroci. — Es nokristīju šo lielgabalu par misis Viflu [77] , jūsu žēlastība. Bet tagad paejiet nost, puiši, un ļaujiet čaukstenei Keitai bilst kādu vārdiņu šajā sarunā.

Ričards, kas jau runājot bija aukstasinīgi nomērķējis, pats ar savu roku apdomīgi pielika degli un algotņa cienīgā nesatricināmā mierā raidīja lodi uz nesenā sabiedrotā pusi, lielīgi piebilzdams: «Pašā vidū.» Sekoja saspringtu gaidu brīdis, un tad gaisā pajuka atlūzas, liecinot, ka lode ir izskrējusi cauri «Delfīna» takelāžai. Ar Pirāta kuģi notika gandrīz maģiskas pārmaiņas. Garā krēmkrāsas audekla lente, ar ko bija prasmīgi aizsegti borta lielgabali no viena gala līdz otram, nozuda tik negaidīti, kā putns sakļauj spārnus, un tās vietā atklājās plata, asinssārta josla, no kuras rēgojās laukā stobri. Vienlaikus virs pūpes uzvijās tās pašas draudīgās krāsas karogs un, drūmi un šaušalīgi noplandījies, palika plīvojam gafeles galā.

— Nu šis parāda, kas viņš par nelieti! — satraukti

iesaucās Bignals. — Paskatieties, nometis masku un rāda

savu īsto asinaino krāsu, no kuras arī cēlies vina vārds. / ' /

Pie lielgabaliem, vīri! Pirāts vairs nejoko.

Viņš vēl runāja, kad spoža liesmu strēle izšāvās no sarkanas lentes, kuras izskats vien jau uzdzina māņticīgas bailes vienkāršajiem jūrniekiem; pēc pirmā šāviena uguni izspļāva reizē kāds ducis lielgabalu plato rīkļu. Biedējošā pāreja no pilnīgās nevērības un vienaldzības uz pārdrošo un apņēmīgo karadarbību atstāja stipru iespaidu pat uz visdrosmīgāko karaļa kreisera matrožu sirdīm. Uz brīdi visi it kā sastinga, apjukumā palikuši bez elpas, bet tad pa gaisu šņākdamas sāka drāzties šurp šausmīgas dzelzs vētras alpas. Tām sekojošie sprādzieni sajaucās ar ievainoto vaidiem, brīkšķēdami lūza dēļi, uz visām pusēm juka un šķīda šķembeles, virvju gabali, sadragāti bloki un dažādi kara piederumi, un tas viss liecināja, ka Pirāta lielgabalnieki prot tēmēt. Taču pārsteigums un apjukums ilga tikai mirkli. Angli ātri un vīrišķīgi atguvās no pārdzīvotā izbīļa un ar skalu kliedzienu raidīja pretī atbildes zalvi.

Pēc pirmajiem šāvieniem sākās parastā ilgstošā jūras kaujas kanonāde. Degdami nepacietībā pasteidzināt kaujas iznākumu, kuģi aizvien vairāk tuvojās viens otram, līdz abi baltie dūmu baldahīni, kas vijās ap to mastiem, saplūda kopā, iezīmējot dabas skaidrībā un mierā kaujas vietu. Sīvā apšaude nemitējās ne brīdi. Naidīgās puses ar vienādu kaismi centās iznīcināt viena otru, taču abu komandu izturēšanās bija krasi atšķirīga. Katru zalvi no karakuģa pavadīja skaļi gaviļu kliedzieni, turpretī Pirāta vīri savu nāvējošo darbu veica izmisīgā klusumā.

Kaujas karstumā un kņadā vecā Bignala dzīslās drīz vien sāka straujāk ritēt asinis, kuru plūdums ar laiku bija

kļuvis lēnāks.

/

— Tas puisis prot savu amatu! — viņš iesaucās, kad «Bultas» saplosītās buras, druskās sadragātās rājas un izļodzītie masti sāka pārāk uzskatāmi liecināt par ienaidnieka trāpīgumu. — ja viņam būtu kabatā karaļa izdots patents, viņu varētu saukt par varoni.

Bet stāvoklis bija kļuvis pārāk kritisks, lai tērētu laiku runām. Vailders par atbildi tikai skubināja ļaudis pildīt nepatīkamo un smago pienākumu. Kuģi tagad drāzās pa vējam un turējās viens otram blakus, nepārtraukti izgrūzdami liesmu mēles no milzīgajiem dūmu virmuļiem. Ik pa brīdim pavīdēja vienīgi masti. Tā pagāja diezgan ilgs laiks, kas kaujā nodarbinātajiem šķita kā brītiņš, kad «Bultas» ļaudis pamanīja, ka kuģis vairs neklausa stūrei ar šajā situācijā tik nepieciešamo vieglumu. Par šo svarīgo apstākli stūrmanis nekavējoties ziņoja Vailderam, bet tas — savam komandierim. Vajadzēja ar steigu noskaidrot šā negaidītā sarežģījuma cēloņus un novērst tā sekas.

— Skatieties! — iesaucās Vailders. — Buras jau karājas pie mastiem kā lupatas. Šāvienu dārdi ir apklusinājuši vēju.

—  Ieklausieties! — atbildēja vairāk pieredzējušais Bignals. — Debesu kanonāde nomāc mūsu lielgabalu dārdoņu. Brāzma jau ir teju teju klāt. Stūri pa kreisi, ser. Kuģis ir jāizved no šiem dūmiem! Stūri pa kreisi, ser, bez kavēšanās! Pa kreisi, kad es saku!

Tomēr laiskais kuģis ir nedomāja klausīt saviem nepacietīgajiem pavēlniekiem un kustēties ar tādu ātrumu, kādu prasīja apstākļi. Kamēr Bignals un virsnieki, kam pienākums lika turēties viņa tuvumā, piepalīdzēja matrožiem sakārtot buras, baterijas turpināja savu nāves darbu. Lielgabali dārdēja bez apstājas, gandrīz nomākdami visus pārējos trokšņus, lai gan brīžiem cauri kanonādei varēja nekļūdīgi sadzirdēt ļaunu vēstījošos pērkona grāvienus. Tomēr redze nekādi nespēja palīdzēt dzirdei — jūrnieki veltīgi pūlējās saskatīt, kas notiek apkārt. Korpusi, apaļkoki, buras — viss bija ietīts virmuļojošās grīstēs, kas aizklāja debesis, kuģus un okeānu kā balta, miglaini blāva sega. Reizēm pat cilvēki pie lielgabaliem bija tik tikko saskatāmi spraugās, kas uz īsu brīdi pašķīrās dūmos.

— Savu mūžu neesmu redzējis, ka kuģa klāju sedz tik biezi dūmi, — teica Bignals, nespēdams slēpt satraukumu. — Stūri pa kreisi… Turiet stingri, ser! Tie nelieši nudien saprot, ka uz spēles ir liktas viņu dzīvības!

— Mēs esam uzvarējuši! — izsaucās kapteiņa otrais palīgs, kas stāvēja starp lielgabaliem, slaucīdams asinis no šķembas savainotās sejas, un, darbojoties ap ievainojumu, nemanīja, ka pazīmes vēstī laika maiņu. — Ir pagājusi gandrīz minūte, bet viņš nav ne reizi izšāvis pretī.

—  Paldies Dievam, tie nelieši ir sakauti! — jūsmīgi iesaucās Bignals. — Trīs «urā» par godu uz…

— Pagaidiet, ser! — Vailders apņēmīgi pārtrauca sava komandiera priekšlaicīgās sajūsmas izpausmes. — Zvēru pie dzīvības, mūsu darbs vēl nav pabeigts. Viņa lielgabali gan klusē, tas tiesa, bet paskatieties — dūmi pamazām ceļas gaisā. Ja mēs arī mitēsimies šaut, tad pēc kāda brīža būs skaidri redzams, kas noticis.

Viņa vārdus pārtrauca gaviļu saucieni: pie lielgabaliem stāvošie matroži vienā balsī kliedza, ka pirāti bēgot. Taču līksmība par viņu pārākuma šķietamo pierādījumu nebija ilga un vilšanās bija rūgta. Žilbinošs zibens uzliesmojums pāršķēla biezo dūmu segu, kas vēl pletās virs viņiem, un tam sekoja tāds pērkona grāviens, ko nevarētu pārmākt piecdesmit lielgabalu zalve.

— Sauciet cilvēkus prom no lielgabaliem! — pavēlēja Bignals klusinātā balsī, ar savu nedabiski mierīgo toni tikai uzsvērdams stāvokļa bīstamību. — Ar steigu sauciet prom, ser, un ierēvējiet buras!

Vailders, ko vētras brāziena tuvums un spēks biedēja vairāk nekā vārdi, pie kuriem viņš sen bija pieradis, nekavējoties atkārtoja steidzamo komandu. Matroži atgāja no lielgabaliem kā atlēti, kas atstāj cirka arēnu, daži asinīm noplūduši un vārgi, citi nikni un sadusmoti, bet visi vienlīdz uzbudināti pēc drausmās izrādes, kurā nupat vēl bija piedalījušies. Daudzi pieķērās pie pazīstamajām virvēm, citi rāpās augšup pa vantīm un nozuda skatienam dūmu mākonī, kas vēl karājās virs kuģa.

—  lerēvēt vai satīt buras? — jautāja Vailders, pielikdams pie mutes ruporu, lai dotu komandu.

— Pagaidiet, ser, pēc brīža mēs skaidri zināsim, kas darāms.

Leitnants gaidīja, jo pats labi redzēja, ka stāvoklim kuru katru brīdi ir jānoskaidrojas. Dūmi, kas, gaisa smaguma spiesti, bija nolaidušies uz paša klāja, sāka lēnām kāpt augšā; lūk, tie jau vijas starp mastiem, un beidzot

stipra gaisa strāva tos rautin aizrauj projām. Tagad viss

tiešām kļuva redzams kā uz delnas.

/

Spožo sauli un koši zilo baldahīnu, kas bija pletiesvirs viņu galvām pirms nepilnas pusstundas, bija nomainījis milzīgs melns šķidrauts. Jūra, kas atstaroja šo draudīgo krāsu, izskatījās tumša un barga, viļņi vairs nevēlās vienmērīgi, bet svaidījās uz visām pusēm, gaidot vēju, kas piešķirtu tiem virzienu un spēku. Zibeņi uzliesmoja reti, toties tie nedaudzie, kas izgaismoja drūmo ainu, bija majestātiski savā žilbinošajā spožumā. Zibeņiem sekoja drausmīgie tropu pērkona dārdi. Pirāta kuģis naigi skrēja, stipra brāzmaina vēja dzīts; tā buras bija nolaistas un ļaudis mierīgi un drosmīgi novērsa kaujas laikā nodarītos bojājumus.

Karaļa kreisera ļaudis nevilcinoties sekoja tālredzīgo jūras laupītāju paraugam. «Bultu» steigšus un veiksmīgi pagrieza pret vēju, un, kad tā bija uzņēmusi to pašu kursu, ko «Delfīns», komanda mēģināja pievilkt pie rājām saplosītās un tikpat kā vairs nederīgās buras. Taču pulvera dūmos pazaudētās dārgās minūtes vairs nebija atgūstamas. Jūra no tumši zaļas kļuva mirdzoši balta, un pār viļņiem šņākdama atdrāzās vētras brāzma, kuras spēkam nekas nevarēja stāties pretī.

— Mudīgāk, vīri! — nepieciešamības spiests, kliedza pats Bignals. — Nolaist buras, visas… Neatstāsim brāzienam ne skrandu! Šis vējš, mister Vailder, vairs nedzen jokus ar mums. Paskubiniet vīrus strādāt, uzmundriniet viņus, ser!

— Satīt buras! — kliedza Vailders. — Ja tas vairs nav iespējams, tad grieziet ar nazi, plēsiet ar zobiem… Lejā, visi lejā… Lejā, ja jums dārga dzīvība!

Palīga izmisīgie kliedzieni matrožiem izklausījās pārdabiski. Viņš vēl nesen bija pieredzējis gandrīz tādu pašu nelaimi, kāda atkal draudēja, tāpēc viņa balsī bija sadzirdamas šausmas. Matroži pa galvu, pa kaklu metās lejup, un gaiss viņiem likās tik blīvs, it kā to varētu sataustīt. Viņu bēgšana, kas atgādināja putnu šaušanos lejup, meklējot glābiņu savās ligzdās, bija sākusies pašā laikā. Bez takelāžas palikušas un neskaitāmo trāpījumu izļodzītas, augstās, pārslogotās stengas padevās vētras varenajiem triecieniem un cita pēc citas nogāzās uz klāja, līdz palika tikai trīs stiprākie masti, apdrīksnāti un gandrīz nekur nederīgi. Lielākā daļa matrožu paguva nošļūkt uz klāja un atradās drošībā, taču daži bija pārāk stūrgalvīgi un pārāk iekarsuši cīņas degsmē, lai ieklausītos saprāta balsī. Šie pašu ietiepības upuri bija pieķērušies pie mastu atlūzām, bet «Bulta», ietinusies putu mākonī, attālinājās no tās vietas, kur viņi turējās virs ūdens, līdz, kopā ar savām bēdām dzelmē ierauti, nozuda skatienam.

— Tas ir Dieva pirksts! — aizsmakušā balsī iesaucās vecais Bignals, ar acīm ieurbdamies postažā. — Iegaumējiet, Harij Ark, es apzvēru, ka nejau tā pirāta lielgabali ir noveduši mūs līdz tādam stāvoklim.

Ne sevišķi noskaņots remdināt sirdi ar tādu pašu nožēlojamu mierinājumu kā viņa komandieris, Vailders pūlējās, cik apstākli Jauj, turēties pretī nelaimei, lai gan saprata, ka šobrīd tā ir nelabojama. Vētrai aurojot un pērkonam apdullinoši dārdot, visam apkārt te ietinoties zibens uzliesmojumu mironīgi bālajā gaismā, te nozūdot gandrīz necaurredzamā dūmu segā, briesmīgajiem kaujas skatiem vēl spokaini rēgojoties acu priekšā, britu kreisera vīri palika uzticīgi sev un savai senajai labajai slavai. Negaisam cauri bija dzirdamas Bignala un viņa padoto balsis, kas izkliedza sen pazīstamās komandas un aicināja Jaudis izpildīt savu pienākumu. Par laimi, stihiju cīņa nebija ilga. Brāzma aizdrāzās projām, Jaujot atgriezties savā vietā pasātam, unjūra palika drīzāk nomierināta nekā savstarpēji naidīgo vēju satraukta.

Bet, kad šīs briesmas bija garām, «Bultas» komandas uzmanību piesaistīja citas, ne mazāk biedējošas. Vērojot «Delfīna» neskarto skaistumu un ideālo kārtību tā nebojātajā takelāžā, Vailderam izgāja no prāta Pirāta augstsirdība un jebkādas pateicības jūtas un viņš manīja aizskartu savu profesionālo lepnumu un karavīra godu. Likās, ka šis kuģis patiešām ir noburts un ka kaut kāds pārdabisks spēks to sargā no otra viesuļa varmācības. Tomēr, padomājis ar vēsāku prātu un bez aizspriedumiem, Vailders bija spiests klusībā atzīt, ka īstenībā ar savu tālredzību un gudri veiktajiem piesardzības pasākumiem visu izšķīris šis apbrīnojamais cilvēks, kas, liekas, ne vien vadīja kuģa kustības, bet arī lēma tā likteni.

Taču nebija vaļas gari prātot par šīm pārvērtībām vai zūdīties par ienaidnieka pārākumu. Pirāta kuģis atkal bija izpletis savas platās buras un, vienmērīgā vēja nests, ātri un neatvairāmi tuvojās karaļa kreiserim.

—  Dieva vārds, mister Ark, šodien šiem bezgožiem veicas, — teica vecais karavīrs, pēc «Delfīna» uzņemtā virziena nopratis, ka kauja, iespējams, sāksies no jauna.

—  Lieciet vīriem atkal stāties savās vietās un sagatavot lielgabalus, mums acīmredzot būs vēlreiz jākaujas ar tiem neliešiem.

—  Es gan ieteiktu pagaidīt, — dedzīgi iebilda Vailders, izdzirdējis, ka kapteinis pavēl vīriem atklāt uguni tajā pašā mirklī, kad ienaidnieks būs pienācis šāviena attālumā. — Es jūs lūdzu — pagaidīsim; mēs taču nezinām, kas viņam pašreiz ir prātā.

— Tie, kas nepakļaujas karalim, nekad nespers kāju uz «Bultas» klāja, — atbildēja nelokāmais vecais jūrnielcs.

— Sadodiet viņiem, puiši! Atsviediet tos neliešus nost no lielgabaliem! Lai zina, cikbīstami ir tuvoties lauvam, kaut arī tas būtu ievainots!

Vailders saprata, ka protestēt ir par vēlu, jo no «Bultas» borta atkal izšāvās zalve, lai pārvilktu krustu jebkādiem iespējamiem cēliem Pirāta nodomiem. Iekļuvis dzelzs krusā, «Delfīns» novirzījās no kursa, lai tādējādi izvairītos no jauniem šāvieniem. Tad tas pienāca cieši klāt gandrīz pilnīgi nevarīgajam karaļa kreiserim un aizsmakusi balss pavēlēja nolaist karogu.

— Nāciet šurp, nelieši! — kliedza sašutušais Bignals. — Nāciet un izdariet to paši savām rokām!

Kā ienaidnieka nievu aizskarts, graciozais kuģis piegrieza ciešāk pie vēja un, joņodams garām «Bultai» gar pašu priekšvadni, atklāja uguni no visiem lielgabaliem pēc kārtas, lēnā garā un ārkārtīgi precīzi raidot šāviņus tieši uz šo pretinieka neaizsargāto daļu. Kuģiem saduroties, atskanēja brīkšķis, un piecdesmit zvērīgi stāvi uzkāpa uz šīs asinspirts skatuves, apbruņojušies ar briesmīgajiem tuvcīņas ieročiem. Negaidītā un iznīcinošā uzbrukuma pārsteigtie «Bultas» aizstāvji uz brīdi pazaudēja spēju pretoties, bet, līdzko Bignals un viņa palīgi pamanīja no dūmiem iznirstošos tumšos stāvus, viņi stingrā balsī deva komandas matrožiem un kopā ar tiem metās pie trapiem, lai apturētu uzbrucēju straumi. Pirmā sadursme bija nežēlīga un asiņaina, un abas puses pakāpās atpakaļ, lai sagaidītu palīgspēkus un atvilktu elpu.

— Nāciet šurp, nolādētie laupītāji! — kliedza bezbailīgais jūras vilks, stāvēdams savas nodaļas priekšā ar kailu galvu un vējā plandošiem sirmiem matiem. — jūs labi zināt, ka Dievs stāv taisno pusē!

Mežonīgo jūras laupītāju loks viņa priekšā pašķīrās, no «Delfīna» izšāvās liesmu mēles, un pāri pretinieka tukšajam bakbortam pašā centrā sāka krist simtiem nāvējošu ložu.

Bignals kā negudrs vicināja virs galvas zobenu un kliedza, kamēr aizlūza balss:

—  Nāciet šurp, neģēli! Nāciet tik! Harij… Harij Ark! Ak Dievs! Urā!

Viņš nokrita kā nopļauts un aizgāja pie veļiem, pat nenojauzdams, ka beidzot ir ieguvis to pašu pakāpi, kuras dēļ bija visu mūžu cīnījies ar grūtībām un briesmām. Līdz šim Vailderam bija izdevies noturēt daļu klāja, lai gan iebrucēji bija tikpat neganti un drosmīgi kā viņa nodaļa, bet šajā izšķirīgajā kaujas brīdī atskanēja balss, kas lika jaunajam cilvēkam nodrebēt pie visām miesām un, šķiet, atstāja šausminošu iespaidu arī uz viņa ļaudīm.

r

— Dodiet ceļu! — kāds skaidri sadzirdami teica skalā

/ /

pavēlošā tonī. — Dodiet ceļu un nāciet līdzi! Es pats ar savu roku nolaidīšu to plātīgo karogu!

— Paliksim uzticīgi savam solījumam, draugi! — par atbildi sauca Vailders.

Kliedzieni, lāsti un vaidi veidoja šaušalīgu pavadījumu sīvajai kaujai, kas tomēr bija pārāk nežēlīga, lai turpinātos ilgi. Vailders izmisis redzēja, ka ienaidnieks ar savu spēku straujā uzbrukumā mēztin aizmēž no ceļa viņa piekritējus. Vailders atkal un atkal aicināja viņus turēties un mēģināja sadūšināt ar savu paraugu.

Cits pēc cita apkārt krita viņa draugi, kamēr beidzot viņš bija atspiests līdz pašam klāja galam. Te viņam izdevās sapulcināt nelielu nodaļu un atsist vairākus niknus uzbrukumus.

—  Ha! — atskanēja pazīstama balss. — Nāvi visiem nodevējiem! Nositiet to spiegu kā suni! Brūciet viņiem virsū, mani brašie zēni! Avu saņems varonis, kas caururbs vina sirdi.

/

—  Pag, pag, lempiķi tādi! — atcirta uzticamais Ričards. — Ja tu pats gribi tikt uz iesma, tad tavā rīcībā ir viens baltais un viens nēģeris.

—  Vēl divi no tās bandas! — turpināja ģenerālis, vienlaikus tēmēdams, lai nogalinātu marša vīru.

Melns puskails stāvs nostājās starpā, lai saņemtu nāvējošo dūrienu, kas ķēra pus pīķa Litu, pārcirzdams to kā niedri. Nepagalam nezaudējis dūšu par to, ka palicis plikām rokām, Scīpions izlauza sev ceļu pie Vaildera, kur līdz jostas vietai pilnīgi kails cīnījās, it kā viņam nebūtu ne silts, ne auksts no apvainojumiem, sitieniem un draudiem, kas bira pār viņa neaizsargāto atlētisko augumu.

— Sadod viņiem, Gvineja, gāz pa kreisi un pa labi! — kliedza Fids. — Viens ies tev palīgā, kad būs savaldījis šo piedzērušo jūras kājnieku.

Nelaimīgā ģenerāļa izveicība neko nelīdzēja: lai kā viņš arī vairījās, Ričards zvēla viņam tā, ka pāršķēla galvaskausu līdz pat žoklim.

— Rimstieties, slepkavnieki! — uzsauca Vailders, redzēdams, kā uz bezbailīgā nēģera kailo ķermeni birst neskaitāmi belzieni. — Sitiet mani, bet saudzējiet neapbruņotu cilvēku!

/

Mūsu varonim sagriezās raibs gar acīm, redzot, ka nēģeris nokrīt uz klāja, aizraujot līdzi divus uzbrucējus, un tieši tajā mirklī viņam pie pašas auss tikpat dziļi saviļņojoša kā redzētais skats atskanēja balss:

—  Mēs savu darbu esam paveikuši! Tas, kas vēlreiz sitīs, būs mans ienaidnieks.

31. nodaļa

Nem vinu ciet!

/ ī

Nav viņam žēlastības!

V. Šekspīrs. Cimbelins

Nule aprakstītais slaktiņš beidzās tikpat briesmīgi un ātri kā nesen pāri aizjoņojusī brāzma, bet rāmi smaidošā debess un spožā Kārību jūras saule nebija nekādi salīdzināmas ar asinis stindzinošo skatu pēc kaujas. Acumirklīgais apjukums, kas pārņēma Vailderu, redzot Scīpionu nogāžamies uz klāja, drīz pārgāja, un viņš varēja skatīties uz daudzinātā kreisera vraku un neskaitāmajiem tā aizstāvju līķiem. Kuģis jau ir pietiekami aprakstīts, bet, lai saprastu turpmākos notikumus, ir īsumā jāpastāsta par galveno personu pašreizējo stāvokli.

Dažus jardus no tās vietas, kur viņš pats stāvēja, Vailders ieraudzīja nekustīgo Pirāta augumu. Vajadzēja palūkoties vēlreiz, lai bargajā sejā, kam minētā ķivere piešķīra māksloti negantu izteiksmi, saskatītu šā cilvēka parastos laipnos vaibstus. Pārlaižot acis triumfējošā uzvarētāja staltajam, taisnajam stāvam, Vailders nevarēja nepamanīt, ka tas dīvainā kārtā ir kļuvis pat garāks augumā. Vienu roku viņš turēja uz turku zobena, kas, spriežot pēc tumši sarkanajiem pilieniem, kuri ritēja pa līko asmeni, acīmredzot bija nesis nāvi daudziem, bet kāja bija augstprātīgi uzlikta uz Anglijas valsts ģerboņa, kuru noraut Pirāts bija uzskatījis par goda lietu. Viņa bargais, kaut arī līdzjūtīgais skatiens vēroja visu notiekošo, taču viņš nedz runāja, nedz kaut kā citādi pauda dziļās simpātijas, kuras kādreiz bija izjutis pret jauno cilvēku. Pirātam blakus, gandrīz izstieptas rokas attālumā, sarāvies stāvēja Roderiks bez ieročiem, asinīm notašķītās drēbēs; zēna samiegtās acis bija mežonīgu baiļu pilnas, bet seja bāla kā tiem, kuros vairs neritēja dzīvības sula.

Šur un tur bija redzami ievainotie gūstekņi, joprojām drūmi un tomēr garā nesalauzti, turpretī daudzi no viņu mazāk veiksmīgajiem ienaidniekiem gulēja uz klāja savās asinīs ar tādu naida izteiksmi sejā, it kā viņu domas vēl aizvien nodarbinātu atriebība. Dzīvi palikušie un viegli ievainotie abu pušu cīnītāji vai nu jau nodarbojās ar laupīšanu, vai arī meklēja, kur paslēpties.

Taču jūras laupītāju vadoņa ieviestā disciplīna bija tik stingra un viņa vara tik neierobežota, ka kopš tā brīža, kad Pirāts bija pavēlējis pārtraukt kauju, vairs nebija nedz pacelts duncis, nedz izlietas asinis. Kaut arī cilvēku dzīvības būtu bijušas vienīgais uzbrukuma mērķis, tad tomēr bija nodarīts pietiekami liels posts, lai apmierinātu visneremdējamāko asinskāri. Vailders ar smagu sirdi citu pēc cita sazīmēja savu vienkāršo draugu un uzticamo kalpu kā marmors stingās sejas, bet visdziļāk sāpināts jutās, redzot sava vecā komandiera pārakmeņojušos, bet joprojām dusmīgo vaigu.

—  Kapteini Heideger, — viņš sacīja, cenzdamies sakopot visus dvēseles spēkus, — šodien laime smaida jums; es lūdzu žēlastību un vēlību tiem, kas palikuši dzīvi.

— Tās tiks dāvātas tiem, kam ir tiesības uz tām; es ceru, ka varēšu piešķirt tās itin visiem.

Pirāts runāja svinīgi un daudznozīmīgi: likās, ka viņš grib izteikt vairāk, nekā ietverts šajos vienkāršajos vārdos. Vailders būtu vēl ilgi un veltīgi prātojis par to, kas slēpjas viņa atbildēja nebūtu parādījusies grupa ienaidnieka matrožu, kuru vidū viņš uzreiz pazina galvenos nesenā dumpja sācējus uz «Delfīna», un tas palīdzēja atminēt viņu vadoņa atbildes apslēpto jēgu.

— Mēs prasām ievērot mūsu senos likumus! — stingri paziņoja barvedis, uzrunādams savu komandieri strupi un ar tādu niknumu, ko varētu izskaidrot, bet ne attaisnot ar nesen notikušo kauju.

—   Ko jūs gribat?

—   Nodevēju dzīvības! — atskanēja drūma atbilde.

—   Jūs zināt savas tiesības. Ja mūsu rokās ir kāds nodevējs, lai saņem, ko pelnījis.

Ja arī Vailderam būtu palikušas kādas šaubas par to, kas šiem briesmīgajiem taisnas tiesas pieprasītājiem īsti ir prātā, tad tās būtu izkliedētas, redzot, ar kādu steigu matroži viņu un abus viņa biedrus aizvelk pie sava barveža. Lai cik stipras un kaismīgas bija Vaildera dzīvotalkas, pat šajā liktenīgajā brīdī viņš nezaudēja pašcieņu un vīrišķību. Viņš ne mirkli nezaudēja galvu un pat domās nepieļāva kādu atrunu, kas būtu viņa amata vai agrākās reputācijas necienīga. Tikai nemiera pilnu, jautājošu skatienu viņš pievērsa tam, kas vienīgais varēja viņu glābt. Vailders redzēja Pirāta dvēselē notiekošo cīņu, kas atmaidzināja viņa vaibstus, un tad šā savaldīgā cilvēka seja pēkšņi sastinga saltā mierā. Viņš uzreiz saprata, ka komandiera pienākums ir guvis virsroku pār cilvēcības jūtām, un tagad Vailderam bija skaidrāks par skaidru, ka viņa liktenis ir izlemts. Nevēlēdamies pazemot sevi ar bezjēdzīgiem protestiem, jauneklis lepns, nekustīgs un kluss palika tur, kur apsūdzētāji bija viņu atstājuši.

— Ko jums vajag? — beidzot iejautājās Pirāts pat šim dzelzs cilvēkam neparasti zemā un dobjā balsī. — Ko jūs gribat?

— Vinu dzīvības!

/

— Es jūs saprotu. Lai notiek — ņemiet tās.

Par spīti nule pārdzīvotajām šausmām un milzīgajam

15-26 449 uzbudinājumam, nesteidzīgā, svinīgā balss, ar kādu, kā viņš saprata, tiesnesis nolēma viņu ātrai, apkaunojošai nāvei, satricināja mūsu varoni līdz dvēseles dziļumiem. Visas asinis atplūda uzsirdi, domas nošīs pretīgās sajūtas viņa galvā sajuka, un Vailderam likās, ka viņš pazaudēs samaņu. Taču jau pēc brīža viņš atguvās no satricinājuma un stāvēja kā vienmēr stalts un šķietami nelokāms, un, protams, neviens nevarēja saskatīt viņā ne mazākās vājuma izpausmes.

— Sev es neprasu neko, — viņš teica ar apbrīnojamu apvaldu. — Es zinu, ka jūsu pašievestie likumi notiesā mani uz kaunpilnu nāvi, bet es prasu, nē, lūdzu, pazemīgi izlūdzos žēlastību šiem tumšajiem, šiem paļāvīgajiem, man uzticīgajiem biedriem: viņi nezināja, ko dara, un…

— Runājiet ar viņiem! — atsvieda Pirāts, novērsdams acis un norādīdams uz saniknoto matrožu bariņu, kuru vidū viņi stāvēja. — Viņi ir jūsu tiesneši, viņi vienīgie var jūs apžēlot.

Jaunā cilvēka seja pauda stipru, gandrīz nepārvaramu riebumu; viņš ar milzu piepūli apspieda savas jūtas un, pagriezies pret komandas vīriem, turpināja:

— Nu, tad es pats pazemošos un lūgšu viņus. Jūs esat cilvēki un tādi paši jūrnieki…

—  Aizvākt viņu! — ķērcošā balsī iesaucās Naitingeils. — Viņš vēl sprediķos! Pie rājas viņu!

Šiem cietsirdīgā bocmaņa izsmējīgajiem vārdiem sekoja garš, spalgs svilpiens, kam kā atduna atsaucās divdesmit balsis, gandrīz tikpat daudzās valodās griezīgā nesaskaņā aurojot:

— Pie rājas! Visus trīs pie rājas!

Vailders mēģināja pēdējoreiz uzmest Pirātam lūdzošu skatienu, bet veltīgi: tas stāvēja, tīšām novērsis acis. Galvai degot kā ugunīs, jaunais cilvēks manīja, ka tiek rupji aizrauts no kvarterklāja uz kuģa vidusdaļu, kur matroži jutās brīvāk. Šī varmācīgā aizvilkšana, skubīgā virves pārmešana pār bloku, visa šausmainā gatavošanās nāvessoda izpildei uz jūras cilvēkam, kurš stāvēja gandrīz pie pašas laika robežas, likās notiekam vienā mirklī.

— Dzelteno karogu par soda zīmi! — iebļāvās atriebīgais baka komandieris. — Lai džentlmenis dodas savā pēdējā braucienā ar šo blēža karogu!

— Dzelteno karogu! Dzelteno karogu! — kā atbalss ieaurojās divdesmit rīkles. — Nolaidiet Pirāta karogu un paceliet kara policijas priekšnieka karogu! Dzelteno karogu, dzelteno!

Aizsmakušie smiekli un ņirdzīgā uzjautrināšanās, ar kādu matroži atsaucās uz piedauzīgo nodomu, saniknoja Fidu, kas līdz šim bija klusējot pacietis brutālo apiešanos tāpēc vien, ka, viņaprāt, viņa komandieris labāk pratīs izteikt to mazumu, ko vēl vajadzētu pateikt.

— Rimstieties, nelieši! — viņš kaismīgi iesaucās, dusmās aizmirsis apdomu un savaldību. — Rīkļurāvēji, lempīgie bezgoži! Tas, ka jūs esat bezgoži, redzams pēc jūsu deguniem, pēc tā, ka kuģa dokumentus saņemat no paša velna, bet ka esat lempji, katram redzams pēc tā, kādu cilpu esat apmetuši man ap kaklu. Ir kārtīgu mezglu neprotat savilkt! Bet gan jūs visi, nelieši tādi, vēl dabūsit zināt, kā pienācīgi pakarams cilvēks. Gan jau jūs visi tiksit pie tās gudrības!

—  Sakārtojiet mezglu un raujiet viņu augšā! — cita pēc citas kliedza vairākas balsis. — Gludu un ātru ceļu uz debesīm!

Par laimi, šā nodoma īstenošanu pārtrauca kņadīgas klaigas no kādas lūkas, un tad kļuva dzirdami vārdi:

—  Mācītāj, mācītāj! Lai tie nelieši pielūdz Dievu, pirms sāk dejot gaisā!

Mežonīgie smiekli, ar kuriem jūras laupītāji bija

15' 451 uzņēmuši šo zaimīgo priekšlikumu, aprāvās, atskanot skaļai, draudīgai balsij:

— Zvēru pie Dieva, ja kāds uz šā kuģa ar pieskārienu vai skatienu uzdrošināsies apvainot gūstekni, tad labāk lai izlūdzas sev šo nelaimīgo cilvēku likteni, nekā izpelnās manas dusmas. Paejiet nost, es jūs lūdzu, un ļaujiet kapelānam pieiet tuvāk!

Acumirklī visas nekautrīgās rokas parāvās atpakaļ un visas zaimojošās mutes bijīgi aizvērās, ļaujot pārbiedētajam un šausmu pārņemtajam garīdzniekam tuvoties soda vietai.

— Redzat, — mierīgi, bet vēl aizvien valdonīgi ierunājās Pirāts, — jūs esat Dieva kalps un dāvājat svēto žēlastību. Ja jūs varat kaut kā atvieglot saviem mirstīgajiem brāļiem nāves brīdi, tad pasteidzieties.

— Par ko viņus apsūdz? — jautāja garīdznieks, atguvis runātspēju.

— Tam nav nozīmes, pietiek ar to, ka viņu stunda ir pienākusi. Ja jums jānoskaita lūgšana, dariet to bez bailēm. Šie neparastie vārdi tiks uzmanīgi uzklausīti arī te. Jā, un šie ķeceri, kas tik drosmīgi sastājušies jums apkārt, metīsies ceļos un būs klusi tāpat kā tie, kuru dvēseles skars šis svētais rituāls. Zobgaļi būs mēmi un neticīgie bijības pilni, kad vien es pamāšu ar roku. Runājiet droši!

— Jūru sodība! — iesāka kapelāns, kura bālie vaigi piesarka taisnīgās dusmās. — Nežēlīgais cilvēka likumu pārkāpēji Pārdrošais sava Dieva gribas noniecinātāj! Briesmīga atmaksa gaida par šo noziegumu. Vai tev nepietiek ar to, ka tu šodien esi lēmis tik daudz ļaužu priekšlaicīgam galam, un tavu atriebības alku remdēšanai vajag vēl vairāk asiņu? Sargies no tās stundas, kad tas viss tiks tev atdarīts un pārpārēm kritīs pār tavu noliekto galvu!

—  Redzat, — ar smaidu teica Pirāts, taču viņa sejas izteiksme bija samocīta, par spīti nedabiskajai jautrībai, kas rotājās ap lūpām, — te ir pierādījumi, kā debesis aizstāv taisnos!

—  Kaut arī to bijājamais taisnīgums ir kādu laiku slēpts neizdibināmā gudrībā, nemaldini sevi: tuvu ir tā stunda, kad tu to ieraudzīsi un sajutīsi visā tās diženumā! — Kapelāna balss piepeši aprāvās: viņa apkārt klīstošais skatiens bija apstājies pie Bignala skarbajiem vaibstiem; nāves mierā sastingušais kapteinis gulēja, pa pusei apsegts ar karogu, ko viņam bija uzmetis virsū pats Pirāts. Tad, saņēmis spēkus, garīdznieks turpināja skaidrajā un brīdinošajā balsī, kas piederējās viņa profesijai: — Man stāsta, ka tev vēl neesot pavisam sveša līdzjūtība, un, lai gan labā sēklas tavā sirdī ir panīkušas, tās pavisam bojā aizgājušas nav un var atdzīvoties kā skaists…

—  Pietiek! jūs runājat veltīgi. Izpildiet savu pienākumu vai apklustiet!

—   Vai vinu liktenis ir izlemts?

Jā.

—   Kas to saka? — blakus Pirātam iejautājās klusa balss, kas aizskāra viņa dvēseles slepenās stīgas, likdama asinīm atplūst no vaigiem uz visattālākajiem ķermeņa

nostūriem. — Vai tie, kas nenem vērā nevienu likumu un

' t

nicina visus cilvēku priekšrakstus, drīkst runāt par likumu? Sauciet to par cietsirdīgu, nežēlīgu atriebību, bet nesauciet to svētajā likuma vārdā! Taču es novirzos no sava mērķa. Man pastāstīja par šo briesmīgo skatu, un es atnācu piedāvāt izpirkšanas maksu par notiesātajiem. Nosauciet summu, un lai tā būtu gūstekņu cienīga: pateicīgs tēvs nežēlos neko sava bērna glābējam.

—  Ja par zeltu var nopirkt tās dzīvības, kuras jūs

vēlaties, — Pirāts pārtrauca, ātri uztvēris domu, — tad tā

te ir kaudzēm un nem ciet kaut vai tūlīt. Ko teiks mani /

ļaudis? Vai viņi būs ar mieru pieņemt izpirkšanas maksu?

Iestājās nomācošs klusums, tad pūlī sāka celties apslāpēta draudīga murdoņa, kas liecināja, ka pirāti negrib atteikties no atriebības. Pirāta dedzinošais skatiens slīdēja pāri bezjūtīgajām sejām, kas viedējās visapkārt; viņa lūpas drudžaini raustījas, tomēr, negribēdams turpināt sarunas par aizstāvību, viņš neteica ne vārda. Pagriezies pret garīdznieku, viņš kā jau parasti apbrīnojami savaldīgi piebilda:

—  Neaizmirstiet savu svēto pienākumu — laiks negaida.

Un Pirāts jau lēni gāja sāņus, tāpat kā guvernante, kas bija nolaidusi plīvuru, lai neredzētu atbaidošo skatu, kad Vailders viņu uzrunāja:

— No visas sirds pateicos jums par to, ko darījāt manā labā. Lai jūs zinātu, ka mirstu mierīgi, pirms nāves svinīgi apsoliet man vēl kaut ko.

— Ko tad?

— Apsoliet, ka tie, kas kopā ar mani uzkāpa uz jūsu kuģa, atstās to neskarti un pēc iespējas drīzāk.

— Apsoli, Volter, — pūlī atskanēja klusa, bet svinīga balss.

— Es apsolu.

— Vairāk neko man nevajag. Tagad, cienījamais Dieva kalps, izpildi savu svēto pienākumu, tikai nostājies tuvāk maniem biedriem.

Biedējošā klusumā kapelāns tuvojās Vaildera uzticamajiem draugiem. Iepriekšējās ainas laikā viņi bija izturējušies neuzkrītoši, bet tagad visi ievēroja, ka kaut kas ir noticis. Fids sēdēja uz klāja ar atpogātu apkaklīti un cilpu ap kaklu, balstīdams gandrīz pilnīgi nevarīgā nēģera galvu, ko ar sevišķu maigumu un rūpību bija ielicis sev klēpī.

— Šim vīram vismaz izdosies izbēgt no savu ienaidnieku ļaunestības, — teica garīdznieks, saņemdams nēģera roku. — Tuvojas gals viņa aplamībām un grēka darbiem, drīz viņš būs nesasniedzams cilvēku netaisnībai. Draugs, kā sauc tavu biedru?

—  Vai nav vienalga, kā sauc mirstošu cilvēku, — atteica Ričards, skumīgi pašūpodams galvu. — Kuģa grāmatās viņš ierakstīts kā Scīpions Afrikānis, jo nācis no Gvinejas piekrastes, bet viņš atsaucas arī tad, ja viņu nosauc par Scīpu.

— Vai viņš ir kristīts? Kristietis?

/

— Ja nav kristietis, tad velns vinu sazin kas viņš ir! —

negaidīti asi atbildēja Ričards. — Cilvēku, kas kalpo savai dzimtenei, ir uzticams galdabiedrs un neslēpjas citiem aiz muguras, es saucu par svēto, ja jau irruna parreliģiju. Gvineja, sirsniņ, paspied kapelānam ķepu, ja tu sevi sauc par kristieti. Vēl pirms stundas šā nēģera pirksti bija stiprāki par spāņu vinču, bet tagad jūs redzat, kas var notikt ar tādu milzeni.

— Viņa pēdējā stundiņa patiešām ir iuvu. Vai gribi, lai lūdzos par tavu dvēseli, kas jau šķiras no dzīves?

— Nezinu, nezinu, — atbildēja Fids, apraudams vārdus un sparīgi nokrekšķinādamies kā visgaišākajās, vislaimīgākajās sava mūža dienās. — Kad nabaga zēnam palicis maz laika izteikties, labāk ļaut viņam izkratīt sirdi. Varbūt viņam kāda sevišķi svarīga ziņa nododama draugiem Āfrikā, tad mums jāsameklē piemērots ziņnesis. Nu, kas tā ir par ziņu, zēn? Redzat, viņš jau mēģina kaut ko

izcelt laukā no savas atminas.

/

—  Mister Fid… paņem kaklarotu, — ar grūtībām izdabūja pār lūpām nēģeris.

— Jā, jā, — atbildēja Ričards, atkal nokremšļodamies un nikni paraudzīdamies apkārt, meklējot kādu, kam izsūdzēt savas bēdas. — Jā, jā, Gvineja, šai ziņā esi mierīgs, manu sirsniņ, un par visu pārējo arī. Mēs tevi apbedīsim.dziļi jūrā un kā kristietim pienākas, zēn, ja jau pie šā darbiņa ķersies šis cilvēks. Katrs sīkums, ko tu gribēsi paziņot saviem draugiem, tiks ierakstīts kuģa dienasgrāmatā, un gan jau tas nonāks līdz viņu ausīm. Tu esi pieredzējis daudz nebaltu dienu savā mūžā, Gvineja, un pār tavu galvu ir aizdrāzusies daža laba vētra, kas, var gadīties, būtu pagājusi tev secen, ja tava āda būtu mazdrusciņ gaišāka. Kas attiecas uz to, tad es pats varbūt esmu tevi drusku par daudz apcēlis, uzpūties aiz iedomības, ka man ir cita ādas krāsa; lai Dievs man to piedod, tāpat kā, es ceru, piedosi tu.

Cenzdamies satvert drauga roku, nēģeris veltīgi centās piecelties un teica:

— Misters Fids lūdz piedošanu melnajam. Tas kungs tur augšā piedos visu, mister Ričard, nedomājiet vairs par to.

— Es teikšu, ka tas būs sasodīti cēli no viņa puses, — atbildēja Ričards, kam bēdas un sirdsapziņas pārmetumi bija neparasti dziļi uzvandījuši neizsmalcinātās jūtas. — Es neesmu tev tā īsti pateicis paldies par izglābšanu no grimstošā kontrabandista un par daudziem citiem tādiem pašiem sīkiem pakalpojumiem, par kuriem, redzi, gribu pateikties tagad, kamēr vēl ir laiks, jo kas zina, vai mums izdosies atkal iekļūt vienā un tajā pašā kuģa dienasgrāmatā.

Nēģeris vārgi sakustējās, un marša vīrs uz brīdi apklusa, cenzdamies aptvert mirstošā sacīto, cik labi vien iespējams. Ar sev zināmā mērā raksturīgo vieglumu viņš iztulkoja otra nesaprotamos vārdus tā, kā pašam bija izdevīgi, par ko diezgan skaidri liecināja tas, kā viņš turpināja savu runājamo:

— Nu, nu, varbūt ka izdodas. Pēc manām domām, tur augšā cilvēkiem guļamvietas ierāda tādā pašā kārtībā kā te, uz zemes, tāpēc galu galā var gadīties, ka mūs noliek tik tuvu vienu otram, ka varam sasaukties. Kuģa dokumenti ir parakstīti abiem, taču tu, kā rādās,pacelsi enkuru ātrāk, nekā tie zagļi uzraus gaisā mani, un ar ceļavēju apdzīsi mani. Es daudz nerunāšu par signāliem, kas varētu būt nepieciešami, lai mēs viens otru atrastu debesīs, uzskatot kā pašu par sevi saprotamu, ka tu, izmantojot to nelielo priekšrocību aiziet no šejienes pirmais, nelaidīsi garām misteru Hariju, bet es pats centīšos iet pēc iespējas tuvāk ķīļūdenī, tādējādi gūstot sev divkāršu labumu: es zināšu, ka esmu uz pareizā ceļa, un noteikti sastapšu tevi.

— Tie ir ļauni vārdi un traucēs rast mieru gan tev, gan tavam nelaimīgajam draugam,— pārtrauca garīdznieks.

— Viņam jāpaļaujas uz Viņu, kas visādā ziņā atšķiras no tava virsnieka, kuram sekot vai kura vājajiem spēkiem uzticēties būtu ārprāta kalngals. Paļaujies uz…

— Lika pagaidīt…

— Klusu! — teica Vailders. — Melnais grib man kaut ko sacīt.

Scīpions skatījās uz virsnieka pusi un no jauna vārgi mēģināja izstiept roku. Kad Vailders pasniedza mirējam savējo, nēģeris to ar pūlēm pacēla sev pie lūpām, tad, krampjaini noraustījusies, šī Hērakla roka, ar kuru viņš vēl tik nesen bija tik veiksmīgi aizstāvējis savu kungu, sastinga un nošļuka, taču acis, starodamas sirsnībā, joprojām vērās cilvēkā, ko viņš tik ilgi bija mīlējis un kurš vienmēr bija laipni atbildējis viņa mīlestības pilnajam skatienam, lai kādas pārestības arī bija piemeklējušas nēģeri. Pūlī pa to laiku nerimās dobja murdoņa, tad kļuva dzirdami aizvien skaļāki neapmierinātības izsaucieni, līdz beidzot jau vairākas balsis atklāti pauda sašutumu par to, ka atmaksa tiek vilkta garumā.

— Prom viņus! — iekliedzās pūlī draudīga balss.

— Līķi jūrā, bet dzīvos — mastā!

— Mitējieties! — izlauzās no Fida krūtīm ar tik negantu spēku, ka šajā briesmīgajā brīdī aprimās pat vispārdrošākie. — Kurš uzdrošinās mest jūrā matrozi, kad viņa dziestošajās acīs vēl ir gaisma un viņa pēdējie vārdi vēl skan biedru ausīs? Ā! Jūs domājat, ka nogalēt cilvēku ir tikpat viegli kā noraut omāram spīles? Skatieties, ko vērtas visas jūsu saites un gļetie mezgli! — To teikdams, saniknotais marša vīrs sarāva virves, ar kurām bija pavirši sasaistītas viņa rokas, un, iekāms kāds patapa viņu aizkavēt, ar jūrniekam ierasto veiklību tūlīt pat sasējās kopā ar nēģera ķermeni. — Kurš no jūsu lumzīgās komandas varēja sacensties ar šo melno, kad vajadzēja pagriezt rāju vai, stāvot pie stūres, turēties cieši pie vēja? Vai kāds no jums bija spējīgs atdot savu porciju slimam biedram vai nostrādāt divas sardzes, lai palīdzētu aizvārgušam draugam? Parādiet man kaut vienu, kas tik maz vairījies no uguns kā drošs grotmasts! Bet tagad velciet virvi un tenciniet Dievu, ka godīgie cilvēki tiek kārti, bet jūs, nelieši, pagaidām vēl stāvat uz kājām.

—  Raujiet augšā! — ķērcošā balsī iesaucās Naitingeils, apstiprinādams savu draudīgo brēcienu ar svilpienu. — Aiziet debesīs!

—  Pagaidiet! — iesaucās kapelāns, laikus paguvis satvert liktenīgo virvi. — Vēl vienu mirkli tā dēļ, kura žēlastības kādu dienu var ievajadzēties visvairāk nocietinātajam no jums visiem! Ko nozīmē šie vārdi? Vai es lasu pareizi? «Arks no Linheivnas»!

—Jā gan, — apstiprināja Ričards, atlaizdams vaļīgāk virvi, lai būtu vieglāk runāt, un iebāzdams mutē pēdējo tabakas vīkšķi. — Zinot, ka esat spējīgs zinību vīrs, nav nekāds brīnums, ka tik viegli tikāt skaidrībā, lai gan uzrakstīts ar roku, kas ar vijamo kāsi prot rīkoties veiklāk nekā ar zoss spalvu.

— No kurienes nāk šie vārdi? Kāpēc tie neizdzēšami ierakstīti jūsu ādā? Pacietieties, jūs nezvēri, briesmoņi! Vai tiešām jūs liegsit šim mirstošajam cilvēkam pat minūti tā vērtīgā laika, kurš visiem kļūst tik dārgs, kad atvadāmies ne) dzīves?

— Dodiet viņam to minūti! — aizmugurē atskanēja dobja balss.

—  No kurienes nāk šie vārdi, es prasu! — vēlreiz jautāja kapelāns.

— Tas nebija nekas cits kā paņēmiens ierakstīt kuģa žurnālā kādu apstākli, kam tagad vairs nav nozīmes, tāpēc ka visiem tajā ieinteresētajiem šis brauciens jau gandrīz ir galā. Melnais te runāja par kaklarotu, bet viņš taču domāja, ka es varbūt palikšu ostā, turpretī viņš dreifēs starp debesīm un zemi, meklējot pēdējo pietauvošanās vietu.

—  Varbūt te ir kaut kas tāds, kas jāzina man? — drebošā, satrauktā balsī pārtrauca misis Vilisa. — Ak Merton! Kādēļ jūs to jautājat? Vai mana nojauta ir bijusi pravietiska? Vai daba tik noslēpumainā kārtā piesaka savas tiesības?

— Klusu, mīļā kundze! Jūsu domas aizklīst prom no ceļa, un mans prāts mulst. «Arks no Linheivnas» — tā šajās salās sauca muižu, kas piederēja manam tuvam un dārgam draugam; tur es saņēmu un no turienes es aizlaidu jūrā šo sev uzticēto dārgumu. Bet…

—Turpiniet! — iesaucās guvernante, kā neprātīga pieskriedama klāt Vailderam un ar pārdabisku veiklību noraudama virvi, kas vēl pirms mirkļa bija gandrīz aizžņaugusi viņam elpu. — Tātad tas nebija kuģa nosaukums?

— Kuģa? Protams, nebija. Bet ko nozīmē šīs cerības, šīs bailes?

— Kaklarota! Kaklarota! Sakiet — kur ir šī kaklarota?

—Tagad tam vairs nav nekāda lielā nozīme, milēdij, — atbildēja Fids, izmantodams to, ka viņam bija brīvas rokas, un palaizdams vaļīgāk cilpu sev ap kaklu; daži matroži gan grasījās traucēt, taču Pirāta skatiens viņus atturēja. — Vispirms es atraisīšu šo virvi, jo tādam neskolotam cilvēkam kā es nedz pieklājas, nedz ir droši doties nezināmā jūras braucienā pa priekšu savam virsniekam. Šī kaklasaite nebija nekas vairāk kā suņa siksna, kas redzama uz rokas nabaga Gvinejam, kuram daudzējādā ziņā bija maz līdzīgu pasaulē.

— Izlasiet uzrakstu, — lūdza guvernante, sajuzdama, ka viņai aizmiglojas acis. — Izlasiet, — viņa atkārtoja, ar drebošu roku rādīdama garīdzniekam uzrakstu, kas bija skaidri salasāms uz vara plāksnītes.

— Svētais debesu valdniek, ko es redzu! ««Neptūns», Pola de Leisija īpašums»!

No guvernantes lūpām izlauzās skaļš kliedziens; no pārpilnas dvēseles nākošas pateicības uzplūdos viņa uz mirkli pacēla rokas pret debesīm, bet tad attapusies kaismīgi, gluži kā apmāta piekļāva pie krūtīm Vailderu, un viņas balss skanēja visu mātes mīlestības piestrāvota:

— Mans bērns! Mans bērns! Jūs neatņemsit… jūs nevarat… nedrīkstat atņemt satriektai un aplaupītai mātei viņas atvasi! Atdodiet man dēlu, manu cildeno dēlu, un es nemitēšos lūgt debesis jūsu labā. Jūs esat drosmīgi un nevarat būt kurli pret žēlsirdības balsi. Jūs esat cilvēki, kas allaž skatījuši vaigā Dieva varenību, un neatteiksities uzklausīt šo viņa gribas pierādījumu. Atdodiet man dēlu, un es atdošu jums visu, kas man ir. Viņš nāk no dzimtas, kuras vārdam sen ir laba slava j ūrās, un neviens j ūrnieks nevar palikt kurls, kad lūdz par šo cilvēku. De Leisija atraitne lūdz žēlastību. Šīs dzimtas asinis tek viņa dzīslās, un jūs neuzdrošināsities tās izliet! Ceļos krizdama, māte lūdz apžēlot viņas bērnu. Ak, atdodiet manu bērnu, manu dēlu!

Kad lūdzējas vārdi bija izskanējuši, uz kuģa iestājās klusums, ko varēja salīdzināt ar svēto mieru, kurš pārņem grēcinieka dvēseli, kad tajā iemājojušas labākas jūtas. Drūmie jūras laupītāji apjukumā saskatījās, un pat viņu skarbajos, cietajos vaibstos atspoguļojās dvēseles saviļņojums. Tomēr atriebības alkas bija pārņēmušas viņu prātus pārāk stipri, lai tās būtu apdzēšamas ar vienu vienīgu vārdu. Kas zina, ar ko viss būtu beidzies, ja viņu vidū nebūtu pēkšņi parādījies kāds, kura vārdam pirāti bija raduši klausīt un kurš prata pēc savas patikas vest viņus sev līdzi, padarīt viņus rāmus vai arī uzkurināt un apslāpēt viņu acumirklīgās iedomas. Kādu pusminūti viņš lūkojās apkārt, pārlaizdams acis puslokā stāvošajiem matrožiem, kuri, redzot viņa skatienu, kāpās atpakaļ, un pat tie, kas sen bija pieraduši pakļauties viņa gribai, nevarēja izprast šā cilvēka pašreizējo dīvaino izturēšanos. Viņa skatiens bija ārkārtīgi negants un mulss, bet seja tikpat bāla kā nelaimīgajai mātei. Trīs reizes viņa lūpas sakustējās, bet no krūtīm neizlauzās neviena skaņa; beidzot elpu aizturējušais pūlis izdzirdēja balsi, kas likās stingra un apņēmības pilna, kaut arī tajā jautās dziļi apslēpts nemiers. Augstprātīgi pamājis ar roku, viņš nepārprotamā tonī teica:

— Izklīst! Jūs zināt, ka esmu taisnīgs, bet jūs arī zināt, ka es prasu paklausību. Manu gribu jūs uzzināsit rīt no rīta.

32. nodaļa

/

Tas ir viņš,

Uz kura zīmogs saglabājies vēl, Ko gudrā daba atstājusi reiz, Lai viņu tagad pazītu.

V. Šekspīrs. Cimbelins

Šis rīts arī pienāca, atnesdams sev līdzi galīgas pārmaiņas mūsu varoņu liktenī. «Delfīns» un «Bulta» drau-

v / dzīgi peldēja blakus; uz karakuģa atkal plīvoja Anglijas karogs, bet «Delfīna» gafele bija bez nekā. Vētras un kaujas nodarītie bojājumi bija izlaboti, un parastai acij abi staltie kuģi atkal bija vienlīdz gatavi sadursmei ar stihijas briesmām un ienaidnieka uzbrukumu. Gara, zila, dūmakaina josliņa ziemeļos norādīja, ka zeme ir tuvu, un kādi trīs četri netālu saredzami šā apgabala kabotāžas kuģi liecināja, ka jūras laupītājiem nav nekādu ļaunu nodomu.

Tomēr viņu īstie plāni joprojām palika noslēpums, ko zināja vienīgi Pirāts. Viņa gūstekņu un pat paša apkalpes vīru sejās šaubas mijās ar izbrīnu un neticību. Visu garo nakti pēc svarīgiem notikumiem bagātās iepriekšējās dienas Pirāts bija klusēdams nostaigājis pa pūpi, nokaudamies ar savām domām. Retumis viņš izmeta pa īsai pavēlei, bet, ja kāds iedrošinājās viņam tuvoties citā nolūkā, Pirāts ar žestu, ko te neviens nedrīkstēja ignorēt, aizliedza traucēt viņa vienatni. Bet, kad austrumu pamalē no jūras izkāpa visā savā krāšņumā liesmojošā saule, uz «Delfīna» izšāva lielgabals, aicinot kādu kabotāžas kuģi tuvāk, un likās, ka kuru katru brīdi pacelsies mūsu drāmas noslēguma cēliena priekškars. Apkalpi sapulcinājis uz apakšējā klāja, bet galvenos gūstekņus ataicinājis pie sevis uz pūpi, Pirāts uzrunāja savus ļaudis:

— Gadu gadiem mūs ir saistījis kopējs liktenis, ilgi mēs esam klausījuši vieniem un tiem pašiem likumiem. Esmu bijis ātrs uz sodīšanu, bet vienmēr esmu bijis gatavs arī pakļauties jūsu prasībām. Jūs nevarat man pārmest, ka es būtu bijis netaisns. Bet šodien mūsu līgums beidzas. Es ņemu atpakaļ savu solījumu un atdodu jums jūsu zvērestus. Nē, nerauciet pieri… nemokieties neziņā… nekurniet. Mūsu līgums beidzas, un mūsu likumi ir zaudējuši spēku. Tāda bija noruna. Es jums atdodu brīvību, bet pretī prasu pavisam maz. Lai jums nebūtu iemesla pārmest, es jums atdodu visus savus dārgumus. Skatieties! — viņš piebilda, paceldams asiņaino karogu, ar kuru tik bieži bija metis izaicinājumu citu valstu varenībai, un rādīdams maisus ar metālu, kas kopš seniem laikiem ir valdījis pār pasauli. — Redzat? Tas piederēja man, tagad tas ir jūsu. To iekraus tajā kabotāžas kuģī; es gribu, lai jūs paši to sadalāt tā, kā uzskatāt par vajadzīgu. Ejiet, zeme ir tuvu. Izklīstiet, tā jums pašiem būs labāk. Un nevelciet garumā: jūs taču zināt, ka bez manis varat kļūt par laupījumu šim karaļa kuģim. Šis kuģis jau ir mans, no visa pārējā es ņemu sev tikai gūstekņus. Ardievu!

Pārsteigti visi klausījās šo negaidīto runu. Brīdi gan šķita, ka sāksies dumpis, bet Pirāts jau bija pret to nodrošinājies. «Bulta» stāvēja «Delfīna» traversā, smagie lielgabali bija notēmēti uz pirātu kuģi, bet ļaudis nostādināti pie tiem ar liesmojošiem degļiem rokā. Nesagatavotie, izbrīnītie un bez vadoņa palikušie pirāti saprata, ka pretoties būtu neprāts. Pirmais pārsteigums vēl nebija lāgā aprimies, kad jūras laupītāji metās vākt kopā katrs savas mantas un pārnest tās uz pienākušā kabotāžas kuģa klāja. Kad visi, izņemot vienas laivas apkalpi, bija atstājuši «Delfīnu», Pirāts nodeva viņiem apsolīto zeltu un smagi piekrautais kabotāžnieks steigšus aizslīdēja meklēt kādu slēpu līci. Visas šīs ainas laikā Pirāts bija kluss kā pati nāve. Tad viņš pagriezās pret Vailderu un, ar pūlēm, tomēr veiksmīgi nomācis saviļņojumu, teica:

— Tagad arī mums jāšķiras. Savus ievainotos es uzticu jūsu gādībai. Viņiem ir nepieciešama jūsu ķirurga palīdzība. Es zinu, ka neizmantosit manu uzticību ļaunprātīgi.

— Mans vārds ir viņu drošības ķīla, — atbildēja jaunais de Leisijs.

— Es jums ticu. Kundze, — Pirāts piebilda, tuvodamies vecākajai no sievietēm, un sirsnība viņa sejas izteiksmē cīnījās ar šaubām, — ja ārpus likuma pasludinātam noziedzniekam vēl ir atjauts jūs uzrunāt, esiet tik laipna un izdariet kādu pakalpojumu.

— Un kāds tas būtu? Mātes sirds nevar būt vienaldzīga pret to, kas ir saudzējis viņas bērnu.

— Kad jūs aizlūgsit debesīm par šo bērnu, neaizmirstiet pieminēt arī to, kam vēl vajadzīgas jūsu lūgšanas. Tas arī ir viss. Bet tagad, — viņš turpināja, palūkodamies apkārt kā cilvēks, kas pilns apņēmības par katru cenu apspiest dvēseles mokas, un ar rūgtu nožēlu pārlaizdams acis tukšajiem klājiem, kur vēl pavisam nesen bija kūsājusi dzīvība un nevaldāma līksme, — bet tagad… jā… tagad mums jāšķiras. Laiva jūs gaida.

Vaildera māte un Gertrūde jau bija laivā, bet viņš vēl kavējās.

— Bet jūs? — viņš jautāja. — Kas būs ar jums?

— Mani drīz… aizmirsīs. Ardievu!

Pirāta atvadas izskanēja kā pavēle, kam nedrīkstēja neklausīt. Brīdi pastāvējis, it kā nevarētu izšķirties, jaunais cilvēks paspieda Pirātam roku un ielēca laivā.

Nonācis atpakaļ uz sava īstā kuģa, par kura komandieri viņš bija kjuvis pēc Bignala nāves, Vailders nevilcinoties pavēlēja pacelt buras un uzņemt kursu uz savas dzimtenes vistuvāko ostu. Kamēr vien varēja saredzēt uz «Delfīna» palikušā cilvēka kustības, neviens nenolaida acis no nekustīgā pirātu kuģa. Tas stingi stāvēja ar vienu buru grotmastā kā brīnumaina spēka radīta skaista celtne, kā vienmēr apburoša ar savām proporcijām un izveidota kā pati pilnība visos sīkumos. Cilvēks uz tā ātrā solī staigāja pa pūpi, un viņam blakus slīdēja otrs, kas izskatījās pēc šā nemierīgā stāva samazinātas ēnas. Beidzot attālums pavisam izdzēsa šos neskaidros siluetus, un nogurušās acis velti pūlējās saskatīt kādu kustību uz tālā kuģa. Taču drīz neziņai pienāca gals. Kā negudras pārlēkdamas no buras uz buru, virs tā klājiem pēkšņi gaisā uzšāvās liesmu mēles. No korpusa izlauzās milzīgs dūmu mākonis, un nodārdēja apslāpēta artilērijas zalve. Vēl pēc brīža skatītāji ieraudzīja visā šaušalīgajā krāšņumā degošu kuģi. To visu aizsedza biezs dūmu plīvurs, un nograndēja sprādziens, kas sveicināja «Bultas» buras, it kā pasāts piepeši būtu sācis pūst pretējā virzienā. Kad mākonis bija pacēlies augstāk, zem tā pletās tukšs ūdens klajš, un neviens nevarētu norādīt vietu, kur vēl nesen bija šūpojies šis brīnišķais cilvēka roku darinājums. Daži no tiem, kas, paņēmuši līdzi tālskati, uzrāpās augstāk kreisera mastos, apgalvoja, ka saskatot uz ūdens vientuļu plankumu, bet, vai tā bijusi laiva vai kāda vraka atlūza, tas palika nenoskaidrots.

Kopš tā laika stāstu par šausmīgo Sarkano Pirātu ir pilnīgi aizēnojuši jaunāki atgadījumi šajās notikumiem bagātajās jūrās. Taču jūrnieki vēl ilgi īsināja nakts sardzes, sīki atstāstīdami gadījumus no trakām avantūrām, kas it kā risinājušās viņa vadībā. Baumas nekavējās tos izpušķot un sagrozīt, līdz beidzot to īstais raksturs un pat šā cilvēka vārds tika sajaukti ar izdomājumiem par citiem šo briesmu darbu līdzdalībniekiem. Turklāt kontinenta rietumu daļā risinājās svarīgāki un ar cēlākām interesēm saistīti notikumi, kas izdzēsa no atmiņas leģendu, kuru daudzi uzskatīja par sadomātu un neticamu. Britu kolonijas Ziemeļamerikā bija sacēlušās pret karaļa varu, un nogurdinošais karš beidzot tuvojās laimīgam iznākumam. Ņūportu, kur sāka risināties mūsu stāsts, veiksmīgi ieņēma karaļa spēki un tie monarha atbalstītāji, kas bija sūtījuši savu bruņniecību palīgā atņemt sāncensei tās milzīgos īpašumus.

Skaistajā ostā patvērumu bija atradušas ienaidnieka flotiles, un klusajās vasarnīcās bieži bija skanējušas jauno kareivju jautrās balsis. Vairāk nekā divdesmit gadu pēc nupat atstāstītajiem notikumiem bija nākuši klāt garajam laika rakstam, kad sabiedroto spēki, pateicoties savam skaitliskajam pārākumam un mākai, bija piespieduši padoties visdrosmīgāko no angļu ģenerāļiem un viņa armiju. Visiem bija licies, ka karš ir beidzies, un godājamie pilsētnieki bija kā parasti skaļi izrādījuši savu prieku. Taču uz vakarpusi līksmība norima un, kad sāka krēslot, pilsētiņu apņēma ierastais provinciālais klusums. Stalta fregate, kas stāvēja tajā pašā vietā, kur mēs pirmo reizi ieraudzījām Pirāta kuģi, bija jau nolaidusi raibo karodziņu jautro virteni, kura bija izvilkta, kā tas ir pieņemts, sakarā ar svinībām. Tikai viens daudzkrāsains karogs, izrotāts ar spožu, jaunu zvaigžņu kopu, plandījās pie tā gafeles. Tieši tajā brīdī reidā ienāca otrs, mazāks kreiseris ar tādu pašu draudzīgu jauno Valstu karogu. Šajā bēguma stundā vējš bija norimis, tāpēc kuģis izmeta enkuru šaurumā starp Kanonikatu un Rodu un, sešu spēcīgu vīru airēta, no kuģa uz krastu devās laiva. Kad tā apstājās pie tāla un vienatnīga muliņa, pat nejaušs vērotājs saskatītu tajā apklātas nestuves un vienu vienīgu sievietes stāvu. Iekāms ziņkārības mocītais garāmgājējs sāka lauzīt galvu ar minējumiem, airi bija izcelti no ūdens, laiva atdūrās pret piestātnes akmeņiem un matrožu izceltās nestuves ar svešo sievieti blakus jau apstājās viņa priekšā.

—  Sakiet, lūdzu, — teica balss, kurā skumjas bija dīvainā kārtā savienotas ar padevību, — vai šeit, Ņūportā, dzīvo kontinentālās flotes jūrnieks Henrijs de Leisijs?

— Jā, dzīvo gan, — atbildēja pavecs vīrs, pie kura sieviete bija vērsusies, — dzīvo. Viņam te, var teikt, ir divas rezidences: tā fregate ir viņam tāda pati māja kā ēka tajā kalnā.

— Jūs esat par vecu, lai mūs pavadītu, bet, ja jūsu mazdēls vai kāds cits brīvs cilvēks parādīs ceļu, es viņam samaksāšu.

— Lai Dievs jums palīdz, milēdij! — atbildēja sirmgalvis, iesānis paskatīdamies uz sievieti, it kā aizbildinātos, ka nosaucis viņu tādā vārdā, un ar sevišķu rūpību iebāzdams kabatā viņas iedoto sīko monētu. — Lai Dievs jums palīdz, kundze! Kaut arī es patiešām esmu vecs un mani krietni papluinījušas visādas grūtības un brīnumaini piedzīvojumi gan uz jūras, gan uz sauszemes, es tomēr ar prieku izdarīšu tik niecīgu pakalpojumu tādai dāmai kā jūs. Nāciet līdzi, un jūs redzēsit, ka jūsu locis tīri labi zina

savu ceļu.

/

Nesagaidījis atbildi, pašpārliecinātais sirmgalvis pagriezās un gāja projām no piestātnes. Matroži un sieviete viņam sekoja, pēdējā skumīga un klusa iedama līdzās nestuvēm.

— Ja gribat iekost, — teica pavadonis, norādīdams ar pirkstu pār plecu, — tur ir pazīstams krodziņš, ko savā laikā labprāt apmeklēja jūrnieki. Kaimiņš Džorems un viņa «Sarūsējušais enkurs» kādreiz bija tikpat slaveni kā mūsu zemes visdižciltīgākais karavadonis, un, lai gan godīgais Džo ir jau ievācis savu pēdējo ražu, viņa māja stāv tikpat stingri kā tajā dienā, kad viņš pirmo reizi tajā iegāja. Skaists bija viņa mūža gals, un katram garā vājam grēciniekam der turēt acu priekšā tādu piemēru.

No nestuvēm nāca neskaidras skaņas, bet, kaut arī pavadonis apstājās, lai paklausītos, viņš tik un tā neko nesaprata.

—  Slimnieks cieš, — viņš secināja, — bet ķermeņa sāpēm, tāpat kā visām mūsu miesas sērdzībām, ir jāpāriet noteiktajā laikā. Es savā mūžā esmu pieredzējis septiņus asiņainus, nežēlīgus karus, no kuriem šim, kas plosās patlaban, kā es pazemīgi ceru, ir jābūt pēdējam. Tie brīnumi un šausmas, ko pats šajos sešpadsmit gados esmu piedzīvojis, nav ne izstāstāmi, ne aprakstāmi.

— Dzīve ir bargi apgājusies ar tevi, draugs, — bikli pārtrauca viņu sieviete. — Lai šis zelta gabals atnes tev vēl vismaz dažas iepriecinošas dienas.

Invalīds — viņu pavadonis bija ne vien vecs, bet arī klibs — ar pateicību pieņēma dāvinājumu un acīmredzot bija tik aizņemts ar tā vērtības noteikšanu, ka uzreiz pat neatsāka sarunu. Grupiņa dziļā klusumā nonāca pie meklētās vasarnīcas durvīm.

Bija jau nakts; šā gadalaika īsā krēslas stunda bija ātri pagājusi, slimnieka nesējiem kāpjot kalnā. Pavadonis skaļi piebungoja pie durvīm, un tad viņam pateica, ka viņa pakalpojumi vairs nav vajadzīgi.

—  Esmu pazinis daudz grūtāku dienestu, — vecais atbildēja, — un labi zinu, ka apdomīgs jūrnieks neatlaiž loci, kamēr kuģis nav droši noenkurots. Varbūt vecā de Leisija kundze ir izgājusi vai pats kapteinis…

— Pietiek, te ir viens, kas mums visu pateiks.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa nostājās cilvēks ar sveci

rokā. Tiesa, šis šveicars neizskatījās sevišķi laipns. Spriežot pēc viņa veidola, ko nebija iespējams nedz radīt mākslīgi, nedz izdzēst, tas bija īsts okeāna dēls, bet koka kāja, kas balstīja vēl aizvien spēcīgo, atlētisko ķermeni, pietiekami skaidri liecināja, ka viņš ir no tiem, kuri šo drosminieku amatu apguvuši, savu ķermeni pakļaujot zināmām briesmām. Svece, ko viņš turēja augstu virs galvas, lai varētu labāk aplūkot ārpusē stāvētājus, apspīdēja valdonīgu, dusmās saviebtu un pat mazliet nežēlīgu seju. Starp citu, viņš ātri sazīmēja gaudeni, kuram bez kautrēšanās noprasīja, kāds iemesls ir «tādai nakts brāzmai».

— Te ir kāds ievainots jūrnieks, — atbildēja sieviete tik biklā balsī, ka uzreiz atmaidzināja jūras Cerbera sirdi, — kas lūdz dienesta biedram viesmīlību un naktsmājas. Mēs gribētu runāt ar kapteini Henriju de Leisiju.

—  Nu, tad jūs esat izmetusi ļoti īstajā vietā, kundze, — atbildēja matrozis, — kā to pateiks misters Pols sava tēva un tāpatarī mīļotās māmiņas vārdā, nemaz nerunājot par vecmāmiņas kundzi, kura šajās lietās pati arī nav nekāda iesācēja.

— Tā viņš teiks gan, — apstiprināja gadus septiņpadsmit vecs puisietis ar piemīlīgu vīrišķu seju, kurš bija ģērbies jūrnieka formā un ziņkāri skatījās vecajam matrozim pār plecu. — Es paziņošu tēvam par viesiem, bet tu, Ričard, mudīgi sagatavo viņiem piemērotu istabu.

Matrozis steidza izpildīt pavēli, ko jauneklis deva tādā tonī kā cilvēks, kas radis atbildēt par savu rīcību un komandēt. Ričarda izraudzītā telpa bija parasta viesistaba. Te nolika nestuves, atlaida matrožus un sieviete palika kopā ar nelaipno apkalpotāju, kas tomēr bija viņus tik sirsnīgi uzņēmis. Viņš apgrieza svecēm degļu galus un piemeta kamīnā malku, vienlaikus rūpēdamies, lai sarunā neiestātos nevajadzīgs pārtraukums un īsajā brīdī līdz saimnieku atnākšanai nekļūtu garlaicīgi. Drīz atvērās iekšdurvis un parādījās mums jau pazīstamais jaunais cilvēks mājas saimnieku pavadībā.

Pirmais ienāca padzīvojis, bet vēl stalts cilvēks jauno Valstu flotes kapteiņa jūras formā. Kaut arī gadi un briesmu pilnā dzīve bija sākuši sidrabot viņa matus, viņa skatiens bija mierīgs un solis stingrs. Viena roka viņam karājās saitē kā pierādījums, ka cilvēks vēl nesen piedalījies kaujā, uz otras balstījās dāma, kas, lai gan nebija vairs nekāda jaunā, ziedošajos vaigos un spožajās acīs bija saglabājusi savam dzimumam brieduma gados piemītošo skaistumu. Aiz viņiem nāca vēl viens, arī sieviete, kuras gaita nebija tik viegla, bet kura ar savu ārējo izskatu atgādināja klusu vakaru pēc trauksmainas mūža dienas. Visi trīs laipni sveicināja svešinieci, smalkjūtīgi izvairīdamies no tūlītējas izvaicāšanas par viņas apmeklējuma iemeslu. Viņu atturība nekādā ziņā nešķita lieka: acīm redzamās trīsas, kas sadrebināja trauslo augumu, kuru, kā likās, bija novārdzinājušas gan bēdas, gan slimība, nepārprotami liecināja, ka svešajai dāmai ir vajadzīgs zināms laiks, lai atgūtos un sakārtotu domas. Viņa ilgi un rūgti raudāja, it kā būtu istabā viena, un arī nemēģināja uzsākt sarunu, līdz klusēt vēl ilgāk kļuva neērti. Viņa nosausināja acis un, vaigiem kvēlojot drudžainā sārtumā, pirmo reizi vērsās pie mājas saimniekiem, kuri neko nesaprata.

— Jūs varbūt uzskatāt, ka šis apmeklējums ir ielaušanās, — viņa teica, — bet tas, kura griba man ir likums, vēlējās, lai viņu atved uz šejieni.

— Kādēļ? — pielaidīgi pajautāja virsnieks, pamanījis,

ka viņas balss aizlūst.

t

—  Lai nomirtu, — aizsmakušābalsī atčukstēja sieviete.

Vispārēja sakustēšanās atklāja, cik pārsteigti jutās klausītāji; mājas saimnieks piegāja pie nestuvēm un uzmanīgi pavilka nost aizkariņu, parādot līdz šim neredzēto iemītnieku visiem klātesošajiem. Skatienā, ko sastapa viņa acis, vēl mājoja saprāts, lai gan nāve jau bija uzspiedusi savu zīmogu ievainotā sejas pantiem. Likās, ka šai pasaulei pieder vienīgi acis: kamēr viss ķermenis jau bija pēdējo brīžu nevarības pārņemts, acis vēl raudzījās spožas, saprāta pilnas un degsmīgas — gandrīz vai starojošas.

— Vai jums nav kāda vēlēšanās, ko mēs varētu izpildīt? — jautāja kapteinis de Leisijs pēc ilga un nomācoša klusuma brīža, kad visi ap nestuvēm stāvošie bija skumīgi vērojuši cilvēka drūmās atvadas no dzīves.

Mirēja lūpas savilkās drausmīgā smaidā, un viņa sejas izteiksmē maigums dīvaini un šausminoši jaucās ar skumjām. Viņš neko neatbildēja, bet viņa skatiens klīda no sejas uz seju, līdz beidzot kā noburts apstājās pie vecākās sievietes vaibstiem. Viņa atbildēja ar tikpat ciešu skatienu, un šo divu cilvēku savstarpējās simpātijas bija tik lielas, ka tās nevarēja nepamanīt visi klātesošie.

— Māt! — nobažījies maigi iejautājās virsnieks. — Māt, kas tevi uztrauc?

—  Henrij… Gertrūde… — atbildēja cienījamā māte, izstiepdama rokas pret bērniem, it kā meklētu atbalstu.

—  Mani bērni, jūsu durvis ir atvērušās cilvēkam, kuram bija tiesības pie tām klauvēt. Tieši šajos brīžos, kad kaislība dus un nevarība gūst virsroku pār mums, šajos vājuma un slimības brīžos daba ar sevišķu spēku liek manīt savu varu. Es redzu to visu šajā dziestošajā skatienā, šajā izdilušajā sejā, kur tikvien ir palicis kā pazīstamie vaibsti un kaut kas no dzimtas kopības.

— Dzimtas kopības? — iesaucās de Leisijs. — Kāda radniecība mūs saista ar viesi?

— Viņš ir mans brālis, — atbildēja lēdija, nolaizdama galvu uz krūtīm, it kā šī atzīšanās sagādātu viņai tikpat daudz sāpju, kā prieka.

Svešinieks, pārmērīgi novārdzis, lai parunātu, ar priecīgu žestu apstiprināja šos vārdus, bet ne uz mirkli nenovērsa acis, it kā būtu nolēmis skatīties uz viņu līdz pēdējam elpas vilcienam.

— Brālis! — neliekuļotā izbrīnā atkārtoja viņas dēls.

—  Es zināju, ka tev ir brālis, bet domāju, ka viņš ir miris, vēl zēns būdams.

— Es pati ilgi tā domāju, kaut gan nereti mani mocīja briesmīgas aizdomas. Bet tagad patiesība ir nepārprotami izlasāma šajās dziestošajās acīs un izģindušajā vaigā. Mūs izšķīra trūkums un nedienas. Mēs viens otru, jādomā, uzskatījām par mirušu.

Ievainotais atkal ar vārgu žestu apstiprināja viņas vārdu pareizību.

—  Tagad vairs nav nekādu noslēpumu. Henrij, šis svešinieks ir tavs tēvocis, mans brālis un… bijušais audzēknis.

—  Es būtu gribējis ar viņu iepazīties labvēlīgākos

apstākļos, — atbildēja virsnieks vaļsirdīgi kā jau jūrnieks.

— Priecājos redzēt viņu mūsu mājā kā radinieku. Vismaz

trūkums mūs vairs nešķirs.

/

— Ieskatieties, Henrij… Gertrūde, — piebilda māte, ar roku aizsegdama acis, — šī seja nevar būt jums sveša. Vai tiešām jūs šajā nožēlojamajā graustā nesaskatāt to, kas jums iedvesa gan bailes, gan mīlestību?

Bērni aiz pārsteiguma nebilda ne pušplēsta vārda, lai gan lūkojās mirējā tik ilgi un cieši, ka raibs sāka griezties gar acīm. Tad no svešinieka krūtīm izlauzās dobja skaņa un viņa klusie, bet skaidri izrunātie vārdi izgaisināja

visas vinu šaubas un samulsumu.

/

— Vailder, — viņš teica, sasprindzinājis pēdējos spēkus, — esmu atnācis izlūgties nojums pēdējo pakalpojumu.

— Kapteinis Heidegers! — iesaucās virsnieks.

—Sarkanais Pirāts! — nomurmināja jaunākā misis de Leisija, nevilšus pakāpdamās atpakaļ no nestuvēm.

—  Sarkanais Pirāts! — atkārtoja viņas dēls, nepārvaramas ziņkāres spiests, pieiedams tuvāk.

—  Beidzot saņemts gan ciet! — nīgri noteica Fids, piesteberēdams tuvāk stāvētājiem un neizlaizdams no rokām maigles, kuras viņš pastāvīgi turēja gatavībā, lai attaisnotu savu atrašanos šajā istabā.

—  Es ilgi esmu slēpis savu nožēlu un arī kaunu, — turpināja mirējs, kad īslaicīgais pārsteigums bija nedaudz pierimis, — bet šis karš lika man parādīties atklātībā; Mūsu valstij bijām vajadzīgi mēs abi, un mēs abi tai kalpojām. Jūs kalpojāt kā ne ar ko nenomelnots cilvēks, bet mans vārds nedrīkstēja aptraipīt tik svētu lietu. Lai ļaudis, runājot par ļaunumu, ko esmu pastrādājis ar savām rokām, atceras arī to mazumiņu labā, ko esmu paveicis. Māsiņ… māt… piedodiet.

— Lai Dievs, kas apveltī savas radības ar tik briesmīgiem raksturiem, piedod mums visas mūsu vājības! — iesaucās raudošā misis de Leisija, nokrizdama ceļos un paceldama rokas un acis pret debesīm. — Ak brāli, brāli! Tu zini savas atpestīšanas svēto noslēpumu, un tagad nav vajadzības tev teikt, uz kādas klints balstās tavas cerības uz grēku atlaidi.

—  Ja es nebūtu aizmirsis šīs pamācības, tad tagad manu vārdu pieminētu ar godu. Bet… Vailder! — viņš piemetināja ar negaidītu sparu. — Vailder!

Visu acis pagriezās pret runātāju. Viņš turēja rokā vīstokli, kas līdz šim bija viņam noderējis par spilvenu. Ar pārcilvēcisku piepūli viņš piecēlās nestuvēs un, paslējis abas rokas virs galvas, ļāva atritināties savā priekšā svītrainajam karogam ar zilo zvaigžņu lauku, un katrs viņa vaibsts staroja kvēlā sajūsmā kā kādreizējās slavas dienās.

—  Vailder! — viņš atkārtoja, nepārprotami smiedamies. — Mēs esam uzvarējuši! — Viņš atkrita uz muguras un palika nekustīgi guļam, un jūsmīgo smaidu viņa sejā izdzēsa nāves stingums, kā krēsla aptumšo smaidošās saules spožumu.

Izdevniecība VAGA piedāvā

Sjūzcnas Kcllijas grāmatu

ĀRĀ NO TUMSAS

(Pirmizdevums latviešu valodā, tulkots no angļu valodas) .104 Ipp.

Iesējums — cietos vākos, plčvots.

«Arā no tumsas» ir piektais romāns sērijā par Lizu Konorsu.

Liza Konorsa saņem uzdevumu vākt materiālus par vairāku sieviešu noslepkavošanu. Par slepkavu uzskata kādu maniaku, bet Liza domā citādāk…

Grāmata «ĀRĀ NO TUMSAS» ASV iznākusi 1992. gadā.

Izdevniecība VAGA piedāvā

V

Rimanta Savēla /

grāmatu

ZIRGU ZAGLIS

320 Ipp. Iesējums — cietos vākos, plčvots.

Lietuviešu rakstnieka Rimanta Savēja (dz. 1942) vēsturisks romāns par slaveno laupītāju Tadu Blindu, cilvēku, kas gribēja būt kā Robins Huds, bet dzīvi beidza visu atstāts.

Romāna morāle — vardarbība pat cēlu mērķu vārdā nenes augļus…

Kcllijas A. Teitas un Džeka Mannas zooloģisko trilleri

LAUVAS TIESA

224 Ipp. Iesējums — cietos vākos, plčvots.

Zooloģiskā dārzā viens pēc otra par dzīvnieku upuriem kļūst cilvēki. Vai tiešām vainīgi ir dzīvnieki? Kam tas bija izdevīgi?

«Lauvas tiesa» ir romāns par cilvēkiem, kas izmanto dzīvniekus savu neģēlīgo plānu īstenošanai.

Šis romāns Amerikā nāca klajā 1992. gadā.

Edas Retikendorfas grāmatu

MAZMEITA

(Pirmizdevums latviešu valodā, tulkots no vācu valodas) 304. Ipp.

Iesējums — cietos vākos, plēvots.

Romāns par kādas vācu ģimenes likteni trīs paaudžu garumā. Emocionāls stāsts, kas sākas gadsimta sākumā un turpinās mūsdienās. Neparastiem raksturiem bagātas ģimenes vēsture, mazmeitas Rutas liktenis un mīlestība. Apzinoties savas vēsturiskās saknes, viņa iegūst spēku, lai pārvarētu sarežģījumus pati savā ģimenes dzīvē.

Valtera Skota grāmatu

KAPU VECIS

(Pirmizdevums latviešu valodā, tulkots no angļu valodas) 496 Ipp.

Iesējums — cietos vākos, plīvots.

Angļu klasikas pērle. Vēsturisks romāns.

Seno muižnieku ligzdu romantika, dumpīgās Skotijas senās tradīcijas un īpatnējie tikumi. Reliģisko sektantu fanātisms un asiņainie konflikti. Gāztās karaļu dinastijas sazvērestības un varonīgā cīņa. Latviešu valodā plaši pazīstami V. Skota romāni AIVENHO un KVENTĪNS DOR VĀRDS.

ŽURNĀLS GRĀMATTIRGOTĀJIEM, IZDEVEJIEM, BIBLIOTEKĀRIEM UN VISIEM, KAS MiL GRĀMATAS

ta ir pati svaigaka informācijā

par jaunākajām grāmatām, anotācijas, saistošu romānu fragmenti, intervijas ar rakstniekiem un izdevējiem, regulāra informācija par to, kas notiek Latvijas grāmatnīcās, bibliotēkās, ārzemju pieredze, vēsture, krustvārdu mīklas, humora lappuse un daudz kas cits.

Divas reizes mēnesī jūs gaida 40 lappuses garš, aizraujošs ceļojums grāmatu pasaulē. Žurnālu katram mēnesim jūs varat pasūtīt ikvienā Latvijas pasta nodaļā līdz nākošā

menesa 20. datumam.

Viena numura cena 0,30 Ls. Pasūtīšanas indekss: 77261

Korvetc — pilntakelēts trismastu karakuģis.

[1] Štatam un salai ir viens un tas pats nosaukums. Rodailendas štats ir vismazākā no divdesmit četrām «māsām», kas veido Amerikas Savienotās Valstis. Lieluma zinā tas neliek lidzi daudzām Anglijas grāfistēm; šobrīd lajā nav daudz vairāk par simts čūkstošiem iedzīvotāju un tas plaši pazīstams ar savu tekstilrūpniecību. (Autoru piezīme.)

[2] Autors runā jiar karavadoņiem, kas Septiņgadu kara laikā (1753 —1760) Amerikas kontinentā cīnījās pret Franciju. (Šeit un turpmāk, kur nav īpašus norādes — tulkotāju piezīmes.)

[3] No 18. gs. Anglijā valdoša karaliska dinastija, kas pieder Braunšveigas-I lannoveres namam.

[4] pardon — angļu valodā ari piedošana, grēku atlaide.

[5] Osnabrikas audekls — rupjš linu audums, ko ra/.oja Osnabrikā, Vācijā.

[6] Tofcla — pēc Bībeles — elle jeb mocību vieta.

[7] Fērlongs — astotdaljūdze, tas ir, 21)1 metrs.

[8] Fregate — pilntakelēts kara, bet reizēm arī tirdzniecības kuģis ar 20—50 un pat vairāk lielgabaliem.

[9] Ar šiem zemesragiem jāsaprot Āfrikas kontinenta dienvidu gals — Adatas rags un Amerikas kontinenta dienvidu gals — I lorna rags.

[10] fandi — saliņa dienvidaustrumos no Kanādas.

[11] skvairs — muižnieks.

"■* borejs — antīkajā mitoloģijā — ziemeļvējš.

[13] naitingeils — angliski «lakstīgala».

[14] stcnga — mastu pagarinājums.

[15] pūpe — kuģa pakaļgala paaugstinājums.

[16] mohokj — ziemeļamerikas indiāņu cilts.

[17] W/7rf — angļu vai. mežonīgs. Vailders — šā apzīmējuma pārākā pakāpe — mežonīgāks.

[18] atalanta — varone grieķu mitā par Kalidonas mežakuili.

[19] traverss — kuģa diametrālajai plaknei perpendikulārs virziens.

[20] klīze — enkurķēdes caurums kuģa priekšgalā vai sānos.

[21] sabats — ebrejiem sestdienas vakars.

[22] failos — trices vai virves, rāju, buru, karogu u. c. pacelšanai.

[23] Bimsi — Jķērssijas, kas saista «ribas»; uz tiem nostiprināts klājs.

3-26

[24] kambīze — kuģa virtuve.

[25] jolla — laiva ar diviem mastiem.

[26] bugsprits — pāri kuģa priekšgalam izvirzīts bomis, pie kura stiprina fokmasla štagas un kliverbomi.

[27] noks — rājas gals.

[28] koks — kuģa pavāre.

[29] kvarterklājs — augšējā klāja daļa stūres pusē aiz grotmasta.

[30] 'terra firma — cieta zeme. (Latīņu vai.)

[31] hakborls — kreisais boris.

[32] balts karogs bija franču karaliskajai flotei.

[33] konklāvs — romas pāvesta kardinālu padome.

[34] ar indiju te domātas rictumindijas kolonijas.

[35] enlrčc — iznākšana, parādīšanās uz skatuves. (Trinitu vai.)

[36] de$ire — angļu valodā vēlēšanās, alkas. Ar šo vārdu autors akcentē sievietes alkatību.

[37] mesa — kopkajīle, kur virsnieki ēd un uzturas brīvajā laikā.

[38] tltve — audzēkne, (franču vai)

[39] Bimss — visā kuģa platumā iebūvēta šķērssija, uz kā balsta klāju un tur sānu».

[40] Halze — buru kuģa vai laivas kurss attiecībā pret vēju (ja vējš pūš no labās puses — labā halze un otrādi).

[40] Šis dīvainais vārdu birums var pārsteigt lasītāju kā par nemēru muļķīgs, taču visi tie ir ņemti no Rodailendas vietējās hronikas. (Autora piezīme.) Sie vārdi fulkojami Sādi: Zem'cs Podnieks, Konservētie Zaļumi, Godīgais Izvirtulis, Taisnīgais Krāpnieks, Mīkstais Krams un Bagātais Nabags.

[40] Lūvēt — pagriezt kuģi ciešāk pie vēja.

[41] brasēt — grozīt horizontālā virzienā.

[42] kubriks — telpa komandai.

[42] Laga — icrice kuģa ātruma mērīšanai.

[43] Glase — pusstundu ilgs laika sprīdis, ko atzīmē ar kuģa zvana sitieniem. Astoņas glases nozīmē četras stundas.

[44] Rakstnieks nepretendē uz šīs parādības cēloņu filozofisku izskaidrojumu, bet domā, ka katrs jūrnieks būs šo neparasto apgaismojumu biežāk novērojis, pūšot austrumu, nevis rietumu vējam, īpaši Atlantijas okeānā. (Autora piezīme.)

[45] zāliņš — platforma masta un topmasta salaiduma viotā.

[46] glases — kuģa zvana signāli, kas nosaka sardzes laiku.

[46] Knivhthead (angļu vai.) izrunā tāpat kā nighthiiid, kas sastāv no diviem vārdiem: nignt — nakts un hcati — galva.

[47] sarkana jaka — toreizējās angļu armijas formas tērpa sastāvdaļa.

[48] Elma uguns — viena no atmosfēras elektriskajām parādībām, ko jūrnieki novēro ap mastu galiem un takelāžu vētrainās naktīs.

[49] marss — novērošanas platforma masta augšējā daļā.

" galetc — jūrnieku sausiņš.

[50] Pīķis — gafeles augstākais gals. Gafele — apaļkoks, pie kura piestiprināta buras augšējā mala.

[51] Prīzes atļauja — valsts izdots dokuments, kas dod tiesības vienai no karotājām pusēm aizturēt un apķīlāt otras puses kuģi vai kravu, lai to konfiscētu, ja atklātos, ka tie pieder vai kalpo ienaidniekam.

[52] veblīne — starp vantīm iesiets gals, kas veido pakāpienus.

[53] Nejau Naitheds vienīgais ticēja, ka piektdiena ir nelaimīga diena: vairāk vai n\azāk tolaik tam ticēja visi jūrnieki. Kāds prātīgs Konektikutas tirgotājs iedomājās izskaust šo uzskatu, Vas reizēm apgrūtina dzīvi. Viņš lika iesākt kāda kuģa būvi piektdienā, kuģis tika nolaists ūdenī piektdienā, nosaukts par «Piektdieni» un devās savā pirmajā braucienā piektdienā. Nelaimīgā kārtā nekas vairs nav dzirdēts nedz par šo labi domāto eksperimentu, nedz par šo kuģi un tā komandu. (Autora piezīme.)

[54] pontons ar bukiem — acīmredzot kaut kas līdzīgs peldošajam dokam.

[54] šote — gals, ar kura palīdzību maina buras un vēja savstarpējo leņķi.

[55] pinne — rokturis laivas stūres grozīšanai.

[55] Momuss — sengrieķu mitoloģijā zobgalību dievs.

[56] raks — klāja paaugstinājums kuģa priekšgalā.

[57] komingsi — lūkas.

[57] Gineja — 21 šiliņa naudas gaV

[58] «kuģa kaķis» — īpaša pātaga sodīšanai.

[59] gali — jūrnieku valodā visas kuģa virves.

[60] dullis — lapa vai metāla divzaru dakšiņa laivas malā aira balstīšanai airējot

[61] kaperis — laupītāju kuģis.

[62] guardacostas — sargkuģis. (Spāņu ml.)

[63] runa ir par angliju.

[63] Rietumindijas arhipelāgs, kurā ietilpst Bahamu un Antiļu salas.

[64] spāņu jūra — tagadējā kārību jūra.

[64] Doti — spāņu valodā «kungs».

[65] stīrborts — kuģa labais borls.

[66] runa ir par anglijas karali džordžu ii (1683 — 1760), kas piedalījās karā par Austrijas mantojumu kā Marijas Terēzes sabiedrotais.

[67] bonhomie — labsirdība. (Franču vai)

[68] coup-de-main — pēkšņs uzbrukums. (franču mi)

[69] Bragansa — Portugāles un Brazīlijas dinastija, kuras ciltstēvs bija Bragansas hercogs Alfonss (15. gs.).

[70] praļieau blanc — baltais karogs. (Franču vai.)

[70] Brangas — ribas, ko apšuj ar dēļiem.

,3. 387

[71] Stāpelis — laukums vai slīpa platforma kuģu remontam, būvei un nolaišanai ūdenī.

[72] sentdžeimsa — viena no anglijas karaļu rezidencēm.

[73] smith — kalējs. (Angļu vai.)

[74] ark — šķirsts, šai gadījumā — noasa šķirsts. (Angļu vai.)

[74] pelil-inntlri' — svīls. (franču vai.)

[75] liazilisks — ķirzaku ģints leguānu dzimtā. Teikās tēlots kā putns ar kroni, čūskas asti un briesmīgu balsi ļin skatienu, kas varot pat nonāvēt.

[76] piecas asis — nepilni desmit metri.

[76] Noka — rājas vai gafeles ārējais gals.

[77] vifla — no angļu vārda ivhiffle — pļāpāt.

Content

Kupers Džeimss Fenimors Sarkanais pirāts

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa