Majs Karls

Sudrabezera dzelmes noslēpums

Karls Majs

Sudrabezera dzelmes noslēpums

.

,

.

PIRMĀ NODAĻA MELNĀ PANTERA

Bija kādas ļoti karstas jūnija dienas pusdiena, kad «Dogfišs», viens no Arkanzasas lielākajiem pasažieru un preču tvaikoņiem, varenajiem lāpstu riteņiem kūla plašās straumes ūdeņus. Agrā rīta stundā tas bija atstājis Litlroku un tagad tam drīz vajadzēja sasniegt Lēvisburgu, lai tur piestātos.

Saules svelme bija turīgākos ceļotājus piespiedusi paglābties savās kajītēs. Kuģa klāja pasažieru lielākā daļa gulēja aiz mucām, kastēm un citas kravas, kas viņiem sniedza daudzmaz spirdzinošu pavēni. Siem ceļotājiem turpat uz klāja zem zēģeļaudekla nojumes bija iekārtota bufete, kur stāvēja dažādas glāzes un pudeles. To sīvais saturs gan nebija aprēķināts izsmalcinātai gaumei jeb izlutinātām mēlēm. Aiz bufetes aizvērtām acīm sēdēja viesmīlis. Viņš klanīja galvu, saguris no karstuma. Paverot plakstiņus, pār viņa lūpām vēlās kluss lāsts jeb tā vietā piparots vārds. Viņa īgnums bija vērsts pret pūli, kas sastāvēja no pāris desmit vīriem. Viņi bija novietojušies galda tuvumā uz grīdas. Kauliņu kauss te gāja apkārt no rokas rokā. Spēlēja uz tā saukto drinku, t. i., partijas beigās zaudētājam vajadzēja izmaksāt katram spēlētājam glāzi degvīna. Tādēļ viesmīlim nekas neiznāca no nodomātā pusdienas snaudiena, pēc kā viņš ļoti ilgojās.

Lai būtu kā būdams, bet bija skaidrs, ka šie vīri nebija pirmoreiz mūžā sastapušies taisni uz šī tvaikoņa, jo viņi savā starpā izturējās ļoti draudzīgi. Kā varēja nojaust no dažiem viņu izteicieniem, likās, ka viņi viens otru visai labi pazīst. Pretēji šai vispārīgajai draudzībai, viņu starpā bija kāds vīrs, kam pārējie izrādīja zināmu cienību. Viņu dēvēja par pulkvedi.

Šis vīrs bija garš un kalsnējs. Viņa gludi skūto, asi un smaili veidoto seju ietvēra saraina, sarkana kaklabārda. Lapsas sarkanumā bija arī viņa īsi apgrieztie mati, ko varēja redzēt, jo viņš savu veco, novalkāto filca platmali bija atstūmis tālu pakausī. Viņa uzvalks sastāvēja no smagām, naglām apsistām ādas kurpēm, nankina biksēm un īsa kamzoja. Vesti viņš nevalkāja. To atvietoja netīrs, negludināts krekls. Platā apkakle, kaklauta nesaturēta, stāvēja vaļā un rādīja kailās, saulē iedegušās krūtis. Ap gurniem viņš bija apjozis sarkanu, bārkstainu lakatu, aiz kura rēgojās naža un divu pistoļu spali. Aiz muguras gulēja vēl gandrīz jauna šautene un audekla maiss ar atsperi un divām siksnām. Maiss bija pielāgots nēsāšanai uz muguras.

Pārējie vīri bija ģērbušies tikpat bezrūpīgi un netīri, bet par to atkal visi viņi bija ļoti rūpīgi apbruņojušies. To vidū nebija neviena, kam ar pirmo acu uzmetienu varētu dāvāt uzticību. Viņi kaisli nodevās kauliņu spēlei, sarunādamies pie tam tik rupjos vārdos, ka katrs daudzmaz godīgs cilvēks nebūtu varējis izturēt viņu tuvumu. Katrā ziņā viņi jau bija tukšojuši ne vienu vien drinku, jo viņu sejas nebija tikai no saules vien sakarsušas. Degvīna gars jau bija sācis valdīt pār tiem.

Kapteinis bija atstājis komandtiltiņu un devies uz kuģa pakaļējo daļu pie stūrmaņa dot dažus nepieciešamus rīkojumus. Kad tas bija padarīts, stūresvīrs teica: — Ko jūs, kaptein, domājat par tiem puišiem, kas tur priekšgalā met kauliņus? Man šķiet, tie ir zēni, ko ne labprāt redz uznākot uz kuģa.

—   Domāju to pašu, — uzrunātais palocīja galvu. — Uzdevās par ražas novācējiem strādniekiem, kas vēlas nokļūt Rietumos salīgt darbu fermās, bet es negribētu būt tā vīra vietā, kam viņi prasītu pēc darba.

—   Pareizi, ser. Es turu tos par īstiem trampiem (vazaņķiem). Cerēsim, ka mazākais še viņi nesacels traci!

—   Negribētu viņiem ieteikt to darīt. Mums še ir pietiekoši daudz roku, lai viņus visus iemestu vecajā, svētajā Arkanzasā. Sagatavojiet tagad visu piestātnei, jo pēc desmit minūtēm mēs jau ieraudzīsim Lēvisburgu!

Kapteinis atgriezās uz sava tiltiņa, lai dotu piestāšanai vajadzīgās pavēles. Drīz vien kļuva redzamas pilsētas namu rindas. Kuģis apsveica tās ar garu un griezīgu kau-

cienu. No piestātnes steķiem deva signālu, ka tvaikonim jāņem līdzi krava un pasažieri. Ceļotāji, kas līdz šim bija atradušies zem kuģa klāja, uznāca tagad augšā baudīt garlaicīgā brauciena īso pārtraukumu.

Viņi neredzēja neko interesantu. Pilsētai toreiz nebija tās nozīmes, kas tagad. Piestātnē bija nedaudz ļaužu. Bija jāuzņem tikai dažas kastes un saiņi. Jaunpienācēju bija trīs.

Viens bija spēcīgs, gara auguma baltais. Viņš nēsāja tik lielu, tumšu pilnbārdu, ka varēja izšķirt tikai acis, degunu un vaigu augšējās daļas. Galvā bija veca bebrādas cepure. Gadu maiņās tā bija kļuvusi gandrīz kaila. Noteikt viņas pirmatnējo izskatu bija neiespējama lieta. Šķita, ka viņai jau bijušas visas iespējamās formas. Sis vīrs bija ģērbies stiprās pelēka audekla biksēs un kamzolī. Platajā ādas jostā slēpās divi revolveri, nazis un daži citi rietumnieka priekšmeti. Bez tam viņam bija smaga divstobrene. Pie tās resgaļa bija piesiets garš cirvis.

Samaksājis braukšanas naudu, viņš sāka vērot kuģa klāju. Labi tērptie kajītes pasažieri viņu, likās, neinteresēja. Te viņa acis krita uz kauliņu spēlētājiem, kas bija piecēlušies novērot jaunpienācejus. Viņš redzēja pulkvedi, bet viņa skatiens slīdēja tālāk, it kā to nemaz nebūtu skāris. Tomēr viņš, savelkot uz augšu gar spēcīgajiem gurniem savu garo ūdenszābaku noslīdējušos stilbus, klusu nomurmināja: — Nudien, ja tas nav sarkanais Brinklejs, tad es vēlētos tikt cepināts un apēsts ar visu ādu! Cerēsim, ka viņš mani nepazīst.

Arī pulkvedis, ieraugot viņu, sarāvās. Tas klusi griezās pie saviem biedriem: — Paraugieties uz to melno tēviņu! Vai kāds no jums viņu pazīst?

Jautājumu noraidīja.

—   Nu, es būšu viņu reiz redzējis un pie tam tādos apstākļos, kas man nebija visai iepriecinoši. Manī ir tumša nojauta par to.

—   Viņam tad vajadzētu tevi pazīt, — kāds ieminējās. — Viņš novēroja mūs, bet tevi nemaz neuzlūkoja.

—   Hm! Kur es viņu esmu sastapis, tas varbūt man vēl iekritīs prātā. Jeb, vēl labāk, es uzprasīšu viņa vārdu. Tad es zināšu patiesību. Piedāvāsim viņam glāzi brendija.

—   Ja tikai viņš tur līdzi!

—   Laikam gan ne? Tas būtu neģēlīgs apvainojums. To jūs visi zināt. Tam, kas drinku noraida, šinī zemē ir tie-

sība atbildēt ar nazi jeb pistoli. Ja viņš savu apvainotāju nodur, par to ne gailis nedzied.

—   Bet viņš neizskatās pēc tāda, ko varētu piespiest darīt to, ko viņš nevēlas.

—   Vai gribi saderēt?

—   Jā, derēt, derēt! — atskanēja visapkārt. — Zaudētā' jiem jāizsauc trīs glāzes katram.

—   Esmu ar mieru, — teica pulkvedis.

—   Es arī, — atteica otrais. — Bet jābūt iespējai gūt revanšu. Tātad trīs derības un trīs brendiji.

—   Ar ko?

—   Nu, vispirms ar to melno, kas, pēc tava apgalvojuma, esot tev pazīstams, lai gan tu nezini, kas viņš tāds ir. Tad ar vienu no tiem džentlmeņiem, kas šķielē uz krastmalu. Ņemsim mēs to lielo puisi, kas stāv vidū kā milzis starp punduriem. Un beidzot to sarkano indiāni ar zēnu. Jeb tu varbūt baidies no viņa?

Kā atbilde uz šo jautājumu atskanēja smiekli. Pulkvedis piezīmēja nicinošā tonī: — Es lai bītos no šī sarkanā purna? Tad jau drīzāk no tā milža, kam tu gribi mani uzkūdīt. Pie joda, cik šim cilvēkam jābūt stipram! Bet tieši šādiem gigantiem mēdz būt vismazāk drosmes. Viņš ir tik smalki un lepni ģērbies, ka tas droši vien prot uzvesties salonā, bet nevis apieties ar mūsējiem. Tātad es pieņemu derības. Vienu drinku ar katru no šiem. Un nu pie lietas!

Pēdējos trīs teikumus viņš bija izsaucis tik skaļi, ka tos vajadzēja būt dzirdējušiem visiem pasažieriem. Ikviens amerikānis un katrs rietumnieks pazīst vārda «drink» nozīmi, jo vairāk tad, ja to izrunā tik stipri un draudīgi kā šinī gadījumā. Tāpēc arī visas acis pievērsās pulkvedim. Varēja redzēt, ka viņš, tāpat kā viņa sabiedrotie, bija krietnā skurbulī. Tomēr neviens negāja projām, jo sagaidīja saistīga skata norisināšanos.

Pulkvedis lika piepildīt glāzes, ņēma savējo rokā, tuvojās melnbārdainajam un sacīja: — Labdien, ser! Es vēlētos piedāvāt jums šo glāzi. Saprotams, ka es turu jūs par džentlmeni, jo es sadzeru vienīgi ar patiešām smalkiem ļaudīm. Ceru, ka jūs to tukšosiet uz manu veselību!

Uzrunātā pilnbārda kļuva plata un tad atkal sarāvās, no kā varēja spriest, ka pār viņa seju pārgājis smaids.

—   Protams, — viņš atbildēja. — Esmu ar mieru darīt jums to patikšanu, bet vēlētos iepriekš zināt, kas man parāda šo pārsteidzošo godu.

—      Gluži pareizi, ser! Jāziņo, zināms, ar ko sadzer. Es saucos Brinklejs, pulkvedis Brinklejs,ja jūs to atjaujat. Un jūs?

—   Mans vārds ir Tomass Grosers, ja jums nekas nebūtu pretim. Tātad uz jūsu veselību, pulkveža kungs.

Viņš iztukšoja glāzi. Pārējie arī izdzēra savas. Tad Grosers atdeva glāzi pulkvedim atpakaļ. Pēdējais jutās kā uzvarētājs, aplūkoja viņu gandrīz apvainojošā veidā no galvas līdz kājām un jautāja: — Man šķiet, tas ir vācisks uzvārds. Jūs tātad esat sasodītais prusaks, he?

—   Nē, bet vācietis, ser, — laipni atbildēja svešais, ncļaujoties dusmām par šo rupjību. — Jūsu sasodītais prusaks-jums jānodod pēc citas adreses. Uz mani viņš neatstāj nekādu iespaidu. Tātad — paldies par drinku un ar to — beigasl

Viņš spēji apgriezās uz papēža un ātri aizgāja, pie sevis sacīdams: — Patiešām, Brinklejs! Un saucas tagad par pulkvedi! Sim zellim nav nekas labs padomā. Turēšu acis vaļā.

Brinklejs, lai gan bija vinnējis derību pirmo daļu, tomēr vairs pēc uzvarētāja neizskatījās. Viņa sejas izteiksme bija kļuvusi cita. Tā pierādīja, ka viņš dusmojas. Viņš bija cerējis, ka Grosers atteiksies un tad būs ar draudiem jāpiespiež dzert. Izrādījās, ka svešais ir bijis gudrāks, papriekš tukšojis glāzi, tad pilnīgi atklāti pateicis, ka viņš ir par gudru, lai dotu iemeslu ķildai. Pulkvedi tas kaitināja. Piepildījis no jauna glāzi, viņš tuvojās savam otrajam upurim — indiānim.

Reizē ar Groseru uz kuģa bija ieradušies divi indiāņi — viens vecāks un otrs jaunāks. Jaunākajam bija gadu piecpadsmit. Abu sejas pantu nepārprotamā līdzība lika domāt, ka tie ir tēvs ar dēlu. Viņi bija tik līdzīgi tērpušies un apbruņojušies, ka dēls izskatījās gluži kā tēva atjaunots atspulgs spogulī.

Viņu ģērbi sastāvēja no ādas, sānos bārkstotām biksēm un dzelteni krāsotiem mokasīniem. Medību krekls jeb kamzolis nebija saskatāms, jo viņu stāvi bija ievīstīti raibi mirdzošās lielās segās, kas bieži vien maksā vairāk nekā sešdesmit dolāru gabalā. Melnie mati bija gludi atsukāti atpakaļ un tur krita pār muguru. Tas viņiem piedeva sievišķīgu izskatu. Viņu sejas bija pilnīgas, apaļīgas un ar ārkārtīgi labsirdīgu izteiksmi, ko padziļināja viņu cinobra sarkanumā nokrāsotie vaigi. Šautenes, ko viņi turēja savās rokās, abas kopā, likās, nebija pusdolāra vērtas. Vispār abi viņi izskatījās pavisam miermīlīgi un pie tam tik īpatnēji, ka bija izsaukuši dzērāju smieklus. Viņi, it kā baidīdamies no citiem cilvēkiem, bija bikli nogājuši nomaļus. Tagad viņi atspiedās pret kādu no stiprām plankām darinātu kasti pieauguša vīra augstumā, garumā un platumā. Tur viņi, likās, nepiegrieza savai apkārtnei nekādu vērību. Pat tad, kad pulkvedis pienāca klāt, viņi agrāk nepacēla savas acis, iekams tas nesacīja: — Karsts laiks šodien! Jeb varbūt ne, jūs sarkanie zēni? Tad labs malks ir derīgs. Se ņem, vecais, un met uz mēles!

Indiānis nepakustināja neviena locekļa un atbildēja lauzītā angļu valodā: — Es nedzer.

—   Ko, tu negribi? — uzbļāva pulkvedis. — Tas ir drinks, saproti, viens drinks! Viņa noraidījums ir katram īstam džentlmenim, kāds es, bez šaubām, esmu, asiņains apvainojums. Tas jāatriebj ar nazi. Kā tevi sauc?

—   Nitropanhauens, — jautātais mierīgi un pieklājīgi atbildēja.

—   Pie kādas cilts tu piederi?

—   Pie tonkavas.

—   Tātad pie lēnajiem, pieradinātājiem sarkanajiem, kas bīstas ikviena kaķa, ja tas arī būtu vismazākais kaķītis! Ar tevi es daudz netūļāšos. Tāpēc — vai dzersi?

—   Es nedzeru ugunsūdeni.

Indiānis, neraugoties uz pulkveža draudiem, pateica to tikpat mierīgi kā agrāk. Pēdējais atvēzējās un deva viņam skaļu pļauku.

—   Saņem savu algu, tu, sarkanais gļēvuli! — viņš izsaucās. — Es negribu citādi atriebties, jo nelgām pļauka labākā alga.

Kolīdz sitiens bija dots, indiāņu jaunekļa roka spēji tvēra zem segas. Katrā ziņā pēc kāda ieroča. Reizē ar to viņa skatiens meklēja tēva seju, jautājot, ko gan tas tagad teiks un ko darīs.

Sarkanā seja tagad bija tik ļoti pārvērtusies, ka to gandrīz nevarēja pazīt. Viņa stāvs likās būt audzis, viņa acis uzliesmoja. Pār viņa sejas pantiem pāršalca negaidīti atdzīvojies elastīgums. Bet tikpat ātri viņa plakstiņi nolaidās. Ķermenis sakrita, un ģīmis atkal pieņēma iepriekšējo, padevīgo izteiksmi.

_— Nu, ko tu teiksi par to? — pulkvedis izsmejoši jautāja.

—   Nitropanhauens pateikties.

—   Vai tev pļauka tik ļoti patika, ka tu par viņu pateicies? Nu, tad saņem vēl otru!

Viņš atkal atvēzējās, bet, tā kā indiānis zibensātri nolieca savu galvu, tad viņa roka visā sparā ķēra kasti, izsaucot skaļu tukšuma toni. Te atskanēja no kastes iekšienes vispirms īsi, asi ņurdējieni un šņācieni. Tie drīz vien izvērtās par mežonīgu, briesmīgu kliedzienu, kam sekoja tāda pērkonam līdzīga rūkšana, ka kuģis, likās, nodrebēja no šīm šausmīgajām skaņām.

Pulkvedis atlēca dažus soļus atpakaļ. Viņš ļāva krist glāzei un sauca baiļu pilnā, griezīgā balsī: — Ak debess! Kas tas bija? Kāda bestija atrodas šinī kastē? Vai tas ir atļauts? Te no bailēm var nomirt!

Bailes pārņēma arī pārējos ceļotājus. Tikai četri no viņiem nebija ne skropstas paraustījuši, proti: melnbārdainais, kas tagad sēdēja tvaikoņa pašā priekšgalā, milzīgais vīrs, kam Kornels bija vēlējies kā trešajam piedāvāt savu drinku, un abi indiāņi. Sīs četras personas acīmredzot bija jau sen pieradušas savaldīt sevi.

Rūkšana bija arī sadzirdēta zem klāja — kajītēs. Ar skaļiem kliedzieniem parādījās augšā arī vairākas dāmas.

—   Manas dāmas un kungi, tas nav nekas, — iesaucās kāds ļoti pieklājīgi ģērbies kungs, kas nupat bija iznācis no savas kabīnes. — Tikai panterīte, maza panterīte, vairāk nekas! Visjaukākā melnā panterīte.

—   Ko? Melnā pantera! — iebrēcās kāds mazs, briļļains vīrelis. Uzreiz varēja pateikt, ka tas vairāk pārzina zooloģiskās grāmatas nekā dzīvus plēsoņus. — Melnā pantera ir visbriesmīgākais zvērs. Tas ir lielāks un garāks par lauvu un tīģeri! Tas slepkavo aiz tīras asinskāres un ne vien aiz bada. Cik vecs tas ir?

—   Tikai trīs gadus, ne vecāks.

—   Tikai? To jūs saucat par «tikai»? Tad tak tas ir pilnīgi izaudzis! Mans Dievs! Un šāda bestija atrodas še uz kuģa! Kas var uzņemties par to atbildību?

—   Es, ser, es, — atbildēja elegantais svešinieks palocīdamies. — Atļaujiet man priekšā stādīties. Es esmu slavenais zvērnīcas īpašnieks Džonatans Boilers un atrodos kopš kāda laika ar savu trupu Vanbjūrenā. Tā kā šī melnā pantera bija man atsūtīta Ņūorleānā, tad es devos ar savu ļoti piedzīvojušo zvēru dīdītāju turp, lai pārvestu. Sī labā kuģa kapteinis uzņēmās pret augstu atlīdzību vest šo dzīvnieku. Viņš tikai uzstādīja noteikumu, lai pasažieri, cik tālu tas būtu iespējams, nedabūtu zināt, kādā sabiedrībā tie atrodas. Tāpēc es baroju panteru vienīgi naktīs un devu tai, nudien, arvien veselu teļu, lai tā varētu tā pierīties, ka gulētu visu dienu, nevarēdama pakustēties. Protams, ja kasti apstrādā ar dūrēm, tad viņa pamostas un ļauj ari savai balsij vaļu. Es ceru, ka cienītās dāmas un kungi panterītes klātbūtni, kas nerada ne vismazāko traucējumu, neņems man ļaunā.

—   Ko? — atbildēja vīriņš ar brillēm, ka balss gandrīz pārtrūka. — Nerada ne vismazāko traucējumu? Neņems ļaunā? Pie visiem velniem, man patiešām jāsaka, ka šāda prasība vēl nekad man nav tikusi uzstādīta! Man esot jādzīvojot uz šī kuģa kopā ar melno panteru? Lai mani pakar, ja tas notiks! Vai nu viņa, vai es iešu. Metiet bestiju ūdenī! Jeb nogādājiet kasti krastā!

—   Bet, ser, patiešām nav nekādu briesmu, — apgalvoja zvērnīcas īpašnieks. — Aplūkojiet šo stipro kasti un…

—   Ak ko, kasti, — vīrelis viņu pārtrauca. — So kasti es varu salauzt, un daudz vieglāk vēl to var izdarīt pantera!

—   Lūdzu, atļaujiet man teikt, ka šinī kastē atrodas īstais dzelzs krātiņš, ko nevar salauzt pat ne desmit lauvas jeb panteras.

—   Vai tā ir taisnība? Parādiet mums! Man ir jāpārliecinās.

—  Jā, rādīt krātiņu, krātiņu rādīt! Mums jāzina, kas ir, — sauca desmit, divdesmit, trīsdesmit balsis.

Zvērnīcas īpašnieks bija īsts amerikānis un izmantoja gadījumu izsist kapitālu.

—   Labprāt, ļoti labprāt, — viņš atbildēja. — Bet, saprotams, nevar apskatīt sprostu, neredzot arī pašu panteru. Bez zināmas atlīdzības es to nevaru atļaut. Lai padziļinātu retā skata pievilcību, es norīkošu zvēra barošanu. Mēs ņemsim trejādas vietas: pirmā — viens dolārs, otrā — pusdolāra un trešā — ceturtdaļdolara. Tā kā še ir vienīgi lēdijas un džentlmeņi, tad esmu pārliecināts, ka otrās un trešās vietas mēs varam gluži mierīgi nostrīpot. Vai te atrastos kāds, kas gribētu maksāt tikai pusdolāru vai pat ceturtdaļu?

Protams, neviens neatsaucās.

—   Tātad vienīgi pirmās vietas. Lūdzu, manas dāmas un kungi, vienu dolāru no personas.

Viņš noņēma savu platmali un ievāca dolārus. Zvēru dīdītājs, ko tas bija ataicinājis, veica nepieciešamos priekšdarbus.

Pasažieru vairākums bija amerikāņi un kā tādi bija ar šādu lietas virzienu pilnīgi vienisprātis. Ja iepriekš vēl viņu vairums bija sašutis par to, ka kapteinis bija devis savu kuģi šāda bīstama, plēsīga zvēra pārvadāšanai, tad tagad viņi jutās samierināti, jo šī starpgadījuma dēļ tvaikoņa vienmuļīgajā dzīvē radās patīkama pārmaiņa. Pat mazais zinātnieks bija pārvarējis savas bailes. Viņš ar lielu sasprindzinājumu gaidīja izrādes sākumu.

—   Klausieties, zēni, — pulkvedis griezās pie saviem biedriem, — vienu derību es vinnēju, bet otru zaudēju, jo sarkanais plukata nedzēra. Tas izlīdzinās. Trešo mēs noslēgsim nevis uz brendiju, bet uz dolāru, ko pieprasa zvērnīcas īpašnieks. Piekrītat?

Protams, biedri pieņēma šo priekšlikumu. Milzis nebūt neizskatījās pēc tāda, kas ļautu sevi iebaidīt.

—   Labi, — noteica pulkvedis, ko pārmērīgā degvīna lietošana bija padarījusi uzvaras drošu. — Uzmaniet, cik labprāt un cik ātri šis Goliāts sadzers ar mani!

Viņš lika pildīt savu glāzi un tad gāja pie tā. Sī vīra stāvu tiešām varēja saukt par milzīgu. Viņš bija vēl garāks un platāki būvēts nekā melnbārdainais, kas bija sevi nosaucis par Groseru. Milzim varēja būt četrdesmit gadu. Viņa gludi skūtais ģīmis bija saules iededzināts. Vīrišķīgi daiļie panti bija droši izcirsti. Zilajām acīm piemita tā īpatnējā, neaprakstāmā izteiksme, ar ko izceļas tie cilvēki, kas mīt plašos klajumos, kur apvārsnis nav šauri ierobežots, kā jūrnieki, tuksnešu iedzīvotāji un prēriju ļaudis. Viņš bija tērpies smalkā ceļojuma uzvalkā. Ieročus pie viņa neredzēja. Blakus stāvēja kapteinis, kas bija atstājis komandtiltiņu, lai arī noskatītos izrādē.

Te pulkvedis pienāca klāt, nostājās izplestām kājām sava iedomātā trešā upura priekšā un teica: — Ser, es piedāvāju jums vienu drinku. Cerams, jūs neatteiksieties man kā īstam džentlmenim pateikt, kas jūs esat.

Uzrunātais uzmeta viņam izbrīnās pilnu skatienu. Tad tas piegriezās kapteinim, lai turpinātu nekaunīgā zeļļa pārtraukto sarunu.

—   Tā! — iesaucās pulkvedis. — Vai jūs esat kurls jeb negribat mani uzklausīt? Pēdējo es jums neieteiktu. Es nesaprotu nekādus jokus, ja mans drinks tiktu noraidīts. Dodu jums labu padomu ņemt par piemēru indiāni.

Apgrūtinātais, viegli paraustīdams plecus, jautāja kapteinim: — Vai jūs dzirdējāt, ko šis zeņķis tur man saka?

—  Jā, ser, katru vārdu, — tas pamāja.

—  Labi, tad esiet mans liecinieks, ka es viņu neesmu ataicinājis šurp.

—   Ko? — iekliedzās pulkvedis. — Jūs nosaucāt mani par zeņķi? Un brendiju jūs noraidāt? Vai lai jums klājas tāpat kā indiānim, kam es …

Tālāk viņš netika. SinI acumirklī tas no milža saņēma tik spēcīgu pļauku, ka nogāzās pie zemes, pašļūca labu gabalu un piedevām vēl apvēlās apkārt. Tur nu viņš vienu acumirkli palika kā sastindzis guļot. Tomēr ātri uzlēca kājās, izrāva nazi, pacēla to dūrienam un metās uz milzi.

Pēdējais bija iebāzis abas rokas bikšu kabatās un stāvēja tik omulīgi, kā kad viņam nedraudētu nekādas briesmas, it kā tāda «pulkveža» nemaz nebūtu. Tas rēca: — Suns, man pļauku? Tas maksā asinis un, proti, tavējās!

Kapteinis gribēja iejaukties, bet milzis viņu noraidīja, enerģiski mājot ar galvu. Kad pulkvedis bija tuvojies līdz diviem soļiem, viņš, milzis, pacēla savu labo kāju un deva tādu spērienu vēderā, ka trāpītais atkal nogāzās uz grīdas un aizripoja.

—   Bet tagad pietiek, citādi… — Goliāts draudīgi iesaucās.

Bet pulkvedis atkal uzlēca kājās, aizbāza nazi aiz jostas. No dusmām rēkdams, izrāva pistoli, lai ar to tēmētu uz savu pretinieku. Bet tas tagad izvilka savu labo roku no kabatas, kurā bija revolveris.

—   Nost ar pistoli! — viņš pavēlēja, vērsdams mazā ieroča stobru pret pretinieka labo roku. Viens, divi — trīs sīki, bet asi uzliesmojumi. — Pulkvedis iekliedzās un ļāva pistolei krist.

—   Tā, zeņķi! — noteica milzis. — Tu tagad vairs neizdalīsi pļaukas, ja nevēlies dzert no glāzes, pie kuras tu iepriekš biji noslaucījis savu lielīgo muti. Un, ja tu vēl tagad gribi zināt, kas es esmu, tad …

—   Nolādēts lai ir tavs vārds!—iekarsa pulkvedis.— Es negribu to dzirdēt. Bet tevi pašu es gribu. Uz priekšu, zēni!

Tagad kļuva skaidrs, ka šie tēviņi patiešām sastādīja bandu, kurā visi stāvēja un krita par vienu. Viņi rāva savus nažus no jostām un metās uz milzi. Bet tas paspēra vienu soli uz priekšu, pacēla rokas un izsaucās: — Tad nu,skrieniet vien, ja jūs iedrošināties uzsākt cīņu ar Veco Ugunsroku.

Šī vārda skaņa darīja acumirklīgu iespaidu. Pulkvedis, kas no jauna bija satvēris savu nazi ar neievainoto kreiso roku, saniknots un iesaucās: — Vecā Ugunsroka! Pie visiem jodiem, kas to būtu domājis! Kāpēc jūs to agrāk nesacījāt?

—   Vai tikai vārds var aizsargāt džentlmeni no jūsu bezkaunībām? Pazūdiet no šejienes, nosēdieties mierīgi kādā stūrī un nerādieties atkal manās acīs. Citādi es ar jums visiem izrēķināšos!

—   Labi, mēs vēl runāsim vēlāk.

Pulkvedis apgriezās un, rokai asiņojot, devās uz tvaikoņa priekšgalu. Viņa biedri sekoja kā nopērti suņi. Viņi nosēdās nomaļus, pārsēja savam vadonim roku, dzīvi, bet klusi sarunājās savā starpā, mezdami skatienus uz slaveno mednieku. Šie skatieni nebija laipni, bet tomēr liecināja, kādas milzīgas bailes viņš bija tiem iedvesis.

Bet šis pazīstamais vārds atrada arī tālāku atbalsi. Starp pasažieriem droši vien nebija neviena, kas jau agrāk nebūtu dzirdējis par šo vīru, kura mūžs bija bīstamu varoņdarbu un dēkainu piedzīvojumu sakopojums. Kapteinis sniedza viņam roku un sacīja vislaipnākajā tonī, kāds vien amerikānim ir dots: — Bet, ser, bija man to zināt! Es jums būtu atdevis sava paša kajīti. Nudien, tas ir gods «Dogfišam», ka jūsu kājas min tā plankas. Kāpēc tad jūs nosaucāt sevi citā vārdā?

—   Es jums pateicu savu īsto vārdu. Vecā Ugunsroka es saucos starp Rietumu vīriem, jo manas bises uguns, manas rokas vadīta, ir iznīcinoša.

—   Esmu dzirdējis, jūs trāpāt arvien?

—   Katrs īsts rietumnieks to var tikpat labi kā es. Bet jūs redzat, kādas priekšrocības ir pazīstamam pavārdam. Ja manējais nebūtu tik tālu ļaužu mēlēm iznēsāts, tad droši vien cīņa būtu bijusi neizbēgama.

—   Pret šādu pārspēku jums nāktos zaudēt!

—   Jūs tā domājat? — Vecā Ugunsroka jautāja, pie kam pār viņa seju pārskrēja smaids. — Ja nāk ar nažiem vien, man nav ko bīties. Es katrā ziņā būtu tik ilgi turējies, kamēr jūsu ļaudis piesteigtos man palīgā.

—   Palīgu, protams, mums te netrūktu. Bet ko lai es tagad daru ar šiem neliešiem? Esmu kungs un soģis uz sava kuģa. Vai saslēgt viņus dzelžos? — «Nē.» — Jeb izlikt viņus krastā? — «Arī ne. Jūs tak negribat ar savu tvaikoni taisīt tagad pēdējo braucienu?» — Ne prātā nenāk! Es ceru vēl ilgus gadus braukt pa veco Arkanzasu. — «Nu, tad sargieties izaicināt šo cilvēku atriebšanās kāri! Viņi ir spējīgi apmesties kaut kur krastā un tad pastrādāt tādu nedarbu, kas var iznlcnāt ne vien kuģi, bet jums maksāt arī dzīvību.»

Vecā Ugunsroka tagad ieraudzīja melnbārdaino, kas bija viņiem tuvojies, bet palicis netālu stāvot. Viņš skatījās pieklājīgi un vaicājoši uz mednieku. Tas piegāja viņam klāt un jautāja: — Jūs vēlaties ar mani runāt, ser? Vai varu jums izdarīt kādu patīkamu pakalpojumu?

—   Kādu ļoti lielu, — atbildēja Grosers. — Atjaujiet man spiest jūsu roku! Tas ir viss, ko es gribētu lūgt. Tad es aiziešu apmierināts un turpmāk jūs vairs neapgrūtināšu. Bet visu savu mūžu es labprāt atcerēšos šo stundu.

No viņa atklātā skatiena varēja vērot un no balss siltajiem toņiem dzirdēt, ka šie vārdi patiešām nāca no sirds. Vecā Ugunsroka sniedza viņam pretim savu roku un jautāja: — Cik tālu jūs gribat braukt ar šo kuģi?

—   Ar šo kuģi? Tikai līdz Gibsona fortam, tad es gribu doties tālāk laivā. Es baidos, ka jūs, bezbailis, mani turat par bailīgu, ja es pirmīt pieņēmu tā dēvētā pulkveža glāzi.

—   O nē! Es varu jūs tikai uzslavēt, ka jūs esat bijis tik apdomīgs. Zināms, kad viņš vēlāk iesita indiānim, tad es apņēmos viņu pārmācīt.

—   Cerēsim, ka notikušais būs viņam pietiekošs brīdinājums. Starp mums runājot, — ja jūs viņam esat sašāvis pirkstus stīvus, tad viņa rietumnieka karjera ir galā. Bet es nesaprotu, ko domāt par sarkano. Viņš uzvedās kā īsts gļēvulis un tomēr palika gluži aukstasinīgs, kad atskanēja panteras rūkšana. Te es neprotu galus sasiet kopā.

—   Nu, te es varu palīdzēt. Man nenāksies grūti to izdarīt. Vai jūs pazīstat indiāni?

—   Es dzirdēju viņa vārdu, kad viņš to izrunāja. Tas ir vārds, ko izrunājot var nolauzt mēli. Man nebija iespējams to paturēt atmiņā.

—   Tas tālab, ka viņš lietoja savu mātes valodu, katrā ziņā vēlēdamies, lai pulkvedis nenojaustu, ar ko viņam darīšana. Viņa vārds ir Nitropanhauens un viņa dēls saucas Nitropanhomošs; šo vārdu nozīme ir — Lielais Lācis nu Mazais Lācis.

Vai tas ir iespējams? Par šiem diviem, zināms, es  esmu bieži dzirdējis. Tonkavi ir pārvērtušies. Vēl jaui i jibi Nitropani mantojuši no saviem senčiem viņu cildenumu un vīrišķību un klejo apkārt pa kalnāju un prēriju.

Jā viņi ir divi braši vīri. Vai jūs nepamanījāt, kā drl'i I\ < i .1 .-( iii savas segas pēc naža jeb tomahauka? Tikai tad, kad viņš redzēja sava tēva nekustīgo seju, tas atsacījās acumirklīgi atriebt apvainojumu. Es saku jums: indiāņiem pietiek ar īsu skatu tur, kur mums, baltajiem, bieži nepieciešama gara runa. Tanī mirklī, kad pulkvedis sita pa indiāņa seju, viņa nāve bija izlemta. Abi «Lāči» paliks tik ilgi viņa pēdās, kamēr tie nebūs izdzēsuši viņa dzīvības sveci. Bet jūs viņam nosaucāt savu vārdu, ko pazīstu kā vācisku. Tātad — mēs esam tautieši.

—   Kā, ser, jūs arī esat vācietis? — Grosers izbrīnā jautāja.

—   Katrā ziņā. Mans īstais uzvārds ir Vinters. Arī es braukšu ar šo kuģi vēl krietnu gabalu. Mums, protams, būs vēl gadījumi, kad mēs atkal varēsim parunāt. Vai jūs Rietumos esat nesen?

—   Nu, — bārdainais pieklājīgi atbildēja, — esmu tomēr mazliet ilgāk še. Mani sauc Tomass Grosers. Uzvārds še top atmests, no Tomasa iztaisa Tomu un tālab, ka es nēsāju tik milzīgu un melnu bārdu, mani dēvē par Melno Tomu.

—   Kā? Ko? — Veca Ugunsroka iesaucās. — Jūs esat Melnais Toms — slavenais plostnieks?

—   Esmu Toms, esmu plostnieks, vai slavens, to es apšaubu. Bet, ser, pulkvedis nedrīkst dzirdēt manu vārdu, jo tad tas mani sazīmētu.

—  Tātad jums ar viņu jau ir bijušas darīšanas?

—   Mazliet. Es jums vēl par to pastāstīšu. Vai jūs viņu nepazīstat?

—   Šodien es viņu redzēju pirmo reizi, bet, ja viņš ilgāk vēl paliks uz kuģa, tad es viņam lūkošos drusku ciešāk uz pirkstiem. Un ar jums es vēlos tuvāk iepazīties. Jūs esat vīrs, kāds man vajadzīgs. Ja jūs neesat kaut kur citur devis vārdu, tad es varētu jūs likt lietā.

—   Nu, — Toms, domīgi lūkodamies uz zemi, atbildēja, — gods būt kopā ar jums ir daudz vērtīgāks par visu citu. Es gan esmu pievienojies citiem plostniekiem; tie pat ievēlēja mani par vadoni. Ja jūs varat dot man laiku viņiem nosūtīt ziņu, tad es viegli varu atsacīties. — Bet, raugieties! Man liekas, ka izrāde nupat sāksies.

Zvērnīcas īpašnieks bija no kastēm un saiņiem iekārtojis vairākas rindas sēdekļu. Tagad viņš izsmalcinātos vārdos ielūdza publiku ieņemt vietas. Tas notika. Arī kuģa personāls, ciktāl tas nebija aizņemts, varēja noskatīties. Pulkvedis un viņa ļaudis izpalika. Tiem bija pārgājusi katra vēlēšanās.

Abi indiāņi vispār nebija tikuši jautati, vai viņi grib piedalīties. Divi indiāņi starp lēdijām un džentlmeņiem, kas bija samaksājuši par personu veselu dolāru, — to zvēra īpašnieks negribēja atļaut sev pārmest. Viņi stāvēja attālu un, kā likās, nepiegrieza ne krātiņam, ne skatītājiem nekādu vērību. Patiesībā viņu asajiem, slepenajiem skatieniem nepazuda nekas.

Skatītāji tagad sēdēja vēl neatvērtās kastes priekšā. Vairākumam nebija nekādas jēgas par to, kas ir melnā pantera. Jaunās pasaules kaķu pasugas plēsīgie zvēri ir ievērojami mazāki un arī mazāk bīstami nekā Vecajā pasaule. Piemēram, gans ķer jaguāru, ko dēvē par Amerikas tīģeri, ar laso un velk viņu aiz sevis. Ar Bengālijas karaļtīģeri viņš to neiedrošinātos. Un Amerikas lauva — puma — bēg no cilvēka arī tad, ja to moka bads. Tālab arī skatītāju lielākā daļa sagaidīja, ka viņi redzēs plēsīgu zvēru, nedaudz augstāku par pusmetru un arī ne sevišķi šausminošu. Viņi bija pārsteigti, kad, kasti atdarot, tie beidzot ieraudzīja panteru visā tās diženumā.

No pašas Ņūorleānas tā bija gulējusi tumsā. Kasti atdarīja tikai naktīs. Tagad zvērs atkal pēc ilgāka laika ieraudzīja dienas gaismu, kas žilbināja tā acis. Pantera tās slēdza un palika vēl, izstiepusies visā garumā guļot. Tad lēni pamirkšķināja. Tagad pamanīja pretim sēdētājus cilvēkus. Acumirklī tā uzlēca kājās, izgrūda tik spēcīgu kaucienu, kas darīja tik lielu iespaidu uz klausītājiem, ka viņu vairākums taisījās bēgt.

Jā, tas bija pilnīgi izaudzis, lielisks eksemplārs, droši veselu metru augstumā un, asti neskaitot, divreiz tik garš. Viņš sagrāba dzelzs krātiņa spieķus savās priekšējās ķetnās un raustīja tos tā, ka kaste kustējās līdzi. Pie tam rādīdams savus briesmīgos laužņus.

— Manas dāmas un kungi, — zvērnīcas īpašnieks paskaidrodams teica, — panteru melnās pasugas īstā dzimtene ir gan laikam Zunda salas*. Tur šie dzīvnieki ir mazi. īstā melnā pantera, kas, protams, ir visai reti sastopama, mīt Āfrikas ziemeļos, pie Sahāras tuksneša robežām. Tā ir tikpat spēcīga kā lauva, bet daudz bīstamāka mi var nokodusi aiznest veselu liellopu. Ko tās zobi spēj, Iii i ir. Iudaļ dabūsiet redzēt, jo barošana drīz sāksies.

/.veru dīdītājs atnesa pusi no aitas un nolika to krāIii,i;i priekša. Kad pantera ieraudzīja gaļu, tā izturējās kā

" Vilin Miilnj.'i:; arhipelāgā, Indijas okeānā.

neprātīga. Lēca augšā un gūlās zemē, kauca un rēca tik spēcīgi, ka bailīgākie no skatītājiem atvilkās vēl tālāk atpakaļ.

Kāds pie kuģa mašīnām nodarbināts nēģeris nebija varējis pārvarēt savu ziņkārību. Viņš bija piezadzies skatītājiem klāt. Kapteinis to ieraudzīja un pavēlēja nekavējoties atgriezties pie sava darba. Kad melnais tūliņ nepaklausīja, kapteinis paķēra kādu tauvas galu un sita vairākkārt viņam. Sodītais tagad ātri atvilkās atpakaļ, bet palika tomēr vēl kādu brīdi stāvot pie lūkas, kas veda uz mašīntelpām. Viņš savieba pret kapteini draudīgu seju, kratīdams dūres uz viņa pusi. Tā kā skatītāji vēroja vienīgi panteru, tad viņi šo starpgadījumu nepamanīja. Turpretim pulkvedis to bija redzējis un teica saviem sabiedrotajiem: — Sis nēģeris netur labu prātu uz kapteini. Pielabināsim mēs viņu. Daži dolāri pie ikviena no melnajiem dara brīnumus.

Plecīgais zvēru dīdītājs tagad iestūma gaļu cauri spraišļiem krātiņā. Viņš uzmeta skatītājiem pētošu skatienu un tad klusu kaut ko teica savam šefam. Pēdējais apdomīgi kratīja galvu. Zvēru dīdītājs atkal griezās pie viņa un, likās, pārliecināja to. īpašnieks beidzot piekrītoši pamāja ar galvu un teica stiprā balsī: — Manas dāmas un kungi, es jums saku, jums ir ārprātīga laime. Pieradināta melnā pantera vēl nekad nav rādīta, mazākais Savienotajās Valstīs ne. Savā trīs nedēļas ilgajā uzturēšanās laikā ŅūorIeānā mans zvēru dīdītājs esot ņēmis panteru savā dresūrā. Tagad viņš izsaka gatavību pirmoreiz publikas priekšā ieiet pie tās kastē un nosēsties blakām. Protams, gadījumā, ja tam piedāvātu attiecīgu atlīdzību.

Pantera pa tam bija uzklupusi savai barībai. Kauli tās zobos lūza kā skaliņi. Likās, ka tā visu savu vērību piegriež vienīgi mielastam, un tā skatītāji varēja domāt, ka briesmas nemaz nebūs tik lielas, ja taisni tagad kāds ieies krātiņā.

Neviens cits kā pirmīt tik bailīgais, mazais zinātnieks sajūsmināti atsaucās: — Tas būtu lieliski, ser! Bravūras gabals, par ko var maksāt. Cik tad tas vīrs prasa?

—   Simt dolāru, ser. Briesmas, kurās viņš dosies, nav mazas, jo viņš tikai pa pusei var uzticēties zvēram.

—   Tā! Nu, es neesmu bagāts. Bet no savas puses es pielikšu piecus dolārus. Kungi, kas vēl maksās?

Pieteicās tik daudzi, ka pieprasītajai summai vajadzēja sanākt. Gadījumu vajadzēja izmantot līdz pēdējai iespējai. Pat kapteinis sajūsminājās un piedāvāja derības.

—   Ser, — Vecā Ugunsroka viņu brīdināja, — neizdariet kļūdu! Es jūs lūdzu nepielaist šo pārdrošo soli. Taisni tāpēc, ka tas vīrs vēl nav pilnīgi drošs attiecībā uz zvēru, jūsu pienākums ir celt iebildumu.

—   Iebildumu? — kapteinis smēja. — Vai tad es esmu dīdītāja tēvs vai viņa māte? Šeit, šinī svētītajā zemē, katram pieder neaprobežota tiesība nest savu ādu uz tirgu. Gluži tā, kā tas viņam pašam patīk. Ja pantera viņu aprij, tad tā ir viņa un panteras lieta, bet ne manējā. Uzmanību, džentlmeņi, es apgalvoju, ka tas vīrs neiznāks no krātiņa ar tikpat veselu ādu, ar kādu viņš tur ieies. Es lieku simt dolāru. Kas tur pretī? Desmit procentus no vinnestiem dīdītājs lai saņem ekstrā.

Šis piemērs elektrizēja. Tika noslēgtas vairākas derības par ievērojamām summām. Galu galā izrādījās, ka tās dos zvēru dīdītājam, ja viņa mēģinājums izdosies, apmēram trīssimt dolāru.

Nebija noteikts, vai zvēru dīdītājs var būt apbruņots. Viņš atnesa savu bendes bozi, smagu kaučuku, kuras rokturī bija novietota eksplodējoša lode. Ja zvērs uzbruktu viņam, pietiktu ar vienu spēcīgu sitienu, lai to uz vietas nogalinātu.

—   Es neuzticos pat bendes bozei. — Vecā Ugunsroka griezās pie Melnā Toma. — Raķete būtu labāka, jo tad zvērs tiktu atbaidīts un tomēr paliktu dzīvs. Es gribu drošprāti slavēt, bet tikai tad, kad nodoms būs izdevies.

Tagad zvēru dīdītājs griezās pie publikas ar īsu uzrunu un tad piegriezās panterai. Viņš atvēra krātiņa smagās, piecas pēdas augstās durvis. Lai ieietu tanī, vajadzēja noliekties. Viņam bija vajadzīgas abas rokas, lai noturētu durvis. Tālab viņš bija saņēmis bendes bozi starp zobiem. Tādējādi, kaut arī tikai uz īsu mirkli, viņš nevarēja aizstāvēties. Viņš gan jau bija vairākkārt bijis krātiņā pie panteras, tomēr tas vienmēr bija noticis pavisam citos apstākļos. Tad tā nebija dienām ilgi atradusies tumsā. Tās tuvumā nebija bijuši tik daudz cilvēku. Arī mašīnas grūdieni un lāpstu riteņu šalkoņa nebija bijusi. Šos apstākļus nebija ievērojis ne zvērnīcas īpašnieks, ne dīdītājs. Tagad parādījās sekas.

Pantera izdzirda durvju atvēršanu. Tā apgriezās. Patlaban dīdītājs bāza krātiņā savu noliekto galvu. Ātra kā domu dzirksts plēsīgā zvēra kustība. Zibensveidīgs lēciens, un panteras plaši atvērtajā rīklē pazuda šī galva. Nākošā sekundē ar vienu vienīgu kodienu to skraukstoši samala drupatās un asiņainā mīklā. Bendes boze, nelaimīgā vienīgais ierocis, bija tam izkritusi no mutes.

Šausmu kliedzieni, kas šinī acumirklī atskanēja krātiņa priekšā, nav aprakstāmi. Visi uzlēca kājās un vaimanājot aizbēga. Palika tikai trīs: zvērnīcas īpašnieks, Vecā Ugunsroka un Melnais Toms. Pirmais gribēja aizbīdīt krātiņa durvis, bet tas izrādījās neiespējami. Līķis pa pusei atradās sprostā, pa pusei ārā. Tad viņš gribēja ņemt mironi pie kājām un izvilkt laukā.

—   Dieva dēļ, tikai to ne! — Vecā Ugunsroka uzsauca. — Pantera nāktu iepakaļ. Stumiet ķermeni pavisam iekšā. Viņš nu reiz ir beigts. Tad durvis ies ciet!

Pantera gulēja bezgalvainā līķa priekšā. Asiņainajā rīklē vēl bija kaulu drumstalas. Savas zvērošās acis tā bija piegriezusi savam īpašniekam. Tā, likās, bija uzminējusi viņa nodomu. Saniknotā pantera ierūcās un līda pa līķi uz priekšu, to saturot ar sava ķermeņa smagumu. Tās galva atradās tagad tikai dažu collu attālumā no durvīm.

—   Prom, prom! Viņa nāk ārā! — Vecā Ugunsroka sauca. — Tom, jūsu šauteni! Jūsu šauteni! Revolveris padarītu nelaimi tikai lielāku!

No tā acumirkļa, kad dīdītājs bija iebāzis galvu krātiņā, līdz šim brīdim nezin vai bija pagājušas desmit sekundes. Viss kuģa klājs bija viens vienīgs bēgošu un bailēs kliedzošu cilvēku juceklis. Durvis uz kajītēm un apakšklājiem bija aizsprostotas. Bēgļi noliecās aiz mucām un kastēm un atkal lēca augšā, jo drošība nelikās būt pietiekoša.

Kapteinis metās uz savu komandtiltiņu un lēca augšā pa trepēm, ņemdams trīs, četrus kāpienus uzreiz. Vecā Ugunsroka sekoja viņam. Zvērnīcas īpašnieks paslēpās aiz krātiņa pakaļējās sienas. Melnais Toms skrēja pēc savas šautenes. Pa ceļam viņš atcerējās, ka to bija sasējis kopā ar cirvi un tādēļ tā tūliņ nebija lietojama. Viņš izrāva vecajam indiānim viņa bisi no rokām.

—   Es šaut pats, — pēdējais teica, izstiepdams savu roku pēc ieroča.

—   Laid mani! — bārdainais uzkliedza viņam. — Katrā ziņā es šauju labāk par tevi!

Viņš pagriezās pret sprostu. Pantera patlaban bija no tā iznākusi un rēca. Melnais Toms notēmēja un nospieda gaili. Norībēja šāviens, bet lode neķēra. Steidzīgi viņš tagad izķēra ari jaunajam indiānim šauteni no rokām un raidīja arī šo lādiņu uz zvēru — bet ar tādu pašu neveiksmi.

—   Saut slikti. Nepazīt ieroci, — teica Vecais Lācis tik mierīgi, it kā viņš sēdētu savā vigvamā pie garda cepeša.

Grosers nepiegrieza šiem vārdiem vērību. Viņš nometa šauteni un steidzās uz kuģa priekšgalu, kur atradās Brinkleja vīru šautenes. Sie džentlmeņi nevēlējās uzsākt cīņu ar panteru. Viņi bija paslēpušies pirmie.

Komandtiltiņa tuvumā pēkšņi atskanēja šausmīgs kliedziens. Kāda dāma gribēja tur paglābties. Pantera viņu ieraudzīja. Zvērs pieplaka. Tad gariem lēcieniem metās viņai virsū. Dāma sastinga pie trepēm. Vecā Ugunsroka stāvēja uz piektā jeb sestā kāpiena. Acumirklī viņš to satvēra un pacēla savām stiprajām rokām gaisā, pāri sev. Kapteinis uzvilka dāmu augšā. Tas viss norisinājās divās sekundēs. Pantera jau bija pie trepēm. Zvērs uzlika savas ķetnas uz kāpnēm. Savilcis ķermeni, viņš gatavojās lēkt Vecajai Ugunsrokai virsū. Pēdējais deva panterai spēcīgu spērienu pa purnu. Tad viņš raidīja sava revolvera pēdējās trīs lodes uz plēsoņas galvu.

Sāda aizstāvēšanās bija gandrīz smieklīga. Ar kājas spērienu nevar atgaiņāt melno panteru. Arī ar trim revolvera lodēm zirņa lielumā ne. Bet Vecās Ugunsrokas rīcībā citu līdzekļu nebija. Viņš bija pārliecināts, ka zvērs tagad viņu sagrābs. Tomēr tas nenotika. Pantera palika agrākajā stāvoklī. Tikai galvu tā lēni pagrieza sāņus. Likās, zvērs pārlika, ko iesākt. Varbūt lodes bija to apdullinājušas? Tik tuvu izšautas, tās nevarēja būt dziļi iespiedušās. Bet varbūt bija līdzējis spēriens pa jutīgo purnu? Lai būtu kā būdams, — acis vairs nebija vērstas uz Veco Ugunsroku, bet uz priekšklāju. Tur tagad stāvēja kāda gadus trīspadsmit veca meitene. Bailes viņu pārakmeņoja. Savas rokas tā bija izstiepusi uz komandtiltiņa pusi. Viņa bija Vecās Ugunsrokas izglābtās dāmas meitiņa. Tā nupat bija redzējusi savu māti dzīvības briesmās. Tālab viņa bija palikusi stāvot kā pienaglota. Meitenes gaišais tērps bija redzams jau no tālienes. Arī panterai tas krita acīs. Zvērs atvilka ķetnas no trepēm un apgriezās. Tad milzīgiem lēcieniem metās uz meiteni.

—   Mans bērns, mans bērns! — māte vaimanāja.

Visi, kas to redzēja, sauca un kliedza līdzi. Palīdzēt te nevarēja neviens. Neviens? Tomēr viens atradās. Taisni tas, par kuru šinī gadījumā vismazāk varēja domāt. Tam netrūka ne drosmes, ne apķērības. Tas bija jaunais indiānis.

Viņš ar tēvu atradās apmēram desmit so]u no meitenes. Jaunais Lācis aptvēra drausmīgo stāvokli. Viņa acis uzliesmoja. Zibensātri tas pavērās pa labi un pa kreisi, it kā meklēdams izeju. Tad viņš nometa seģeni no pleciem un uzsauca tēvam tonkavu mēlē: «Tiakaitat. Sai šohana — paliec uz vietas. Es peldēšu!»

Divos lēcienos jaunais indiānis bija pie meitenes. Viņš to satvēra aiz jostas un acumirklī uzlēca ar to uz kuģa margām. Tur augšā viņš palika stāvot un atskatījās. Pantera bija viņam uz pēdām un gatavojās pēdējam lēcienam. Kolīdz zvēra ķetnas bija atrāvušās no grīdas, jaunais indiānis lēca no margām iesāņus upē, lai nekristu blakām zvēram.

ūdens saslēdzās pār viņu un viņa nastu. Tanī pašā brīdī pantera, kuras lēciens bija tik sparīgs, ka nevarēja apstāties, nozibēja pār margām un iegāzās straumē.

—   Stop, stop uz vietas! — komandēja savu attapību nezaudējušais kapteinis caur runas cauruli uz mašīntelpām.

Inženieris deva prettvaiku, tvaikonis apstājās, jo lāpstu riteņi tvēra tikai tik daudz ūdens, cik bija vajadzīgs, lai novērstu kuģa aiznešanu pa straumi lejup.

Tā kā briesmas, kas draudēja pasažieriem, tagad bija garām, visi traucās ārā no savām dažādajām paslēptuvēm. Bērna māte bija zaudējusi samaņu. Viņa tēvs sauca ska]ā balsī: — Tūkstoš dolāru tam, kas izglābs manu meitiņu! Divus, trīs, piecus tūkstošus dolāru!

Neviens neklausījās viņā. Visi noliecās pāri malai novērot upi. Tur, kā lieliska peldētāja, izplestām ķetnām, gulēja uz ūdens pantera. Tā raudzījās apkārt pēc upura, bet veltīgi.

—  Viņi būs noslīkuši riteņos, — vaimanāja tēvs, plēsdams abām rokām sev matus.

Bet te atskanēja no klāja pretējās malas vecā indiāņa skanīgā balss: — Nitropanhomošs gudrs būt. Zem peldējis kuģa, lai neredzēt panteris. Seit apakšā būt!

Tagad visi skrēja uz otro malu. Kapteinis pavēlēja izmest tauvas. Jā, patiešām, tur lejā, cieši pie kuģa sienas, lēni peldēja uz muguras «Jaunais Lācis», lai netiktu no straumes nonests lejup. Viņš bija pārlicis paģībušo meiteni sev šķērsām pāri viducim. Tauvas žigli bija pie rokas.

Tas tika nolaistas. Zens apsēja vienu meitenei zem rokam un pats veikli uzrāpās pa otru uz klāja.

Viņu apsveica ar trokšņainu sajūsmu. Viņš soļoja lepni tālāk, nesakot ne vārda. Ejot garām pulkvedim, kas arī bija visu noskatījies, viņš apstājās un teica, visiem dzirdot: — Nu, vai tonkavs baidās no maza, kraupaina kaķa? Pulkvedis paslēpās ar visiem saviem divdesmit varoņiem, bet tonkavs pievērsa lielo nezvēru sev, lai glābtu meiteni un ceļotājus. Pulkvedis dzirdēs drīz vairāk no tonkava!

Izglābto uzvilka ar virvi uz kuģa klāja. Viņu aiznesa uz kajīti. Te stūrmanis izstiepa roku uz bakbortu [1] un iesaucās: — Vērojiet panteru, skatieties uz plostu!

Tagad visi atkal steidzās uz norādīto pusi, kur viņiem atklājās jauns un ne mazāk uztraucošs skats. Divi cilvēki, kas bija gribējuši no upes kreisā krasta sasniegt tvaikoni, sēdēja uz maza, no krūmāju vicām un upes niedrēm pagatavota plosta. Uztraukumā to līdz šim nemaz nepamanīja. Viņi īrās no koku zariem pagatavotiem airiem. Viens bija zēns, otrs, likās, ļoti dīvaini ģērbies sievišķis. Galvassega atgādināja vecu bruņucepuri. Zem tās pilnīga, sārtiem vaigiem seja ar mazām ačtelēm. Pārējais ķermenis atradās kādā platā maisā. Melnais Toms stāvēja Vecajai Ugunsrokai blakām un jautāja: — Ser, vai jūs pazīstat šo sievieti?

— Protams. Viņa nemaz nav sieviete, bet gan vīrietis — prēriju mednieks un slazdu licējs. Tur peld pantera. Tagad jūs redzēsiet, ko spēj šī sieviete, kas ir vīrietis.

Viņš noliecās pāri margām un sauca lejup: — Hallo, Drolla krustmāt, uzmanieties. Tas tur grib jūs aprīt.

Plosts atradās vēl apmēram piecdesmit soļu no tvaikoņa. Pantera, meklēdama savu laupījumu, bija aizvien peldējusi gar vienu kuģa malu. Tagad viņa saskatīja plostu un traucās turp. Šķietamais sievišķis uz tā paraudzījās augšup uz kuģa klāju. Sazīmēja to, kas viņu bija saucis, un atbildēja augstā, spiedzošā balsī: — Svētā Lestene! Tas esat jūs, Tom? Ļoti priecājos jūs redzēt, ja tas ir vajadzīgs. Kas tas ir par zvēru? — «Kāda melnā pantera, kas nolēca no kuģa. Taisieties prom. Atri, ātri!» — Oho, Drolla krustmāte nebēg ne no kā, arī ne no panteras, lai tā būtu melna, zila jeb zaļa. Vai to lopiņu drīkst nošaut? — «Protams! Bet tas būs grūti. Viņš piederēja kadai zvērnīcai. Tas ir visbriesmīgākais plēsīgais zvērs pasaulē. Steidzieties uz kuģa otriem sāniem.»

Ērmotajam stāvam, likās, darīja prieku ķert ar panteru «vistiņas». Viņš ar trauslo airi rīkojās meistariski. Prata pie tam izvairīties no zvēra ar apbrīnojamu veiklību; spiežot augšup: — Gan jau veikšu viņu, vecais Tom. Kur tad lai trāpa tādam kustonim, ja tas ir vajadzīgs?

—   Acī, — atbildēja Vecā Ugunsroka.

—   Labi! Tad atjausim šai ūdensžurkai reiz piepeldēt klāt.

Ievilcis airi, viņš tvēra pēc šautenes, kas bija gulējusi blakām. Plosts un pantera ātri tuvojās viens otram. Plēsoņa vērās plati atvērtām, stiklainām acīm savā ienaidniekā. Sis pacēla ieroci, īsi notēmēja un divreiz nospieda. Nolikt atkal šauteni, satvert irkli un atirties atpakaļ bija acumirkļa darbs. Pantera bija pazudusi. Tur, kur to redzēja pēdējo reizi, ūdens, griezdamies riņķī, apzīmēja viņas nāves cīņas vietu. Tad viņu pamanīja tālāk lejup parādāmies virspusē, nekustīgu un beigtu. Tur viņa dažas sekundes peldēja pa ūdens virsu, bet tad atkal tika ierauta dzelmē.

—   Meistaršāviens! — sauca Toms no klāja. Visi pasažieri sajūsmoti piekrita. Tikai zvērnīcas īpašnieks sēroja pēc savas dārgās panteras un zvēru dīdītāja.

—   Tie bija divi šāvieni, — dēkainis atbildēja. — Katrā acī viens. Kurp iet šis tvaikonis, ja tas ir vajadzīgs?

—   Tiktāl, cik tas rod pietiekoši dziļa ūdens,— atbildēja kapteinis. — «Mēs gribam tikt uz kuģa, tālab viņā krastā uzbūvējām šo plostu. Vai gribat mūs uzņemt?» — Vai varat, kundze jeb ser, samaksāt par braucienu? Es patiešām nezinu, kā uzvilkt jūs augšā, kā vīrieti jeb kā sievieti. — «Kā krustmāti, ser. Es esmu, ja tas ir vajadzīgs, krustmāte Drolla. Un, kas attiecas uz braukšanas maksu, tad to es esmu paradis samaksāt labā naudā jeb zelta graudos.» — Tad nāciet augšā! Mums jātaisās ātrāk projām no šīs nelaimīgās vietas.

Nolaida virvju kāpnes. Pirmais uzkāpa zēns, kam arī bija šautene. Otrs pārsvieda ieroci sev pār plecu, piecēlās, tvēra pēc kāpnēm un uzvingroja ar vāveres veiklību uz klāja. Se viņu sagaidīja platām, ļoti pārsteigtām acīm.

OTRĀ NODAĻA TRAmPI

Ziemeļamerikas Savienotās Valstis ar savu demokrātisko iekārtu jeb, labāk sakot, taisni šīs iekārtas dēļ ir īpatnēju Eiropā neiespējamu sociālu Ēģiptes mocību perēklis.

Turienes apstākļu pazinējs piekritis, ka šādam jaunākā ģeogrāfa apgalvojumam ir savi pamati. Nebūšanas, par kurām viņš runā, varētu sadalīt hroniskās un akūtās. Attiecībā uz pirmām, jāmin vispirms kašķīgie «loaferi» un «rovdiji», tad tā sauktie «ranneri», kuri «apstrādā» galvenāin kārtām ieceļotājus. Ranneru, loaferu un rovdiju «kustība» Amerikā plaukst. Spriežot pēc visām pazīmēm, tā pārdzīvos vēl vairākus gadu desmitus. Citādi ir ar mocību otro veidu, kas ātrāk attīstās. Viņu mūžs tad arī īsāks. Pie šīs kategorijas pieder tālo Rietumu beztiesiskie apstākļi. Tajos radās laupītāju un slepkavu bandas. Tās varēja iznīcināt vienīgi linča tiesa. Tālāk jāmin «kukluksi». Tie rīkojās pilsoņu kara un arī vēlākajos laikos. Bet īstā un bīstamākā šīs zemes mocība ir trampi kā brutālākās un rupjākās klaidonības zvērinātie pārstāvji.

Reiz uz tirdzniecību un rūpniecību gulēja smags slogs. Tūkstošiem fabriku skursteņu nekūpēja. Desmitiem tūkstošiem strādnieku palika bez darba. Bezdarbnieki devās īstā tautu staigāšanā, kas virzījās galvenām kārtām uz Rietumiem. Viņi pārpludināja viņpus Misisipi straumes gulošos apgabalus. Tur drīz vien iesākās šķīstīšanas process. Godīgākie pieņēma darbu tur, kur viņi to atrada. Arī tad, ja darbs nebija labi atalgots un bija grūts. Visbiežāk viņi palika fermās palīdzēt ražas novākšanā. Tāpēc viņus parasti dēvēja par hārvesteriem — ražas strādniekiem.

Darbabiklie turpretim apvienojās bandās, kas vilka savu dzīvību laupot, slepkavojot un dedzinot. Viņi drīz vien galīgi pagrima. Tos vadīja vīri, pēc kuriem ilgojās likuma roka.

Sie trampi parasti parādījās lielākos pūļos. Dažreiz trīssimt galvu un vēl vairāk. Viņi uzbruka ne tikai atsevišķām fermām, bet pat mazākām pilsētiņām, lai tās izlaupītu. Tie sagrāba dzelzceļus, pārvarēja ierēdņus un izmantoja vilcienus, lai ātrāk nokļūtu citos apgabalos, kur atkartoja iepriekšējos noziegumus. Sīs nelādzības izvērtās tik plašas, ka dažos štatos gubernatori bija spiesti izsludināt mobilizāciju. Ar vazaņķiem izkaroja pat kaujas.

Par šādiem trampiem «Dogfiša» kapteinis un stūrmanis turēja «pulkvedi» Brinkleju ar viņa ļaudīm. Sinī bandā bija vīru divdesmit, tātad tā bija par daudz nespēcīga uzsākt cīņu ar pārējiem pasažieriem un kuģa komandu. Tomēr piesardzība un uzmanība katrā ziņā nebija liekas.

Pulkvedis, dabiski, bija arī piegriezis savu uzmanību dīvainajai figūrai, kas tuvojās tvaikonim uz tik nedroša plosta un tik bezrūpīgi nogalināja spēcīgo plēsoni. Viņš smējās, kad Toms pateica savādo vārdu: Drolla krustmāte. Bet tagad, kad redzēja svešo uzkāpjam uz kuģa deķa, uzacis savilkās. Viņš pačukstēja saviem ļaudīm: — Sis tēviņš nav nemaz tik smieklīgs, kā viņš grib izrādīties. Es jums saku: mums no viņa jāuzmanās.

—   Kālab tad šī maskarāde? — kāds jautāja.

—   Nav nemaz maskarāde. Sis cilvēks patiesībā ir savādnieks, pie tam visbīstamākais policijas spiegs, kāds tikai var būt.

—   Nieki! Drolla krustmāte — policijas spiegs! Sis vīrs var būt viss, tikai ne detektīvs!

—   Un tomēr viņš tas ir. Esmu jau par «Drolla krustmāti» dzirdējis. Viņa esot tāds pustraks slazdulicējs, kas savas jautrās dabas dēļ ar visām indiāņu ciltīm satiek uz to vislabāko. Tagad, viņu redzot, es to atceros labāk. Sis resnais cilvēks ir slepenpolicists, kā tas stāv rakstos. Esmu viņu saticis Sallija fortā pie Misūri. Tur tas kādu biedru izķēra no mūsu vidus un nogādāja cilpā. Mēs bijām vairāk nekā četrdesmit vīru.

—   Tas ir neticami! Jūs tak varējāt viņu pārvērst sietā.

—   Nē, mēs to nevarējām. Viņš strādā vairāk ar viltu nekā spēku. Aplūkojiet kādreiz viņa mazās, viltīgās kurmja ačteles! Tās nepalaidīs neredzētu garām pat skudru visbiezākajā zālē. Ar lielāko laipnību viņš pietaisās klāt savam upurim. Aizcērt slazdu ciet, pirms kādam tas būtu ienācis prātā.

—   Vai tad viņš tevi pazīst?

—   To es turu par neiespējamu. Viņš toreiz nevarēja mani ievērot. Tas bija jau labu laiku atpakaļ. Es esmu pa tam ļoti pārvērties. Ieteicams izturēties klusi un neuzkrītoši, lai mēs negrieztu viņa uzmanību uz sevi. Ceru, ka mums izdosies še izdarīt labu ķērienu. Nebūtu vēlams, ka viņš mums aizkrustotu ceļu.

Tik bīstams, kā Drollu raksturoja pulkvedis, tas neizskatījās. Gluži otrādi: klātesošajiem, viņam ierodoties uz tvaikoņa, vajadzēja stipri saņemties, lai nepaspruktu apvainojoši smiekli. Viņa galvassega nebija ne platmale, ne cepure, ne aube. Tomēr to varēja apzīmēt ar ikvienu no šiem vārdiem. Tā sastāvēja no pieciem atsevišķi veidotiem ādas gabaliem. Vidējam, kas atradās uz galvas, bija apgāztas bļodiņas forma. Pakaļējais apēnoja pakausi, priekšējais pieri. Sim vajadzēja būt atlokam jeb širmim. Ceturtais un piektais aizsedza ausis.

Svārki bija ļoti gari un ārkārtīgi plati. Tie sastāvēja no ādas ielāpiem un lupatām, viens piešūts un pāršūts otram. Neviens ielāps nebija vienā un tanī pašā vecumā. Priekšā šo svārku malai bija īsas sasietas siksniņas, kas aizvietoja trūkstošās pogas. Tā kā šī īpatnējā apģērba gabala lielais garums un platums bija ejot ļoti apgrūtinošs, tad šis vīrs bija to no apakšējās malas līdz viducim pāršķēlis. Abas puses tas bija apsējis ap kājām, tā ka tās izskatījās pēc platbiksēm. Sis ģērbs piešķīra katrai Drolla krustmātes kustībai smieklīgumu. Sie apšaubāmie bikšu stilbi sniedzās līdz kāju potītēm. Adas kurpes bija to papildinājums. Svārku piedurknes arī bija neparasti platas. Sim vīram tās bija ari daudz par garām. Viņš bija tās galos aizšuvis ciet, tad augstāk izgriezis divus caurumus rokām. Sādā kārtā piedurknes bija divas ādas kabatas, kurās daudz ko varēja novietot.

Vīra stāvs šī ģērba dēļ dabūja bezveidīgu izskatu. Bez tam pilnīgais, apaļais, bezgalīgi laipnais ģīmis ar sārtajiem vaigiem un ačtelēm negribot izvilināja smieklus. Tās, likās, nespējīgas kaut sekundi nostāvēt mierā. Viņas bija pastāvīgā kustībā, cenšoties neko nepalaist garām.

Šādas parādības mežonīgajos Rietumos nav nemaz tik retas. Kas gadiem ilgi uzturas mūžamežos, tam nav ne laika, ne gadījuma, ne arī naudas atjaunot un atvietot savus noplīsušos apģērba gabalus ar ko citu kā vienīgi ar to, ko vientuļā dzīve iespēlē viņa rokās. Tur bieži sastop pazīstamus vīrus, kuru tērps ir tāds, ka citur tiem skrietu paka] ielas zēni.

Rokās šis vīrs turēja dubultstobreni, kas vecuma ziņā bija cienījama. Vai viņam bija vēl kādi citi ieroči, to varēja tikai minēt, bet ne redzēt. Svārki apņēma viņa stāvu kā sasiets maiss, to iekšienē varēja atrast vietu dažs labs priekšmets.

Zēnam, kas atradās šī savādnieka sabiedrībā, varēja būt gadu sešpadsmit. Viņš bija gaišmatis, plecīgs un nopietns, pat stūrgalvīgs. Šķita, ka tas pats prot staigāt savus ceļus. Viņa apģērbs sastāvēja no platmales, mednieku krekla, biksēm, zeķēm un kurpēm. Tas bija no galvas līdz papēžiem darināts no ādas. Bez šautenes viņam bija nazis un revolveris.

Drolla krustmāte uzkāpa uz kuģa klāja. Viņa izstiepa savu roku pretim Melnajam Tomam un iesaucās augstā un spiedzošā balstiņā: — Sveiks, vecais Tom! Kāds pārsteigums! Vesela mūžība, kamēr mēs nebijām redzējušies! No kurienes un kurp ved ceļš?

Viņi sasveicinājās sirsnīgi. Toms atbildēja: — No Misisipi uz augšu. Gribu doties Kanzasas iekšienē, kur mežos ir mani vīri.

—   Labi! Tad viss ir kārtībā. Gribu arī turp un pat vēl tālāk. Varam tātad vēl kādu laiciņu palikt kopā. Bet par visām lietām braukšanas maksa, ser. Cik mums būtu jāmaksā, tas ir, man un šim mazajam vīram, ja tas ir vajadzīgs?

Pēdējais jautājums bija domāts kapteinim.

—   Tas atkarīgs no brauciena ilguma un vietas, — pēdējais atbildēja.

—   Vietas? Drolla krustmāte brauc arvien pirmajā; tātad — kajīti, ser. Un cik tālu? Pagaidām, sacīsim, līdz Gibsona fortam. Katrā laikā varam pataisīt laso garāku. Vai ņemat zeltu graudos?

—   Jā, ļoti labprāt.

—   Bet kā sastāv ar zelta svariņiem? Vai esat godīgs?

So jautājumu uzstādīja tik jocīgi un abas ačteles grozījās tik savdabīgi, ka nebija iespējams ņemt ļaunā. Tomēr kapteinis izlikās dusmojamies un norūca: — Otrreiz to nejautājiet, citādi es uz vietas jūs iesviedīšu upē.

—   Oho! Vai jūs domājat, ka Drolla krustmāte tik viegli ir izpeldināma? Pamēģiniet!

—   Na, — atvairījās kapteinis, — pret dāmām jābūt pieklājīgam. Tā kā jūs esat krustmāte, tad jūs piederat pie skaistā dzimuma. Tāpēc es negribu uz jūsu jautājumu tik asi atbildēt. Bez tam ar samaksu nemaz nav jāsteidzas.

—   Nē, es nemīlu taisīt parādus, pat uz vienu acumirkli ne. Tāds ir mans princips, ja tas ir vajadzīgs.

—   Labi! Tad nāciet līdzi uz biroju.

Viņi abi aizgāja. Palikušie mainīja domas par dīvaino cilvēku. Kapteinis atgriezās ātrāk par Drollu. Viņš izbrīnā stāstīja: — Mani kungi, šos zelta graudus jums vajadzēja redzēt! Viņš ievilka vienu roku piedurknē. Kad to atkal izvilka laukā, tad viņa sauja bija pilna zelta graudu zirņa, rieksta lielumā un pat vēl lielākiem. Sis cilvēks būs atradis īstu zelta bedri un to iztukšojis.

Pa to laiku Drolls birojā bija samaksājis savu kabīni. Tagad tas aplūkoja savu tuvāko apkaimi. Vispirms viņš pamanīja pulkveža ļaudis. Drolls lēnām devās uz priekšklāju un vērīgi apskatīja šos vīrus. Acis apstājās uz dažiem acumirkļiem pie pulkveža, tad viņš jautāja tam: — Atvainojiet, ser, vai mēs neesam jau agrāk redzējušies?

—   Par to man nekas nav zināms, — atbildēja vaicātais.

—   O, man ir tieši tā, ka mēs jau būtu redzējušies. Vai jūs jau esat kādreiz bijis Misūri augšgalā? — «Nē.» — Arī Sallija fortā ne? — «Nemaz nezinu.» — Hm! Vai es drīkstētu uzzināt jūsu vārdu? — «Kāpēc? Kamdēļ?» — Tāpēc, ka jūs man patīkat, ser. Un, tiklīdz man kāds cilvēks iepatīkas, man nav agrāk miera, pirms zinu viņa vārdu.

—   Kas uz to attiecas, tad arī jūs man patīkat, — pulkvedis atbildēja asā tonī. — Tomēr nevēlos būt tik nepieklājīgs un taujāt pēc jūsu vārda.

—   Kamdēļ ne? Es to neuzskatu par nepieklājību un nekavēdamies atbildētu uz jūsu jautājumu. Man nav nekāda iemesla slēpt savu vārdu. Tikai tas, kam trūkst pilnīgi godīgs pamats, noklusē to. — «Tas laikam jāuzņem kā apvainojums, ser?» — Nenāk ne prātā! Es nekad neapvainoju nevienu, ja tas ir vajadzīgs. Ardievu, ser, un paturiet savu vārdu sev. Es viņu negribu.»

Viņš apgriezās un aizgāja.

—   Tā ko man! — grieza zobus sarkanmatis. — Un man tas tā jāatstāj!

—   Kāpēc tu to panes? — kāds no viņa ļaudīm smējās. — Es būtu ar dūri atbildējis šim ādas maisam.

—   Un izvilcis īsāko galu! — «Blēņas! Sis krupis neizskatījās pēc liela stiprinieka.» — Bet vīrs, kas ļauj piepeldēt melnajai panterai rokas garumā klāt un tad tik aukstasinīgi dod tai lādiņu, it kā viņa priekšā atrastos prēriju suns. Tāds vīrs nav nicināms. Bez tam lieta še negrozās ap viņu vien. Man tūdaļ rastos arī citi pretinieki. Mēs nedrīkstam uzkrist.

Drolls devās uz pakaļklāju un ceļā sadūrās ar abiem indiāņiem, kas sēdēja uz kādas tabakas ķīpas. Indiāņi piecēlās. Drolls uz mirkli apstājās, tad paātrināja savus soļus un iesaucās: — Mira, el oso viejo h el oso mozo — paskat nu, Vecais Lācis un Jaunais Lācis!

Tas bija spāniski. Viņš tātad zināja, ka abi sarkanie angļu mēli lauza, bet spāniski runāja tekošāk un saprata labāk.

—   Nuē sopresa, la tia Droll — kāds pārsteigums, Drolla krustmāte, — atbildēja vecais indiānis.

—   Ko jūs šeit austrumos un uz šī kuģa darāt? — Drolls taujāja, sniegdams abiem roku.

—   Mēs bijām Ņūorleānā. Atrodamies ceļā uz mājām. Ir norietējuši daudz mēnešu, kamēr mēs esam skatījuši Drolla krustmāti. — «Jā, Jaunais Lācis ir pa šo laiku izaudzis divreiz tik liels, kāds viņš bija toreiz. Vai mani sarkanie draugi dzīvo ar saviem kaimiņiem mierā?» — Viņi ir savus kaujas cirvjus ierakuši zemē un nevēlas karot. — «Kad jūs nokļūsiet savā vigvamā?» — To mēs nezinām. Vecais Lācis nevar agrāk atgriezties mājās, kamēr viņa nazis nav niris apvainotāja asinīs. — «Kas viņš ir?»

—    Tur tas baltais suns ar sarkanajiem matiem. Viņš iesita Vecajam Lācim sejā. — «Pie visiem jodiem! Vai šis tēviņš ir bijis pie pilna prāta? Viņam tak vajadzēja zināt, ko tas nozīmē sist sejā indiānim un pie tam vēl Vecajam Lācim.» — Viņš nezina, kas es esmu. Es viņam teicu savu vārdu savas tautas mēlē un lūdzu manu balto brāli klusēt. — «Esi bez rūpēm! Bet tagad man jāatgriežas pie citiem, kas arī vēlas ar mani runāt. Es vēl bieži atnākšu.»

Viņš turpināja savu pārtraukto gājienu uz pakaļējo klāju. Tur bija izglābtās meitenes tēvs. Viņš stāstīja, ka viņa meitiņa, atmodusies no ģīboņa, jūtas samērā labi. Viņai vajadzīgs vienīgi miers, lai tā pilnīgi atspirgtu. Tad viņš steidzās pie indiāņiem izsacīt drošsirdīgajam zēnam pateicību. Drolls bija dzirdējis viņa vārdus. Viņš apprasījās pēc notikušā. Kad Toms bija viņam visu pastāstījis, viņš sacīja: — Jā, to es sagaidīju no šī zēna. Tas vairs nav nekāds bērns, bet gan pilnīgs, īsts vīrs.

—   Vai jūs pazīstat viņu un viņa tēvu? Mēs redzējām, ka jūs ar viņiem runājāt. — «Esmu tos vairākkārt saticis.»

—    Saticis? Viņš nosauca sevi par tonkavu. Sī gandrīz izmirusī cilts vairs neklejo, bet pastāvīgi dzīvo nožēlojamos rezervātos Riograso ielejā.

—   Lielajam Lācim nav pastāvīgas dzīvesvietas. Viņš ir palicis uzticīgs savu senču paražām. Tas klejo apkārt gluži tāpat kā apaču virsaitis Vinetū. Savu kādreizējo vigvamu viņš tur slepenībā. Dažreiz viņš ieminas par «savējiem», bet, kas un kur tie, to uzzināt man nav izdevies. Ari tagad viņš gribēja doties pie tiem, bet viņu saista apņemšanās atriebties pulkvedim. — «Vai viņš runāja par to?» — Jā. Viņš agrāk nepaliks mierā, kamēr to būs izdarījis. — «Manās acīs pulkvedis ir tikpat kā miris.»

—   To pašu saku arī es, — Vecā Ugunsroka piebilda. — Cik es pazīstu indiāņus, tad viņš pacieta sitienu ne aiz gļēvulības.

—   Tā? — jautāja Drolls, pētoši noskatoties milzī.— Jūs arī esat iepazinies ar šiem indiāņiem, ja tas ir vajadzīgs? Jūs man gan pēc tāda neizskatāties, lai gan esat īsts Goliāts. Es domāju, ka jūs labāk izskatāties salonā nekā prērijā.

—   Ak vai, krustmāt! — Toms smējās. — Šoreiz jūs nošāvāt milzīgu buku. Pamēģiniet uzminēt, kas šis kungs tāds ir!

—   Nenāk man ne prātā. Varbūt jūs būsiet tik laipns man to pateikt. — «Nē, tik vieglu to lietu es gan jums nepadarīšu, krustmāt: šis kungs pieder pie mūsu slavenākajiem Rietumu vīriem.» — Tā! Ne pie slaveniem, bet pie vislavenākajiem? — «Jā.»

—   No šīs pasugas, pēc manas pārliecības, sastopami tikai divi. — Viņš taisīja starpbrīdi. Piemiedza vienu aci, pamirkšķināja Vecajai Ugunsrokai ar otro, atļāva sev īsus smieklus, kas izklausījās kā uz klarnetes pūsts «hihihi». Tad turpināja: — Sie divi ir Draudošā Roka un Vecā Ugunsroka. Tā kā pirmo es pazīstu, ja tas ir vajadzīgs, tad šis sers nevar būt neviens cits kā Vecā Ugunsroka. Uzminēts?

—   Jā, es tas esmu, — nosauktais piekrītoši pamāja.

—   Tiešām? — jautāja Drolls, atkāpjoties vēlreiz viņu vērodams ar vaļējo aci. — Jūs tas patiešām esat! Stāvs jums ir gluži tāds, kā to apraksta, bet… varbūt jūs tomēr dzenat jokus!

—   Nu, vai tas arī ir joks? — Vecā Ugunsroka vaicāja, satverot ar labo roku Drollu aiz svārku apkakles. Viņš to pacēla gaisā, aplaida sev trīsreiz apkārt un tad nostādīja uz kādas kastes.

Drolla seja bija kļuvusi tumši sārta. Viņš kampa pēc elpas. Tad izsaucās: — Pie joda, ser, vai jūs mani turat par spieķi? Vai esmu dzimis dancināšanai apkārt pa gaisu? Tīrā laime, ka mana pidžama ir no stipras ādas. Citādi tā būtu pārplīsusi. Tad es būtu iekritis upē! Bet pierādījums bija labs. Tagad redzu, ka jūs tiešām esat

Vecā Ugunsroka. Man tagad jātic. Pretējā gadījumā jūs esat spējīgs šiem kungiem vēlreiz demonstrēt mēness griešanos ap zemi. Jau bieži, kad runa gāja par jums, es nodomāju, cik gan es Joti priecātos, ja dabūtu jūs kādreiz redzēt. Še ir mana roka, un, ja jūs mani negribat dziļi skumdināt, tad nenoraidiet to!

—   Nenoraidīt? Es labprāt sniedzu katram krietnam vīram roku un sevišķi tādam, ar ko esmu iepazinies tik patīkamā veidā. — «Iepazinies? Kā tā?» — Jūs taču nošāvāt panteru. — «Ak tā! Tas nebija tāds darbs, par ko būtu vērts tērēt daudz vārdu. Zvēram nebija ūdenī visai omu1 līgi. Es tam palīdzēju.» — Tas bija labs darbs. Pantera ūdens nebīstas. Viņa ir lieliska peldētāja. Tā sasniegtu krastu bez kādām pūlēm. Kāda nelaime, ja tas viņai izdotos. Katrā ziņā jūs esat saglabājis daudzu cilvēku dzīvības. Es spiežu jūsu roku. Vēlos ar jums iepazīties tuvāk. — «Arī es to vēlos. Bet tagad es lieku priekšā apslacināt mūsu iepazīšanos. Es neesmu ieradies uz šī kuģa noslāpt. Tātad — dosimies uz salonu.»

Šim uzaicinājumam sekoja. Kad džentlmeņi bija atstājuši klāju, no mašīntelpām nāca nēģeris noskatīties izrādi. Viņu tur atvietoja kāds cits strādnieks. Tagad viņš meklēja ēnainu vietiņu pusdienas miegam. Sapīcis tas lēni vilkās uz kuģa priekšdaļu. Varēja redzēt viņa skābo omu. To ievērojis, pulkvedis uzsauca tam, pamādams nākt tuvāk.

—   Kas ir, ser? — jautāja melnais. — Ja jums kāda vēlēšanās, griezieties pie stjuarta. Es neesmu še pasažieru apkalpošanai.

—   Zinu, — atbildēja pulkvedis. — Es tikai gribēju jautāt, vai jūs gribētu izdzert ar mums glāzi brendija. — «Esmu ar mieru. Pie katliem izžūst rīkle un aknas. Bet še nav nekā.» — Še jums būs dolārs. Ņemiet bufetē, kas jums garšo, un tad apsēdieties pie mums!

Sapīkuma izteiksme nēģera sejā pēkšņi pazuda. Viņš steigā atnesa divas pudeles un vairākas glāzes. Nosēdies blakām pulkvedim, kas pakalpīgi pavirzījās sāņus, nēģeris ātri un kāri iztukšoja divas glāzes. Pēc tam teica: — Tā ir tāda atveldze, kādu es nevaru bieži atļauties. Bet kā jūs esat nācis uz domām mani ielūgt? Jūs, baltie, tak arvien neesat tik laipni pret mums, melnajiem.

—   Man un maniem biedriem nēģeris ir tikpat vērtīgs kā kāds baltais. Esmu novērojis, kā jūs strādājat pie katliem. Tas ir smags darbs, kas rada slāpes. Kapteinis laikam gan jūs neatalgo ar simt dolāru zīmēm. Es teicu sev: labs malks jums krietni noderēs.

—   Tā jums ir bijusi lieliska doma. Kapteinis, zināms, maksā maz. Ar to algu nevar tikt pie krietna dzēriena, jo vairāk tamdēļ, ka viņš neizmaksā pat daļu no izpeļņas uz priekšu. Mazākais man ne, bet tikai brauciena beigās ķeras pie maka.

—   Tātad viņš netur uz jums labu prātu? — «Jā. Viņš saka, ka manas slāpes esot par lielām. Citiem viņš maksā ik dienas, bet man ne. Tad nav nekāds brīnums, ka slāpes dienu no dienas top arvien lielākas un lielākas.» — Nu, tas tagad atkarīgs no jums, vai jūs tās dzesēsiet šodien jeb ne. Esmu gatavs dot jums dažus dolārus, ja jūs izdarīsiet man kādu pakalpojumu. — «Dažus dolārus? Par tiem es dabūtu vairākas pilnas pudeles! Sakiet jūsu vēlēšanos, ser! Kad lieta grozās ap to, kā nopelnīt brendiju, esmu īstais vīrs.» — Viss var būt. Bet tas jādara gudri. Jums vajag tikai drusku uzmanīt, mazliet noklausīties. — «Kur? Ko?» — Salonā.

—   Tā? Hm, — nēģeris domīgs norūca. — Kālab tad, ser?

—   Tāpēc — nu, es gribu būt pret jums gluži atklāts. — Pulkvedis piestūma nēģerim pilnu glāzi. Tad turpināja draudzīgā tonī: — Te ir kāds liels, milzīgi būvēts vīrs, ko viņi dēvē par Veco Ugunsroku. Tad kāds melnbārdains zellis Toms un beidzot kāda Vastlāvja nakts maska garos ādas svārkos. 5ī klausa uz vārdu Drolla krustmāte. Vecā Ugunsroka ir kāds bagāts fermeris un tie pārējie ir viņa viesi. Tos viņš ņem līdzi uz savām mājām. Sagadījies, ka arī mēs dodamies uz šo fermu meklēt darbu. Mēs labprāt vēlētos uzzināt, kas tie ir par ļaudīm, ar kuriem mums iznāks darīšana. Jūs redzat un dzirdat, ka es no jums negribu nekā netaisna un aizliegta.

—   Pilnīgi pareizi, ser! Neviens cilvēks man nav aizliedzis klausīties, kad citi runā. Nākošās sešas stundas pieder man. Esmu brīvs, varu darīt, kas man tīk.

—   Bet kā jūs to iesāksiet? Vai jūs drīkstat iet salonā? — «Tieši aizliegts man tas nav, bet man tur iekšā nav ko meklēt. Es varētu tur ko ienest, kaut ko iznest. Bet tas ir padarāms tik īsā laikā, ka mērķi šādā ceļā sasniegt nevarēs.» — Vai tad nav kāda cita darba, kas jūs tur aizturētu ilgāk? — «Nē .. . jeb tomēr! Logi ir netīri, es varētu tos nospodrināt.» — Vai tas nebūs uzkrītoši? — «Nē. Tā kā salons pastāvīgi aizņemts, tad šis darbs nav pada

rāms tādā laikā, kad tur neviena nebūtu. Tas gan tieši būtu stjuarta uzdevums. Viņam es izdarītu lielāko prieku, ja to atņemtu.» — Bet viņš var kļūt aizdomīgs. — «Nē. Viņš zina, ka man nav naudas, bet es labprāt dzertu kādu brendiju. Tālab piedāvāšos par vienu glāzīti nospodrināt logus. Jūs neraizējieties, es droši panākšu vajadzīgo. Sakiet, cik daudz dolāru jūs dosiet?» — Es maksāšu pēc to ziņu vērtības, ko jūs man sniegsiet, bet mazākais trīs. — «Labi, darīsim tā. Ielejiet man vēlreiz, tad iešu.»

Kad melnais bija aizgājis, pulkvedis jautāja, ko gan viņš nodomājis darīt. Viņš atbildēja: — Mēs esam nabaga trampi. Mums visur jātur acis vaļā, kur mēs gribam palikt. Mums še bija jāsamaksā par braucienu. Gribu pamēģināt mazākais šo naudu kaut kādā ceļā atkal atgūt. Tālajam ceļojumam, kas mums vēl stāv priekšā, jāsagatavojas. Jūs zināt, ka mūsu maki ir patukši.

—   Mēs gribam viņus uzpildīt ar dzelzceļa kases naudu.

—   Vai jūs esat pārliecināti, ka plāns izdosies? Ja jau mēs šeit varam taisīt naudu, tad būtu lielākā muļķība palaist šo gadījumu garām.

—   Tātad zādzība še uz kuģa? Tā ir bailīga lieta. Ja cietušais to pamana, tad sacelsies milzīgs tracis, kam sekos visu personu un kuģa kaktu pārmeklēšana. Mēs būsim pirmie, uz kuriem kritīs aizdomas.

—   Tu esi lielākais aitasgalva, ko man gadījies jebkad sastapt. Tāda lieta ir bailīga un arī nav, raugoties no tā, no kuras puses pie tās ķeras. Es nepiederu pie tiem, kas pieies no nepareizās puses. Ja jūs man paklausīsiet visās lietās, tad viss, arī pēdējais lielais tvēriens droši izdosies.

—   Tur augšā pie Sudrabezera? Hm! Ja tikai tev nav tikusi piešūta bārda.

—   Blēņas! Es zinu to, ko es zinu. Man vēl nenāk ne prātā sniegt jums tagad sīkas ziņas par lielo lietu… I<ad mēs reiz būsim tur uz vietas, tad atklāšu visu. Līdz tam jums jādāvā man uzticība. Jātic, ka tur augšā atrodas tādas bagātības, kuru pietiks mums visam mūžam. Tagad mēs izbeigsim nevajadzīgo pļāpāšanu un nogaidīsim, kādas ziņas mums sniegs šis glupjais nēģeris.

Brinklejs atbalstījās pret kuģa margām un aizvēra acis. Tas nozīmēja, ka viņš vairāk nekā negrib dzirdēt un arī pats vairāk nekā neteiks. Pārējie ierīkojās cik iespējams ērti. Daži veltīgi pūlējās iemigt. Citi klusu sarunājās savā starpā par lielo plānu. Tā izvešanai viņi bija saistījušies uz dzīvību un nāvi.

«Glupjais nēģeris» tomēr izrādījās atbilstošs savam uzdevumam. Ja būtu gadījies kāds nepārvarams šķērslis, tad tas droši vien atgrieztos, lai par to ziņotu. Viņš vispirms bija devies uz kalpotāju telpām, lai aprunātos ar stjuartu, un tad pazudis salona ieejā. Pagāja daudz vairāk nekā stunda, kamēr viņš atkal ieradās uz klāja. Viņam rokās bija vairākas lupatas, ko viņš aiznesa projām un tad atgriezās pie sabiedrotajiem. Tie tūliņ kļuva dzīvāki. Viņš nosēdās, nemaz nepamanījis tās četras acis, kas asi novēroja viņu un trampus. Šīs četras acis piederēja abiem indiāņiem — Vecajam un Jaunajam Lācim.

—   Nu? — pulkvedis sasprindzināti jautāja. — Kā jūs izpildījāt uzdevumu?

Jautātais atbildēja manāmā sapīkumā: — Es ļoti centos. Neticu, ka par dzirdēto dabūšu vairāk par solītajiem trim dolāriem. Jūs esat maldījušies. — «Kādā ziņā?» — Milzis gan saucas Vecā Ugunsroka, bet nemaz nav fermeris. Nav arī Tomu un Drolla krustmāti ielūdzis pie sevis.

—   Vai tiešām tas varētu būt! — iesaucās kājās uzlēkušais pulkvedis balsī, kurā izskanēja it kā vilšanās.

—   Jā, tas ir tā, — nēģeris apstiprināja. — Milzis ir pazīstams mednieks un grib doties tālu augšā, kalnos. — «Uz kurieni?» — To viņš neteica. Es dzirdēju visu un nepazaudēju no visas sarunas neviena vārda. Tie trīs vīri sēdēja ar meitenes tēvu sāņus no citiem. Tēvu sauc Batlers un tas ir inženieris. Arī viņš grib doties līdzi. — «Inženieris? Ko gan šie divi meklēs kalnos?» — Varbūt ir atrasti kādi rūdas slāņi, kas Batleram jāizpēta. — «Nē, jo Vecā Ugunsroka to prot labāk par visgudrāko inženieri.» — Viņi vispirms grib uzmeklēt Batlera brāli, kam Kanzasā pieder lieliska ferma. Sim brālim jābūt ļoti bagātam. Viņš bija sūtījis lopus un labību uz Ņūorleānu. Inženieris iekasējis naudu, lai to viņam aizvestu.

Pulkveža acis uzliesmoja, bet ne viņš pats, ne arī kāds no trampiem neizrādīja, cik svarīga bija šī ziņa.

—   Jā, Kanzasā tiešām sastopami ļoti bagāti fermeri, — vienaldzīgā tonī piebilda vadonis. — Bet šis inženieris ir vieglprātīgs. Vai summa ir liela? — «Viņš čukstēja par deviņiem tūkstošiem dolāru papīrnaudā. Es to tomēr sadzirdēju.» — Tādu summu tak netur pie sevis. Priekš kam gan tad būtu bankas? Ja viņš krīt trampu rokās, tad nauda pagalam. — «Nē, viņi to neatrastu.» — O, tie ir viltīgi puiši. — «Bet tie nekad nemeklēs tur, kur viņam ir

paslēpta nauda.» — Tātad jūs zināt, kur? — «Jā. Viņš rādīja to pārējiem. Viņš rīkojās ļoti noslēpumaini, jo es biju tuvumā. Es pagriezu viņiem muguru. Viņi nepadomāja par spoguli, kurā es skatījos un visu redzēju.» —Hm, spogulis var vilt. Kas skatās viņā, tas, kā zināms, redz savu labo pusi kreisajā un kreiso labajā. — «To es vēl neesmu novērojis un no tā neko nesaprotu. Bet, ko es esmu redzējis, to es esmu redzējis. Inženierim ir vecs mednieka nazis ar izdobtu spalu. Tur banknotes paslēptas.»

—   Tā! Nu, tas mūs nemaz nevar interesēt. Mēs neesam trampi, bet godīgi strādnieki. Man tikai ļoti žēl, ka tā esmu vīlies milzī. Viņa līdzība ar to fermeri, ko es domāju, ir patiešām ļoti liela. Viņš nes arī līdzīgu vārdu. — «Varbūt tas ir viņa brālis. Arī citiem ir klāt daudz naudas. Melnbārdainais stāstīja par lielu summu, ko tas esot saņēmis izdalīšanai biedriem plostniekiem.» — Kur tad tie tagad atrodas? — «Viņi pašreiz cērt kokus pie Melnās Lāčupes, ko diemžēl nepazīstu.» — Es to pazīstu. Tā ietek šaipus Tulojas Arkanzasā. Vai tā sabiedrība ir liela? — «Apmēram divdesmit vīru, visi krietni zēni, tā viņš teica. Un lustīgajam zellim ādas naktssvārkos arī ir vesela guba zelta graudu. Arī viņš grib nokļūt Rietumos. Gribētu zināt, kālab viņš ņem zeltu līdzi. To tak nevazā sev līdzi pa mūžamežiem?» — Kāpēc gan ne? Arī Rietumos cilvēkam ir savas vajadzības. Tur ir forti, vasaras veikali un klejotāji tirgotāji. Tā tiek pietiekoši liela izdevība izdot naudu un zelta graudus. Sie ļaudis man tagad ir pilnīgi vienaldzīgi. Es tikai nesaprotu, kāpēc inženieris, kas dodas uz klinšu kalnāju, ņem sev līdzi jauno meiteni.

—   Tā ir viņa vienīgā. Meitiņa viņu ļoti mīl un negrib šķirties. Viņš nodomājis ļoti ilgi palikt kalnos. Tur vajadzēšot būvēt pat bluķumājas. Galu galā viņš nospriedis ņemt viņu un sievu līdzi. — «Bluķumājas?' Vai tā viņš teica?» — Jā. — «Viņiem pietiktu jau ar vienu vienīgu bluķumāju. Skaidrs, ka viņi nebūs tur vieni. Gribētu zināt, ko viņi_nodomājuši darīt.» — To arī melnbārdainais gribēja dabūt zināt, bet Vecā Ugunsroka teica, ka tas notikšot vēlāk. — «Tātad to tur slepenībā. Laikam gan lieta grozās ap «bonancu», kādu bagātu rūdas āderi, ko grib slepeni izpētīt un izmantot. Gribētos uzzināt vietu, kurp tie dodas!»

—   Tā diemžēl netika nosaukta. Man šķiet, viņi grib melnbārdaini un arī Drolla krustmāti ņemt līdzi. Viņi ir

tā sadraudzējušies, ka gulēs blakus kabīnēs. Pirmā kajītē guļ inženieris, otrā Vecā Ugunsroka, tad — Toms un Drolla krustmāte, bet piektajā — mazais Fredis. — «Kas tas tāds?» — Zēns, kas ieradās ar Drolla krustmāti. — «Vai viņš Drolla dēls?» — Nē, cik es varēju uzminēt. — «Kāpēc viņš atrodas pie Drolla un kā viņu sauc?» — Par to nerunāja. — «Vai kabīnes numur viens līdz pieci atrodas pa labi vai pa kreisi?» — No šejienes pa labi. Inženiera meitiņa ar savu māti guļ, protams, vienā no dāmu kabīnēm. — «Tā kā es šajos cilvēkos esmu vīlies, tad man ir gluži vienaldzīgi, kur viņi dzīvo un kur guļ. Es viņus neapskaužu viņu šauro kabīņu dēļ, kurās tie var vai nosmakt. Mums še uz klāja ir tik daudz gaisa, cik vēlamies.»

—   Labi! Bet arī kajītēs kungiem ir svaigs gaiss, jo logi ir izņemti un to vietā piestiprināti gāzes tīkliņi. Vissliktāk šinī ziņā, protams, iet mums. Mums, kad nestrādājam naktīs, patiesībā būtu jāguļ tur lejā, — viņš norādīja uz kādu lūku, kas veda zem klāja, — un tā ir sevišķa laipnība, ja virsnieks atļauj piebiedroties še pasažieriem. Caur šauro lūku neieplūst svaigais gaiss, bet no ķīļa starptelpām dveš puvuma smaka. Karstās dienās patiešām tur var noslāpt.

—   Vai jūsu guļasvieta stāv ar ķīļa starptelpu kādā sakarā? — pulkvedis vienaldzīgi jautāja.

—   Jā. Uz leju ved trepes. — «Jūs varat tās noslēgt?» — Nē, tas būtu pārāk apgrūtinoši. — «Tātad atliek tikai jūs nožēlot. Bet nu būs diezgan pļāpāts, mums jau vēl brendijs ir pudelēs.» — Gluži pareizi, ser! Rīkle izkalst arī no runāšanas. Es gribu izdzert vēl glāzi un tad nolikties ēnā nosnausties. Kad manas sešas stundas būs apkārt, atkal vajadzēs stāties pie katliem. Bet kā nu būs ar maniem dolāriem? — «Es turēšu vārdu, ja arī man tie jāmaksā gluži par velti. Bet, tā kā tā bija mana kļūda, tad jums jācieš nebūs. Še, ņemiet solītos trīs dolārus. Vairāk prasīt jūs nevarat, jo jūsu pakalpojums mums neko nedod.» — Es vairāk arī nemaz negribu, ser. Par šiem trim dolāriem es dabūšu tik daudz brendija, ka varēšu nāvīgi piedzerties. Jūs esat džentlmenis. Ja jums atkal būs kāda vēlēšanās, tad griezieties tikai pie manis. Jūs varat uz mani paļauties.

Viņš izdzēra vēl glāzi un tad nogāja sāņus, kur tas nolikās kādas prāvas ķīpas paēnā.

Trampi ziņkārīgi pievērsās savam vadonim. Galvenajos

vilcienos tagad viņi zināja, ap ko lieta grozās. Tikai neizprata dažus jautājumus un to pareizo sakarību.

—   Redziet nu, kāda ir mana izziņa. Nu jūs gribat vēl vairāk zināt, — viņš teica, un pie šiem vārdiem pašlepns un pašapmierināts smaids pārklāja viņa seju. — Deviņi tūkstoši dolāru banknotēs — tātad skaidrā naudā, nevis čekos vai vekseļos, ko uzrādot var iekrist! Tā ir krietna summa, kas mums ļoti noderēs.

—   Ja tā kļūs mūsu! — iekrita sarunā tas, kas arvien runaja pārējo vārdā.

—   Viņa būs mūsu! — «Nu, kā mēs to iegūsim? Kā tikli sim pie naža?» — Es to paņemšu guļamkabīnē. — «Tu pats?» — Protams. Tik svarīgu darbu es neuzticu nevienam. — «Bet ja tevi noķers?» — Tas ir neiespējami. Mans plāns gatavs, un tas izdosies. — «Ja tas taisnība, es priecāšos. Bet, kad inženieris pamodīsies, tas pamanīs naža nozušanu.» — Un tad — velns būs murdā, bet mēs jau būsim projām. — «Kurp?» — Kāds jautājums! Uz krastu, zig nāms. — «Vai mums varbūt vajadzēs turp aizpeldēt?»

— Nē. To es nevēlu ne jums, ne sev. Neesmu nekāds sliktais peldētājs, bet tomēr nakts laikā negribētu uzticēties šai plašajai straumei, ka krastus tikko var saskatīt. — «Tātad tu domā, lai mēs paņemam vienu no abām laivām?»

—   Arī to ne. — «Tad es nesaprotu, kā mēs nokjūsim krastā, pirms zādzība būs atklāta.» — Ar to tu pierādi, ka tev ir vēl bērna prāts. Kālab gan es tik sīki taujāju par ķīļa starptelpu? — «To es nevaru zināt!» — Zināt, protams, ne, bet uzminēt. Palūkojies apkārt! Kas tur pie enkura tauvas riņķa stāv? — «Liekas — instrumentu kaste.» — Uzminēts! Es redzēju, ka tajā atrodas āmuri, vīles, stangas un vairāki urbji. Starp tiem ir kāds pusotras collas caurmērā. Tagad pamēģini apvienot šo ar kuģa ķīļa starptelpu!

—   Deviņi pērkoni! Vai gribi aizurbt tvaikoni? — otrais uztraucās.

— Protams, ka es to gribu. Ja kuģis sūc ūdeni, tad jābūt sūcei un, ja ir sūce, tad jāgriež uz krastu, lai novērstu briesmas un varētu to mierīgi pārbaudīt. — «Bet ja pamana par vēlu!» — Neesi tik bailīgs. Ja kuģis grimst, kas notiek ļoti lēni, tad ārpusē kāpj ūdenslīnija. Virsniekam vai stūrmanim tas jāpamana, ja tas nav akls. Tad būs tāds troksnis un izbailes, ka sākumā inženieris par savu mednieka nazi nemaz neiedomāsies. Kad viņš vēlāk

zudumu atklās, mēs jau sen būsim gabalā. — «Bet ja nu tomēr viņš iedomājas par nazi un, piegriežoties krastā, nevienam neļauj izkāpt? To visu vajag pārlikt.» — Ari tad neko neatradis. Mēs piesiesim nazi auklā, nolaidīsim to ūdeni un auklas galu piestiprināsim kuģa ārpusē. Kas tur to atradis, tam jābūt gaišreģim. — «Sl doma patiešām nav slikta. Bet ko iesāksim, atstājuši kuģi?» — Es domāju, ka mēs drīz uziesim kādu fermu jeb indiāņu nometni, kur varēsim nopirkt zirgus, par tiem ne sarkana graša nemaksājot. — «Tam es varu piekrist. Un kurp mēs tad jāsim?» — Papriekš uz Melno Lāčupi, pie plostniekiem, par kuriem nēģeris stāstīja. Ir ļoti viegli atrast viņu nometni. Protams, mēs tur nerādīsimies, bet uzglūnēsim melnbārdim, lai arī to atbrīvotu no naudas. Kad tas būs noticis, tad mums pietiks, lai mēs varētu sagatavoties mūsu garajam jājienam. — «Pār dzelzceļa kasi mēs pārvilksim krustu?» — Nekādā ziņā. Tajā būs daudzi, ļoti daudzi tūkstoši. Mēs tos iegūsim. Bet mēs būtu īsti muļķi, ja pirms tam nepaņemtu sev līdzi visu, kas gadās ceļā. Un tagad jūs zināt, kā lietas stāv. Šovakar būs ko darīt un par gulēšanu nav ko domāt. Tālab liecieties tagad uz auss.

šim norādījumam sekoja. Uz kuģa lielā karstuma dēļ valdīja pavisam neparasts klusums. Kā labais, tā kreisais upes krasts bija vienmuļš. Tur nebija nekā tāda, kas varētu vērst uz sevi un saistīt ceļotāju uzmanību. Pasažieri tāpēc pavadīja laiku guļot jeb, mazākais, snaužot. Viņi bija tanī stāvoklī, kas ir pusceļš starp miegu un nomodu un nedod ne miesai, ne garam īstu atpūtu.

Tikai pret vakaru, kad saule jau tuvojās apvārsnim, klājs atkal atdzīvojās. Karstums bija nokritis. Pūta viegls, samērā spirgts vējiņš. Pasažieri iznāca no kabīnēm, lai baudītu šo svaigumu. Arī inženieris atradās to starpā. Viņa pavadonībā bija arī sieva un meita. Pēdējā bija no izbailēm un negaidītās peldes jau pilnīgi atspirgusi. Šie trīs cilvēki uzmeklēja indiāņus, jo abas dāmas vēl nebija izsacījušas viņiem savu pateicību.

Vecais un Jaunais Lācis bija ar indiāņiem īpatnējo mieru un stingumu pavadījuši visu pēcpusdienu uz tās pašas ķīpas, uz kuras viņi sēdēja jau tad, kad tos apsveica Drolla krustmāte. — He — el bakh šai — bakh matelu rnakik — tagad viņi dos mums naudu, — tēvs tonkavu valoda sacīja dēlam, redzot, ka inženieris ar sievu un ineitii.iu tuvojas.

Viņa seja aptumšojās, jo minētais pateicības veids un iemiesojums ir indiānim apvainojums. Dēls turēja savu labo roku, pagrieztu ar delnu uz leju, savā priekšā un lika tad tai ātri krist. Tas nozīmēja, ka viņš ir pretējās domās. Viņa acis ar labpatiku kavējās pie meitenes, ko tas bija izglābis. Tā ātriem soļiem tuvojās viņam, saņēma viņa roku savās, spieda to sirsnīgi un teica: — Tu esi labs un drošsirdīgs zēns. Zēl, ka mēs nedzīvojam tuvāk viens otram. Es tevi iemīlētu.

Viņš nopietni paskatījās viņas rožainajā sejiņā un atbildēja: — Dzīvība manējā piederēt tev. Lielais Gars šos vārdus dzirdēt, viņš zināt — tie patiesi ir.

—   Bet tagad es vēlētos dot tev kādu lietiņu piemiņai. Vai drīkstu?

Viņš piekrītoši pamāja. Meitene novilka no savas rokas šauru zelta gredzenu un uzmauca to jaunekļa kreisās rokas mazajā pirkstā, kam tas derēja. Jaunais Lācis paskatījās uz gredzenu un tad uz meiteni, tvēra zem savas segas, atraisīja kādu priekšmetu no kakla un pasniedza viņai. Tas bija neliels, biezs, balti krāsots un cieši gludināts četrstūrains ādas gabals, kurā bija iespiestas dažādas zīmes.

—   Es dot tev ar piemiņlietu, — viņš sacīja. — Tas ir totēms no Nitropanhomošs, āda tikai, zelts ne. Bet, ja tu briesmās pie indiāņiem, to parādi, un tūliņ briesmas galā. Indiāņi visi mīlēt un zināt Nitropanhomošs un viņa totēmam klausīt.

Viņa nesaprata, kas ir totēms un cik liela nozīme tam var būt zināmos apstākļos. Viņa zināja tikai to, ka viņš pret gredzenu dāvā kādu ādas gabaliņu. Meitene neizrādīja ne mazāko vilšanos. Viņa bija ļoti godprātīga un par daudz labsirdīga, lai sāpinātu jauno indiāni, noraidot viņa niecīgo, šķietami mazvērtīgo dāvanu. Tālab viņa aplika totēmu sev ap kaklu. Jaunā Lāča acis iemirdzējās priekā. Meitene sacīja: — Es tev pateicos! Tagad man ir kas no tevis un tev no manis. Tas ir prieks mums abiem. Mēs neaizmirstu viens otru arī bez šīm dāvanām. — Nu pateicās ar vienkāršu rokas spiedienu arī meitenes māte. Un tēvs piebilda: — Kā gan lai es atlīdzinu Mazā Lāča varoņdarbu? Es neesmu nabags. Viss, kas man pieder, tomēr nevarētu atsvērt to, ko viņš man izglābis. Man jāpaliek viņa parādniekam. Es varu dot viņam piemiņai ieročus, ar kuriem tas var aizstāvēties pret saviem ienaidniekiem, kā viņš aizsargāja manu meitiņu no panteras. Vai viņš to pieņems? Es lūdzu viņu to darīt.

Viņš izvilka no kabatas divus jaunus, glīti izstrādātus revolverus, kuru spali bija grezni izrotāti, un sniedza tos Nitropanhomošam. Jaunajam indiānim nevajadzēja vilcināties nevienu sekundi, lai pārdomātu, ko darīt. Viņš atkāpās soli atpakaļ, saslējās visā savā augumā un teica:

—   Baltais vīrs piedāvā man ieročus: tas liels gods man, jo vienīgi vīriem ieročus dod. Es tos pieņemu un lietot tikai tad, kad labus cilvēkus aizstāvēt un šaut uz cilvēkiem ļauniem, Hovgh!

Viņš paņēma revolverus un aizbāza tos zem segas aiz jostas. Tagad arī viņa tēvs nevarēja ilgāk klusēt. No tā sejas varēja redzēt, ka viņš mēģināja noslēpt savu aizkustinājumu. Lielais Lācis griezās pie Batlera un sacīja:

—   Arī es pateikties baltam vīram par nedotu naudu kā vergiem jeb cilvēkiem, kuri nezina, kas ir gods. Tagad tas ir liels devums, ko mēs neaizmirstu nekad. Mēs arvien būt labi draugi, baltais vīrs, viņa sieva un viņa meita. Viņš labi glabāt Jaunā Lāča totēms; tas ir ari mans. Lielais Gars arvien sūtīt viņam sauli un prieks!

Pateicības apmeklējums bija galā. Vēlreiz visi sarokojās un tad izšķīrās. Abi indiāņi atkal apsēdās uz savas ķīpas.

—   Tua enokh — labi cilvēki! — tēvs teica.

—   Tua — tua enokh — ļoti labi cilvēki! — dēls piekrita. Tas arī bija viss viņu jūtu izplūdums vārdos, cik to viņiem atļāva indiāņu mazrunība.

Ja inženiera pateicība bija nokārtota, pēc indiāņu izpratnes, tik smalkjūtīgi, tas nebija viņa paša nopelns. Batlers bija par maz pazīstams ar sarkanajo paražām un to uzskatiem, lai zinātu, kā īsti šādā gadījumā jāizturas. Tāpēc viņš bija griezies pie Vecās Ugunsrokas pēc padoma. Pēdējais bija viņam visu paskaidrojis. Tagad inženieris atgriezās pie viņa. Vecā Ugunsroka sēdēja ar Tomu un Drollu kajītes priekšā. Batlers stāstīja, kā dāvanas uzņemtas. Kad viņš pieminēja totēmu, varēja noprast, ka tas pilnīgi neizprot viņa vērtību. Tālab Vecā Ugunsroka jautāja viņam: — Ser, vai jūs zināt, kas ir totēms?

—   Ja. Tas ir indiāņu raksts, apmēram tas, kas pie mums ir _zīmogs_ un var būt pagatavots dažādos veidos no dažādām vielām.

—   Sis paskaidrojums pareizs, bet nav izsmeļošs. Ne ikviens indiānis drīkst nēsāt totēmu. Totēms ir vienīgi virsaišiem. Ja šim zēnam tāds jau bija, tas ir pierādījums, ka viņš veicis tādus varoņdarbus, kas pat sarkano vīru acīs nav ikdienišķi. Bez tam totēmiem piemīt dažāda nozīme. Kāds to veids patiešām atvieto indiāņiem mūsu zīmogu jeb parakstu, izpildot apliecības un apstiprinājuma vietu. Mums, bālģīmjiem, svarīgi tie totēmi, kas saņēmēja ieteikums. Ieteikums atkal var būt ļoti dažāds — pēc siltuma. Ļaujiet man aplūkot ādiņu.

Meitene viņam iedeva totēmu. Vecā Ugunsroka to rūpīgi pētīja.

—   Vai jūs varat atšifrēt šīs zīmes? — Batlers jautāja.

—   Jā, — jautātais piekrītoši pamāja. — Es esmu tik bieži un tik ilgi bijis pie dažādām ciltīm, ka es runāju ne vien viņu valodā un izloksnēs, bet saprotu arī viņu rakstu zīmes. Šis totēms ir visai vērtīgs, tādu dāvina tikai ļoti retos gadījumos. Tas ir sacerēts tonkavu mēlē un skan: «Šakle-i-kauvanēlatan, henšon-šakin henšon-šakin šakle-i-kauvan: ēlatan, he-el ni-ha.» Šo vārdu tiešais tulkojums šāds: «Viņa ēna ir mana ēna un viņa asinis ir manas asinis; viņš ir mans vecākais brālis.» Un zem šī teikuma stāv Jaunā Lāča zīme. Apzīmējums «vecākais brālis» ir vēl pagodinošāks nekā tikai «brālis». Totēms ietver sevī ieteikumu, kas nevar būt sirsnīgāks. Kas nodarītu to īpašniekam kaut ko ļaunu, tam jāsagaida Lielā un Mazā Lāča un visu viņu draugu visstingrākā atriebība. Glabājiet šo totēmu rūpīgi, lai zīmju sarkanā krāsa neizbalētu. Nevar zināt, cik lielus pakalpojumus tas jums var atnest, jo mēs dodamies uz tiem apvidiem, kur mīt tonkavu sabiedrotie. No šī mazā ādas gabaliņa var būt atkarīgas daudzu cilvēku dzīvības.

Pēcpusdienas laikā tvaikonis bija atstājis sev aiz muguras vienu pēc otras Ozarku, Smita fortu un Vanbjūrenu. Tagad tas sasniedza to stūri, kurā Arkanzasas gultne taisa spēju pagriezienu uz ziemeļiem. Kapteinis bija paziņojis, ka apmēram divas stundas pēc pusnakts «Dogfišs» sasniegs Gibsona fortu. Lai tur pienākot būtu modri, lielākā pasažieru daļa jau laikus devās pie miera. Gibsona fortā, domājams, kuģis stāvēs līdz rītam. Tad neviens negribēs gulēt. Visi kajīšu pasažieri atstāja klāju un arī salonā palika tikai dažas personas. Tās kavēja laiku ar šahu un citām spēlēm. Salonam blakus atradās smēķējamā telpa, kur sēdēja vēl tikai trīs vīri. Tie bija Vecā Ugunsroka, Toms un Drolls, kas tērzēja par saviem piedzīvojumiem. Pirmajam abi pārējie izrādīja sevišķu cienību, kurā jau ieskanējās godbijība. Neraugoties uz to, Vecā Ugunsroka nekā nezināja par Drolla krustmātes apstākļiem un tuvākajiem nodomiem.

Tagad viņš apvaicājās, kā Drolls ticis pie šī dīvainā pavārda. Jautātais atbildēja: «Jums būs pazīstama rietumļaužu paraža — ikvienam dot palamu jeb kara pavārdu. Savā naktsģērbā es patiešām līdzinos sievišķim. Arī mana sīkā balss piederas tam. Agrāk es runāju basā, bet kāda milzīga saaukstēšanās iznīcināja manas balss dobjos toņus. Un, tā kā esmu paradis par katru krietnu zelli rūpēties kā laba māte vai krustmāte, tad man arī iedeva «krustmātes Drollas» palamu.»

—   Vai Drolls ir jūsu uzvārds? — «Jā. Bet es arī esmu labprāt jautrs, varbūt arī mazliet jocīgs. Tālab arī man labi piestāv mans uzvārds. [2] » — sis vārds skan vāciski; laikam arī jūs, tāpat kā Toms un es pats, esat no vāciešiem cēlies? — «Jā.» — Un dzimis Savienotajās Valstīs?

Te Drolls sataisīja savu jautrāko un šķelmīgāko seju un atbildēja vācu mēlē: — Nē, toreiz tas man neiekrita prātā. Es biju izmeklējies sev vecākus Vācijā!

—   Ko es dzirdu! Tātad dzimis vācietis, tautietis? — Vecā Ugunsroka iesaucās. — Kas gan to būtu domājis!

—   To jūs neesat varējis iedomāties? — atbildēja Drolls savā īpatnējā izloksnē. — Un es atkal biju iedomājies, ka jau pa gabalu redz, ka es esmu piedzimis kā veco ģermāņu pēctecis. Varbūt jūs uzminēsiet, kur esmu uzvilcis un noplēsis savus pirmos zābaciņus?

—   Protams! Jūsu izloksne to man stāsta.

—   Vai tā tomēr vēl to spēj darīt? Tas man dara sevišķi lielu prieku, jo uz mūsu skaisto izloksni es aizvien biju lepns, tik lepns, ka diemžēl vēlāk izpostīju tās dēļ visu savu karjeru, ja tas ir vajadzīgs. Nu, tātad sakiet man, kur tad es esmu piedzimis?

—   Skaistajā Altenburgas hercogistē, kur tiek izgatavoti vislielākie kvarksieri.

—   Pareizi, altenburgiešu zemē. Jūs to uzreiz uzminējāt! Un ta lieta ar to sieru arī saskan. To sauc par kvarkeri. Visā Vācijā par to labāka nav. Vai zināt, es gribēju jūs pārsteigt un tālab uzreiz nepateicu, ka esmu jūsu tautietis. Bet tagad, kad mēs visi sēžam tik jauki kopā, tas beidzot ir padarīts. Runāsim par mūsu jauko tēviju, kas man nekad neiziet no prāta, lai gan es jau tik ilgi atrodos šinī zemē.

Varēja domāt, ka saruna turpināsies dzīvāk nekā pirms tam. Diemžēl tas nenotika. Ienāca daži kungi, kam salonā spēle bija apnikusi. Viņi gribēja ievilkt vēl krietnu dūmu. Mūsu draugiem vajadzēja atbildēt uz viņu jautājumiem. Valodas k]uva kopējas un aizkavēja tos nodoties agrākam tematam. Vēlāk šķiroties, Drolls griezās pie Vecās Ugunsrokas: — Ļoti žēl, ka mums neizdevās ilgāk parunāties. Bet rīt ir atkal diena. Tad turpināsim mūsu sarunu. Ar labu nākt', tautieti! Dusiet saldi, bet mazliet žigli! Pēc pusnakts atkal jāceļas.

Visas kabīnes tagad bija aizņemtas. Salonos izdzēsa ugunis. Uz klāja dega vienīgi obligātie lukturi. Viens kuģa priekšgalā, otrs uz pakaļējā klāja. Priekšējais gaiši apgaismoja upi. Tā gaisma krita tālu uz priekšu. Novērotājs matrozis varēja laikā pamanīt varbūtējus upē peldošus šķēršļus vai priekšmetus un par tiem ziņot kapteinim. Nomodā, likās, bija vienīgi šis vīrs, stūrmanis un uz kuģa klāja staigājošais virsnieks. Protams, arī kuģa mašīnas apkalpotāji negulēja.

Arī trampi rādījās guļam. Pulkvedis ar gudru ziņu bija novietojis savus ļaudis ap lūku, kas veda lejup, tā, ka neviens tai nevarēja nemanot tuvoties. — Sasodīta būšana! — viņš pačukstēja tuvākajam biedram. — Nebiju iedomājies, ka še naktīs priekšā stāv sargs, lai novērotu upi. Sis zellis mūs traucē.

—   Ne tā, kā tu domā. Viņš šādā tumsā lūku nesaredz. Nakts pekles melna — neredz nevienu zvaigzni. Viņš stāv luktura spilgtajā gaismā. Apgriežoties apkārt, tā viņu žilbinās. Kad sāksim?

—   Tūliņ. Nedrīkstam zaudēt laiku. Līdz Gibsona fortam viss jāpaveic. Svārpsts man jau ir. Tagad kāpšu lejā. Ja nepieciešams mani brīdināt, tad skaļi ieklepojies. Gan jau dzirdēšu.

Tumšā nakts bija viņam labvēlīga. Pulkvedis ātri tuvojās lūkai. Viņa kājas atdūrās pret šaurajām trepēm. Viņš ātri kāpa pa tām lejup. Desmit kāpieni, tad nāca grīda. Sataustījis otro lūku, kas veda vēl dziļāk, viņš nokāpa pa otrām trepēm. Tās bija garākas nekā pirmās. Nokļuvis lejā, viņš uzrāva sērkociņu un apskatījās visapkārt.

Telpas griestus, kurā tas atradās, labi noaudzis vīrs varēja sasniegt, izstiepis roku. Tā sniedzās gandrīz līdz tvaikoņa vidum. Bez starpsienām tā izpletās no vieniem kuģa sāniem līdz otriem. Daži nelieli ceļotāju bagāžas saiņi gulēja apkārt.

Pulkvedis novirzījās uz kuģa kreisajiem sāniem. Viņš pielika svārpstu kuģa sienai, protams, zem ūdens līnijas. Zem spēcīgā spiediena darbarīks ātri ieēdās kokā. Tad tas atdūrās uz cietu šķērsli — biezu skārdu. Ar to bija apsistas ūdenī gulošās kuģa daļas. Svārpstu vajadzēja izsist skārdam cauri. Lai telpa ātrāk piepildītos ar ūdeni, bija vajadzīgi, mazākais, divi caurumi. Tālab pulkvedis izurba atkal līdz skārda apšuvumam otru caurumu. Tas atradās labi tālu no pirmā, telpas dibenā. Tad viņš pacēla kādu cietu akmeni, kas tur bija novietots balastam. Sita ar to pa svārpsta rokturi tik ilgi, kamēr to izdzina skārdam cauri. Tūliņ ieplūda ūdens un apslapināja rokas. Kad viņš piespiezdamies izvilka svārpstu, viņu ķēra tik spēcīga ūdensstrūkla, ka tam vajadzēja ātri atkāpties. Kuģa mašīnu troksnis bija apslāpējis sitienus. Tagad pulkvedis ātri izsita caurumu skārdā arī pirmajā urbumā. Tas bija pie pašām trepēm. Tad viņš kāpa augšup. Svārpsts vēl atradās rokā. Sasniedzis augšējās trepes, viņš to aizsvieda. Ņemt to līdzi augšā nebija vairs vajadzīgs.

Viņa ļaudis klusu vaicāja, vai viss izdevies. Viņš atbildēja piekrītoši. Tagad esot jādodas uz kabīni numur viens.

Salons un smēķējamā telpa atradās uz pakaļējā klāja. Kabīnes bija ierīkotas to abās pusēs. Viņu durvis veda salonā. Ārējās — vieglu dēļu sienās — bija diezgan prāvi logi. Tagad tajos stiklu atvietoja gāzes audums. Starp ikkuru kabīnes ārējo sienu un kuģa malu veda šaura eja.

Pulkvedim vajadzēja doties pa kreisi. Kabīne numur viens atradās pašā stūrī. Viņš nolikās uz vēdera un līda uzmanīgi uz priekšu, lai to nepamanītu virsnieks. Tas staigāja uz priekšu un atpakaļ. Brinklejs laimīgi sasniedza mērķi.

Caur pirmā loga smalko audumu atspīdēja blāva gaisma. Kabīnē dega uguns. Vai Batlers bija vēl nomodā? Varbūt viņš lasīja?

Bet pulkvedis pārliecinājās, ka arī citās kabīnēs dega uguns. Tas viņu apmierināja. Taisni šis apstāklis varēja varbūt sekmēt viņa nodoma īstenošanu. Izvilcis nazi, viņš bez trokšņa pārgrieza vieglo audumu no augšas līdz lejai. Priekškars kavēja ieskatīties caur logu kabīnē. Viņš to lēni atbīdīja. Skats, kas atklājās acīm, darīja tādu prieku, ka pulkvedis gribēja skaļi uzgavilēt.

Pie kreisās sienas virs gultas dega neliela naktslampiņa. Lai netraucētu gulētāju, gaisma bija nosegta uz leju. Gultā ar seju pret sienu gulēja inženieris. Uz kāda krēsla bija novietotas viņa drēbes. Uz galdiņa pie labās sienas — kabatas pulkstenis, maks un gulētāja medibu nazis. Tas bija no ārpuses viegli aizsniedzams. Pulkvedis iebāza roku un paņēma nazi. Pulksteni un maku viņš atstāja.

Izvilcis nazi no maksts, tas izmēģināja rokturi. To varēja atskrūvēt. Ar to pietika.

—   Pie visiem jodiem, tas gāja viegli! — zaglis murmināja. — Citādi man būtu jākāpj iekšā. Varētu gadīties, ka viņš būtu jānožņaudz!

Notikušo neviens nebija redzējis. Logs izgāja tieši uz ūdeni. Pulkvedis aizbāza nazi aiz jostas. Pieplaka pie grīdas, lai līstu atpakaļ pie saviem ļaudīm. Virsnieks to nepamanīja. Mazliet tālāk viņa skats krita uz kreiso pusi. Brinklejam likās, it kā viegli pazibētu divas guntiņas, kas pazuda nākošajā acumirklī. Tās bija acis. To viņš zināja. Ar spēju un spēcīgu kustību, gluži klusi pulkvedis metās sāņus. Pareizi! No tās vietas, kur viņš bija redzējis acis, atskanēja savāds troksnis. Gluži tāds, it kā kāds uzbruktu labi nesaskatāmam pretiniekam. To izdzirda arī virsnieks. Viņš ātri tuvojās. — Kas tur ir? — viņš jautāja.

—   Es, Nitropanhauens, — skanēja atbilde. — «Ak, indiānis! Guli labāk!» — Se vīrs līdis. Sliktu ko darījis. Es viņu redzējis. Viņš ātri projām. — «Kurp?» — Uz priekšgalu, kur pulkvedis gulēt. Varbūt tas viņš būt. — «Blēņas! Kam gan viņam jeb kādam citam te būtu jāložņā! Guli un netraucē citus!» — Es gulēt, bet nebūt vainīgs, ja kas ļauns notikt.

Virsnieks vērīgi klausījās. Kuģa priekšgalā viss bija klusu. Tas viņu apmierināja. Viņš bija pārliecināts, ka sarkanais maldījies.

Tā pagāja laiks, stunda pēc stundas. Te uzreiz viņu aicināja uz bugu (kuģa priekšgalu).

—   Ser, — matrozis teica, — es nevaru saprast, kā tas var būt, bet ūdens ceļas ātri. Kuģis grimst.

—   Muļķības! — virsnieks smējās.

—   Nāciet, pārliecinieties!

Leitnants paraudzījās lejup. Viņš neteica ne vārda, bet steidzās uz kapteiņa kajīti. Divas minūtes vēlāk viņš ar kapteini iznāca uz klāja. Viņiem bija līdzi vējlukturis. Ar to viņi raudzījās pār malu. Atnesa vēl vienu lukturi. Leitnants nokāpa pakaļējā, bet kapteinis priekšējā lūkā. Viņi pārmeklēja ķīļa telpas. Trampu te nebija. Pēc īsa brīža kapteinis uznāca augšā. Steidzīgiem soļiem viņš devās uz pakaļējo klāju pie stūrmaņa.

—   Viņš negrib sacelt troksni, — čukstēja savējiem pulkvedis. — Redzēsiet, ka tvaikonis dosies uz krastu!

Viņam bija taisnība. Matrožus un citus kuģa ļaudis slepeni modināja. Kuģis mainīja savu virzienu. Tas viss nevarēja nenotikt bez zināma nemiera. Klājs pamodās. Vairāki kajītes pasažieri iznāca ārā.

—   Mani kungi, nav nekā, — uzsauca viņiem kapteinis. — Nav ne mazāko briesmu. Mums telpās iesūcies mazliet ūdens. Tas jāizpumpē. Mēs piegriezīsimies krastam. Kam bailes, var iet pagaidām malā.

Viņš gribēja pasažierus nomierināt. Bet iznāca gluži otrādi. Kliedza. Sauca pēc glābšanas jostām. Kabīnes tukšojās. Vispārīgs apjukums. Te priekšējā luktura gaisma krita uz stāvo krastmalu. Kuģis pagriezās līdztekus tai. Enkurs krita. Abi izceļamie tilti izrādījās pietiekoši gari. Tos izlika un bailīgākie devās krastā. Saprotams, ka trampi te bija pirmie. Viņi ātri nozuda nakts tumsā.

Uz kuģa, atskaitot kuģa ļaudis, bija palikuši tikai Vecā Ugunsroka, Toms, Drolls un Vecais Lācis. Vecā Ugunsroka bija nokāpis lejā apskatīt ieplūdušo ūdeni. Ar sveci labajā un svārpstu kreisajā rokā viņš atkal uznāca augšā. Piegājis kapteinim, kas patlaban uzraudzīja sūkņu uzstādīšanu, viņš jautāja: — Ser, kur šim svārpstam jāatrodas?

—   Tur, darbarīku kastē, — teica kāds matrozis. — Tur tas bija vēl pēcpusdienā.

—   Tagad tas gulēja starpklājā. Gals ir atliekts pret kuģa apšuvumu. Es varu saderēt, ka kuģis ir ticis aizurbts.

Iespaidu, ko radīja šie vārdi, pastiprināja jauns atklājums. Inženieris vispirms bija nogādājis krastmalā sievu un meitiņu. Tad viņš bija atgriezies uz kuģa, lai papildinātu savu trūcīgo apģērbu. Tagad tas iznāca no kabīnes un sauca, visiem dzirdot: — Esmu apzagts! Deviņi tūkstoši dolāru. Gāzesdrāna logā pārgriezta. Nauda paņemta no galda! — Bet Vecais Lācis sauca vēl stiprākā balsī: «Es zināt, pulkvedis nozadzis. Viņš urbis kuģi. Es viņu redzēt! Bet virsnieks neticēt. Prasīt melnajam ugunsvīram! Tas dzert ar pulkvedi. Tas iet salonā. Tas tīrīt logus. Tas atnākt un atkal dzert. Tas visu pateikt.»

Kapteinis, leitnants, stūrmanis un vācieši tagad ieslēdza savā lokā inženieri un indiāni, lai tos sīki iztaujātu. Te no krasta atskanēja kliedziens. Tas nāca no upes lejasgala, zemāk par to vietu, kur stāvēja «Dogfišs».

— Tas būt Jaunais Lācis, — izsaucās indiānis. — Es viņu sūtījis pulkvedim pakaļ. Tas ātri krastā, viņš teikt, kur pulkvedis ir.

Bet jaunais indiānis jau skrēja pa kuģa tiltu no malas. Viņš sauca, rādot uz upi, kas tagad bija gaiši apgaismota no daudzajām aizdegtajām kuģa ugunīm: — Tur viņi iras! Pulkvedis nogriezis lielās laivas tauvu. Bēgt otru krastu.

Bēgošo laivu varēja redzēt. Trampi gavilēja. Viņi raidīja uz kuģi zobojošus saucienus. Kuģa ļaudis un daļa pasažieru viņiem saniknoti atbildēja. Vispārīgā uztraukumā neviens nepiegrieza uzmanību indiāņiem. Tie nepamanīti nozuda. Vecās Ugunsrokas varenā balss beidzot panāca mieru. Tad atskanēja balss no upes: — Vecais Lācis aizņemties mazo laivu. Viņš sekot pulkvedim, lai atriebt. Mazo laivu viņā pusē atstāt un piesiet. Kapteinis to atrast. Tonkavu virsaitis neļaut izbēgt pulkvedim. Lielais Lācis un Mazais Lācis dabūt vajag viņa asinis. Hovgh! — Abi bija paņēmuši priekšējo laivu. Tanī viņi dzinās bēgļiem pakaļ.

Kapteinis lādējās un briesmīgi lamājās. Kad klāja matroži iesāka kuģa izpumpēšanu, nopratināja melno kurinātāju. Vecā Ugunsroka stingriem jautājumiem iedzina viņu spīlēs. Nēģerim bija jāatzīstas. Viņš pastāstīja visu — vārdu pa vārdam. «Pulkvedis» bija zaglis. Tas bija aizurbis tvaikoni, lai nokļūtu ar savu bandu krastā pirms zādzības atklāšanas. Nēģera nodevība pelnīja sodu. Viņu piesēja. Gaismai austot, viņam nāksies saņemt kapteiņa nosacīto sitienu skaitu. Tiesai nodot viņu nevarēja.

Drīz vien noskaidrojās, ka sūkņi viegli tiek galā ar ūdeni. Arī tas, ka kuģim nedraud nekādas briesmas. īsā laikā tas varēs atkal turpināt savu ceļu. Pasažieri atgriezās no neviesmīlīgā krasta un atkal ierīkojās ērti. Laika zaudējums tos neskumdināja. Daži vēl priecājās par garlaicīgā brauciena saistīgo pārtraukumu.

Vismazāk apmierināts par pēdējo bija inženieris, kas viegli saprotams. Viņš bija zaudējis ievērojamu naudas summu, par ko viņam bija jāatbild. Vecā Ugunsroka viņu mierināja, teicot: — Vēl ir cerība jūsu naudu atdabūt. Brauciet Dieva vārdā ar sievu un meitiņu tālāk. Es ar jums atkal satikšos pie jūsu brāļa. — «Kā? Jūs gribat mani atstāt?» — Jā. Es došos pakaļ šim «pulkvedim», lai tam atņemtu laupījumu. — «Bet tas ir bīstami!» — Nieki! Vecā Ugunsroka nav tas vīrs, kas bītos no šiem vazaņķiem. — «Tomēr es lūdzu jūs atsacīties no šī nodoma. Es labāk gribu pazaudēt šo naudu.» — Ser! Lieta grozās ne vien ap jūsu deviņiem tūkstošiem dolāru. Runa ir par daudz lielāku summu. No nēģera trampi zina, ka arī Tomam ir nauda klāt un ka viņu gaida biedri pie Melnās Lāčupes. Es droši vien nemaldos, pieņemdams, ka viņi dosies turp, lai pastrādātu jaunu noziegumu. Te liktas uz spēli varbūt cilvēku dzīvības. Abi tonkavi ir viņiem uz pēdām kā labi medību suņi. Dienai austot, mēs sekosim viņu pēdām. Mēs — tie esam es, Toms, Drolls un viņa zēns Fredis. Vai ne tā, kungi?

—   Jā, — Toms vienkārši un nopietni atbildēja.

—   Jā gan, — arī Drolls apstiprināja. >— Pulkvedis mums jānotver jau citu dēļ vien. Kad viņš kritīs mūsu nagos, tad lai Dievs viņam ir žēlīgs, ja tas ir vajadzīgs!

TREŠA NODAĻA NAKTS CĪŅAS

Uz Melnās Lāčupes augstā krasta dega liels ugunskurs. Mēness gaiši spīdēja pie debesīm. Tomēr tā gaisma nespēja izlauzties cauri koku biezajām galotnēm. Ja nebūtu spēcīgā ugunskura, valdītu dziļa tumsa. Liesmas apgaismoja kādu īpatnēji celtu bluķumāju. Tā nebija būvēta no apaļiem baļķiem. Četriem pareizā leņķī augušiem kokiem bija nozāģētas galotnes. Tad tie bija tikuši savienoti ar šķērsbaļķiem. Uz tiem atbalstījās jumta sijas. Jumts bija no sarkanā ozola un bezzaraino ciprešu šķilām darināts. Mājas priekšpusē bija atstāti divi logu caurumi un viens lielāks, durvīm. Sīs dīvainās celtnes priekšā dega minētais ugunskurs. Ap to sēdēja kādi divdesmit mežonīgi stāvi. Varēja redzēt, ka tie jau ilgāku laiku nebija nākuši sakaros ar tā saukto civilizāciju. Viņu uzvalki bija noplīsuši. Viņu sejas no saules, vēja un laika ne vien nodegušas, bet pat ģērētas. Izņemot nažus, citus ieročus viņiem neredzēja. Tie varbūt atradās bluķumājas iekšienē.

Pār uguni pie kāda koka stiprā zara karājās liels dzelzs katls. Tanī vārījās prāvi gaļas gabali. Ugunskura tuvumā stāvēja divi izdobti milzu ķirbji. Tie saturēja raudzētu medusūdeni — miestiņu. Kas to gribēja iebaudīt, pildīja kausu. No katla smēla spēcīgo gaļas virumu.

Skaļas sarunas skanēja gaisā. Sabiedrība jutās neapdraudēta. Neviens nepūlējās runāt klusāk. Ja šie ļaudis pieļautu varbūtēju ienaidnieku tuvumu, tad ugunskurs degtu pēc indiāņu parauga — ar mazu liesmu, kas nebūtu tālu redzama. Pie mājas sienas bija pieslieti cirvji, lieli zāģi un citi darbarīki. Tie liecināja, ka mūsu priekšā atrodas rafteri — koku cirtēji un plostnieki.

Rafteri ir mežinieku īpatnēja pasuga. Viņus var ierindot starp fermeriem un slazdu licējiem. Fermeri stāv jau tuvāk civilizācijai. Viņi dzīvo uz vietas. Turpretim traperi — mednieki slazdu licēji klejo apkārt pa mūžamežiem. Viņu dzīvesveids ir gandrīz tikpat mežonīgs kā indiāņu. Arī rafters nav saistīts pie sava pavarda. Tas ir svabads, varētu teikt, gluži neatkarīgs. Tas klejo no viena štata otrā, no viena apgabala uz otru. No cilvēkiem un vispār apdzīvotām vietām rafters izvairās. Viņa nodarbošanās pēc būtības nav likumīga. Mežs, ko tas cērt, nepieder viņam. Reti gan viņam ienāks prātā jautāt: kā īpašums tas īsti ir. Ja tas atrod piemērotu meža gabalu un tuvumā koku pludināšanai noderīgu ūdeni, tad viņš sāk strādāt. Viņš neraizējas par to, vai mežs pieder valstij jeb kādam privātam īpašniekam. Plostnieks gāž kokus un apstrādā baļķus. Viņš, protams, izvēlas vislabākos. Baļķus sien plostos un tos pludina lejup. Sādā ceļā iegūto mantu tas pārdod, kur gadās.

Rafters nav labi ieredzēts viesis. Ir taisnība, ka dažam labam kolonistam mūžamežs dara lielas raizes. Labprāt viņš to redzētu nolīstu. Bet rafters nenocērt mežu, viņš to izcērt. Kā jau teicām, viņš ņem vienīgi labākos kokus, nozāģē to galotnes un pamet. Zem atstātām skaidām un galotnēm zeļ jaunas atvases. Tās un mežonīgie staipekņi ātri izaug par tādu biezokni, kam cirvis un pat uguns var ļoti maz padarīt.

Neskatoties uz visu to, plostnieku pa lielākai daļai atstāj mierā. Viņš aizvien ir spēcīgs un bezbailīgs vīrs. Mūžamežos, tālu no jebkādas palīdzības neviens tik viegli neuzdrošināsies ar viņu uzsākt cīņu. Bieži vien tas sametas kopā ar citiem, tad viņš ir divtik drošs. Seši līdz astoņi rafteri jau ir sabiedrība, ar ko neielaidīsies ķildā neviens fermeris. Tālab, ka plostnieki baļķa dēļ gatavi riskēt ar dzīvību.

Protams, viņu dzīve nav viegla. Viņu dienas ir loti smagas un trūcīgas. Bet galu galā viņu peļņa nav maza. Tā kā paši koki tiem neko nemaksā, viņi iegūst labu naudu. Kamēr citi strādā, viens jeb vairāki biedri, kas atkarīgs no sabiedrības lieluma, rūpējas par pārtiku. Tie kā mednieki «taisa gaļu». Dienām un arī naktīm viņi klejo medījumam pakaļ. Meža dzīvniekiem bagātos apvidos tā ir i viegla lieta. Bet, ja to trūkst, tad darba ir daudz. Medniekam nav laika meklēt medu un citus gardumus. Plostniekiem tad jāķeras arī pie tādiem gabaliem, ko mežinieki parasti nicina — plaušām, aknām un tā tālāk.

Sabiedrība, kas strādāja še, pie Melnās Lāčupes, kā to varēja spriest pēc pilnā katla, likās, trūkumu nepazina. Tālab visi bija labā omā. Pēc grūtā dienas darba dzina bezbēdīgus jokus. Stāstīja jautrus un saistošus piedzīvojumus.

—   To vīru jums vajadzētu pazīt, ko es satiku reiz augšā, Naiotirē^K^fortā, — teica kāds vecs, sirmbārdains vīrs. — Tas vīrs bija īsts vīrs, lai gan viņu sauca par krustmāti. i

—   Vai tu domā par Drolla krustmāti? — otrs jautāja.

—   Jā, taisni viņu un nevienu citu. Vai tev arī ir gadījies to sastapt?

—  Jā, vienreiz. Tas bija Demoinā, viesnīcā. Viņa ierašanās sacēla lielu ievērību. Visi smējās par to. Tur bija kāds, kas viņu nemaz nelika mierā. Tad Drolls to sagrāba aiz jostas un izmeta pa logu. Sis vīrs vairs nenāca atpakaļ.

—   To es no krustmātes labprāt ticu. Drolls pats mīl jokus. Nav nekas pretim, ja arī par viņu smej. Bet tikai līdz zināmam mēram, citādi tas rāda zobus. Man jāsaka, ka es ikvienu, kas gribētu viņu nopietni apvainot, nogāztu gar zemi.

—   Tu, Blenter? Kāpēc?

—  Viņš man izglāba dzīvību. Es biju kopā ar viņu siu sagūstīts. Es saku — bez Drolla palīdzības es noteikti būtu nosūtīts mūžīgajos medību laukos. Neesmu tas vīrs, kas baidās pāris indiāņu. Nemēdzu arī vaimanāt, ja kādreiz iet greizi. Toreiz neatlika vairs ne vismazākās cerības. Izejas nebija. Bet Drolla krustmāte ir liels gudrinieks. Indiāņus tā piemuļķoja, ka tie kaunējās acis uz augšu pacelt. Mēs izbēgām.

—Kā tas bija? Kā notika? Stāsti, stāsti!

—   Būs labāk, ja es ar tavu laipno atļauju turēšu muti.

Nav nekāda prieka klāstīt vecas lietas, kad nevari uzstāties varoņa lomā. Pietiks, ko tev teikšu. Ja nebūtu Drolla krustmātes, tad es šodien te nesēdētu un nenogaršotu stirnas buka cepeti.

—   Tad tintei, kurā tu sēdēji, vajag būt bijušai ļoti dziļai un melnai. Vecais Misūri Blenters tak ir pazīstams kā Rietumu vīrs, kas droši atradīs durvis, ja vien tās ir.

—   Toreiz es tās neatradu. Es vairs nebiju tālu no moku staba.

—   Tiešām? Tad tas nav bijis pa jokam! Velnišķīgs izgudrojums — šis moku stabs! Es ienīstu sarkanādainos divtik, kolīdz man šis vārds ienāk prātā.

—   Tad tu pats nezini, ko dari un ko saki. Kas ienīst indiāņus, tas nepareizi spriež par viņiem. Nav pārlicis, kas viss indiāņiem nav bijis jācieš. Ja tagad kāds nāktu dzīt mūs projām no šejienes, ko gan tu darītu?

—   Aizstāvētos. Lai tas arī maksātu viņa jeb manu dzīvību.

—   Un vai šis mežs ir tavs īpašums?

—   Nemaz nezinu un arī negribu zināt, kam tas pieder. Bet es viņu pircis neesmu.

—   Nu, sarkanajiem piederēja visa zeme. Mēs viņiem to atņēmām. Ja nu viņi pretojas, uz ko tiem vairāk tiesības kā tev, tad tu tos nosodi?

—   Hm! Pareizi jau gan tas ir, ko tu saki. Bet sarkanādām vajag atkāpties. Viņi nolemti izmiršanai. Tas ir viņu liktenis.

—   Jā, viņi izmirst, tālab ka mēs slepkavojam. Saka, indiāņi nav spējīgi civilizēties un tālab tiem jāpazūd. Kultūra nejoņo kā bises lode no stobra. Tai vajadzīgs laiks. Daudz laika. Es to tā saprotu. Domāju, laikam gadsimti. Bet vai sarkanajiem dod laiku? Ja tu sūti sešgadīgu zēnu uz skolu, vai tu viņam dosi pa galvu, ja tas pusstundas laikā nav kļuvis par profesoru? Bet to dara ar indiāņiem. Negribu viņus aizstāvēt. Man nav nekāda labuma no viņiem. Bet esmu starp tiem saticis tikpat daudz labu cilvēku kā pie baltajiem. Pat vēl vairāk. Kam gan patiesībā es varu pateikties par to, ka man vairs nav manas ģimenes? Nav manas skaistās mājas? Ka es kā vecs, sirms vīrs esmu spiests klejot mežonīgajos Rietumos? Sarkanajiem jeb baltajiem?

—   To es nevaru zināt. Tu par to nekad neesi stāstījis.

—   Tālab, ka īsts vīrs labāk tā ko aprok sevī. Nevis runā par to. Man vajag dabūt rokā vēl vienu vienīgo no

viņiem visiem. Pašu pēdējo, kas man izbēga. Atlicis tikai vadonis. Un — vislielākais neģēlis!

Vecais vīrs izrunāja to, zobus griezdams. Lēni, it kā vēlēdamies smagi uzsvērt ikvienu vārdu. Pārējie kļuva uzmanīgi. Viņi sasēdās ciešāk kopā. Uzlūkoja jautājoši Blenteru. Nerunāja ne vārda. Viņš lūkojās ugunī. Paspēra degošām pagalēm. Tad, it kā pats ar sevi runādams, turpināja:

—   Es viņus nenošāvu un nenodūru. Smagu pātagu situ viņus, kamēr tie nobeidzās. Vienu pēc otra. Man tie bija vajadzīgi dzīvi. Viņiem bija jāmirst gluži tā, kā mira mana ģimene. Mana sieva un abi mani dēli. Slepkavas bija seši. īsā laikā piecus es nobeidzu. Sestais izbēga. Es dzenāju viņu pa visām Ziemeļamerikas valstīm. Beidzot viņam izdevās pazust bez pēdām. Es vēl neesmu tās atkal uzgājis. Viņš ir dzīvs, viņam jābūt dzīvam. Tāpēc, ka tas bija jaunāks nekā es, daudz jaunāks. Ticu, ka šīs vecās acis vēlreiz ieraudzīs viņu, pirms tās slēdzas uz mūžibu.

Iestājās dziļš klusums. Visi nojauta, ka stāsts neiet par ikdienišķiem notikumiem. Tikai pēc krietna brīža kāds iedrošinājās pārtraukt klusumu:

—   Blenter, kas šis vīrs bija?

Vecais mežinieks atmodās no smagajām domām.

—   Kas viņš bija? — Tas nebija indiānis, bet baltais. Neģēlis, kādu sarkanajiem nemaz nav. Jā, biedri, man jums tas jāsaka. Viņš bija, kas jūs visi esat un kas esmu tagad arī es pats. Rafters.

—   Kā? Rafteri noslepkavoja tavu ģimeni?

—   Jā, rafteri! Jums nemaz nav iemesla būt lepniem uz savu nodarbošanos. Jūs nebūt neesat kas labāks kā sarkanie. Visi, kas mēs še sēžam, mēs visi esam zagļi un blēži.

Sis apgalvojums, protams, izsauca vētrainus protestus. Blenters aukstasinīgi turpināja:

—  Sī upe, kur mēs esam, šis mežs, ko mēs cērtam un pārdodam, nepieder mums. Mēs ņemam to, kas pieder kronim jeb varbūt pat privātpersonām. Mēs nošautu ikvienu, pat likumīgo īpašnieku, ja tas gribētu aizdzīt mūs no šejienes. Vai tā nav zādzība? Tā ir vairāk nekā zādzība, vai tā nav laupīšana?

Viņš paraudzījās visapkārt. Tā kā neviens neatbildēja, tad vecais vīrs runāja tālāk: — Un ar tādiem laupītājiem es sastapos toreiz. Ienācām no Misūri ar īstu pirkšanas līgumu rokās. Mana sieva, mani dēli un es. Vedām līdzi liellopus, dažus zirgus, cūkas. Mūsu iedzīve bija sakrauta lielā vezumā. Biju labi pārticis, tas man jums jāsaka. Citu kolonistu tuvumā nebija. Nebija ari neviens vajadzīgs. Mūsu astoņas rokas bija pietiekoši stipras un čaklas. īsā laikā bluķunams bija gatavs. Mēs nolīdām mežu un izdedzinājām līdumu. Iesākām sēt. Kādā nebaltā dienā man trūka vienas govs. Gāju uz mežu to meklēt. Tur izdzirdu cirvja klaudzienus un gāju uz to pusi. Atradu sešus rafterus, kas laida manus kokus zemē. Turpat gulēja mans lopiņš. Viņi to bija nošāvuši pārtikai. Nu, kungi, ko jūs darītu manā vietā?

—   Nošautu tos tēviņus! — kāds atsaucās. — Ar pilnu tiesību. Pēc Rietumu likumiem zirgu jeb lopu zaglis pelnījis nāvi.

—   Gluži pareizi. Tomēr to nedarīju. Ar šiem ļaudīm es runāju miermīlīgi. Lūdzu tos atstāt manu īpašumu un aizmaksāt par govi. Viņi mani izzoboja. Nākošā dienā man trūka otrs lops. To bija pievākuši rafteri. Atkal nogāju pie viņiem. Tie bija pasteigušies nokauto govi sagriezt gabalos žāvēšanai. Draudēju tiem, ka es aizstāvēšu savas tiesības. Prasīju atlīdzību naudā. Kāds no viņiem, barvedis un runātājs, vērsa savu ieroci uz mani. Sadragāju viņa bisi ar savu lodi. Negribēju viņu ievainot, tālab tēmēju uz ieroci. Tad es devos atpakaļ saukt dēlus palīgā. Mēs trīs varējām droši uzņemties cīņu ar šiem sešiem. Bet, kad mēs ieradāmies, tie jau bija projām. Protams, tagad mums vajadzēja būt uzmanīgiem. Vairākas dienas palikām savas bluķumājas tuvumā. Ceturtās dienas rītā mūsu pārtikas krājumi bija izbeigušies. Paņēmis vienu no dēliem līdzi, gāju «taisīt gaļu». Protams, mēs raudzījāmies vērīgi, bet no rafteriem nebija redzamas nekādas pēdas. Tad mēs uzmanīgi un klusi virzījāmies tālāk mežā iekšā. Bijām viens no otra soļu divdesmit. Te ieraudzīju vadoni aiz kāda koka. Viņš mani neredzēja. Tas bija ieraudzījis manu dēlu un tagad tēmēja uz viņu. Nekad es neesmu velti nogalinājis cilvēku, kas radīts pēc Dieva ģīmja un līdzības. Es ātri pieskrēju klāt. Izrāvu šauteni no viņa rokām. Arī nazi un pistoli no jostas. Devu viņam tādu sitienu sejā, ka tas pakrita gar zemi. Savu apķērību viņš nebija zaudējis ne uz mirkli. Viņš izrādījās ātrāks par mani. Nākošajā sekundē tas uzlēca kājās un aizbēga, iekams biju iedomājies tvert pēc viņa.

—      Pie visiem jodiem! Sī muļķība tev vēlāk dārgi maksāja! — kāds iesaucās. — Droši vien šis vīrs sitienu atrieba.

—   Jā, to viņš darīja, — piekrītoši pamāja vecais virs. Viņš piecēlās un soļoja vairākkārt uz priekšu un atpakaļ. Sis atmiņas viņu uztrauca. Bet tad tas atkal piesēdās pie ugunskura un turpināja: — Mums laimējās, — medības bija sekmīgas. Kad atgriezāmies, gāju aiz mājas novietot medījumu. Man likās, it kā dēls iekliegtos. Diemžēl nepiegriezu šim brīdinājumam vērību. Ieejot istabā, redzēju savējos saistītus un aizbāztām mutēm. Tanī pašā brīdī mani savaņģoja un nogāza zemē. Pa mūsu prombūtnes laiku rafteri bija iebrukuši fermā. Viņi bija sagūstījuši sievu un jaunāko dēlu. Tad tie gaidīja mūsu atgriešanos. Vecākais dēls devās tieši istabā. Rafteri bija to pārsteiguši. Tomēr dēls iekliedzoties bija paguvis mani brīdināt. Man gāja ne sliktāk un arī ne labāk kā maniem piederīgajiem. Viss notika ātri un negaidīti. Biju saistīts, pirms varēju domāt par pretošanos. Iebāza kādu lupatu mutē, lai es nevarētu kliegt. Tas, kas notika tālāk, nav vārdiem aprakstāms. Noturēja tiesu. Tas, ka šāvu, tika uzskatīts par tādu noziegumu, kas izpērkams vienīgi ar nāvi. Neģēļi bija atraduši manu brendiju. Viņi tā piedzērās, ka pazaudēja sajēgu. Tie vairs nebija cilvēki. Viņi nosprieda, ka mums jāmirst. Kā sevišķu sodu par vadonim doto sitienu tas prasīja, lai mūs sit ar pātagām līdz pēdējai elpai. Divi piekrita, trīs bija pretim. Tomēr viņš panāca savu. Mūs izvilka mājas priekšā. Sieva dabūja ciest pirmā. Viņu piesēja un sāka sist ar nūjām. Viens parādīja zināmu žēlastību un raidīja viņai lodi galvā. Dēliem klājās sliktāk: viņus sita tik ilgi, kamēr tie izlaida garu. Saistīts un nevarīgs gulēju zemē. Visu dzirdēju un redzēju. Man bija jābūt pēdējam. Biedri, es jums saku, šis stundas ceturksnis šķita man mūžība. Biju kā bezprātīgs. Tomēr nevarēju pakustināt nevienu locekli. Beidzot nāca mana kārta. Mani uzcēla un piesēja. Sitienus, kas ķēra tagad mani, nejutu. Mana dvēsele atradās tādā stāvoklī, ka miesas sāpes kļuva vienaldzīgas. Zinu tikai, ka no tīruma uzreiz atskanēja kāds sauciens. Kad refteri to neievēroja, atskanēja šāviens. Zaudēju samaņu.

—   Nāca ļaudis, kas tevi izglāba?

—   Ļaudis? Nē, tikai viens cilvēks. No manas nokārtās galvas tas jau no tālienes bija redzējis, ka mana dzīvība nav vairs ne sarkana graša vērta, ja viņš tūliņ neiejaucas. Tālab — viņa sauciens un šāviens. Mans glābējs bija devis tikai brīdinājuma šāvienu. Viņš bija šāvis gaisā. Nebija varējis iedomāties, ka slepkavo. Kad tas bija pienācis tuvāk, tad kāds no briesmoņiem sazīmēja viņu. Nobijies tas izkliedza viņa vārdu. Gļēvi slepkavot tie varēja. Bet seši pret šo vienu — tur viņiem pietrūka drosmes. Viņi bēga, izmantojot māju kā aizsargāšanās līdzekli, un pazuda mežā.

—   Tas nācējs bija droši vien kāds ļoti pazīstams Rietumu vīrs, kā vārds spēj iedvest bailes.

—   Rietumnieks? Nē! Tas bija indiānis. Jā, biedri, es jums saku, mani izglāba sarkanais!

—   Sarkanais? Tik bīstams, ka no viņa bēga seši rafteri? Tas nevar būt!

—   Tas bija Vinetū!

—   Vinetū, apačs? Jā, tad to var ticēt! Vai jau toreiz viņš bija tik slavens?

—   Toreiz viņš vēl nestāvēja savas slavas augstumos. Rafters, kas to pazina un izkliedza viņa vārdu, metās bēgt, droši vien bija iepazinies ar Vinetū apstākļos, kas nepieļāva vēlreizēju sastapšanos. Jāsaka vēl, kas Vinetū tikai reizi ir redzējis, tas zina, kādu iespaidu atstāj viņa parādīšanās.

—   Bet viņš tak ļāva tēviņiem aizbēgt?

—  Tikai pagaidām. Bet vai tu būtu rīkojies citādi? No viņu bēgšanas tas, protams, secināja, ka viņiem ir ļauna sirdsapziņa. Visus patiesos apstākļus tas nevarēja zināt. Tikai pēc tam Vinetū ieraudzīja līķus. Tie gulēja zemē un tos viņš nebija agrāk redzējis. Zināms, tagad viņš zināja, ka noticis noziegums. Bēgļiem tas nevarēja sekot. Vispirms man nekavējoties bija vajadzīga palīdzība. Kad atjēdzos, viņš bija nometies ceļos pie manis. Gluži kā samarietis Svētajos Rakstos. Viņš atbrīvoja mani no saitēm un vīstokļa mutē. Nesajutu patiešām nekādas sāpes. Gribēju celties un dzīties bēgļiem pakaļ, lai atriebtos. Vinetū to nepieļāva. Viņš nogādāja mani un līķus namā. Tur, ja rafteriem ienāktu prātā atgriezties, es viegli varētu aizstāvēties. Tad viņš aizjāja pie tuvākā kaimiņa pēc palīdzības un žēlsirdīgas rokas. Es jums saku: šis kaimiņš dzīvoja trīsdesmit jūdzes no manis un Vinetū vēl nekad agrāk nebija bijis šinī apgabalā. Tomēr viņš to atrada, lai gan tikai vēlā vakarā. Otrā rītā tas atgriezās mana kaimiņa un viņa kalpa pavadībā. Tikai tad viņš atstāja mani, lai sekotu slepkavu pēdām. Viņa prombūtne ilga vairāk par nedēļu. Pa tam biju apracis savus piederīgos un kaimiņam uzdevis pārdot manu īpašumu. Sasistie locekļi vēl nebija veseli. Ar sāpēm es gaidīju uz apača atgriešanos. Tas bija sekojis rafteriem, vakarā piezadzies klāt un dzirdējis, ka viņi nodomājuši doties uz Smokihilas fortu. Viņš tiem nebija rādījies. Nebija arī tiem ļaunu darījis, jo atriebšanās piederēja man. Kad tas bija atvadījies no manis, tad ņēmu bisi, kāpu zirgā un jāju projām. Pārējo jūs jau zināt jeb varat iedomāties.

—   Nē, mēs to nezinām vis! Stāsti vien tālāk, stāsti vien!

—   Jūs sapratīsiet, ka tas man nevar būt patīkami. Pieci mira no manas rokas, cits pēc cita. Sestais, visneģēlīgākais, man izbēga. Viņš bija rafters un varbūt vēl tagad piekopj šo nodarbošanos. Tāpēc arī es kļuvu par plostnieku, domādams, ka šādi es viņu visdrošāk reiz satikšu. Un nu — pietiks! Kas gan tie par ļaudīm?

Viņš uzlēca kājās. Pārējie sekoja viņa priekšzīmei. No meža tumsas ugunskura gaismas lokā ienāca divi raibās segās tērpti stāvi. Tie bija indiāņi. Viens vecāks un otrs — jaunāks. Pirmais mierinoši pacēla roku un teica; — Nebīties, mēs neesam ienaidnieki! Vai še strādāt rafteri, kas pazīt Melno Tomu?

—   Jā. To mēs pazīstam, — atbildēja vecais Blenters.

—  Viņš prom no jums dabūt naudu?

—   Jā. Viņam tā jāiekasē. Apmēram pēc nedēļas viņš var būt šeit.

—   Viņš būs ātrāk. Mēs būt pie īstiem ļaudīm. Pie rafteriem, ko mēs meklēt. Uguni mazāku taisīt. Citādi tāli redzēt. Un arī klusu runāt, citādi tāli dzirdēt.

Vecais indiānis nometa segu. Viņš tuvojās ugunskuram. Izsvaidīja un nodzēsa pagales un atstāja degot tikai dažas. Jaunais viņam palīdzēja. Kad tas bija padarīts, tas paraudzījās katlā, apsēdās un teica: — Mums dot gabalu gaļas. Mēs tālu jāt un neko neēst.

Viņa tik noteiktā rīcība izsauca mežiniekos viegli saprotamu izbrīnu. Vecais Misūri vīrs sašutušā balsī teica: — Tu rīkojies tā, it kā tas viss piederētu tev!

—   Mēs nedrīkstēt, — skanēja atbilde. — Sarkanais vīrs nebūt slikts vīrs. Sarkanais vīrs būt labs vīrs. Bālģīmis to dabūt zināt.

—   Bet kas tu tāds esi? Nekādā ziņā tu nepiederi pie kādas upes krastu jeb prērijas cilts. Pēc tava izskata man padomā, ka tu nāc no Ņūmeksikas. Varbūt esi pueblo?

—        No Ņūmeksikas nākt, bet pueblo nebūt. Būt tonkavu virsaitis, saukt Lielais Lācis un šis te būt mans dēls.

—        Ko? Lielais Lācis? — pārsteigti iesaucās daži rafteri. Misūri vīrs vēl piemetināja: — Sis zēns tātad ir Mazais Lācis?

—   Tā būt! — vecais piekrītoši pamaja.

—       Jā, tā ir pavisam cita lieta! Abi tonkavu «Lāči» ir visur mīļi redzēti viesi. Ņemiet gaļu un miestiņu, cik jums tīk. Un palieciet pie mums, cik ilgi patiks. Kas jūs ved šurp?

—  Mēs nākt, lai rafterus brīdināt.

—   Kāpēc? Vai mums draud briesmas?

—   Lielas briesmas būt.

—   Kādas tad? Runā!

—   Tonkavs papriekš ēst un zirgus atvest, tad runāt.

Viņš deva dēlam mājienu. Tas aizsteidzās. Tad vecais

indiānis izzvejoja no katla gabalu gaļas. To viņš iesāka ēst tādā mierā, it kā atrastos mājās savā drošajā vigvama.

—       Jums ir zirgi līdzi? — vecais Blenters vaicāja. — Naktī, tumšā mežā? Un pie tam jūs mūs esat meklējuši un arī atraduši! Tas ir apbrīnojami!

—      Tonkavam būt acis un ausis. Viņš zināt, ka rafteri arvien dzīvot pie ūdens, pie upes. Jūs ļoti stipri runāt un degt lielu uguni. To mēs redzēt ļoti tāli. Saost vēl tālāk. Rafteri ļoti neapdomīgi būt. Ienaidniekiem viegli atrast.

—        Te nav nekādu ienaidnieku. Sinī apgabalā esam gluži vieni. Esam arī pietiekoši stipri, lai aizsargātos no jebkādiem varbūtējiem ienaidniekiem.

—   Misūri Blenters maldīties!

—   Kā, tu zini manu vārdu?

—        Tonkavi ilgi stāvēt aiz koka. Klausīt, ko bālģīmji runāt. Arī dzirdēt tavu vārdu. Ja ienaidnieku nebūt, tad tagad būt. Un, kad rafteri neuzmanīt, tad maz ienaidnieku uzvarēt.

Tagad varēja dzirdēt pakavu klaudzienus mīkstajā zemē. Mazais Lācis atveda divus zirgus. Viņš tos piesēja pie kāda koka. Paņēma gaļu no katla un nosēdās ēst tēvam blakus. Pēdējais jau bija pabeidzis savu mielastu. Viņš aizbāza nazi aiz jostas un teica: «Nu, tonkavs runāt. Tad rafteri ar viņu mierapīpi smēķēt. Melnam Tomam būt daudz naudas. Trampi nākt, viņam uzglūnēt un to atņemt.»

—       Trampi? Se, pie Melnās Lāčupes? Šoreiz gan tu laikam maldies.

—   Tonkavs nemaldīties, bet noteikti zināt un to ari pateikt.

Sava lauzītaja angļu valodā viņš izstāstīja notikumus uz tvaikoņa. Bija par lepnu, lai pieminētu sava dēla varoņdarbu ar vienu vienīgu vārdu. Viņu uzklausīja sasprindzinātā uzmanībā. Viņš stāstīja arī par notikumiem pēc trampu aizbēgšanas. īsi pēc tiem tas ar dēlu bija nokļuvis Arkanzasas krastā. Palicis tur gulēt līdz rīta ausmai. Naktī nebija iespējams sekot pēdām. Tās izrādījās ļoti skaidras. Tās veda, apejot Gibsona fortu, papriekš uz vakariem, tad starp Kanādas ceļu un Redforkas upi, lai vēlāk atkal novirzītos uz ziemeļiem. Vienā no nākošajām dienām trampi bija aplaupījuši kādu kriekindiāņu nometni, lai iegūtu zirgus. Nākošās dienas pusdienā abi tonkavi bija sastapušies ar klejojošiem hoktovju kareivjiem. Viņi no tiem bija pirkuši divus zirgus. Garās ceremonijas, kas pēc paraduma sekoja šādam darījumam, bija prasījušas tik daudz laika, ka trampi bija viņiem veselas dienas ceļojumu priekšā. Tad_ tie bija pārgājuši pāri Redforkas upei un jājuši pa atklāto prēriju uz Melno Lāčupi. Tagad viņu nometne atradās kādā mazā klajumiņā upes krastā. Tonkavi bija uzmeklējuši rafterus, lai tos brīdinātu.

Stāsta iespaids nelika uz sevi gaidīt. Tagad visi runāja ļoti klusu. Ugunskuru apdzēsa pavisam.

—   Cik tālu šo trampu nometne no šejienes? — jautāja vecais Misūri vīrs.

—   Tik daudz, ko bālģīmji saukt par stundas pusi.

—   Deviņi pērkoni! Tādā gadījumā mūsu uguni tie nebūs redzējuši. Dūmus gan viņi varēja saost. Mēs tiešām esam jutušies par daudz droši. Un cik ilgi viņi jau tur atrodas?

—  Vienu veselu stundu, pirms saule rietēt.

—   Tad viņi droši vien būs mūs meklējuši. Vai tev par to kas būtu zināms?

—   Tonkavi nedrīkstēt novērot trampus, jo vēl gaiša diena būt. Tūliņ tālāk, lai rafterus brīdināt, jo…

Viņš aprāva teikumu un klausījās. Tad tas turpināja vēl daudz klusākā balsī: — Lielais Lācis ko redzēt. Kāda kustība pie mājas stūra būt. Mierīgi sēdēt un nerunāt! Tonkavs aizlīst un paskatīt.

Viņš pieplaka pie zemes un līda, atstājis savu ieroci, uz nama pusi. Mežinieki vērīgi klausījās. Tā pagāja droši kādas desmit minūtes. Atskanēja skaļš, īss kliedziens. So

kliedzienu pazīst ikviens rietumnieks — tas ir cilvēka nāves sauciens. Pēc īsa brīža virsaitis atgriezās.

—   Trampu špions būt, — viņš sacīja. — Tonkavs viņu nodurt. Bet varbūt ir vēl kāds otrais. Tas būs atgriezties un ziņot. Tāpēc ātri taisīt, ja baltie vīri gribēt noklausīt, ko runāt trampus.

—   Viņam ir taisnība, — piekrītoši čukstēja vecais Misūri vīrs. — Es iešu līdzi, un tu rādīsi man ceļu. Jo tu zini vietu, kur viņi apmetušies. Tagad tiem vēl nav ne jausmas, ka mums viņu klātbūtne zināma. Viņi jutīsies droši. Droši vien arī runās par saviem nodomiem. Ja mēs tūliņ dosimies ceļā, tad varbūt uzzināsim, kā ar tiem sastāv.

—   Jā, bet ļoti lēni un slepeni iet. Ja būt otrs izlūks, lai tas neredzēt, kā mēs iet. Un bisi neņemt, tikai nazi. Ierocis mūs kavēt.

Sim padomam paklausīja. Mežinieki sagāja bluķubūdā. Tur tos nevarēja novērot. Vecais Misūri vīrs ar virsaiti devās ceļā.

Melnā Lāčupe var tikt uzskatīta par tās īpatnēji pakalnainās zemes joslas robežu, ko dēvē par rollingprēriju, t. i., viļņoto prēriju. Pakalns tur rindojas pie pakalna, viens gluži līdzīgs otram. Tos šķir ielejas, kas atkal līdzinās cita citai. Tās stiepjas pa visu Kanzasas rietumdaļu. Viļņotā prērija ir bagāta mežiem un ūdeņiem. Raugoties ' no putna lidojuma, šos neskaitāmos pakalnus un ielejas

varētu salīdzināt ar zaļiem jūras viļņiem, kas veļas bez) galīgā izplatījumā viens aiz otra. Tālab arī šis vārds, no

kā redzams, ka ar prērijas nosaukumu ne arvien jāsaprot zāles jeb pļavu līdzenums. Sīs mīkstās melnzemes lejās Melnās Lāčupes ūdeņi ir ierāvuši dziļu gultni. Tālab tās krasti līdz vietai, kur tā atstāj viļņoto prēriju, ir | augsti un stāvi. Līdz pat ūdens līmenim tie apauguši ko

kiem. Tā ir vai, labāk sakot, bija īsta mežonīgi pirmatnēja zeme. Jaunākajā laikā viļņotā prērija ir samērā biezi apdzīvota. Svētdienu mednieki izskauduši viņas lielo zvēru bagātību.

I Tur, kur rafteri bija izmeklējušies darbavietu, augstais

krasts, netālu no bluķubūdas, krita strauji lejup uz ūdeni. Baļķus un kokus varēja bez lifelām grūtībām noI laist upē. Laimīgā kārtā upes krasts bija brīvs no krū

miem. Tomēr nebija viegli atrast tumsā ceļu. Misūri Blenters bija vecs, piedzīvojis un daudz pieredzējis rietumnieks. Tomēr viņš brīnījās par virsaiti, kas to veda aiz rokas. Indiānis bez mazākā trokšņa gāja starp kokiem,

izvairīdamies no tiem tikpat droši kā gaišā dienā. Lejā šalca upe, kas sedza jebkuru varbūtēju soļu troksni.

Pēc kāda stundas ceturkšņa abi nonāca kādā no viļņveidīgām ielejām, kas krustoja upes gultni. Arī šinī ielejā bija biezs mežs. To apūdeņoja kāds viegli burbuļojošs strauts. Tur, kur strauts ietecēja upē, atradās brīvs laukums, uz kā auga tikai daži krūmi. Te bija trampu nometne. Viņi bija aizdedzinājuši uguni, kas abiem vīriem krita acīs jau tad, kad tie vēl atradās zem mūžameža galotņu nojumes.

—   Trampi būt tikpat neuzmanīgi kā rafteri, — čukstēja tonkavu virsaitis savam biedram. — Dedzināt lielu uguni, it kā gribēt cept lielu bifeli. Sarkanais kareivis arvien taisīt mazs uguns. Liesmu neredzēt un ļoti mazs dūms. Mēs ļoti viegli pieiet un tā darīt, ka viņi mūs neredzēt.

—   Jā, pieiet mēs pieiesim, — teica vecais rafters. — Bet vai tik tuvu, ka varēsim noklausīties, ko viņi runā, tas vēl ir jautājums.

—  Mēs gluži tuvu būt. Mēs visu dzirdēt. Viens otram palīdzēt, ja trampi pamanīt mūs. Uzbrucējus nodurt un ātri mežā bēgt.

Viņi gāja uz priekšu līdz pēdējiem kokiem. Tagad viņi redzēja uguni un ap to gulošos ļaudis. Se, lejā, bija daudz vairāk knišļu. Sī apgabala upju ieleju sērga augšā, rafteru nometnē, bija mazāk manāma. Laikam šī iemesla dēļ trampi bija uzkūruši tik spēcīgu uguni. Zirgi stāvēja nomaļus. Tos nevarēja redzēt, bet labi dzirdēt. Moskīti nežēlīgi dzēla zirgus, kas atgaiņājoties pastāvīgi mīņājās un sita astēm. Misūri vīrs dzirdēja pakavu šķindoņu.

Tagad viņi pieplaka pie zemes un līda uz ugunskuru. Tie slēpās aiz krūmiem, kas auga laukumā. Trampi sēdēja tuvāk strautam. Tā krasti bija biezi apauguši niedrēm. Tas lieliski noderēja mūsu izlūkiem, jo sedza tos no trampu acīm. Indiānis, kas līda pirmais, parādīja savu meistarību. Vajadzēja izlīst caur gariem, sausiem niedru stiebriņiem, nesaceļot ne mazāko troksni. Arī niedru galotnes nedrīkstēja kustēties, jo tad viņus viegli varētu atklāt. Vecais Lācis izvairījās no šīm briesmām tādējādi, ka tas ar asu nazi nogrieza stiebrus. Bez tam viņš uzmanīja arī veco mežinieku, lai atvieglotu viņa kustības. Cietās niedres krita lejup tik klusu, ka pēdējais to nemaz nedzirdēja.

Tā viņi tuvojās ugunskuram un palika tikai tad guļot, kad bija piezagušies trampiem tik tuvu klāt, ka varēja skaidri sadzirdēt viņu sarunu. Tā, jāsaka, bija diezgan ska]a. Blenters pārlaida savu skatu viņa priekšā sēdošiem stāviem un klusu jautāja virsaitim:

—    Kurš no viņiem ir pulkvedis, par ko tu mums stāstīji?

—   Pulkvedis ne ir še. Viņš prom but, — čukstēja indiānis.

—   Laikam gan mūs meklē?

—   Es to ticēt.

—   Tad viņš būs tas, ko tu nodūri?

—   Nē, tas viņš nebūt.

—   To taču tu nevarēji redzēt?

—    Bālģīmi redzēt tik ar acis. Indiāņi redzēt arī ar rokas. Mani pirksti pulkvedi droši pazīt.

—    Tad viņš nav bijis viens, bet tam ir bijis kāds cits līdzi un to tu nogalināji.

—    Tas pareizi būt. Tikai še gaidīt, kamēr pulkvedis atnākt.

Trampi sarunājās ļoti dzīvi. Viņi pļāpāja par visu ko, tikai ne par to, kas visvairāk interesēja abus izlūkus. Beidzot viens ieminējās: — Brīnītos, ja pulkvedis būtu pareizi noteicis. Būtu nepatīkami, ja rafteru še vairs nebūtu.

—    Viņi vēl ir tepat un droši vien tuvumā, — kāds cits teica. — Cirvju skaidas, kas piepeldējušas še krastā, ir gluži svaigas. Tās ir no vakardienas, lielākais, no aizvakardienas.

—    Ja tas tā ir, tad mums jādodas kādu gabalu atpakaļ. Se mēs tad esam tiem zeļļiem tik tuvu, ka viņi mūs pamanīs. Un redzēt mūs viņi nedrīkst. Galu galā mums ar tiem nav nekādas darīšanas. Gribam notvert tikai Melno Tomu un atņemt viņam naudu.

—    Un to nedabūsim, — iekrita trešais. — Vai jūs domājat, ka rafteri nepamanīs mūs, ja mēs atkāpsimies kādu gabalu atpakaļ? Mēs še atstāsim pēdas. Nekādā gadījumā tās nav pilnīgi izdzēšamas! Un, ja reiz mūsu klātbūtne ir atklāta, tad no mūsu plāna nekas neiznāks.

—   Nemaz ne! Mēs apšausim šos zeļļus!

—    Vai viņi nostāsies rindā un ļaus mierīgi šaut uz sevi? Devu pulkvedim vislabāko padomu. Diemžēl viņš to noraidīja. Rītos, lielajās pilsētās, apzagtais griežas policijā, lai tā ķer zagli. Se, Rietumos, ikviens ņem šo lietu pats savās rokās. Esmu pārliecināts, ka mūs vajāja. Mazākais, gabalu sekoja mūsu pēdām. Un kas gan to varēja darīt? Katrā ziņā tikai tie pasažieri, kas ko saprot no tādas lietas. Tātad — Vecā Ugunsroka, Melnais Toms un, visļaunākajā gadījumā, vēl šī dīvainā Drolla krustmāte. Mums vajadzēja gaidīt uz viņiem. Tad mēs viegli atņemtu Tomam naudu. Bet tanī vietā mēs taisījām šo garo jājienu. Tagad mēs sēžam pie Lāčupes un nezinām, vai maz to iegūsim. Un, ja pulkvedis tagad naktī skrien apkārt pa mežu, meklējot rafterus, tad tā arī ir muļķība. Varētu nogaidīt rītu un …

Viņš pēkšņi pārtrauca savus prātojumus. Tas, par ko viņš runāja šinī acumirklī, iznira šaipus kokiem no tumsas un tuvojās ugunskuram. Brinklejs pamanīja savu biedru ziņkārīgos skatus, ko tie vērsa uz viņu. Viņš noņēma platmali, nosvieda zemē un sacīja: — Nesu nelāga ziņas, ļaudis. Notika nelaime.

—   Kas? Kāda? Ar ko? — bira visapkārt jautājumi.

—  Kur Brunss? Kāpēc viņš nav atgriezies?

—   Brunss? — atkārtoja pulkvedis nosēzdamies. — Tas vairs nekad neatgriezīsies. Viņš ir miris.

—   Miris? Parauj velns! Kāda nelaime viņam uzbruka?

—   Patiešām nabaga velnam uzbrukusi nelaime. Sī nelaime ir nazis, kas viņam iegrūsts sirdī.

Sī vēsts sacēla lielu uztraukumu. Visi jautāja, kas un kā. Pulkvedis nemaz netika pie vārda. Tāpēc viņš pavēlēja klusēt. Kad miers bija nodibināts, tas ziņoja:

—   Brunss un es domājām, ka rafteru nometnei jābūt augšup pa upi. Mēs ņēmām tad šo virzienu. Bijām ļoti uzmanīgi, jo mūs viegli varēja redzēt. Tālab tikām tikai lēni uz priekšu. Satumsa. Es gribēju nākt atpakaļ, bet Brunss nepielaidās. Redzējām vairākas pēdas, no kā Brunss sprieda, ka esam rafteru nometnes tuvumā. Viņš domāja, ka mēs saodīsim tos, jo jau knišļu dēļ vien tiem esot jādedzina sārts. Sī doma bija pareiza. Beidzot mēs saodām dūmus. Un augstajā krastā saskatījām gaišu atspulgu no uguns, kuras gaisma spiedās caur krūmiem un kokiem. Mēs rāpāmies augšā un ieraudzījām ugunskuru. Tas dega bluķubūdas priekšā. Ap uguni sēdēja rafteri, divdesmit cilvēku. Taisni tikpat, cik esam mēs. Līdām tuvāk. Es paliku guļot zem kāda koka. Brunss līda aiz mājas. Neatlika nemaz laika uzklausīt rafteru sarunu, jo negaidīti nāca divi tēviņi. Ne rafteri, bet sveši. Un, velna milti, tie bija abi indiāņi no «Dogfiša»!

Trampi par šo ziņu bija ļoti izbrīnījušies. Tie kļuva pavisam satraukti, kad dabūja zināt, ko virsaitis stāstījis mežiniekiem. Tad pulkvedis turpināja: — Redzēju, ka sarkanāda izdzēsa uguni. Vēlāk runāts tika tik klusu, ka es vairs neko nevarēju saprast. Tagad es labprāt būtu devies projām, bet, saprotams, vajadzēja pagaidīt Brunsu. Te uzreiz izdzirdu īsu kliedzienu, tik griezīgu, tik šausminošu, ka es nodrebēju pie visas miesas. Tas nāca no bluķunama aizmugures, kur atradās Brunss. Rūpēs par to, kas ar viņu noticis, es līdu ar līkumu uz turieni. Bija tik tumšs, ka man nācās taustīties uz priekšu ar roku. Tā atdūrās pret kāda cilvēka ķermeni, kas gulēja asiņu peļķē. Aptaustījis uzvalku, pazinu Brunsu. Es ļoti nobijos. Viņam mugurā bija naža dūriens, kas droši vien bija ķēris sirdi. Ko gan es varēju iesākt? Iztukšoju kabatas, pievācu viņa revolveri un nazi un atstāju viņu tur. Kad atkal iznācu vecajā vietā, redzēju, ka rafteri iegājuši bluķubūdā. Atri steidzos šurp. — Un tagad mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Mums jādodas projām no šejienes.

—   Kamdēļ? — viņam jautāja.

—   Kamdēļ? Vai tad jūs nedzirdējāt, ka šie sarkanādas zina mūsu nometni? Saprotams, viņi gribēs uzbrukt. Bet mums trūkst viens vīrs. Sis apstāklis mums var būt liktenīgs. Tālab viņi nekavēsies. Iespējams, ka tie jau drīz būs še. Ja ļausim sevi pārsteigt, tad esam pazuduši. Tamdēļ mums nekavējoties jādodas projām un jāatsakās no rafteru naudas. Tas ir tas visgudrākais un . ..

Viņš apstājās un izdarīja ar roku kustību, kas izteica pārsteigumu.

—   Kas ir? Kas ar tevi ir? — viņam jautāja. — Runā tālāk!

Pulkvedis neatbildeja, bet piecēlās kājās. Viņš bija sēdējis vistuvāk abiem novērotājiem. Viņi vairs neatradās blakām viens otram. Kad vecā Misūri vīra acis bija ieraudzījušas tā dēvēto pulkvedi, tad viņu bija pārņēmis pavisam neparasts uzbudinājums. Sis uztraukums kļuva vēl lielāks, kad vecais vīrs izdzirda pēdējā balsi. Viņš nepalika mierīgi guļot, bet vilkās pa niedrāju tālāk un tālāk. Viņa acis dega, un, likās, ka tās gribētu izlēkt no dobumiem. Uztraukumā tas aizmirsa nepieciešamo uzmanību: viņš nepiegrieza vērību tam, ka gandrīz visa viņa galva pacēlās pāri niedru galotnēm.

—   Sevi redzēt neļaut! — čukstēja virsaitis. Viņš to satvēra un vilka lejup.

Bet bija jau par vēlu. Pulkvedis jau redzēja galvu. Tālab viņš aprāva savu runu un ātri piecēlās, lai padarītu izlūku nekaitīgu. Viņš lietoja viltu, teikdams: — Man nupat iekrita prātā, ka man palika pie zirgiem… bet panāciet jūs abi man līdzi!

Viņš pamāja diviem vīriem, kas bija sēdējuši viņam pa labi un pa kreisi. Tie uzcēlās, un viņš iečukstēja tiem: — Es tikai izliekos. Tur aiz mums niedrājā guļ kāds vīrs, droši vien rafters. Ja viņš nopratīs, kas man ar viņu nodomā, tad tas aizbēgs. Kad es metīšos viņam virsū, grābiet arī jūs tūliņ to ciet. Tad viņš uzreiz ir mums rokā un nevarēs ne pretoties, ne mani ievainot. Tātad uz priekšu!

Zibensātrumā viņš apgriezās un lēca turp, kur bija saskatījis galvu.

Tonkavu virsaitis bija ārkārtīgi apdomīgs, piedzīvojis un asprātīgs vīrs. Viņš redzēja, ka pulkvedis pieceļas un sačukstas ar abiem saviem biedriem. Viņš pamanīja, ka viens no pēdējiem neviļus pamāj atpakaļ uz niedrāju. Lai cik niecīga un gandrīz nesaskatāma bija šī kustība, Lielais Lācis tomēr Paprata tās nozīmi. Viņš aiztika veco vīru ar roku un ātri pačukstēja viņam: — Atri prom! Pulkvedis tevi redzēs un savaņģos. Atri, ātri!

Tanī pašā laikā viņš apgriezās un, nepaceļoties no zemes, ātri metās uz tuvāko krūmu. Tas viss notika divās sekundēs. Bet viņa aizmugurē jau atskanēja pulkveža «uz priekšu!». Kad indiānis atskatījās, tas redzēja, ka Brinklejs metas Misūri vīram virsū. Abi trampi nākošā acumirklī sekoja šim piemēram.

Vecais Blenters, neraugoties uz viņa izdaudzināto attapību, tika pilnīgi pārsteigts. Trijotne gulēja uz viņa un turēja ciet viņa rokas un kājas. Trampi uzlēca no ugunskura un nāca palīgā. Indiānis izvilka savu nazi, lai palīdzētu vecajam. Tomēr viņam bija jāatzīst, ka pret šādu pārspēku tas ir bezspēcīgs. Virsaitis neko vairāk nevarēja darīt, kā vienīgi novērot, kas notiks ar savaņģoto, un par redzēto ziņot viņa darbabiedriem.

Lai pats netiktu atklāts, viņš aizlīda pa niedrājā izgriezto teku vēl uz kādu tālāku krūmu. Viņš noslēpās aiz tā.

Trampi, ieraugot gūstekni, gribēja skaļi uzgavilēt, bet pulkvedis tos aprāja: — Mierā! Mēs nezinām, vai te nav vēl citi. Turiet viņu. Es paraudzīšos.

Viņš apstaigāja ugunskura tuvāko apkaimi un, sev par apmierinājumu, neatrada neviena cilvēka. Kamēr četri vīri turēja veco vīru pie zemes, pulkvedis pieliecās, lai paskatītos viņa sejā. Tas bija ilgs, ilgs, ass un domīgi pētošs

skatiens. Tad viņš sacīja: — Virs, tevi man vajadzētu pazīt! Kur gan tevi esmu jau redzējis?

Vecais vīrs sargājās to viņam pateikt… Viņa krūtīs kvēloja naids. Tomēr viņš centās rādīt iespējami vienaldzīgu seju.

—       Jā, man vajag būt tevi redzējušam, — atkārtoja pulkvedis. — Kas tu esi? Vai tu piederi pie tiem rafteriem, kas tur augstāk strādā?

—  Jā, — vecais vīrs atbildēja.

—   Kālab tu te ložņā apkārt? Kāpēc tu novēroji mūs?

—        Savāds jautājums! Vai še, Rietumos, aizliegts aplūkot ļaudis? Es domāju, ir nepieciešams to darīt. Ir diezgan tādu ļaužu, no kuriem jāpiesargās.

—        Tu dzirdēji, ko mēs runājām, un tātad zini, kas un no kurienes mēs esam.

—       Nekā es nedzirdēju. Es biju lejā pie upes un gribēju iet uz mūsu nometni. Te es ieraudzīju jūsu uguni. Līdu šurp, lai redzētu, kas še apmeties. Man nemaz neiznāca laika noklausīties, ko jūs runājat. Biju neuzmanīgs un mani tūliņ ieraudzīja.

Viņš cerēja, ka pulkvedis viņu nebūs augšā pie bluķubūdas redzējis. Bet maldījās, jo sarkanmatis zobgalīgi pateica: — Tas viss ir salti un balti meli. Es pirmāk redzēju tevi sēžot ar rafteriem. Vēl vairāk, es dzirdēju tevi runājam un pazīstu tevi. Atzīsties?

—   Nenāk ne prātā! Es runāju patiesību.

—  Tātad tu patiešām biji še viens pats?

—   Jā.

—       Un tu apgalvo, ka no mūsu sarunas tu it neko neesi dzirdējis?

—   Kā tevi sauc?

—       Ādams, — meloja misūrietis. Viņam bija dibināti iemesli slēpt savu īsto vārdu.

—        Ādams, — pulkvedis domīgi atkārtoja. — Ādams! Nekad neesmu neviena Ādama pazinis, kam būtu tava seja. Un man tā vien liekas, ka mēs jau agrāk esam viens otru redzējuši.

—        Nē, — apgalvoja vecais vīrs. — Bet tagad laidiet mani vaļā! Es jums neko neesmu nodarījis. Ceru, ka jūs esat godīgi rietumvīri, kas citus godīgus ļaudis atstāj mierā.

—       Jā, saprotams, pats par sevi saprotams, mēs esam godīgi, ļoti godīgi ļaudis, — smējās sarkanmatis. — Bet jūs pirmīt esat nodūruši vienu no mūsējiem. Pēc Rietumu likumiem — viņa nāve jāatriebj. Asinis par asinīm, dzīvība par dzīvību. Lai tu būtu kas būdams, beigts tu esi!

—   Kā? Jūs gribat mani nogalināt?

—   Jā, gluži tāpat, kā jūs nogalinājāt mūsu biedru. Tagad lieta grozās vairs tikai ap to, vai tu mirsi no naža jeb mēs tevi noslīcināsim upē. Garas ceremonijas netiks taisītas nekādā gadījumā. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Nobalsosim ātri. Aizsieniet viņam muti, lai tas nevar kliegt. Kas no jums ir par to, ka mēs viņu metam ūdenī, lai paceļ rokas.

Sis uzaicinājums bija vērsts pret trampiem. Viņu vairākums tūdaļ pacēla rokas.

—   Tātad iemest upē! — noteica pulkvedis. — Sasieniet cieši viņa rokas un kājas, lai tas nevarētu peldēt. Tad ātri ūdenī viņu un paši projām, iekams nāktu viņa ļaudis!

Veco Misūri vīru viņa pratināšanas laikā saturēja vairāki trampi. Tagad vajadzēja aizsiet viņam muti. Viņš zināja, ka indiānis nekādā ziņā vēl nebija paspējis nokļūt līdz viņa darbabiedru nometnei. Viņš nevarēja cerēt uz palīdzību. Tāpēc viņš darīja to, ko, atrazdamies viņa stāvoklī, darītu ikviens. Viņš pretojās no visa spēka un sauca pēc palīga. Viņa kliedziens izskanēja tālu nakts klusumā.

—   Velns parāvis! — sarkanmatis dusmoja. — Neļaujiet taču tā kliegt. Ja jūs ar to nevarat tikt galā, tad es pats viņu pataisīšu aukstu. Uzmaniet!

Viņš satvēra savu ieroci un atvēzējās, lai dotu ar resgali vecajam vīram sitienu pa galvu. Šinī acumirklī no biezokņa parādījās milzīga ēna. Spēcīgs sitiens ķēra pulkvedi un nogāza viņu atmuguriski zemē…

Pievakarē četri jātnieki sekoja trampu pēdām augšup gar upes krastu. Tie bija: Vecā Ugunsroka, Melnais Toms un Droila krustmāte ar savu zēnu. Pēdas veda zem kokiem. Tās bija diezgan labi saskatāmas. Tomēr to vecumu bija grūti noteikt. Tikai tad, kad tās gāja pāri kādam zālainam klajumiņam, Vecā Ugunsroka nokāpa no zirga, lai tās sīkāk izpētītu. Zāles stiebriņi deva labākus pieturas punktus nekā zemās meža sūnas. Iedobumus pamatīgi apskatījis, viņš sacīja: — Tie tēviņi ir mums kādu angļu jūdzi priekšā, jo šīs pēdas ir iemītas pirms kādas pusstundas. Mums ļoti jāskubina zirgi.

—   Kāpēc? — Toms jautāja.

—   Lai pirms nakts mēs būtu trampiem tik tuvu, ka zinātu viņu nometni.

—   Vai tas mums pašiem nebūs nedroši? Viņi būs apstājušies pirms tumsas un mums jābūt gataviem iejāt tieši viņiem rokās.

—   No tā es nebaidos. Pat tad, ja jūsu aprēķins izrādītos pareizs, mēs nevarētu viņus sasniegt agrāk, kā metoties krēslai. — No dažādām pazīmēm es redzu, ka mēs jau atrodamies tuvu tiem rafteriem, kurus mēs gribam brīdināt. Tālab svarīgi zināt vietu, kur trampi apmetušies. Un tālab arī jāpasteidzas. Citādi mūs pārsteigs nakts. Un naktī — līdz rīta ausmai — var daudz kas tāds notikt, ko mēs nevarēsim aizkavēt. Kā jūs uz to skatāties, Droll?

Sie abi bija runājuši vācu mēlē. Drolls atbildēja savā altenburgiešu izloksnē: — Jūs izteicāt gluži manas domas. Ja mēs jāsim ātrāk, tad tie ātrāk būs mūsu rokās. Ja mēs jāsim lēnāk, tad gūsim viņus vēlāk. Tātad, mani kungi, aulekšosim tā, ka lai koki līgojas!

Tā kā koki auga reti, šo priekšlikumu varēja īstenot. Bet arī trampi bija pilnā apjomā izmantojuši dienas gaismu. Viņi bija apstājušies tikai tad, kad tumsa piespieda to darīt. Ja Vecā Ugunsroka nebūtu sekojis viņu pēdām, bet turējies vairāk pie upes krasta, tad mūsu draugi būtu uzgājuši abu tonkavu pēdas. Indiāņi nebija diez cik tālu viņiem priekšā.

Kad metās krēsla un pakavu pēdas vairs nebija labi saredzamas, Vecā Ugunsroka atkal nokāpa no zirga tās izpētīt. Slēdziens bija šāds: — Pusjūdzi mēs jājām labi. Diemžēl arī trampi ir jājuši ātri. Neraugoties uz to, mēģināsim tos panākt. Nokāpiet! Tagad mums jāiet kājām un jāved zirgi aiz pavadām.

Tumsa sabiezēja ļoti ātri, un pēdas vairs nebija saskatāmas. Visi četri apstājās.

—   Ko nu? — jautāja Toms. — Mēs gandrīz esam spiesti palikt še.

—   Nebūt ne, — atteica Drolls. — Mēs nepaliksim še, bet dosimies jautri tālāk, kamēr viņus atradīsim.

—  Viņi dzirdēs mūsu tuvošanos.

—  Būsim klusāki. Mani viņi nedzirdēs un mani viņi nedabūs. Vai ne tā, Ugunsrokas kungs?

—   Gluži manas domas, — pēdējais atteica. — Apdomība tomēr liedz ieturēt pēdu virzienu. Turēsimies vairāk nost no upes, pa labi. Tādā gadijumā viņi atradīsies starp ūdeni un starp mums. Pamanīsim viņu uguni, bet tie mūs neredzēs.

—   Bet ja viņiem uguns nebūs? — iebilda Toms.

—   Tad mēs saodīsim viņu zirgus, — Drolls atbildēja. — Zirgus uzost mežā var daudz vieglāk nekā klajumā. Mans ožamais rīks mani vēl nekad nav vīlis. Iesim vien tālāk, pa labi!

Vecā Ugunsroka, turēdams zirgu aiz pavadas, gāja, ceju rādot, visiem pa priekšu. Pārējie viņam sekoja viens pēc otra. Upe šinī vietā meta diezgan lielu līkumu pa kreisi. Sekas bija tādas, ka viņi novirzījās no tās par daudz tālu. Vecā Ugunsroka ievēroja to no zemes sausuma un apkaimes un pagriezās vairāk pa kreisi. Te viņa nāsīs iesitās dūmu smaka. Viņš apstājās. Aiz viņa arī Drolls ostīja gaisu un tad sacīja: — Tie ir dūmi. Viņi nāk no turienes. Tad arī mēs iesim turp. Bet uzmanīsimies: man tā vien rādās, it kā gaiss tur taptu gaišāks. Tas var celties vienīgi no ugunskura.

Viņš gribēja spert soli, bet apstājās. Viņa asā dzirde bija saklausījusi sojus, kas tuvojās. Vecā Ugunsroka tos arī dzirdēja. Izdzirda arī spējas elsas. Viņš atlaida zirga pavadu un gāja dažus soļus uz priekšu. Dzirde stāstīja viņam, ka šis vīrs nāks garām. Nakts un meža tumsā, gandrīz nesaskatāms pat slavenā mednieka asajām acīm, parādījās kāds stāvs, kas gribēja aizslīdēt garām. Vecā Ugunsroka satvēra to abām rokām.

—   Stāt! — apspiestā balsī viņš pavēlēja. — Kas tu esi?

—   Sai nek-enkh, šai kopeia — es nezinu, nekas, — atbildēja nepazīstamais.

Pat visdrošākais vīrs nobīsies, ja to naktī un mežā, kad tam šķiet, ka viņš ir gluži viens, pēkšņi satver divas stipras rokas. Šādos briesmu brīžos ikviens gluži neapzinīgi ķersies pie mātes mēles. To darīja arī vīrs, ko aizturēja Vecā Ugunsroka. Pēdējais saprata izteiktos vārdus un pārsteigts sacīja: — Tas ir tonkavs! Lielais Lācis ar dēlu ir mūsu tuvumā. Vai tu būtu — saki, kas esi?

Svešais vīrs vairs nepretojās. Viņš bija pazinis lielā mednieka balss skaņas un steidzīgi savā lauzītajā angļu valodā izdvesa:

—   Es būt Nitropanhauens. Tu Vecā Ugunsroka. Tas labi būt, ļoti labi! Vēl vairāk vīru pie tevis būt?

—   Ak, Lielais Lācis! Tā ir laimīga sagadīšanās. Jā, esmu Vecā Ugunsroka. Ar mani ir vēl trīs vīri un mums ir zirgi līdzi. Ko tu te dari? Trampi ir tuvumā. Esi uzmanīgs!

—   Es viņus redzēt. Viņi sagūstīt vecais Misūri Blenters. Grib droši viņu nobeigt. Es skriet pie rafters palīgā nākt. Te mani saķert Vecā Ugunsroka.

—  Viņi grib nogalināt kādu rafteru? Te mums jāiejaucas. Kur tie ir?

—   Tur, aiz manis būt, kur starp koki gaišs kļūt.

—  Vai sarkanais pulkvedis ir pie viņiem?

—   Jā. Viņš tur būt.

—   Kur stāv viņu zirgi?

—   Kad Vecā Ugunsroka uz viņiem iet, zirgi pa labi stāvēt, papriekš no ugunskurs.

—   Un kur atrodas rafteri?

—   Augšā uz kalna. Vecais Lācis jau pie viņiem būt un runāt.

Viņš steidzīgi pastāstīja visu notikušo. Vecā Ugunsroka atbildēja:

—   Ja kāds no trampiem nogalināts, tad viņi nonāvēs misūrieti. Mēs četri piesiesim mūsu zirgus še un steigsimies uz uguni, lai novērstu slepkavību. Bet tu skrej uz plostniekiem atvest tos, cik ātri vien iespējams!

Indiānis aizskrēja. Mūsu četri draugi piesēja zirgus aiz pavadām pie kokiem. Tad viņi ātri devās uz trampu nometni. Drīz vien viņu priekšā kļuva gaišāks un viņi ieraudzīja caur kokiem atspīdam uguns blāzmu. Laukumā pa labi viņi saskatīja zirgus.

Tagad viņi nolikās pie zemes un līda ugunij tuvāk. Vecā Ugunsroka gribēja griezties pie zēna Freda. Viņš gribēja sacīt viņam, lai tas dodas pie zirgiem un šauj uz ikvienu trampu, kas gribētu uzlēkt zirga mugurā un bēgt. Tikko pirmie vārdi bija nākuši pār viņa lūpām, viņu priekšā atskanēja skaļš, griezīgs kliedziens. Tas bija jau iepriekš minētais misūrieša sauciens nākt palīgā.

—   Viņi to slepkavo! — iesaucās Vecā Ugunsroka aizvien vēl apspiestā balsī. — Atri virsū, tieši uz viņiem. Nežēlot tos, kas pretojas!

Viņš uzlēca kājās un skrēja uz ugunskuru. Trīs, četrus trampus viņš pasita sāņus, lai nokļūtu pie sarkanmatainā, kas pašreiz atvēzējās sitienam. Viņš bija piesteidzies īstā laikā un nosita pulkvedi ar savas bises resgali gar zemi. Divi, trīs trampi, kas bija nodarbināti ar misūrieša sasiešanu, krita zem tā tālākiem sitieniem. Tad, nometis vēl neizšauto bisi, Vecā Ugunsroka izvilka revolveri un atklāja uguni uz pārējiem ienaidniekiem. Pār milzīgā cīnītāja lūpām nekrita neviens vārds.

Par to skaļāki bija pārējie trīs. Melnais Toms iedrāzās kā zibens trampu barā un apstrādāja tos ar šautenes resgali. Pie tam viņš pavadīja ikvienu sitienu ar visspēcīgākiem lamu, izsmiekla un draudu vārdiem. Sešpadsmit gadu vecais Fredis bija vispirms izšāvis uz viņiem no savas šautenes. Tad viņš bija to nometis un izvilcis revolveri. Šāviens atskanēja pēc šāviena. Fredis šaujot kliedza no visa spēka, lai pavairotu briesmas.

Visskaļākā bija Drolla krustmātes spiedzošā balstiņa. Dīvainais mednieks kliedza un lamājās par duci viru. Viņa kustības bija tik dzīvas, ka neviens no ienaidniekiem nespētu viņu trāpīt. Nebija arī neviena, kas būtu domājis to darīt. Trampi bija par negaidīto uzbrukumu tik pārsteigti, ka viņi sākumā par pretošanos nemaz nedomāja. Atjēgušies tie redzēja tik daudz kritušu, ievainotu un sitieniem apdullinātu biedru guļam zemē, ka turēja par gudrāku bēgt. Viņi muka, neapzinādamies sava pārspēka. Drolla krustmātes kliedzieni lika viņiem domāt, ka uzbrucēju ir daudz vairāk. No tā acumirkļa, kad Vecā Ugunsroka deva pirmo sitienu, līdz trampu bēgšanai nebija pagājusi pat ne vesela minūte.

—  Viņiem pakaļ! — sauca Vecā Ugunsroka. — Es palikšu še. Nelaidiet viņus pie zirgiem!

Toms, Drolls un Fredis kliegdami skrēja uz laukumiņu, kur tie bija redzējuši zirgus. Tie trampi, kas bija tos sasnieguši pirms viņiem, nevarēja aiz bailēm tikt zirgiem mugurā. Viņi bēga tālāk, mežā iekšā.

Pa to laiku rafteri savā bluķubūdā gaidīja abu izlūku, misūrieša un tonkavu virsaiša, atgriešanos. Kad viņi izdzirda šāvienu troksni lejā pie upes, tad bija pārliecināti, ka šie atrodas briesmās. Viņi tvēra pēc ieročiem, atstāja bluķumāju un skrēja, cik ātri viņiem atļāva tumsa, uz to pusi, kur bija atskanējuši šāvieni. Arī viņi kliedza no visa spēka, lai atbaidītu trampus no apdraudētajiem. Visiem pa priekšu skrēja Jaunais Lācis. Laiku pa laikam tas ļāva atskanēt savai balsij. Tā rafteriem bija ceļa rādītāja balss. Viņi atradās apmēram pusceļā, kad viņu priekšā atskanēja vēl viena balss. — Tas bija vecais Lācis.

—   Atri nākt! — viņš sauca. — Vecā Ugunsroka tur būt un uz trampiem šaut. Viņam būt līdz tikai trīs vīrs. Viņam palīdzēt!

CETURTA NODAĻA sodam IZBĒDZIS

Kad plostnieki ieradās lejā pie ugunskura, Vecā Ugunsroka, Toms, Drolls, misūrietis un Fredis sēdēja ap to tik mierīgi, it kā tas būtu aizdedzināts tikai viņiem un nekas ārkārtējs nebūtu noticis. Vienā pusē gulēja nogalinātie, bet otrā saistīti ievainotie un savaņģotie trampi. Starp pēdējiem atradās arī sarkanais pulkvedis.

—   Piķis un zēvele! — uzsauca pirmais no klātpienākušajiem vecajam misūrietim. — Domājām, ka tu atrodies briesmās, bet tu te sēdi kā Ābrama klēpī!

—   Tā jau bijaļ — vecais mežinieks atteica. — Mani gribēja aizraidīt Ābrama klēpī. Pulkveža šautenes resgalis jau pacēlās pār manu galvu. Te ieradās šie četri kungi un izpestīja mani. Atrs un labs darbs! Varat no viņiem mācīties, zēni!

—   Bet — vai Vecā Ugunsroka ir patiešām še?

—   Jā. Tur viņš sēž. Apskatiet viņu un spiediet tam roku. Viņš to ir pelnījis. Iedomājieties tikai, trīs vīri un zēns metās virsū diviem desmitiem. Deviņi beigti un seši savaņģoti! Pašiem ne skrambas!

Pie šiem vārdiem viņš bija piecēlies no uguns. Arī pārējie uzcēlās kājās. Plostnieki palika attālāk godbijīgi stāvot. Vēroja Vecās Ugunsrokas milža augumu. Viņš aicināja tos nākt tuvāk. Ikvienam tas spieda roku. Abus tonkavus tas apsveica ar lielu sirsnību. Viņš tiem teica: — Mani sarkanie brāli, sekojot trampiem, veikuši meistardarbu. Man viņu pēdās bija viegli dzīties pakaļ.

—   Mani baltā brāļa uzslava vairāk pagodināt nekā pelnīt, — vecais Lācis godprātīgi atbildēja. — Trampi taisīt pēdas, tik plats un dziļš kā bars bifeļu. Kas tās neredzēt, akls būt. Bet kur būt pulkvedis? Viņš ar nomirt?

—   Nē, tas dzīvo. Manas šautenes resgaļa sitiens viņu bija tikai apdullinājis. Tad viņš atžilba un mēs to sasējām. Tur viņš guļ.

Vecā Ugunsroka pamāja uz to pusi, kur gulēja pulkvedis. Tonkavs gāja turp. Viņš izvilka nazi un sacīja: — Ja viņš nemirt no sitiens, tad viņš mirt no nazis. Viņš man sist, tagad es ņemt viņa asinis!

—   Stāt! — iesaucās vecais misūrietis, satverdams virsaiša roku ar pacelto nazi. — Sis vīrs nepieder tev, bet tas ir mans.

Vecais Lācis mierīgi apgriezās. Nopietni paskatījās viņa sejā un jautāja: — Tev ar būt atriebība?

—   Jā, un kāda vēl! — «Asinis?» — Asinis un dzīvība.— «No kad?» — Kopš daudziem, daudziem gadiem. Viņš lika lidz nāvei šaust manu sievu un abus dēlus.

—   Tu tevi nemaldīties? — jautāja indiānis, kam bija grūti atteikties no savas atriebības. Prērijas likumi to prasīja.

—   Nē, maldīšanās ir pilnīgi neiespējama. Es viņu uzreiz pazinu. Tādu seju neaizmirst. — «Tu viņu tad nogalināt?» — Jā, bez žēlastības un piedošanas. — «Tad es atkāpties. Bet ne viss. Viņš man dot asinis un tev dot dzīvību. Tonkavs nedrīkstēt atlaist sodu. Es viņam ņemt ausis. Tu būt mierā?» — Hm! Bet ja nu es tam nepiekristu? — «Tad tonkavs viņu tūliņ nāvēt!» — Labi. Tad ņem viņa ausis! Tas varbūt nav kristīgi, ka tam piekrītu. Kas izcietis mokas kā es līdz šai stundai, tas pieturas pie prēriju likuma. Ne pie žēlsirdības, kas gatava stāvēt pat par šādu neģēli. — «Tad ausis man būt un es viņas tūliņ sev ņemt.»

Viņš nometās ce|os pie pulkveža īstenot savu nodomu. Kad tas redzēja, ka lieta kļūst nopietna, tas iesaucās: — Kas jums prātā, kungi! Vai tas ir kristīgi? Ko es jums esmu nodarījis, ka jūs atļaujat šim sarkanajam pagānam izķēmot manu galvu?

—   Par to, ko tu man vien esi nodarījis, mēs runāsim vēlāk, — auksti un mierīgi atbildēja misūrietis.

—   Un ko mēs, pārējie, varam tev pārmest, to es tev tūdaļ rādīšu, — piebilda Vecā Ugunsroka. — M.ēs vēl neesam pārmeklējuši tavas kabatas. Atļauj redzēt, kas tanīs atradīsies!

Viņš deva Drollam mājienu. Tas apgrieza gūstekņa kabatas. Tanīs starp daudzām citām lietām bija trainpa krūšu kabatas maks. To atdarot, izrādījās, ka tas satur visu inženierim nozagto summu banknotēs.

—   Ah, tu vēl neesi dalījies ar saviem ļaudīm! — Vecā Ugunsroka smaidīja. — Tas ir pierādījums, ka viņi tev uzticējušies vairāk nekā mēs. Tu esi zaglis un droši vien vēl kas vairāk. Tu nepelni žēlastību. Lielais Lācis lai dara ar tevi, kas viņam tīk.

Pulkvedis no bailēm skaļi iekliedzās. Virsaitis nepiegrieza tam nekādu vērību. Viņš sagrāba to pie cekula. Diviem ātriem un drošiem griezieniem viņš atdalīja no galvas abas ausis un iemeta upē.

—   Tā būt! — viņš teica. — Tonkavs atriebts būt, tagad prom jāt.

—   Tagad? — jautāja Vecā Ugunsroka. — Vai tu negribi jāt man iīdzi. Mazākais šo nakti vēl palikt pie mums?

—   Tonkavs vienalga būt, vai diena vai nakts. Viņa acis labs būt, bet viņa laiks īss. Viņš zaudēt daudz dienas, sekot pulkvedim. Tagad viņš jāt nakti un dienu, savu vigvamu sasniegt. Viņš būt balto vīru draugs. Viņš liels draugs un brālis būt Vecais Ugunsroka. Lielais Gars arvien dot daudz biszāls un daudz gaļa bālģīmjiem, kas laipns būt ar tonkaviem. Hovgh!

Viņš uzmeta plecos šauteni un aizgāja. Viņa dēls arī paņēma bisi padusē un sekoja viņam mežā naktī.

—   Kur ir viņu zirgi? — apvaicājās Vecā Ugunsroka.

—   Augšā, pie mūsu bluķunama, — atbildēja misūrietis.

—  Protams, tie dodas pēc zirgiem. Bet vai viņi mūžamežā naktī atradīs ceļu, to es gribētu …

—   Esiet bez raizēm, — pārtrauca viņu mednieks.

—  Viņi zina ceļu, citādi viņi būtu palikuši. Ļausim viņiem jāt. Piegriezīsimies paši savām darīšanām. Kas lai notiek ar mirušajiem un gūstekņiem?

—   Kritušos mēs iemetīsim upē. Par pārējiem spriedīsim, pēc veca paraduma, tiesu. Bet iepriekš pārliecināsimies, ka no bēgļiem mums nedraud nekādas briesmas.

—   Oh, to tik maz palicis pāri, ka mums nav ko bīties. Viņi būs skrējuši, cik tāli spēdami. Bet mēs varam nolikt sardzi.

Pulkvedis gulēja pie sagūstītiem trampiem. Viņš vaimanāja sāpēs. Bet pagaidām neviens nepiegrieza viņam vērību. No upes puses nekas nedraudēja. Otrā pusē nostādīja dažus sargus. Vecā Ugunsroka lika atvest atstātos zirgus. «Prēriju tiesa» varēja uzsākt savu darbību.

Vispirms tiesāja pulkveža biedrus. Netika pierādīts, ka kāds no viņiem kādam klātesošam būtu nodarījis ļaunu. Par to, ko viņi bija nodomājuši darīt, dabūtās brūces un zaudētie zirgi bija pietiekošs sods. Šonakt tos vēl stingri apsargās un rīt no rīta atbrīvos. Savus ievainojumus tie var apsiet cits citam.

Tagad pienāca svarīgākā noziedznieka, pulkveža, kārta. Līdz šim tas bija gulējis ēnā. Tagad viņu atnesa pie ugunskura. Kolīdz liesmas gaisma ķēra viņa seju, zēns Fredis skaļi iekliedzās. Viņš piesteidzās tam klāt, noliecās un aplūkoja pulkvedi tādām acīm, it kā to gribētu

aprit. Tad viņš uzsauca Drolla krustmātei: — Tas ir viņš! Tas ir viņš, tas slepkava! Es viņu pazīstu. Viņš ir mūsu rokās!

Drolls pienāca un jautāja: — Vai tu nemaldies? Tas viņš nevar būt. Tas nemaz nav iespējams.

—   Ak jā, viņš ir! Viņš tas ir noteikti! — apgalvoja

zēns. — Paskaties viņa acīs, kādas tas taisa! Vai viņās <

nav nāves bailes? Viņš tagad redz, ka ir pazīts, un zaudē pēdējo cerību.

—   Bet, ja viņš tas būtu, tad tev viņu vajadzēja pazīt jau uz tvaikoņa.

—   Es viņu tur nemaz neredzēju. Trampus gan, bet viņu ne. Viņš būs slēpies aiz citiem.

—   Tas tā būs bijis. Bet saki man vēl vienu: tu aprakstīji slepkavu kā vīru melniem un sprogainiem matiem. Sim, tā dēvētajam pulkvedim, ir taisni, īsi un sarkani mati.

Zēns tūdaļ neatbildēja. Viņš ķēra ar roku pie pieres, kratīja galvu. Atkāpās soli atpakaļ un teica jau nedrošāk: — Tas, zināms, ir patiesība. Tā ir viņa seja, bet mati ir gluži citādi.

—   Tā būs pārskatīšanās, Fredi. Cilvēki bieži līdzinās viens otram. Bet melni mati nevar kļūt sarkani.

—   Tas gan ne, — iejaucās vecais misūrietis. — Bet tumšus matus var noskūt un nēsāt sarkanu parūku.

—   Ah! Vai šis te?… — jautāja Drolls, neizrunājot pilnīgi savas domas.

—   Protams! Es neļāvos maldināties no sarkanajiem matiem. Vīram, ko es tik ilgu laiku meklēju, manas sievas un bērnu slepkavam, arī bija melni un sprogaini mati. Sim te tēviņam ir sarkana galva. Bet es tomēr apgalvoju, ka viņš ir meklētais. Viņš nēsā parūku.

—   Neiespējami! — sacīja Drolls. — Vai tad jūs neredzējāt, ka indiānis pirmāk viņu satvēra pie čupra, griežot tam nost ausis. Ja tam zellim būtu neīsti mati, tad tie būtu novilkti no paura.

—   Blēņas! Viņa parūka ir labi nostrādāta un labi piestiprināta. Es to tūdaļ pierādīšu.

Pulkvedis, saistīts pie kājām un rokām, gulēja uz zemes. Nogriezto ausu vietas vēl arvien asiņoja. Viņa sāpēm vajadzēja būt lielām. Viņš tomēr nepiešķīra tām nekādu vērību. Tā pilnā mērā bija piegriezta abu runātāju vārdiem. Ja agrāk viņam nebija daudz cerību, tad tagad tā seja bija pilnīgi pārvērtusies. Bailes atvietoja cerība,

izmisumu — zobgalība un visu kopā — uzvaras sajūta. Vecais misūrietis bija pilnīgi par to pārliecināts, ka pulkvedis nēsā neīstus matus. Viņš to piecēla sēdus, sagrāba pie čupra. Tad vilka, lai norautu parūku no galvas. Viņam par lielu izbrīnu tas negribēja izdoties. Mati nepadevās. Tie patiešām bija īsti.

—   Deviņi pērkoni, šim neģēlim mati patiešām aug uz viņa paša paura! — tas brīnījās. Viņa seja izrādīja lielu pārsteigumu. Ja apstākļi nebūtu bijuši tik nopietni, tad klātesošos pārņemtu liela jautrība.

Pulkveža seja nievājoši saviebās. Bezgalīgā naidā viņš iesaucās: — Nu tu, meli un tenkotāj, kur tad ir parūka? Ir ļoti viegli apsūdzēt cilvēku tāpēc vien, ka tas nejauši līdzinās kādam citam. Pierādi taču, ka es esmu tas, par ko tu mani gribi pataisīt!

Vecais misūrietis skatījās gan uz viņu, gan uz Veco Ugunsroku. Tad nesaprašanā viņš griezās pie pēdējā:

—   Sakiet jel, ser, ko jūs par to domājat! Tas, ko domāju, patiešām bija melnmatains un sprogains. Sis te ir kā ezis un sarkans. Un tomēr gribu dot tūkstoš zvērestu, ka viņš tas ir. Manas acis nevar mani vilt.

—   Jūs tomēr varat kļūdīties, — atbildēja mednieks.

—   Liekas, ka šoreiz patiešām jūs maldina līdzība.

—   Tad es vairs nevaru uzticēties savām vecajām, labajām acīm.

—   Citreiz atdariet tās labāk! — ņirgājās pulkvedis.

—   Lai velns mani parauj, ja es ko zinātu par kādas mātes un divu dēlu noslepkavošanu jeb, kā tu apgalvo, par viņu nosišanu!

—   Bet tu tak mani pazīsti! Tu pats man to teici.

—   Ja arī es tevi kādreiz būtu redzējis, vai tad man jābūt tam vīram, ko tu domā? Arī zēns droši maldās. Katrā ziņā vīrs, par ko tas runā, ir tas pats, ko tu meklē. Es nepazīstu šo jauno zēnu un …

Viņš pēkšņi apklusa, it kā satrūktos jeb brīnītos. Tad, acumirklīgi atguvis mieru, turpināja pirmatnējā tonī:

—   nekad neesmu viņu redzējis. Varat apsūdzēt mani, bet dodiet pierādījumus. Ja kļūmīgas līdzības dēļ mani notiesātu un linčotu, tad jūs būtu vienkārši slepkavas. Neticu, ka slavenā Vecā Ugunsroka to pieļautu. Tālab dodos viņa aizsardzībā.

Pulkvedis aprāva teikumu dibināta iemesla dēļ. Viņš sēdēja tur, kur gulēja līķi. Viņa galva bija atbalstījusies

uz viena no tiem. Kad misūrietis viņu piecēla sēdus, līķa ķermenis bija pavēlies mazliet sāņus. Tas nevarēja uzkrist nevienam cilvēkam, jo tas bija zaudējis atbalstu. To viņam deva sarkanmatis. Tagad līķis gulēja tieši pulkveža aizmugurē un ēnā, jo tas sēdēja tieši pie ugunskura. Bet šis vīrs nemaz nebija miris. Tas nebija pat ievainots. Viņš bija viens no tiem, ko Vecā Ugunsroka nogāza gar zemi ar šautenes resga|a sitieniem. Kritušo biedru asinis bija viņu aptašķījušas. Tādēļ tas izskatījās esam pagalam. Atguvis samaņu, viņš redzēja sevi starp mirušiem. Tiem nupat bija pārmeklētas kabatas un paņemti ieroči. Viņš labprāt būtu uzlēcis kājās un aizbēdzis, jo saskatīja tikai četrus ienaidniekus. Bet doties upē viņš negribēja, un no otras puses atskanēja rafteru saucieni, kas nāca tuvāk. Tālab tas nosprieda nogaidīt izdevīgu acumirkli. Viņš nepamanīti izvilka savu nazi un noslēpa piedurknē. Nākošā brīdī viņam tuvojās vecais misūrietis. Tas viņu grozīja uz vienu un otru pusi, noturēdams to mirušu. Paņēma visu, ko atrada kabatās un aiz jostas. Aizvilka turp, kur vajadzēja līķiem gulēt.

No šī brīža tramps viegli pavērtām acīm sekoja visam. Viņš nebija sasiets. Izdevīgā brīdī tas varēja uzlēkt kājās un aizbēgt. Te pulkvedi noguldīja uz viņa. Acumirklī viņam iesitās galvā doma to atbrīvot. Kad sarkanmati piecēla sēdus, iedomātais mironis pavēlās tā, ka palika tieši viņam aiz muguras. Pulkveža rokas bija saistītas uz muguras, tramps izvilka nazi no piedurknes un uzmanīgi pārgrieza saites. Tad viņš iespieda naža spalu pulkveža labajā rokā, lai tas pēkšņi varētu pārgriezt arī kāju saites, negaidīti uzlēkt un bēgt. Sarkanmatis pamanīja savu saistīto roku negaidīto atbrīvošanu. Viņš sajuta savā rokā naža spalu, ko tas tūdaļ satvēra. Par to viņš bija tik pārsteigts, ka uz mirkli zaudēja aukstasinību un aprāva teikumu, ja arī tik uz dažām sekundēm. Tad viņš runāja tālāk. Neviens nebija ievērojis, kas bija noticis apsūdzētā aizmugurē. Tā kā viņš bija griezies pie Vecā Ugunsrokas un devies tā aizsardzībā, tad pēdējais tam atbildēja: — Kur man tiesība līdzrunāt, tur slepkavots netiks. Uz to tu vari paļauties. Bet tikpat drošs ir tas, ka es neļaušu sevi maldināt ar tavu matu sarkanumu. Tie var būt krāsoti.

—   Oho! Vai var matus, kas vēl ir uz galvas, arī sarkanus nokrāsot?

—   Tas ir iespējams, — nozīmīgi pamāja mednieks.

—  Varbūt ar karmīnu? — piespiesti smaidīja pulkvedis. — Tas lieliski nopluktu!

—   Smej vien, smej! Ilgi vairs neņirgāsies, — Vecā Ugunsroka mierīgi atbildēja. — Citus tu varētu pievilt, bet mani ne.

Viņš devās uz vietu, kur bija sakravāti gūstekņiem un kritušajiem atņemtie ieroči un lietas. Noliecies tas pacēla to ādas somu, kas bija karājusies pie pulkveža jostas. Atdarot to, viņš sacīja: — So somu jau pirmāk apskatīju. Atradu tanī dažus priekšmetus, kuru nozīme un lietošana man bija nesaprotama. Tagad man uzaust gaisma.

Viņš izņēma no somas aizkorķētu pudelīti, mazu vīlīti un zara gabaliņu pirksta lielumā. Pie pēdējā vēl bija klāt miza. Sīs trīs lietas pacēla pie pulkveža acīm un jautāja:

—  Kālab tu nēsā sev līdzi šos trīs priekšmetus?

Pulkveža seja nobāla. Tomēr viņš nekavējoties un droši

atbildēja: — Kāds brīnums, ja lielais Ugunsroka piegriežas šādiem nieciņiem! Pudelīte satur zāles. Vīlīte ir ikvienam rietumniekam nepieciešams rīks. Zara gabaliņš, kam nav nekādas sevišķas nozīmes, būs nejauši iekritis somā. Vai tagad esat apmierināts, ser?

Pie šiem vārdiem viņš vērsa izsmejošu, tomēr bailīgi pētošu skatienu mednieka sejā. Tas atbildēja savā parastajā, nopietnajā veidā: — Jā, esmu apmierināts, gan ne ar taviem vārdiem, bet ar saviem slēdzieniem. Trampam nevajag vīlītes, pie tam vēl tik niecīgas. Vīle būtu tam derīgāka. Sī pudelīte satur vīlītes skaidiņas spirtā. Un šis zars ir celtisa (Celtis ocidentalis L.) zars. Bet es ļoti labi zinu, ka ar šī koka skaidiņām, kas stāvējušas spirtā, var vistumšākos matus nokrāsot sarkanus. Tātad… nu, ko tu par to teiksi?

—   Ka es no visa šī augsti zinātniskā priekšlasījuma nesaprotu nevienu vārdu, — pulkvedis dusmīgi sacīja.

—  Gribētu redzēt to cilvēku, kam būtu ienācis prātā savus melnos un skaistos matus krāsot lapsas sarkanus. Tam zellim vajadzētu būt apbrīnojamai gaumei!

—   Gaume te nesvarīga. Lieta grozās ap nolūku. Cilvēks, ko vajā smagu noziegumu dēļ, labprāt nokrāsos savus matus sarkanus, ja viņš ar to var glābt savu dzīvību. Esmu pārliecināts, ka tu esi meklētais. Rīt agri pie gaismas es rūpīgi pārbaudīšu tavus matus un apskatīšu tavu galvu.

—  Tik ilgi mums nemaz nav jāgaida, — iekrita Fredis. Ir vēl cita pazīme. Kad viņš mani, nogāzis zemē, mīdīja kājām, es viņam dūru ar nazi ikros. Nazis izgāja cauri un palika iekšā. Lai viņš atsedz kājas. Ja viņš ir īstais, tad būs divas rētas redzamas.

Sarkanmatim nekas nebija patīkamāks kā šis priekšlikums. Ja to pieņēma, tad viņam nevajadzēs kāju saites pašam pārgriezt. Tāpēc viņš pasteidzās atbildēt: — Ļoti labi, manu gudro zēn. Šinī gadījumā tu varēsi pārliecināties, ka jūs visi kļūdāties. Ar visu tavu asprātību man tomēr jābrīnās. Tu vēlies, lai cilvēks, kura kājas ir sasietas, sarauktu bikses uz augšu!

Sie vārdi aicināja zēnu pie gūstekņa. Viņš nometās pie tā ceļos un raisīja siksnas, kas saistīja pulkveža kājas. Kad mezgls bija atraisīts, zēns gribēja pabraucīt nankina bikšu stilbu uz augšu. Sinī acumirklī zēns dabūja no sarkanmatainā tādu spērienu ar kājām, ka viņš tālu aizlidoja. Nākošā sekundē pulkvedis bija piecēlies.

•— Ardievu, kungi! Mēs vēl redzēsimies! — viņš iesaucās. Augstu nazi vicinot, viņš izlauzās starp diviem rafteriem un metās pāri laukumam uz kokiem.

Vīra pēkšņā bēgšana, kurš likās labi saistīts un atbruņots, nāca visiem tik negaidīta, ka tie palika kā pienagloti stāvot. Tikai Vecā Ugunsroka un Drolla krustmāte parādīja apķērību, kas tos neatstāja vissarežģītākajos gadījumos.

Kolīdz sarkanmatis uzlēca kājās un pacēla nazi — Vecā Ugunsroka bija gatavs krist viņam virsū, lai to saķertu un aizkavētu. Bet te radās neparedzēts šķērslis. Par mirušu turētajam trampam likās, ka pienācis viņa īstais brīdis. Tā kā visu vērība bija piegriezta pulkvedim, tad viņš cerēja, ka varēs viegli izbēgt. Arī viņš uzlēca kājās un metās garām ugunskuram, lai izskrietu starp rafteriein. Sinī pašā acumirklī Vecā Ugunsroka taisīja varenu lēcienu pāri liesmām un sadūrās ar trampu. To satvert, pacelt gaisā un mest pret zemi bija darbs, kas ilga divas sekundes.

— Sasieniet šo tēviņu, kas bija izlicies par mirušu! — viņš sauca un piegriezās tagad pulkvedim. Pateicoties sadursmei, pēdējais bija paspējis izkļūt no nometnes. Vecā Ugunsroka tvēra pēc šautenes un tēmēja, lai ar lodi to nogāztu zemē.

Tomēr viņam bija jāatsakās no šī nodoma. Drolls bija bēglim cieši uz papēžiem un ar savu augumu sedza bēgli tā, ka lode varētu ķert viņu.

Sarkanmatis skrēja kā cilvēks, kam jāglābj sava dzīvība. Drolls joņoja visiem spēkiem viņam pakaļ. Bēglis droši vien būtu panākts, ja Drolls nebūtu savā slavenajā ādas «pidžamā». Sis apģērba gabals tādai vajāšanai bija par smagu un neērtu. Tālab Vecā Ugunsroka ļāva krist savam ierocim un panteriskiem lēcieniem devās abiem pakaļ. — Apstājies, Droll! — viņš uzsauca savam priekšskrējējam.

Bet šis nepiegrieza nekādu vērību saucienam un skrēja tālāk. Tagad pulkvedis, atstājot ugunskura gaismas loku, ienira meža tumsā.

—   Paliec stāvot, debesu dēļ, paiiec stāvot, Droll! — Vecā Ugunsroka dusmīgi sauca vēlreiz. Viņš bija tikai trīs, četrus soļus iepakaļ.

—   Gribu viņu dabūt, vajag viņu dabūt! — atbildēja krustmāte savā augstajā, spiedzošajā balsī un pazuda starp kokiem.

Vecā Ugunsroka kā labi dresēts zirgs, kas pat auļojot klausa iemauktiem, uzreiz apstājās, apgriezās. Lēni, kā nekas nebūtu noticis, atgriezās atpakaļ pie ugunskura. Palicēji stāvēja grupās, raudzīdamies uz meža pusi. Viņi gaidīja vajāšanas iznākumu.

—   Nu! Jūs atgriežaties viens! — uzsauca misūrietis Vecajai Ugunsrokai.

—   Kā redzat, — tas, plecus raustīdams, mierīgi atteica.

—   Vai viņš bija nenotverams? — «Pat ļoti viegli, ja vien šis sasodītais tramps nebūtu iemaisījies starpā un sadūries ar mani.» — Nejēdzīga lieta, ka pats galvenais neģēlis izmuka! — «Nu, veco Blenter, jums vismazāk tiesību par to sūdzēties.» — Kāpēc tā? — «Jūs pats esat pie visa vainīgs.»

—   Es? — izbrīnā vecais jautāja. — To es nesaprotu. Cienu ļoti jūsu vārdus, ser, bet lūgtu tos man tomēr paskaidrot!

—   Tas ir viegli izdarāms. Kas pārmeklēja trampu, kurš tik pēkšņi atkal atdzīvojās? — «Protams, es.» — Un noturējāt to par mirušu! Kā tas varēja gadīties tik piedzīvojušam rafteram un medniekam, kāds esat jūs! Un kas tukšoja viņa kabatas un atņēma ieročus? — «Arī es.» — Bet nazi viņam jūs atstājāt! — «Viņam naža nemaz nebija.» — Viņš bija to tikai noslēpis. Tramps gulēja aiz pulkveža muguras. Pārgriezis rokas cilpas, viņš iedeva tam arī nazi.

—   Vai tas tieši tā būtu bijis, ser, — vecais neveikli jautāja.

—   Jautājiet viņam pats! Tur jau viņš guļ.

Blenters deva saistītajam trampam spērienu ar kāju. Ar draudiem piespieda to atbildēt. Viņš uzzināja, ka viss ir norisinājies gluži tā, kā Vecā Ugunsroka bija domājis. Tad viņš abām rokām ieķērās savos garajos, sirmajos matos un dusmīgi teica: — Es varētu pats sevi izpļaukāt. Sāda muļķība nav pieredzēta visās Savienotajās Valstīs. Esmu vainīgs. Tikai es! Un es varētu likt savu dzīvību ķīlā, ka viņš bija tas, par ko es viņu turēju.

—   Protams, ka viņš tas bija. Pretējā gadījumā viņš mierīgi nogaidītu savas kājas apskati. Ja nebūtu abu rētu, viņam nekas nevarētu notikt. Par inženiera apzagšanu mēs viņu nevarētu notiesāt, jo prēriju likums prasa cietušā klātbūtni.

Tagad arī Drolls atgriezās. Viņš nāca vilcinādamies un sapīcis pāri klajumiņam. Viņš sekojis bēglim dziļi mežā. Uzskrējis virsū vairākiem kokiem. Kad vairs neko nedzirdējis, apstājies un klausījies. Bet, kad neuztvēris vairs ne mazākā trokšņa, tad devies atpakaļ.

Vecā Ugunsroka bija šo dīvaino vīru iemīlējis un negribēja viņu apkaunot rafteru priekšā. Tālab viņš jautāja vācu mēlē:

—   Bet, Droll, vai tad jūs nedzirdējāt, ko es vairākkārt jums uzsaucu?

—   Ko jūs saucāt, jā, to es dzirdēju gan, — resnais atbildēja.

—   Un kālab jūs nepaklausījāt? — «Tālab, ka es to tēviņu gribēju noķert.» — Un tāpēc jūs sekojot skrienat mežā? — «Ko tad lai darītu? Vai viņam vajadzētu skriet man pakaļ?»

—   Protams, ne, — smējās Vecā Ugunsroka. — Bet, lai mežā saķertu cilvēku, vajadzīgs to redzēt jeb vismaz dzirdēt. Pašam skrejot, viņa soļi nav vairs sadzirdami. Saprotat?

—   Zināms, tas ir viegli saprotams. Tātad man vajadzēja palikt stāvot? — «Jā.» — Svētā Lestene! Kas to lai saprot! Ja palieku stāvot, viņš aizskrien. Tad varu tanī pašā vietā gaidīt Pastardienu! Bet vai jūs domājat, ka viņš atgriezīsies labprātīgi un metīsies manās skavās? — «Gluži tā nu ne, bet līdzīgi.» — Es gribu saderēt, ka viņš ir bijis tik gudrs un nav tālu skrējis. Viņš droši vien nebūs skrējis dziļi mežā iekšā, bet paslēpies aiz kāda koka,

lai pilnā mierā novērotu, ar kādu sparu jūs traucaties viņam garām. — «Kā? Ko? Viņam garām? Ja tas taisnība, tad lielāka apkaunojuma nevaru iedomāties!» — Tas droši bija tā. Tāpēc uzaicināju jūs apstāties. Mēs, nokļuvuši meža tumsā, būtu pieplakuši pie zemes un klausītos. Ausīm pie zemes būtu sadzirdējuši viņa soļus un varētu spriest par to virzienu. Ja viņš būtu apstājies, mēs tam pielīstu. Un šinī ziņā jūs esat pazīstams lietpratējs. To es jau zinu.

—   To es domāju! — atbildēja Drolls, kas jutās glaimots. — Kad es tagad mierīgi visu pārlieku, tad man šķiet, ka jums ir pilnīgi taisnība. Es rīkojos muļķīgi, mazliet par daudz muļķīgi. Bet varbūt mēs vēl atgūsim zaudēto. Vai jūs tā nedomājat? Ko jūs par to teiksiet?

—   Iespējams šo kļūdu izlabot. Viegli tas mums nenāksies. Mums jāgaida rītausma, lai tad uzmeklētu viņa pēdas. Ja mēs sekosim tām, tad ļoti iespējams, ka viņu notversim.

So domu viņš pateica arī plostniekiem. Vecais misūrietis atbildēja: — Ser, es jāju līdzi. Zirgus esam ieguvuši pietiekoši. Tā arī es varu kādu dabūt. Sarkanais pulkvedis ir tas vīrs, ko es jau ilgus gadus meklēju. Tagad es sekošu viņa pēdām. Mani biedri neņems ļaunā, ja es tos atstāšu. Zaudējumu arī nekādu man nebūs, jo mēs nesen iesākām.

—   Tas man patīk, — atbildēja Vecā Ugunsroka. —Bet man ir kāds priekšlikums jums visiem. — «Kāds?» — Par to vēlāk. Tagad mums ir steidzošākas lietas. Mums jādodas augšup, uz jūsu bluķumāju. — «Kālab gan mums nepalikt te līdz rītam, ser?»

—   Tālab, ka jūsu īpašums briesmās. No pulkveža var visu ko sagaidīt. Viņam ļoti viegli var iekrist prātā uzmeklēt bluķubūdu. — «Pie joda! Tā būtu nelāga lieta. Tur atrodas mūsu darbarīki un pārējie ieroči, arī biszāles un patronas. Atri, dosimies ceļā!» — Ļoti labi! Ejiet jūs, Blenter, pa priekšu. Ņemiet sev divus biedrus līdzi. Mēs, pārējie, sekosim jums ar zirgiem un gūstekņiem. Ceļu apgaismosim ar pagalēm. Tās ņemsim še no ugunskura.

Asu prātu apdāvinātais mednieks bija gluži pareizi novērtējis sarkano pulkvedi. Tas, tikko bija sasniedzis mežu, bija paslēpies aiz kāda koka. Viņš redzēja Drollu paskrienot garām un Veco Ugunsroku atgriežoties uz ugunskuru. Tā kā Drolls skrēja bluķumājai pretējā virzienā, tad sarkanmatim bija izdevīgi klusu doties uz bluķumājas pusi.

Lai neatdurtos ar seju, viņš turēja priekšā rokas, virzoties pa pakalnu uz augšu. Viņš jau bija tur bijis un apmaldīties nevarēja. Droši vien tur atradās rafteru īpašuma lielākā daļa; viņš varēja tiem atriebt. Tāpēc viņš paātrināja soļus, ciktāl tumsa to atļāva.

Sasniedzis nometni, viņš vispirms apstājās un klausījās. Nebija izslēgts, ka kāds no plostniekiem bija palicis mājās. Bet, tā kā viss palika klusu, tad viņš tuvojās bluķunamam. Vēlreiz paklausījies, viņš taustīja pēc durvīm. Patlaban viņš tvēra pie aizbultnes, kad tika sagrābts pie rīkles un nogāzts gar zemi. Vairāki vīri uzgūlās viņam virsū.

—   Te mums mazākais viens ir rokā. Tas atbildēs par visiem! — kāds sacīja. Sarkanais pazina balsi un jutās priecīgi pārsteigts. Viņš saņēma visus spēkus, lai atbrīvotu rīkli. Beidzot viņam izdevās izdvest: — Vudvard, vai tu velna apsēsts! Laid taču mani vaļā!

Vudvards bija trampu vadoņa palīgs. Viņš pazina sarkanā pulkveža balsi, atlaida to, nogrūda pārējos nost un iesaucās: — Pulkvedis! Patiešām pulkvedis! No kurienes tu nāc? Mēs turējām tevi par savaņģotu.

—   Tāds es ari biju, — elsoja tas pieceļoties, — bet izbēgu. Vai tad jūs nevarējāt būt uzmanīgāki. Ar savām dūrēm jūs mani gandrīz nositāt! Ko jūs še darījāt? — «Mēs, trīs vīri, gluži nejauši sastapāmies lejā. Kur palikuši pārējie, to mēs nezinām. Mēs redzējām, ka rafteri nometās pie ugunskura. Devāmies šurp atriebties.» — Tas ir pareizi darīts. Gluži tās pašas domas atveda arī mani šurp. Es gribētu viņiem šo būdu nosvilināt. — «To pašu arī mēs domājām darīt. Tomēr mēs gribam iepriekš paskatīties, kas tajā atrodams. Varbūt tur būs lietas, kas mums noderēs.» — Tam nepieciešama gaisma. Sie blēži man visu atņēma. Tur, iekšā, mēs varam līdz Pastardienai meklēt šķiltavas. — «Tu aizmirsti, ka mūsējās ir pie mums, jo mēs netikām aplaupīti.» — Tas ir taisnība. Un vai pārliecinājāties, ka mums nedraud nekādas briesmas?'— «Se nav nevienas dzīvas cilvēku dvēseles. Durvis ir viegli atbultējamas un mēs taisni gribējām iet iekšā, kad tu nāci.» — Tad darīsim to lietu ātri, kamēr tiem tēviņiem neiekrīt prātā atgriezties!

Vudvards atbīdīja aizbīdni. Viņi iegāja. Pievēris durvis, viņš uzšķīla uguni un apskatīja telpu. Pāri guļasvietām bija piestiprināti dēļi. Uz tiem atradās briežutauku sveces, kādas pašrocīgi lej Rietumu vīri. Visi četri aizdedzinaja pa svecei. Tagad sakas noderīgu priekšmetu meklēšana.

Te bija vairākas šautenes, pildīti biszāļu ragi, cirvji, kapļi, zāģi, naži, biszāles, kārbiņas ar patronām, gaļa un citas pārtikas vielas. Katrs tramps ņēma sev, ko varēja lietot un kas tam patika. Kad tas bija noticis, tad sveces iesvieda cisu niedrēs. Tās acumirklī stāvēja liesmās. Dedzinātāji steidzās laukā. Viņi atstāja durvis vaļā, lai rastos vajadzīgais caurvējš, un brīdi palika klausoties. Nekas nebija dzirdams, izņemot uguns rūkoņu un koku šalkas.

—   Viņi vēl nenāk, — teica Vudvards. — Ko nu?

—   Projām, protams, — atbildēja pulkvedis.

—   Bet uz kurieni? Apgabalu mēs nepazīstam. — «Rīt no rīta meklēs mūsu pēdas un sekos tām. Tālab mēs nedrīkstam tādas atstāt.» — Tas ir neiespējami. Tikai ūdenī tās neredz. — «Tad brauksim.» — Ar ko? — «Ar laivu, protams. Vai tad tu nezini, ka katra plostnieku saime izgatavo vienu jeb vairākas laivas, kas tiem darbā ir nepieciešamas. Gribu derēt, ka tās atrodas lejā, nopludināšanas vietā.» — Mēs to nepazīstam. — «Gan to atradīsim. Te ir koku laistuve. Pamēģināsim nokļūt lejā.»

Patlaban liesmas izlauzās caur jumtu. Tās apgaismoja visu nometni. Meža malā uz upes pusi bija redzama plata sprauga starp kokiem. Trampi steidzās turp. Uz leju veda stāvs un šaurs ceļš. Karājās virve, pie tās varēja turēties.

Četri vīri nolaidās lejā.

Kad vīri sasniedza upes krastu, tad izdzirda vēl tālus kliedzienus. Rafteri atgriezās uz bluķubūdu. — Viņi nāk, — teica pulkvedis. — Nu, ātrāk, lai mēs drīzāk atrastu laivas!

Viņiem nebija ilgi jāmeklē. Taisni viņu priekšā gulēja trīs piesietas laivas. Tās bija pēc indiāņu parauga no koku mizām būvētas un sveķiem darvotas. Kanoe laiviņas. Ikviena bija domāta četrām personām.

—   Piesieniet pārējās divas pakaļgalā, — pavēlēja sarkanmatis. — Mums tās jāņem līdzi. Vēlāk jāiznīcina, lai mums nevarētu sekot.

Pavēli izpildīja. Tad visi četri iekāpa pirmajā laivā. Tvēra pēc irkļiem un atgrūdās no krasta. Pulkvedis sēdēja pie stūres. Kāds no viņa ļaudīm mēģināja griezt laivu uz augšu.

—   Nepareizi! — teica vadonis. — Mēs dosimies lejup.

—   Bet mums taču jādodas dziļāk iekšā Kanzasā uz lielo trampu mītiņu, — vīrs atbildēja.

—   Katrā ziņā. Bet to dabūs zināt arī Vecā Ugunsroka. To viņš izspiedīs no gūstekņiem. Rit viņš meklēs mūs upes augšgalā. Tālab mums jābrauc lejup, lai viņu maldinātu.

—   Milzīgs likums!

—   Nebūt ne! Mēs brauksim līdz tuvākajai prērijai. To mēs sasniegsim rīt. Nogremdēsim laivas. Vietējiem indiāņiem nozagsim zirgus. Tad jāsim ātri uz ziemeļiem. Vienā dienā mēs nokavēto atgūsim, kamēr rafteri lēni, rūpīgi un nesekmīgi veltīgi meklēs mūsu pēdas.

Laivas turējās krastu ēnā, lai degošās bluķumājas liesma tās neapgaismotu. Kad viņi bija no šī gaismas loka ārā, pulkvedis stūrēja uz upes vidu. Taisni šinī brīdī rafteri ar zirgiem un gūstekņiem sasniedza degošo bluķumāju.

Viņu vaimanas bija gaužas, redzot, kā viņu manta iet bojā. Simtiem lāstu un kodīgu novēlējumu sekoja dedzinātājiem. Vecā Ugunsroka mierināja viņus, sacīdams:

—  Es to jau domāju, ka pulkvedis darīs ko līdzīgu. Diemžēl mēs esam ieradušies par vēlu. Bet neņemiet to pie sirds. Ja jūs pieņemsiet manu priekšlikumu, tad drīz vien atgūsiet vairāk nekā zaudēto vērtību. Bet par to vēlāk. Tagad vispirms mums jāpārliecinās, vai mūsu tuvumā neatrodas vēl kāds no šiem vazaņķiem.

Visa apkaime tika rūpīgi pārmeklēta. Nekas aizdomīgs netika atrasts. Tad visi nosēdās pie Vecā Ugunsrokas ugunsgrēka liesmu gaismā. Gūstekņi bija novietoti tālāk projām, tā ka viņi nevarēja sadzirdēt, kas tika runāts.

—   Vispirms, mani kungi, — iesāka mednieks, — dodiet man sa\u godavārdu, ka jūs nevienam neizpaudīsiet to, ko es jums teikšu. Arī tad ne, ja jūs nepiekritīsiet manam priekšlikumam! Es zinu, jūs visi esat džentlmeņi, uz kuru vārdiem var paļauties.

Pieprasītais solījums tika dots. Tad viņš turpināja:

—   Vai kāds no jums pazīst lielo klinšu ezeru kalnos, ko sauc par Sudrabezeru?

—   Es, — atbildēja viena vienīga balss. Tā piederēja Drolla krustmātei. — Ikviens gan būs jau dzirdējis šo vārdu. Bet, izņemot mani, tur vēl neviens nav bijis augšā. Es to spriežu no šo kungu klusēšanas.

—   Labi! Es zinu, ka tur augšā ir bagātas, ļoti bagātas raktuves. Vecas raktuves, rūdas slāņi un dzīslas no indiāņu priekšlaikmeta. Toreiz visu to nemaz neizmantoja.

Es visu to nemaz neizmantoju. Es zinu vairākas raktuves un vecas ejas. Gribu doties turp saprātīga kalnu inženiera pavadībā visu apskatīt. Izlemt, vai iespējams šīs dabas bagātības izmantot lielā apjomā. Vai iespējams iegūt no ezera nepieciešamo ūdensspēku… Sis pasākums nav bez savām briesmām. Tālab man ir vajadzīgs pulciņš drošsirdīgu un piedzīvojušu Rietumu vīru, kas mūs pavadītu. Pametiet pagaidām jūsu darbavietu še. Jājiet ar mani uz ezeru, kungi! Es jums labi samaksāšu!

—   Lūk, tas ir vārds. Jā, tas ir ļoti jauks vārds! — vecais misūrietis gluži sajūsmināts iesaucās. — Es uz vietas piebiedrotos jums, bet es to nevaru. Es to arī nedrīkstu, jo rrian jādabū rokā pulkvedis.

—   Un es arī, es arī, — piebalsoja Drolls. — Ļoti labprāt es dotos jums līdzi. Ne peļņas, bet piedzīvojumu dēļ. Tāpēc arī, ka es uzskatu par lielu godu jāt līdzi Vecajai Ugunsrokai. Bet tas nevar notikt, jo arī es nedrīkstu atstāt šī sarkanā pulkveža pēdas.

Vecā Ugunsrokas seju pārlidoja viegls smaids. Viņš atbildēja: — Jums abiem ir viena vēlēšanās. Un tā var piepildīties varbūt visātrāk un drošāk, ja jūs paliksiet pie manis. Kad mēs atstājām uguni lejā, lai dotos šurp, mums nācās, protams, vest arī saistītos trampus. Es ņēmu pie rokas vienu no viņiem, visjaunāko. Viņš iedrošinājās uzsākt ar mani sarunu. Es nopratu, ka viņa īstā vieta nemaz nav starp trampiem. Es dzirdēju viņu nožēlojam, ka piebiedrojies tiem. To darījis tikai sava brāļa dēļ, kas kritis cīņā. Viņš man solīja atklāt pulkveža nodomus un plānus. No cilvēciskā viedokļa un arī pašas lietas dēļ es negribu viņu noraidīt. Vai es drīkstu atvest šo vīru?

Visi tam piekrita. Vecā Ugunsroka piecēlās, lai ietu pēc trampa. Tas nebija daudz vecāks par divdesmit gadiem, spēcīga auguma un garīgi attīstīts jauneklis. Vecā Ugunsroka atraisīja viņa saites un nosēdināja sev blakām. — Nu, — viņš griezās pie jaunā trampa, — tu redzi, ka es nenoraidu tavu vēlēšanās. Tevi pierunājis brālis. Ja tu man tagad dod roku, ka no šī brīža tu kļūsi godīgs cilvēks, tad es tevi uz vietas atbrīvošu. Tu kļūsi manā vadībā par krietnu Rietumu vīru. Kā tevi sauc?

—   Nollejs, ser, — atbildēja tramps asarām acīs un deva roku. — Es pateikšos visu mūžu, ja jūs izpildīsiet divus manus lūgumus.

—   Kādus?

—      Piedodiet man patiesi un ne tikai formas pēc, ka jūs sastapāt mani sliktā sabiedrībā. Atļaujiet man rit apglabāt nošauto brāli. Viņam nevajag sapūt ūdeni un kļūt par zivju barību.

—   Šīs vēlēšanās saka man, ka es neesmu tevī kļūdījies. Tās ir piepildītas. No šī brīža tu piederi pie mums. Tavi agrākie biedri tevi vairs neredzēs. Tiem nav jāzina, ka tu turies pie mums. Tu teici ko par pulkveža nodomiem. Vai tev tie zināmi?

—   Jā. Viņš ilgi tos neatklāja mums. Bet vakar tas visu pateica. Vispirms viņš grib doties uz lielo trampu sanāksmi, kas notiks tuvākajās dienās.

—   Nu aust gaisma! — iesaucās Drolls. — Tātad es nebiju slikti informēts, kad dzirdēju, ka daudzi simti šo klaidoņu grib sastapties apmēram pie Harperas. Tur tie apspriestos par pasākumiem, ko var veikt vienīgi lieliem spēkiem. Vai vieta tev zināma?

—  Jā, — Nollejs atbildēja. — Tā atrodas, skaitot no šejienes, aiz Harperas un to sauc Osagunuka.

—   Par šo nuku vēl nekad nebiju dzirdējis. Savādi! Es gribēju uzmeklēt šo sanāksmi, lai varbūt atrastu tur to, ko meklēju. Man nebija ne jausmas, ka es braucu ar viņu uz tā paša tvaikoņa. Varēju tak viņu saņemt ciet uz kuģa! Tātad uz Osagunuku vēlas pulkvedis. Nu, tad jāsim viņam pakaļ. Vai ne, mister Blenter?

—   Jā, — piekrita vecais misūrietis. — Diemžēl tad mums jāatsakās no Vecās Ugunsrokas.

—   Tas nemaz nav vajadzīgs, — atbildēja mednieks.

—   Mans tuvākais ceļamērķis nav tālu no turienes. Tas ir, Batlera ferma, kas pieder inženiera brālim. Inženieris mani tur gaida. Mēs paliksim kopā mazākais līdz turienei. Vai pulkvedim vēl ir kādi tālāki plāni?

—   Katrā ziņā, — atgrieztais tramps atbildēja. — Pēc mītiņa viņš grib doties uz Ērgļa leju, lai uzbruktu turienes dzelzceļa ierēdņiem un strādniekiem un nolaupītu dzelzceļa kasi.

—   Labi, ka mēs to zinām. Ja mēs viņu nenoķersim sanāksmē, tad jo drošāk viņš kritīs mūsu rokās Ērgļa lejā.

—   Un, ja arī tur viņš jums izbēgtu, — turpināja Nollejs, — tad jūs viņu vēlāk varēsiet notvert pie Sudrabezera.

Šie vārdi radīja vispārēju pārsteigumu. Pat uz Veco Ugunsroku to iespaids bija tik liels, ka tas ātri jautāja:

—   Pie Sudrabezera? Ko zina un ko grib pulkvedis no šīs vietas?

—   Viņš grib izcelt noslēptus dārgumus.

—   Dārgumus?

—   Jā. Tur esot apraktas jeb nogremdētas milzīgas bagātības. Vēl senos laikos no vecām tautām. Viņam ir sīks plāns no vietas, kur viņš grib meklēt.

—   Vai tu šo plānu esi redzējis?

—   Nē. To viņš nerāda nevienam cilvēkam.

—   Bet mēs viņu pārmeklējām, visu atņēmām, bet nekādu plānu neatradām!

—   To viņš būs pārāk labi noslēpis. Es pat domāju, ka viņš to nemaz nenēsā līdzi. No kāda viņa izteiciena varēja spriest, ka tas ir kur aprakts.

Klausītāju uzmanība bija piegriezta runātājam. Tālab neviens nepamanīja, ka bijušā trampa nostāsts Drollu un Fredi ļoti uztrauc. Drolls platām acīm raudzījās stāstītājā. Fredis iesaucās, kolīdz tas bija beidzis: — Pulkvedis ir tas vīrs, viņš tas ir! Sis plāns piederēja manam tēvam!

Tagad visu acis pievērsās zēnam. Viņu apbēra jautājumiem, bet Drolls enerģiski tos noraidīja.

Viņš teica: — Tagad diezgan, mani kungi! Vēlāk jūs dzirdēsiet, kā tās lietas stāv. Tagad galvenā lieta ir tā, ka es un Fredis esam un paliekam Vecās Ugunsrokas rīcībā.

—   Es arī! — paskaidroja vecais misūrietis jautrā tonī. — Mēs atrodamies daudzu noslēpumu vidū. Man būtu zili brīnumi, ja mēs tos atrisinātu. Jūs taču visi dosieties līdzi, biedri?

—   Jā, jā, protams, jā! — atskanēja no rafteru rindām.

—   Labi, — noteica Vecā Ugunsroka. — Rīt agri mēs dosimies ceļā. Pulkveža pēdas dzīt mums vairs nav vajadzīgs. Mēs zinām vietu, kur viņu atrast. Mēs viņu vajāsim cauri mežiem un prērijām, pāri kalniem un lejām. Ja tas būs vajadzīgs, tad pat augšā līdz Sudrabezeram. Mums nākotnē nebūs jāgarlaikojas. Mani kungi, kļūsim krietni biedri!

PIEKTĀ NODAĻA INDIĀŅA MEISTARDARBS

Viļņotā prērija gulēja pusdienas saules spožumā. Nepārredzamas biezu zāli apaugušu pakalnu grēdas sekoja cita citai. Prēriju zāles stiebriņi kustējās liegajā vējiņā. Plašā ainava atgādināja kāda teiksmota smaragdzaļa ezera pēkšņi stingušos viļņus. Garumā, augstumā un izskatā tie bija gluži vienādi. Ejot no vienas viļņu ielejas otrā, tās viegli varēja samainīt. Visapkārt tikai pakalns aiz pakalna līdz pat apvāršņa malai. Kas nesekoja kompasam vai saulei, tam vajadzēja nomaldīties. Gluži tāpat kā nejūrniekam mazā laiviņā jūras tālēs.

Likās, ka šinī zaļajā tuksnesī nav nevienas dzīvas radības. Vienīgi augstu padebešos riņķoja divi melni vistu vanagi, gandrīz nekustinādami spārnus. Vai tiešām tie bija še vienīgās dzīvās būtnes? Nē, jo pašlaik bija dzirdama zirga spēcīgā sprauslošana. Kādas viļņu grēdas augstienē parādījās jātnieks. Tas bija sevišķi dīvaini tērpies.

Vīrs bija vidēja auguma. Ne pārāk liels, ne pārāk mazs, ne tievs, ne arī resns. Viņš likās esam spēcīgs. Tas valkāja garas bikses, vesti un īsu kamzoli. Sie apģērba gabali bija pagatavoti no ūdensdrošas gumijas drānas. Galvā — korķa cepure ar plīvuru pakausī. Tādas nēsā angļu virsnieki Indijā un citās karstajās zemēs. Kājās bija indiāņu mokasīni.

Vīra izturēšanās nepārprotami liecināja, ka tas ir rūdīts jātnieks. Viņa seja — jā, šī seja bija ērmoti īpatnēja. Tās izteiksme bija noteikti glupa. Uzkrītošs bija vīra deguns. Tam bija divas gluži dažādas puses. Kreisajā tas bija balts un ar vieglu ērgļa loku. Sejas labajā pusē šis īpatnējais ožamais bija resns, it kā pietūcis. Tā krāsa nebija ne sarkana, ne zaļa, ne zila. Viņa kakla bārda bija reta un gara. Bārdas mati pārsniedza zodu. Augstās, platstūrainās apkakles zilganais spodrums liecināja, ka jātnieks valkā gumijotu veļu.

Pie seglu kāpšļu siksnām abās pusēs bija piesprādzētas divas šautenes. To resgaļi atbalstījās uz kurpjveidīgiein kāpšļiem. Šķērsām pāri segliem gulēja gara skārda caurule, kuras nozīme bija grūti nosakāma. Vīram uz muguras bija vidēja lieluma ādas soma. Pie tās karājās daži skārda trauki un savādi veidotas dzelzs stieples. Platā ādas josta atgādināja naudas zutni. Jostas priekšā rēgojās nažu rokturi un revolveru spali. Aiz muguras pie jostas karājās divas somiņas. Tur laikam glabājās patronas.

Vīra zirgs likās būt vienkāršs lopiņš. Rietumu grūtībām piemērots. Nekā sevišķi ievērojama viņam nebija. Vienīgi seglu sega reiz bija maksājusi daudz naudas.

Jātnieks, likās, bija atzinis, ka viņa zirgam ir vairāk prēriju izpratnes nekā viņam pašam. Nevarēja redzēt, ka viņš dotu tam virzienu. Vīrs ļāva zirgam iet, kurp tam tīk. Tas soļoja pa dažām ielejām, rāpās pakalnos un gāja apdomīgi otrā pusē zemē. Tad labprātīgi iesāka rikšot un atkal palēnināja savus soļus. Vārdu sakot, glupā izskata vīram korķa cepurē, cik varēja redzēt, nebija nekāda noteikta ceļamērķa. Viņam laikam bija daudz laika un vaļas.

Pēkšņi zirgs apstājās. Tas pacēla ausis. Svešinieks viegli sarāvās, jo viņa priekšā atskanēja asa, pavēloša balss:

—   Stāt, — nevienu soli uz priekšu jeb es šaušu! Kas jūs esat?

Jātnieks paraudzījās uz priekšu, pa labi, pa kreisi un atpakaļ. Neviens cilvēks nebija redzams. Viņš nepakustināja neviena sejas panta, bet atvēra garās skārda caurules vāciņu. No tās viņš izņēma milzīgu tālskati. Izvilka visus posmus — apmēram piecu pēdu garumā. Tad pacēla to pret debesīm. Vēroja tās kādu brīdi gluži nopietni un uzmanīgi. Tagad balss iesmejoties atskanēja otrreiz:

—   Ievelciet savu zvaigžņu pētāmo! Es nesēžu vis uz mēness, bet tepat lejā pie vecās zemes mātes krūts. Tagad atbildiet: no kurienes jūs nākat?

Jātnieks, paklausot pavēlei, sabāza tālskati kopā. Novietoja to atpakaļ skārda caurulē. Tad lēni un rūpīgi aizdarīja. Viņš rādīja ar roku sev aizmugurē un atbildēja: — No turienes!

—  To es redzu, mans vecais zēn! Un kurp jūs gribat doties?

—   Uz turieni! — teica jātnieks, rādot ar roku uz priekšu.

—   Jūs patiešām esat lielisks puisis! — smējās arvien vēl neredzamais jautātājs. — Bet, tā kā jūs nu reiz atrodaties šinī Dieva svētītā prērijā, tad es ceru, ka tās paražas jums nebūs svešas. Se klejo apkārt tik daudz šaubīgu salašņu, ka katrs godīgs vīrs ir spiests ikvienu sastapšanos skatīt no aizdomīgās puses. Ja jums labpatiktos to darīt, tad varat, Dieva vārdā, jāt atpakaļ. Bet, ja jūs, cik var noprast, gribat tikt uz priekšu, tad jums jāatbild mūsu jautājumi skaidri, gaiši un patiesi. Tātad vēlreiz: no kurienes jūs nākat?

No Kāsipūlas pils, — jautātais atbildēja. Tā atbildētu skolas zēns, kas baidās sava skolotāja barguma.

—   Es to nepazīstu. Kur var atrast šo vietu?

—   Skotijas zemes karte, — jātnieks paskaidroja. Viņa seja izskatījās varbūt vēl muļķīgāka nekā pirmīt.

—   Dievs lai svētī jūsu saprātu, ser! Kāda man daļa gar Skotiju! Un uz kurieni jūs jājat? — «Uz Kaikutu.»

—   Arī nezinu. Kur atrodas šī jaukā vieta? — «Austrumindijā.» — Nu es sāku saprast! Jūs gribat šinī saulainajā pēcpusdienā no Skotijas caur Savienotajām Valstīm aizjāt uz Austrumindiju? — «Vienā dienā gluži ne.» — Tā! Nu tik viegli tas jums arī neizdotos. Jūs droši vien esat anglis? — «Jā.» — Jūsu nodarbošanās? — «Esmu lords.»

—    Deviņi pērkoni! Angļu lords ar apaļu cepuru kārbu galvā! Jūs esat pamatīgākas apskates cienīgs. Nāc, tēvoc, ceru, ka šis vīrs nekodīs. Es labprāt vēlētos viņa vārdiem ticēt. Vai nu tas ir mazliet ķerts jeb patiešām ir angļu lords ar pieciem hektolitriem splīna.

Tagad uz tuvākā pakalna parādījās divi stāvi. Viens garš, otrs ļoti mazs. Abi bija tur gulējuši zālē. Tie bija pilnīgi vienādi ģērbušies. Vienīgi ādā, kā īsti Rietumu vīri. Pat viņu platmalainās cepures bija ādas. Garais stāvēja uz pakalna stīvs kā stabs. Mazais bija kuprītis ar ērgļa degunu. Tā mugura bija asa kā nazis. Viņu ieroči bija vecas, ļoti garas šautenes. Mazais kupris bija atbalstījis savējo pret zemi. Tomēr tās gals vēl rēgojās dažas collas virs viņa cepures. Viņš, likās, bija runātājs par abiem. Kamēr garais nebija teicis ne vārda, viņš turpināja: — Palieciet vēl stāvam, citādi mēs šausim. Mēs vēl neesam galā.

—   Vai derēsim? — jautāja augšup anglis.

—   Ko? — «Desmit vai piecdesmit, vai simt dolāru? Gluži kā jums tīk.» — Uz ko? — «Ka es jūs ātrāk nošaušu nekā jūs mani.» — Tad jūs zaudētu! — «Jūs domājat? Labi, liksim tātad simt dolārus!»

Viņš tvēra atpakaļ pēc vienas patronu somiņas. Vilka to uz priekšu. Atvēris izņēma dažas banknotes. Abi augšāstāvētāji izbrīnā saskatījās. — Kungs, — sauca mazais, — man šķiet, jūs nēsājat apkārt pa prēriju pilnu somu ar naudas zīmēm! — «Vai es varētu derēt, ja man nebūtu naudas klāt? Tātad simt dolārus, jūs sakāt. Jeb vēlaties likt vairāk?» — Mums nav naudas. — «Tam nav nozīmes. Es jums pagaidām aizdošu. Atdot varēsiet vēlāk.»

Viņš to sacīja visā nopietnībā. Garais izbrīnā ievilka elpu. Kuprītis, gandrīz izbijies, izsaucās: — Mums aizdosiet — kamēr varēsim atmaksat? Jūs tatad esat drošs par uzvaru.

—   Ļoti!

—   Bet, kungs, lai jūs vinnētu, jums janošauj mūs, pirms mēs nošaujam jūs. Miruši mēs taču nevaram jums samaksāt.

—  Vienalga! Es tomēr būtu uzvarējis. Man ir tik daudz naudas, ka man jūsējā nav vajadzīga.

—   Tēvoc, — mazais, kratīdams galvu, sacīja garajam,

—  tādu puisi līdz šim vēl neesmu ne redzējis, ne dzirdējis. Mums jādodas lejā to tuvāk apskatīt.

Viņš nāca ātriem soļiem lejā. Garais sekoja stīvs un taisns, it kā būtu norijis slotaskātu. Nonācis ielejā, kuprainais teica: — Bāziet savu naudu atpakaļ. No derībām nekas neiznāks. Dodu jums padomu: nerādiet nevienam naudas somu. Jums vajadzēs to nožēlot jeb samaksāt ar dzīvību. Tiešām nezinu, ko par jums domāt. Ko lai ar jums iesāku? Liekas, jums galvā nav viss kārtībā. Pārbaudīsim jūsu garaspējas. Nāciet līdzi! Tikai dažus soļus.

Viņš izstiepa roku, lai -saņemtu angļa zirgu pie pavadas. Te tā rokās iemirdzējās divi revolveri. Anglis sauca īsi un stingri: — Rokas nost jeb es šaušu!

Mazais izbijies atrāvās atpakaļ. Viņš gribēja pacelt šauteni.

—   Stāviet mierā! Ne kustības, citādi es nospiedīšu. — Angļa izskats un seja bija piepeši neparasti pārvērtusies. Tie nebija vairs agrākie stulbie vaibsti. Acīs atmirdzēja inteliģence un tāda enerģija, kā abi pārējie kļuva mēmi.

—   Vai jūs tiešām domājat, ka esmu traks? — viņš turpināja. — Vai tiešām turat mani par cilvēku, kura priekšā jūs varat ālēties, it kā prērija būtu tikai jūsu īpašums? Tad jūs maldāties. Līdz šim jautājāt jūs, es atbildēju. Tagad es gribu zināt, ar ko man darīšana. Kā jūs sauc? Kas jūs esat?

Sie jautājumi bija veltīti mazajam. Viņš ieskatījās svešinieka asi pētošajās acīs, kas atstāja pavisam savdabīgu iespaidu. Kuprītis atbildēja pusē noskaities, pusē apjucis:

—   Jūs še esat svešs. Tāpēc jūs to nezināt. Mūs pazīst, sākot no Misisipi līdz pat Frisko (Sanfrancisko) kā godīgus medniekus un slazdu licējus. Mēs pašreiz atrodamies ceļā uz kalniem. Meklējam kādu bebru mednieku sabiedrību, lai pievienotos. — «Labi! Jūsu vārdi?»

—   Mūsu īstie vārdi jums būtu gluži lieki. Mani sauc par Kupraino Billiju, jo esmu diemžēl kupris. Tomēr no sirdēstiem tālab mirt nedomāju. Sis te, mans biedrs, pazīstams ar vārdu tēvocis Lāstuks. [3] viņš skrien apkārt pa pasauli tik stīvs, it kā būtu norijis bises lādējamo. Tā, tagad jūs zināt, kas mēs esam. Nu varat arī par sevi visu pateikt, bez kādiem mujķīgiem jokiem.

Anglis aplūkoja abus ar caururbjošu skatienu, it kā gribētu dziļi ieskatīties viņu sirdīs. Tad viņa seja pieņēma draudzīgu izteiksmi. Izvilka no kabatas portfeļa kādu papīru'. Atvīstījis viņš to pasniedza, teikdams: — Neesmu jokojis. Turu jūs par krietniem un godīgiem cilvēkiem. Tāpēc es jums rādu savu pasi.

Abi skatījās un lasīja. Tad garais iepleta acis un muti, cik vien tas bija iespējams. Mazais teica šoreiz ļoti laipnā balsī: — Tiešām lords, lords Kāslpūls! Bet, milord, ko jūs gribat prērijā? Jums dzīvē taču ir …

—   Nieki! — pārtrauca viņu lords. — Ko es gribu? Iepazīties ar prēriju un klinšu kalnāju. Tad uz Frisko. Pazīstu visu pasauli, izņemot Savienotās Valstis. Nāciet tagad pie saviem zirgiem. Domāju, jums taču tādi ir. Neesmu gan tos vēl redzējis.

—   Protams, ka mums tie ir. Viņi stāv aiz tā pakalna, kur apstājāmies atpūsties.

—   Tad sekojiet man turp!

Pēc balss skaņas viņš tagad bija tas, kas viņiem deva priekšrakstus. Viņš nokāpa no zirga. Devās tālāk pa ieleju viņiem pa priekšu. Aiz pakalna ganījās divi zirgi.— Tādus vienkāršā tauta mēdz saukt par kleperiem, kazubukiem vai pat par kraķiem. Viņa zirgs bija sekojis kā suns. Abi zirgi gribēja šim tuvoties. Tas dusmīgi iesprauslojās. Spēra pret viņiem, lai tos aizdzītu nost.

—   Indīgs krupis, — teica Kuprainais Billijs. — Liekas neviesmīlīgs.

—   O nē, — atbildēja lords. — Viņš tikai zina, ka vēl neesmu jums tuvs draugs. Grib tātad arī jūsu zirgiem pagaidām palikt svešs.

—   Vai viņš būtu tiešām tik gudrs? Pēc tāda viņš nemaz neizskatās. Liekas izbijis ormaņa zirgs. — «Oho! Tas ir tīrasinīgs kurdu ērzelis, huzāns, ar jūsu laipnu atļauju.» — Tā! Kur tad atrodas šī zeme? — «Starp Persiju un Turciju. Esmu to pats tur pircis un pārvedis savās mājās.»

Viņš teica to pilnīgi vienaldzīgi. Likās, ka pārvest zirgu no Kurdistānas Anglijā un no turienes uz Savienotajām Valstīm būtu tikpat viegli kā kanāriju putniņu no Harca kalnāja uz Tīringijas mežāju. Abi mednieki slepus saskatījās. Bet viņš omulīgi nosēdās zālē, kur viņi pirmīt bija sēdējuši. Tur gulēja iesākts vakar cepts brieža stilbs. Lords izvilka nazi, nogrieza krietnu gabalu un sāka ēst.— It kā gaļa piederētu ne abiem medniekiem, bet viņam.

—  Tā ir pareizi! — teica Kuprainais. — Prērijā jebkādas ceremonijas ir liekas.

—   Tās arī atmetu, — atbildēja anglis. — Vakar jūs šāvāt gaļu sev un man. Rīt šaušu es jums un sev.

—   Tā? Vai jūs, milord, esat pārliecināts, ka rīt mēs vēl būsim kopā?

—   Rīt un vēl daudz ilgāk. Derēsim? Lieku desmit dolārus un arī vairāk, ja jūs vēlaties.

Viņš tvēra pēc naudas somas.

—   Atstājiet savu naudu, kur tā atrodas, — atbildēja kuprītis. — Mēs nederēsim!

—   Tad apsēdieties te pie manis! Es jums visu paskaidrošu.

Viņi nolaidās tam pretī zemē. Viņš tos aplūkoja vēlreiz asi un pētoši. Tad sacīja:

—   Braucu pa Arkanzasu uz augšu un izkāpu Mulvanā. Gribēju tur salīgt ceļvedi — vienu vai divus. Tomēr neatradu neviena, kas man patiktu. Pilnīgi mēsli tie zeļļi. Aizjāju tālab projām, jo sacīju sev, ka īstus prēriju ļaudis atradīšu tikai prērijā. Sastapu tagad jūs. Jūs man patīkat. Vai nāksiet pāri uz Frisko?

—   To jūs sakāt tā, it kā tas būtu vienas dienas jājiens.

—   Tas ir jājiens. Vai tas ilgst vienu dienu, vai gadu, tas ir pilnīgi vienaldzīgi. — «Hm, jā. Bet vai jums ir mazākā nojauta par to, kas viss ceļā var notikt?» — Ceru to pieredzēt. — «Nevēlieties sev par daudz. Bez tam mēs nevaram līdzi jāt. Mēs neesam tik bagāti, kāds, liekas, esat jūs. Dzīvojam no medībām un nevaram doties mēnešiem ilgā ekskursijā uz Frisko.» — Es jūs atalgošu! — «Tā? Tādā gadījumā varētu par to lietu runāt.» — Vai protat šaut? — Tas bija gandrīz līdzcietīgs skatiens, ko kupris uzmeta lordam. «Prēriju mednieks — un šaut! Tas vēl ļaunāk, kā kad jums jautātu, vai lācis var rīt. Abas lietas ir pašas par sevi tik saprotamas kā mans kupris.»

—   Gribētu tomēr redzēt pierādījumu. Vai varat dabūt lejā tos abus vistu vanagus?

Billijs acīm mēroja augstumu, kurā riņķoja putni. Tad teica: — Kāpēc gan ne? Jūs, protams, ar savām abām svētdienas šautenēm to neizdarītu. — Viņš rādīja uz lorda zirgu. Ieroči vēl karājās pie kāpšļa siksnām. Šautenes bija nospodrinātas, ka likās būt gluži jaunas. Tas Rietumu vīram iedveš riebumu.

—   Tad šaujiet! — pavēlēja lords. Pēdējo kuprīša piezīmi viņš neievēroja.

Tas piecēlās, pielika šauteni pie vaiga, īsi notēmēja un nospieda. Varēja redzēt, ka viens no vanagiem saņēma lodes triecienu. Tas lidojot sita spārniem. Mēģināja noturēties. Velti. Viņam bija jākrīt zemē. Sākumā lēni, tad arvien ātrāk. Beidzot viņš pievilka spārnus. Kā smags akmens vanags nokrita zemē.

—   Nu, milord, ko jūs par to sakāt? — jautāja strēlnieks.

—   Nebija slikti, — skanēja auksta atbilde.

—   Ko? Tik vien? Apsveriet šo augstumu. Lode taču ķēra putnu vārīgā vietā. Tas jau gaisā bija beigts. Katrs pazinējs to sauktu par meistaršāvienu.

—   Labi, tagad otro! — pamāja lords garajam medniekam, neievērojot mazā iebildumus.

Tēvocis Lāstuks stīvi piecēlās. Atbalstījās ar kreiso uz savas garās bises. Pacēla labo roku kā orators. Vērsa acis pret debesīm un izteiksmīgi teica: — Vanags vēl klejo debesu sfērās — aizās un kalnos tas veras — sapņo par kritušu maitu — bet tagad beigšu tā gaitu!

To rīmējot, viņa izturēšanās bija tik stīva un stūraina kā ampelmanim. Viņš līdz šim nebija runājis ne vārda. Jo lielāku iespaidu vajadzēja atstāt šiem krāšņajiem pantiem. Tā viņš domāja. Tāpēc arī nolaida pacelto roku. Pagriezās pret lordu. Skatījās uz to lepnās gaidās. Anglis jau sen bija pieņēmis agrāko, muļķīgo sejas izteiksmi. Tagad tanī kas raustījās, it kā smiekli cīnītos ar asarām.

—   Vai jūs dzirdējāt, milord? — jautāja Billijs. — Jā, tēvocis Lāstuks ir jauks zēns. Viņš bija aktieris. Vēl tagad ir dzejnieks. Runā visai maz. Bet, ja viņš reiz atdara muti, tad runā eņģeļu mēlēm, vienkārši sakot — dzejā.

—   Labi! — piekrita lords. — Vai viņš runā pantos vai stostās, tā ir viņa, ne mana darīšana. Bet vai viņš prot šaut?

Garais dzejnieks savieba muti līdz pat labajai ausij. Atmeta tālu projām roku. Tam vajadzēja izrādīt nicināsanu. Tad viņš pacēla savu bisi, bet nolika atkal pie zemes. Tas bija palaidis garām īsto brīdi. Kamēr tēvocis Lāstuks bija nodevies dzejnieciskai iedvesmai, vanaga mātīte bija nolēmusi laisties projām. Tā bija nobijusies par tēviņa nāvi. Putns drīz vien bija tālu.

—   Neiespējami tagad to trāpīt, — Billijs teica. — Ko tu domā, tēvoc?

Pēdējais pacēla abas rokas pret debesīm tajā virzienā, kur riņķoja vanaga mātīte. Tad viņš deklamēja tādā balsī, it kā gribētu uzmodināt miroņus: «Platie spārni droši viņu nes — tālu paliek lejas, pakalnes — vanags izbēdzis un nav vairs notverams — manas drošās bises lodēm nesniedzams — jālido pa gaisu pakaļ tam — kas grib redzēt viņu zemē nokrītam!»

—   Nieki! — iesaucās lords. — Vai tiešām domājat, ka to vairs nevar trāpīt?

—   Jā, ser, — atbildēja Kuprainais Billijs. — Neviens rietumnieks to vairs nevar dabūt zemē!

—   Tā?

So vienīgo vārdiņu sakot, pār lorda seju parskrēja zibensātrs, gaišs smaids. Viņš piesteidzās zirgam. Paņēma šauteni no siksnām. Atvilka drošinājuma atsperi. Pielika pie vaiga, mērķēja, nospieda. Visu to — vienā mirklī. Ļāva ierocim slīdēt lejup. Apsēdās. Tvēra pēc brieža stilba, lai nogrieztu vēl vienu krietnu kumosu. Tad sacīja:

—   Nu, vai to varēja trāpīt vai ne?

Abu prēriju mednieku sejās atspoguļojās pārsteigums, jā, pat apbrīns. Putns bija lodes ķerts. Pie tam labi ķerts. Tas ar pieaugošu ātrumu krita zemē.

—   Brīnišķīgi! — izsaucās Billijs lieliskā sajūsmā. — Milord, ja tas nav nejaušs gadījums …

Billijs aprāva teikumu. Viņš pagriezās pret angli. Redzēja to mierīgi sēdot uz zemes un ēdot. Lorda mugura bija uzgriezta tai pusei, uz kurieni bija raidīts šāviens. Tas taču bija gandrīz neticami.

—   Bet, milord, — Kuprainais turpināja, — apgriezieties taču. Jūs esat vanagu ne tikai trāpījis, bet uz vietas nošāvis.

—   To es zinu, — atbildēja anglis nepakustēdamies. Viņš pašlaik bāza mutē gabalu gaļas.

—   Bet jūs taču to nemaz neredzējāt!

—   Nav nemaz vajadzīgs. Es tomēr zinu. Mana lode nekad neiet garām.

—       Tad jūs esat īsts vīrs. Kas attiecas uz šaušanu, tad jūs katrā laikā varat mierīgi sacensties ar mūsu slavenākajiem rietumniekiem. Ar Vinetū, ar Veco Ugunsroku un Draudošo Roku! Vai ne, tēvoc?

Lieliskais tēvocis Lāstuks atkal nostājās pozā. Abām rokām taisīja varenus žestus: — Vanags tomēr trāpīts — sasodīts, nolāpīts, — gods man secen gāja …

—   Lāstuks dzejot stāja! — anglis viņu pārtrauca.

—   Kālab šie panti un klaigāšana. Gribēju tikai zināt, kādi šāvēji jūs esat. Tagad atkal apsēdieties. Turpināsim mūsu sarunu. Tātad nospriests: jūs nāksiet līdzi, un es samaksāšu ceļu. Ar mieru?

Prēriju mednieki saskatījās. Pamāja viens otram un atbildēja ar kopīgu un piekrītošu: — Jā!

—   Labi! Un cik jūs prasāt?

—  Jā, milord, šāds jautājums man ļoti neērts. Mēs vēl nekad neesam atradušies kāda vīra kalpībā. Esam skauti (ceļveži, teku meklētāji), tātad par algu vienkārši kā tādu būtu grūti runāt.

—   Viss kārtībā! Jums ir pašlepnums. Tas man patīk. Varam runāt tikai par honorāru. Ja būšu ar jums mierā, tad honorāram pievienošu īpašu prēmiju — gratifikāciju. Esmu ieradies šinī zemē, lai meklētu piedzīvojumus un iepazītos ar slaveniem medniekiem. Piedāvāju jums šādu priekšlikumu: par katru piedzīvojumu es jums maksāšu piecdesmit dolāru.

—   Ser, — smējās Kuprainais Billijs, — tad mēs drīz būsim bagāti ļaudis. Piedzīvojumu še netrūks. Piedzīvot mēs viņus piedzīvosim, par to nav ko šaubīties. Bet, vai mēs tos pārdzīvosim, te ir tas āķis. Par mums abiem nav vērts runāt. Bet svešiniekam būtu jāizvairās no tādiem piedzīvojumiem. Nevis tie jāmeklē.

—   Es gribu tos meklēt! Sapratāt? Gribu arī satikt slavenus medniekus. Jūs pirmīt nosaucāt trīs vārdus. Esmu par tiem jau daudz dzirdējis. Par sastapšanos ar viņiem es par katru vīru došu jums simt dolārus. — «Pie visiem jodiem! Vai tad jums ir klāt tik daudz naudas, milord?»

—   Man klāt ir tik daudz, cik vajadzīgs ceļam. Naudu jūs saņemsiet Frisko pie mana baņķiera. Vai esat tā ar mieru? — «Jā, labprāt! Se jums mūsu rokas, norunāts!»

Abi sniedza viņam roku. Tad anglis pavilka otro somu uz priekšu. Atdarīja to un izvilka kādu grāmatu.

—   Tā ir piezīmju klade, kurā visu atzīmēju, — viņš paskaidroja. — Te atvēršu jums katram īpašu kontu. Tā sākumā būs jūsu galvas un vārdi!

—   Galvas? — kupris izbrīnā jautāja.

—   Jā, galvas! Palieciet tā mierīgi sēžam kā pašreiz! —• Viņš atvēra grāmatu un paņēma rokā zīmuli. Viņi redzēja, ka tas tos uzlūkoja, te vienu, te otru. Skatījās uz papīru un kustināja zīmuli. Pēc nedaudzām minūtēm viņš rādīja tiem, ko bija uzzīmējis. Mednieki pazina savas ļoti līdzīgi izdevušās galvas. Zem tām stāvēja viņu vārdi.

—   Se ierakstīšu pēc kārtas visu, kas jums pienāksies,— lords viņiem paskaidroja. — Ja ar mani notiktu nelaime, tad jūs aiznesiet šo grāmatu uz Frisko pie mana baņķiera. Viņa vārdu es uzrakstu še. Tad viņš nekavējoties un neaizbildinoties izmaksās visu, kas jums pienāksies.

—   Tā jau ir lieliska lieta, milord, — sprieda Kuprainais Billijs. — Mēs tomēr nevēlētos, ka … deviņi pērkoni! Tēvoc, paskaties uz mūsu zirgiem! Viņi kustina ausis un pleš nāsis. Viļņotā prērija ir nedroša. Ja uzkāpj pakalnā — tevi var redzēt. Ja paliek lejā, tad nevar pamanīt ienaidnieka tuvošanos. Gribu uzkāpt augšā.

—   Es iešu līdzi, — noteica lords.

—   Palieciet labāk lejā, ser! Jūs varētu lietu sabojāt.

—   Blēņas! Es nekad neko nesabojāju.

Abi kāpa no ielejas uz pakalna virsotni. Kad tā gandrīz bija sasniegta, viņi pieplaka pie zemes un uzlīda pavisam augšā. Zāle slēpa viņu stāvus. Galvas tie pacēla vienīgi tik daudz, cik bija nepieciešams, lai novērotu.

—   Hm! Kā iesācējs jūs nemaz neesat tik slikts, — kuprainais slavēja. — Es pats to gandrīz nevarētu labāk izdarīt. Bet vai jūs redzat vīru uz nākošās pakalnu grēdas, taisni mums pretim?

—   Jā! Man šķiet — indiānis.

—   Jā, tas ir sarkanādis. Ja man būtu — ak, ser, noskrieniet lejā un atnesiet savu tālskati, lai varētu pazīt šī vīra seju.

Lords paklausīja.

Indiānis bija paslēpies tuvākā pakalna zālē. Tas uzmanīgi raudzījās uz austrumiem. Bet tur nekas nebija saskatāms. Vairākreiz viņš pacēlās līdz pusei, lai palielinātu savu redzes loku. Bet aizvien viņš ātri atkrita atpakaļ zālē. Ja indiānis ko gaidīja, tad tas varēja būt vienīgi ienaidnieks.

Drīz lords bija klāt ar tālskati. Viņš to izvilka vajadzīgajā garumā un pasniedza Kuprainajam. Kad pēdējais notvēra indiāni stikla redzes lokā, tas uz vienu mirkli pagrieza seju atpakaļ. Tūdaļ Billijs nolika tālskati, uzlēca visā augumā, tā ka indiānis viņu varēja pilnīgi redzēt. Pielika rokas pie mutes un sauca skaļā balsī: — Denaka šeha, Menaka šeha! Mans brālis lai nāk pie sava baltā drauga!

Indiānis ātri apgriezās. Viņš pazina saucēja kupraino stāvu. Acumirklī devās no pakalna lejā, pazūdot zemesviļņu ielejā.

—   Tagad, milord, jums drīz vien vajadzēs iemaksāt pirmos piecdesmit dolārus. — Kuprainais Billijs, atkal pie zemes pieplakdams, teica lordam.

—   Vai būs piedzīvojums?

—   Ļoti ticams, jo virsaitis meklēja ienaidniekus.

—  Vai viņš ir virsaitis?

—   Jā, krietns vīrs, osagu virsaitis. Tēvocis un es smēķējām ar viņu miera un brālības pīpi. Tātad mūsu pienākums ir viņam palīdzēt. — «Labi! Tad es vēlētos, lai viņš negaidītu vienu, bet iespējami daudz ienaidnieku!» — Nepiesauciet nelabo vārdā! Tādas vēlēšanās ir bīstamas, jo tās mēdz pārāk viegli piepildīties. Iesim lejā. Tēvocis priecāsies, lai gan arī brīnīsies, ka virsaitis atrodas šinī apgabalā. — «Kā jūs nosaucāt sarkano?» — Osagu valodā Menaka šeha. Tas būtu Labā Saule jeb Lielā Saule. Viņš ir ļoti drošsirdīgs un pieredzējis kareivis. Neskatoties uz to, ka osagi pieder pie vēl pilnīgi mežonīgo siu cilts, Lielā Saule nav sevišķs bālģīmju ienaidnieks.

Nonākuši ielejā, viņi atrada tēvoci Lāstuku atkal pilnīgi stīvā, teatrālā pozā. Viņš bija visu dzirdējis un tālab pieņēmis šādu stāvokli, lai iespējami svinīgi apsveiktu savu sarkano draugu. Pēc īsa brīža zirgi sāka sprauslot. Tūliņ arī parādījās indiānis. Tas bija vīrs labākajos gados. Viņa tērps bija parastais indiāņu, ādas. Dažās vietās tas bija ieplēsts. Citās — notraipīts svaigām asinīm. Ieroču viņam nebija nemaz. Uz katra vaiga bija saules tetovējums. Ada abu roku locītavās bija jēla. Likās, ka viņš būtu bijis saistīts un tad sarāvis saites. Katrā ziņā viņš bēga un viņu vajāja.

Neraugoties uz briesmām, kas draudēja indiānim un varēja viņam sekot pa pēdām, tas tuvojās ļoti lēni. Nepiegriežot sākumā ne mazāko vērību anglim, viņš sniedza abiem medniekiem labo roku. Tad viņš mierīgi un ļoti tekošā angļu valodā teica: — Es tūliņ pazinu sava brāļa un drauga balsi un stāvu. Priecājos jūs apsveikt.

—   Mēs tāpat priecājamies. To tu vari mums ticēt, — atbildēja kuprainais Billijs.

Garais tēvocis turēja savas rokas izstieptas pāri indiāņa galvai. Likās, ka viņš to gribētu svētīt. Tad izsaucās:

—  Esi sveicināts šeit lejā — tūkstoškārt un tūkstošreiz — lielais virsaiti! — Dievu griba atvedusi tevi šeit. — Sēsties savu draugu vidū — baudi visā steigā nu — brieža gaļas kumosu! — Viņš norādīja zālē uz lorda pamesto kaulu. No gaļas tur bija atlikušas tikai dažas cīpsliņas, kas pat nazim nebija padevušās.

—   Liecies mierā, tēvoc! — pavēloši sacīja Billijs. — Tagad patiešām nav īstais laiks tavām dzejām. Vai tad tu neredzi, kādā stāvoklī virsaitis atrodas?

—   Savaņģots, bet izbēdzis — šurp tas soļus virzījis — mīļus draugus sasniedzis, — turpināja deklamēt norādītais.

Kuprainais nogriezās no viņa, norādīja uz lordu un teica osagam: — Sis bālģīmis ir meistars šaušanā. Viņš ir jauns mūsu draugs. Es ieteicu viņu tev un tavai ciltij.

Tagad sarkanais deva roku arī anglim un sacīja:

—   Esmu katra krietna un godīga baltā draugs. Zagļus, slepkavas un līķu aplaupītājus lai ķer tomahauks!

—   Vai tu esi sastapis tik neģēlīgus cilvēkus? — kuprainais jautāja.

—   Jā. Lai mani brāļi tur savus ieročus gatavībā. Tie, kas dzenas man pakaļ, var jau nākošā brīdī būt še, lai gan es tos neredzēju. Viņi sēž zirgos, bet man bija jāiet kājām. Labās Saules kājas ir tik vieglas un izturīgas kā briedim, ko neviens zirgs nepanāk. Esmu daudz lokus un riņķus metis, arī ačgārni gājis. Viņi tīko pēc manas dzīvības. — «Vai viņu daudz?» — Viņu ir ļoti, ļoti daudz. Vairāki simti to slikto cilvēku, ko bālģīmji sauc par trampiem. — «Trampi? Kā tie te gadījušies? Ko viņi meklē šinī klusajā nomalē? Kur tie atrodas?»

—   Tanī meža daļā, ko dēvē par Osagunuku. Mēs viņu saucam par slepkavības mežmalu. Mūsu slavenākais virsaitis ar saviem drošsirdīgajiem karotājiem krita tur nodevības dēļ. Reizi gadā, kad pilnais mēness atspīd trīspadsmito reizi, daži mūsu cilts sūtītie uzmeklē šo vietu. Tad viņi pie kritušo varoņu kapiem dejo nāves deju. Tā arī šogad es atstāju ar divpadsmit karotājiem mūsu cilts ganību klajumus, lai dotos uz Osagunuku. Aizvakar mēs tur nonācām. Apmetāmies kapu tuvumā. Šodien sarīkojām svētkus. Uzstādīju divus sargposteņus. Baltajiem vīriem bija izdevies nepamanītiem pielavīties. Viņi droši vien bija redzējuši mūsu zirgu pakavu un mūsu kāju at-

stātās pēdas. Viņi uzbruka, mums dejojot. Uzbrukums nāca tik negaidīti, ka varējām pretoties tikai nedaudz mirk]u. To bija vairāki simti. Mēs nogalinājām dažus no viņiem. No mūsējiem krita astoņi vīri. Kopā ar dzīvi palikušajiem četriem karotājiem savaņģoja arī mani. Pateica, ka šovakar mūs spīdzināšot pie ugunskura, tad sadedzināšot. Viņi nometās pie kapiem un atšķīra mani no maniem karavīriem, lai es nesarunātos ar tiem. Mani piesēja pie koka. Pielika sargu. Siksna, ar ko mani saistīja, bija nestipra. Es to saraustīju. Gan tā dziji iegriezās manās miesās, tomēr es kļuvu svabads. Tad es izmantoju īsu sarga prombūtni, lai nepamanīts izbēgtu.

—   Un tavi četri biedri? — Billijs jautāja.

—  Viņi vēl ir tur. Vai tu domā, ka man pienāktos apskatīties pēc viņiem? Glābt tos es nespētu, bet pats ietu bojā. Es nolēmu steigties uz Batlera fermu. Tās īpašnieks ir mans draugs. Tur es gribēju meklēt palīdzību.

Kuprainis Billijs kratīja galvu un sacīja: — Gandrīz neiespējami! No Osagunukas līdz Batlera fermai ir krietns sešu stundu jājiens. Ar vājāku zirgu vēl ilgāk. Kā tad tu domā līdz vakaram, kad jāmirst taviem biedriem, būt atpakaļ?

—   Labās Saules kājas ir tikpat čaklas kā zirga, — virsaitis pašapzinīgi atbildēja. — Manas bēgšanas sekas būs nāvessoda atlikšana. Vispirms viņi pieliks visas pūles, lai mani atkal sagūstītu. Palīdzība tātad nāktu vēl īstā laikā.

—   Sis slēdziens var būt pareizs, bet var būt arī nepareizs. Labi, ka tu satiki mūs. Tagad tev vairs nevajag skriet uz Batlera fermu. Mēs iesim tev līdzi atbrīvot tavus biedrus.

—  Vai mans baltais brālis patiešām grib to darīt? —indiānis, priecīgi pārsteigts, jautāja.

—   Saprotams. Kā tad citādi? Osagi taču ir mūsu draugi. Turpretim trampi ir katra godīga vīra pretinieki.

—   Bet viņu ir tik daudz, tik ļoti daudz. Mums par visiem kopā ir tikai astoņas rokas un dūres.

—   Blēņas. Četras gudras galvas var iedrošināties piezagties trampu baram, lai atpestītu dažus gūstekņus. Ko tu uz to teiksi, vecais tēvoci?

Stīvais izpleta abas rokas, sajūsmā aizvēra acis un izsaucās: — Kur rast var blēžus baltos — ar prieku es turp šautos — bez bailēm, lieka vārda — glābt sarkanos no sārta.

—   Jauki. Un jūs, milord?

Anglis bija izvilcis savu piezīmju grāmatu, lai tur ierakstītu virsaiša vārdu. Tagad viņš to iebāza somā un atteica: — Protams, es jāšu līdzi. Tas būs piedzīvojums!

—   Bet ļoti bīstami, ser!

—   Jo labāk! Tad es maksāšu desmit dolārus vairak, tātad sešdesmit. Bet, ja mēs gribam jāt, tad mums vajadzīgs zirgs arī Labajai Saulei.

—   Hm, jā! — atbildēja kuprainais, pētoši noraugoties lordā. — Bet kur gan jūs to ņemsiet?

—   Protams, no viņa vajātājiem, kas droši vien atrodas viņam uz papēžiem.

—   Gluži pareizi, gluži pareizi! Jūs esat diezgan slīpēts puisis, ser. Es ticu, ka mēs sapratīsimies gluži labi. Vēlams būtu vēl, lai mūsu sarkanais draugs tiktu pie ieroča.

—   Es došu viņam vienu no savām šautenēm. Te būs. Pamācīšu, kā ar to apieties. Un tagad mēs nedrīkstam ilgāk kavēties. Mums jānovietojas tā, lai vajātāji, kad tie ieradīsies še, būtu ieslēgti no visām pusēm.

Izbrīnās izteiksme mazā sejā kļuva arvien dziļāka. Viņš pētošu skatienu mēroja angli no galvas līdz kājām un sacīja:

—   Jūs, ser, runājat gluži kā vecs, piedzīvojis mednieks! Kā jūs īsti domājat to veikt?

—   Ļoti vienkārši. Viens no mums paliek še uz pakalna, kur pirmīt mēs bijām abi. Viņš sagaida tos tēviņus uz mata tāpat, kā jūs saņēmāt mani. Pārējie trīs dodas puslokā uz trim tuvākiem pakalniem un ieņem tos. Ja šie nelieši nāk, tad viņi nokļūst starp četriem ieņemtajiem pakalniem un ir mūsu rokās. Augšā mēs esam aizsargāti un varam viņus pēc patikas nokniebt. Tie redzēs vienīgi mūsu šauteņu dūmus.

—   Milord, jūs runājat kā no grāmatas! Sakiet patiesību, vai patiešām esat pirmoreiz prērijā?

—   Jā gan. Bet esmu agrāk bijis citās vietās, kur bija jābūt ne mazāk uzmanīgam kā še. Par to jau mēs runājām.

—   Labi! Es redzu, ka mums ar jums nebūs daudz nepatikšanu. Tas mani apmierina. Atzīstos, ka gribēju izteikt gluži līdzīgu priekšlikumu. Vai tu piekriti, veco tēvoc?

Stīvais taisīja teatrālas kustības rokām un atbildēja: — Tik tiešām mēs tos ielenksim — un visus tad ar nošausim!

—   Labi, tad es palieku te. Kad viņi nāks, es tos uzrunāšu. — Milords dosies pa labi. Tu iesi pa kreisi. Virsaitis pārņems pretējo pakalnu. Tā mēs viņus dabūsim mūsu vidū. Vai mēs tos nonāvēsim vai ne, tas atkarīgs no viņu izturēšanās. Es runāšu ar tiem tik skali, ka jūs dzirdēsiet katru vārdu. Tad zināsiet, kas darāms. Ja es nošaušu vienu, tad tā ir droša zīme, ka jums jāšauj uz pārējiem. Izbēgt nedrīkst neviens. Paturiet prātā, ka viņi nogalinājuši astoņus osagus, kas viņiem nebija tuvojušies naidīgā nolūkā! Bet saudzējiet zirgus. Mums tie vajadzīgi. Un nu, uz priekšu, kungi! Esmu pārliecināts, ka mēs nedrīkstam vairs ilgāk vilcināties.

Viņš devās pa tuvāko viļņu kalnu augšup. Nolikās zālē taisni turpat, kur viņš ar angli pirmīt vēroja indiāni. Pārējie trīs_ pazuda viļņu lejas abās pusēs. Zirgi palika tur, kur stavēja visu laiku. Lords nebija aizmirsis paņemt līdzi savu tālskati.

Bija pagājis ne mazāk kā stundas ceturksnis. Nevienas cilvēciskas būtnes tuvošanās nebija novērojama. Pēkšņi no pakalna, uz kura atradās anglis, atskanēja skaļš sauciens: — Uzmanieties, viņi nāk!

—   Klusāk, — atbildēja Kuprainais, — ne tik stipri!

—   Blēņas! Viņi nevar to dzirdēt. Ir vēl kādu jūdzi no šejienes.

—   Kur?

—   Taisni uz rītiem. Redzēju caur talskati divus tēviņus. Tie stāvēja uz kāda pakalna virsotnes un skatījās uz šo pusi. Viņi vēroja, vai neparādīsies virsaitis. Zirgus tie būs atstājuši ielejā.

Pagāja atkal kāds brīdis. Tad kļuva sadzirdama zirgu pakavu klaboņa. Tā atskanēja arvien skaidrāk: vajātāji tuvojās. Zemesviļņu ielejā, kas pavērās kuprīša priekšā, parādījās divi labi apbruņoti jātnieki. Tie jāja blakus uz labiem zirgiem. Trampu acis neatlaidīgi vēroja virsaiša pēdas, kurām tie sekoja. Tūliņ pēc šiem parādījās vēl divi un tad vēl viens. Bija pavisam pieci vajātāji. Kad tie bija sasnieguši ielejas vidu un atradās starp mūsu četriem, viņiem neredzamiem vīriem, Billijs uzsauca: — Stāt, kungi! Nevienu soli tālāk jeb mana bise runās!

Jātnieki pārsteigti apstājās un raudzījās augšup. Viņi nesaskatīja Billiju, jo tas gulēja garā zālē. Tomēr viņi paklausīja pavēlei. Tas, kas atradās priekšgalā, atbildēja: — Velna milti! Kas tas ir par ceļa laupītāju? Parādieties un pasakiet, ar kādām tiesībām jūs stājaties mums ceļāl

—   Ar tiesībām, kas pieder katram medniekam, kad tas prērijā sastop svešiniekus.

—   Arī mēs esam mednieki. Ja jūs esat godīgs puisis, tad parādieties!

Pieci trampi turēja ieročus rokā. Viņi neizskatījās sevišķi miermīlīgi. Neraugoties uz to, mazais atsaucās:

—   Esmu krietns vīrs. Man nevajag slēpties. Te es esmu!

Viņš uzlēca kājās, tā ka trampi tagad to redzēja visā

augumā. Viņa acis asi un cieši vēroja tos.

—   Deviņi pērkoni! — viens iesaucās. — Ja es nemaldos, tad tas ir kuprainais Billijs!

—   Tā mani sauc. — «Tad tēvocis Lāstuks arī ir tuvumā. Sie divi ir nešķirami!» — Vai tad jūs mūs pazīstat? — «To es gribu ticēt. Man vēl no agrākajiem laikiem kaut kas jānokārto ar jums!» — Bet es jūs nepazīstu! — «Tas ir iespējams. Jūs redzējāt mani patālu. Zēni, šis tēviņš stāv mums ceļā! Esmu pārliecināts, ka viņš ar sarkanādi ir uz vienu roku. Dabūsim tūlīt viņu lejā!»

Viņš tēmēja uz mazo un nospieda. Billijs, it kā to būtu ķērusi lode, zibensātri nokrita zālē.

—   Pie joda, tas bija skaisti trāpīts, — iesaucās tramps.

—  Tagad atliek tikai tēvoci Lāstu …

Viņš nevarēja pabeigt teikumu. Billijs, izvairoties no lodes, pats bija pakritis pie zemes. Tagad nozibsnīja viņa šautenes abi stobri. Tanī pašā laikā norībēja arī pārējo triju bises. Pieci trampi nogāzās no zirgiem. Četri uzvarētāji devās no pakalniem lejā, lai aizkavētu zirgu aizbēgšanu. Trampus pārmeklēja.

—   Nav slikti nodarīts, — Billijs noteica. — Katrs šāviens savā vietā. Nāve iestājusies acumirklī.

Osagu virsaitis aplūkoja ios divus vīrus, uz kuru pierēm tas bija tēmējis. Viņš redzēja mazos lodes caurumiņus tieši starp uzacīm un griezās pie lorda: — Mana brāļa ieroča lodes ir mazas, bet tā ir bise, uz ko var paļauties.

—   To es gribu ticēt, — pamāja anglis. — Abas šautenes liku pagatavot tieši prērijai.

—   Lai mans brālis šo te pārdod man. Došu viņam par to simts bebrādu. — «Tā nav pārdodama.» — Dodu tad simtpiecdesmit! — «Arī tad ne!» — Arī par divsimt ne? — «Nē, un pat tad ne, ja bebrādas būtu desmitkārtējā ziloņādas lielumā.» — Tad es piedāvāju visaugstāko cenu, kas vien ir iespējama. Mainu šo bisi pret labāko osagu jājamo zirgu!

No virsaiša sejas varēja nolasīt, ka viņš ir pilnā pārliecībā, ka izsaka vēl nekad nebijušu piedāvājumu. Bet anglis kratīja galvu un atbildēja: — Lords Kāslpūls nekad nemaina un neko nepārdod. Ko gan lai es iesāku ar zirgu, ja manējais ir mazākais tikpat labs kā tas, par ko tu runā? …

—   Neviens savannas (prēriju) zirgs nevar manējo pārspēt. Bet, tā kā es savu balto brāli nevaru ar varu piespiest, tad es atdodu bisi viņam atpakaļ. Kritušajiem ir vairāk ieroču, nekā man vajadzīgs.

Viņš atdeva ieroci lordam. Bet viņa seja rādīja dziļu vilšanos. Līķiem noņēma visas noderīgās lietas. Pārmeklējot kabatas, Billijs sacīja: — Sis tēviņš pazina mani. Bet es nevaru atcerēties, ka būtu viņu kādreiz sastapis. Lai paliek tā! Kas zina, kādus kauna darbus šie te vēl būtu pastrādājuši, ja mūsu lodes tos neaizraidītu peklē. Tagad arī virsaitim ir zirgs. Paliek vēl pāri taisni četri osagiem, kas mums jāglābj.

—   Tagad mēs tūlīt jāsim pie trampiem? — anglis jautāja.

—   Protams! Pazīstu šo apvidu. Zinu, ka pirms vakara mēs nevaram nokļūt Osagunukā. Mēs nedrīkstam ieturēt taisnāko ceļu. Taisīsim prāvu līkumu, lai sasniegtu mežu trampu aizmugurē.

—   Un šie līķi?

—   Lai tie guļ, kur ir. Jeb varbūt jūs vēlaties uzcelt viņiem kapliču vai ierīkot ģimenes kapus? Lai viņus ēd vanagi un kraukļi! — Tā viņu tiesa!

Runa varbūt bija par daudz cietsirdīga un pagāniska. Par smalkjūtību mežonīgajiem Rietumiem ir īpatnēji uzskati. Apgabalos, kur visapkārt glūn posts un nāve, cilvēks ir spiests rēķināties vienīgi ar sevi pašu. Viņam jāizvairās no visa, kas varētu apdraudēt personīgo drošību.

Brīvos zirgus sasēja vienkopus. Tad uzsēdās pārējo mugurā un jāja vispirms uz ziemeļiem. Pēcāk nogriezās uz rītiem. Ceļvedis bija virsaitis. Visa pēcpusdiena pagāja, jājot pa atklāto, viļņoto prēriju. Kad saule jau bija tuvu apvāršņa malai, mūsu jātnieki tālumā ieraudzīja tumšu meža svītru. Osags paskaidroja: — Tā ir meža aizmugure. Priekšpusē tas rada leņķi jeb stūri, ko mēs saucam par slepkavības mežmalu. Tur dus mūsējie, nosistie, savos kapos. Kad mēs būsim mežā, tad līdz trampu nometnei mums vēl būs stundas ceturksnis, ko iet.

Billijs pēkšņi apturēja savu zirgu. Viņš nokāpa un, ne vārda neteicis, apsēdās zemē. Tēvocis un indiānis sekoja viņa piemēram, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Nokāpa arī anglis. Bet šis vaicāja: — Domāju, ka mums nevajadzētu velti zaudēt laiku. Kā varam atbrīvot osagus, ja nosēžamies še un turam rokas klēpī?

—   Tas ir nedibināts pārmetums, ser, — kuprainis teica.

—   Vai tad jūs domājat, ka trampi mierīgi sēž savā nometnē?

—   Grūti pieļaut!

—   Nepavisam arī ne! Viņiem jāēd, tātad jāmedī. Viņi klejo mežā apkārt. Tur, kur mēs tanī ieiesim, tas ir stundas ceturkšņa jājiena platumā. Iespējams, ka taisni tur būs ļaudis, kas mūs varētu ieraudzīt. Tālab mums jāpaliek še līdz tumsai. Tad visi trampi atgriezīsies nometne un mēs nokļūsim nepamanīti mežā. Vai nu jums tas ir skaidrs?

—   Labi! — piekrita lords. Tagad arī viņš apsēdas.

—   Nebūtu ticējis, ka es varu būt vēl tik dumjš! — «Jā, jūs būtu ieskrējis šiem ļautiņiem tieši rokās. Tēvocim un man būtu jānogādā jūsu dienasgrāmata Frisko, lai tur nesaņemtu neviena dolāra.» — Neviena dolāra? Kāpēc gan ne? — «Tāpēc, ka mūsu lieta vēl nav galā.» — Ir gan! Jau pagātnē un jums iegrāmatota. Sastapšanās ar virsaiti un piecu trampu nāve ir īsts piedzīvojums, kas ir piecdesmit dolāru vērts. Tie jau stāv grāmatā. Osagu atbrīvošana ir jauna pieredze. — «Arī par piecdesmit dolāriem?»

—  Jā!

—   Ja tā, tad rakstiet vien tā tālāk, ser, — Billijs iesmējās. — Ja katru gadījumu jūs sašķelsiet vairākos apakšpiedzīvojumos, tad jums Frisko būs jāmaksā mums tik daudz, ka nezināsiet, kur naudu ņemt!

Lords pavīpsnāja: — Gan jau pietiks. Lai jums samaksātu, Kāslpūlas pils man nebūs jāpārdod!

Saule pazuda. Krēsla sedza zemes viļņu lejas. Ēnas kāpa augstāk. Pārplūdināja pakalnu grēdas. Ietina visu zemi baigā tērpā. Arī debesis bija tumšas, bez zvaigznēm.

Tagad visi piecēlās. Bet nejāja gluži līdz mežam. Uzmanība prasīja, lai zirgi paliktu klajumā. Koka tapas zirgu piesiešanai ir klāt katram Rietumu vīram. Zirgus šādi piesēja. Tad devās uz mežu zosu gājienā.

Sarkanādis soļoja pirmais. Viņa kājas skāra zemi tik viegli, ka ausis to nedzirdēja. Lords sekoja. Viņš centās iet tikpat nesadzirdami. Visapkārt valdīja dziļš klusums. Vienīgi viegls vējiņš liegi šalca koku galotnēs.

Tad osags satvēra angļa roku un pačukstēja viņam:

—   Mans baltais brālis lai dod savu otru roku tālāk, jo trim bālģīmjiem jāsastāda ķēde, ko es vedīšu.

Ar vienu savu izstiepto roku viņš taustījās uz priekšu, ar otro vilka baltos sev līdzi. Lordam laiks vilkās pārāk lēni. Šādos apstākļos minūtes, liekas, pārvēršas stundās. Beidzot virsaitis apstājās un čukstēja: — Lai mani brāļi klausās. Es sadzirdēju trampu balsis.

Viņi uzmanīgi klausījās. Dzirdēja runājam. Bet lielā attāluma dēļ vārdus saprast nebija iespējams. Pēc nedaudz soļiem pamanīja vieglu ugunsblāzmu. Tā atļāva acīm saskatīt kokus.

—   Lai mani brāļi uzkavējas še, kamēr es atgriezīšos, — osags sacīja. Un nākošajā acumirklī tas jau bija nozudis. Droši vien pagāja vairāk nekā pusstunda, kamēr tas atgriezās. Viņi nebija ne redzējuši, ne dzirdējuši virsaiša ierašanos. Tas pēkšņi stāvēja viņu priekšā, kā izniris no zemes.

—   Nu? — Billijs jautāja. — Ko tu vari ziņot? — «To, ka saradušies vēl vairāk trampu, vēl daudz vairāk.»

—    Piķis un zēvele! Vai šie tēviņi te nedomā noturēt sanāksmi? Tad lai Dievs ir žēlīgs tiem fermeriem, kas dzīvo šinī apvidū. Vai dzirdēji, ko viņi runāja? — «Dega vairāki ugunskuri. Viss laukums bija gaišs. Trampi bija nostājušies apkārt. Viņu vidū stāvēja kāds bālģīmis ar sarkaniem matiem. Tas turēja ļoti garu un ļoti skaļu runu. Es centos atrast savus sarkanos brāļus. Tā es paturēju prātā visai maz no visa tā, ko runāja.» — Nu, un tas mazums. Kāds tas ir? — «Viņš teica, ka bagātība esot nabago aplaupīšana. Bagātajiem tālab esot jāatņem viss, kas tiem ir. Viņš apgalvoja, ka valdība nedrīkstot ņemt nodokļus no pavalstniekiem. Visu naudu, kas savākta valsts kasēs, vajagot atņemt. Sacīja vēl, ka trampi esot brāļi savā starpā. Tie visi tapšot ātri bagāti, ja paklausīšot viņa norādījumiem.» — Tālāk! Ko vēl viņš teica? — «Nepiegriezu viņam vairāk uzmanības. Jā, tomēr viņš runāja gan vēl par kādu lielu un pilnu dzelzceļa kasi, kas jāiztukšo. Bet tad es vairs nemaz neklausījos viņa vārdos. Redzēju vietu, kur atrodas mani sarkanie brāļi.»

—   Kur tā ir? — «Kāda mazāka ugunskura tuvumā. Pie tā neviens nesēdēja. Tur viņi stāvēja piesieti pie koku stumbriem. Pie ikviena no viņiem stāvēja tramps, kas tos sargāja.» — Tātad viegli pie viņiem piezagties nevarēsim? — «Varēsim gan. Es varēju pārgriezt viņu saites.

Bet es gribēju papriekš atnākt pakaļ saviem baltajiem brāļiem. Bet pirms tam es pielīdu vienam savam karotājam un pačukstēju viņam, ka viņus izglābs.» — Šie trampi nav Rietumu viri. Ir vislielākā muļķība nenovietot gūstekņus nometnes vidū. Ved mūs uz to vietu, kur viņi ir!

Visi četri — ar virsaiti priekšgalā — steidzās no koka uz koku. Centās pēc iespējas palikt stumbru ēnā. Tā viņi ātri tuvojās trampu nometnei. Tur viņi saskaitīja astoņus ugunskurus. Vismazākais no tiem dega visattālākajā stūrī, ļoti tuvu kokiem. Virsaiša soļi veda uz turieni. Te viņš apstājās. Klusu teica trim baltajiem: — Tagad še sēž vairāki bālģīmji. Pirmīt pie šīs uguns nebija neviena. Vīrs ar sarkanajiem matiem arī ir te. Šie vīri, liekas, ir vadoņi. Vai redzat dažus soļus tālāk manus osagus pie kokiem?

—   Jā, — kuprītis atbildēja. — Runa, ko teica sarkanmatis, ir pabeigta. Tagad šie tēviņi ir atšķīrušies no pārējiem apspriesties. Varbūt ļoti svarīgi uzzināt, kas viņiem padomā. Tik daudz trampu nebūs sapulcējušies nieku dēļ. Par laimi, tur koku starpā ir daži krūmi. Es aizslīdēšu turp, lai dzirdētu, par ko runā.

—   Lai mans brālis labāk to nedara, — virsaitis brīdināja. — «Kālab ne? Vai tu domā, ka es ļaušu sevi notvert?» — Nē. Zinu, ka mans brālis prot pielīst. Tomēr varētu pamanīt. — «Pamanīt, bet ne sagūstīt!» — Jā, manam brālim gan ir žiglas kājas un viņš ātri izbēgtu. Bet tad mums vairs nebūtu iespējams atbrīvot osagus. — «Nē? Dažos mirkļos mēs tiksim galā ar viņu sargiem. Viņu saites pārgriezīsim. Tad ātri cauri mežam pie zirgiem. Gribētu redzēt trampu, kas to aizkavētu! Es līdīšu turp. Ja mani pamana, tad skrejiet pie gūstekņiem. Mums nekas nevar notikt. Še mans ierocis, tēvoc.»-

Billijs pasniedza šauteni savam biedram, pieplaka pie zemes un līda uz uguni. Uzdevums bija vieglāk atrisināms, nekā viņš to bija sagaidījis. Trampi runāja tik skaļi, ka viņš varēja palikt pusceļā un tomēr saprast ikvienu vārdu.

Ja virsaitis bija tanīs domās, ka šiem četriem trampiem, kas sēdēja pie mazā ugunskura, vajag būt izcilākajiem vadoņiem, tad viņš nebija maldījies. Viens no viņiem, tas ar sarkano galvu, bija «pulkvedis» Brinklejs. Tas bija ieradies nupat pievakarē. Viņam bija līdzi tikai tie nedaudzie biedri, kas bija izsprukuši no rafteru rokām. Patlaban runāja pulkvedis. Kuprainais Billijs dzirdēja viņu sakām: — Varu jums teikt, ka loms būs liels, jo tur atrodas galvenā kase. Vai piekrītat?

—  Jā, jā, jā, — trīs pārējie atbildēja.

—   Bet kā paliek ar Batlera fermu? Vai gribat arī to paņemt? Jeb darīšu to uz savu roku, pieaicinot klāt dažus desmitus no jūsu ļaudīm?

—   Pats par sevi saprotams, mēs turam līdzi! — viens teica. — Neredzu iemesla, kālab lai ļautu naudai krist vienīgi tavā kabatā! Jautājums tikai tas, vai nauda jau ir tur.

—   Vēl ne. Rafteriem tūdaļ nebija zirgu. Turpretim es otrā rītā atradu labus rikšotājus. Tātad viņi vēl nevar būt fermā. Bet Batlers arī tā ir bagāts diezgan. Mēs uzbruksim fermai. Izlaupīsim to. Tad mierīgi nogaidīsim rafteru ierašanos. Arī tos sātanus, kas viņus rīko. — «Vai tad tu skaidri zini, ka viņi nāks?» — Zinu noteikti. Vecajai Ugunsrokai jāsastop inženieris, kas jau tagad droši vien ir tur ieradies. — «Kāds inženieris? Kas ir ar viņu?» — Nekas. Tā ir lieta, kas jums varbūt gluži vienaldzīga. Varbūt es to jums pastāstīšu nākošreiz. Var gadīties, ka mēs vienosimies par kādu citu lietu, kur var nopelnīt naudu gubām. — «Tu runā mīklās! Taisnību sakot, ar šo Veco Ugunsroku es nemaz negribētu ielaisties.» — Muļķības! Ko gan viņš var iesākt pret mums? Mums še ir četri simti vīru, kas gatavi cīnīties ar pašu nelabo! — «Hm, tas pareizi. Kad dosimies ceļā?»

—   Rīt pēc pusdienas. Tad mēs pievakarē sasniegsim fermu. Tā ir plaša un dos skaistu uguni. Pie tās mēs varēsim sildīt dažu labu cepeti.

Kuprainajam Billijam pietika. Viņš bija diezgan dzirdējis. Tālab viņš līda atpakaļ pie saviem biedriem. Aicināja tos ķerties pie osagu atbrīvošanas. Pēc viņa domām, katram vajadzēja pielavīties viena gūstekņa aizmugurē. Bet virsaitis viņu pārtrauca: — Kam tagad jānotiek, tā nav balto, bet sarkano vīru lieta. Iešu viens. Lai mani brāļi steidzas man palīgā tikai tad, ja to, ko darīšu, atklās.

Viņš aizvilkās kā čūska projām pa zemi.

—   Ko viņš nodomājis darīt? — anglis klusu jautāja.

—   Meistardarbu, — atbildēja Billijs. — Raugieties uzmanīgi turp, kur stāv gūstekņi. Ja ies greizi, tad steigsimies palīgā. Jāpārgriež vienīgi viņu siksnas. Tad jāskrien uz mūsu zirgiem.

Lords paklausīja norādījumam. Ugunskurs, pie kā sēdēja četri trampu vadoņi, atradās apmēram desmit soļus no mežmalas. Te stāvēja tie koki, pie kuriem bija stāvus piesieti gūstekņi. Viņi bija saistīti pie rokām un kājām. Pie katra savaņģotā stāvēja jeb sēdēja īpašs sargs. Anglis velti pūlējās saskatīt virsaiti. Viņš tikai redzēja, ka kāds no sargiem, kas sēdēja, ātri atlaidās pie zemes. Sī kustība bija tik piepeša, it kā viņš būtu pakritis. Arī pārējie trīs sargi sakustējās viens pēc otra. Dīvainā kārtā viņu galvas aizvien palika attiecīgā koka ēnā. Pie tam nebija sadzirdama ne mazākā skaņa, ne niecīgākais troksnis.

Pagāja vēl īss brīdis. Negaidīti lords pamanīja virsaiti guļam zemē starp viņu un Billiju.

—   Nu, gatavs? — pēdējais vaicāja.

—   Jā, — atbildēja sarkanādis.

—   Bet tavi osagi vēl ir saistīti! — čukstēja lords indiānim.

—   Nē. Viņi tikai palika stāvot, kamēr es būšu ar jums runājis. Mans nazis ķēra sargus pašā sirdī. Tad es paņēmu viņu skalpus. Tagad es rāpšos atpakaļ, lai ar maniem sarkanajiem brāļiem dotos pie zirgiem. Tur atrodas arī mūsu zirgi. Tā kā viss izdevās tik labi, tad mēs nedosimies projām, pirms tos neatgūsim.

—   Kāpēc skriet vēl jaunās briesmās? — Billijs brīdināja.

—   Mans baltais brālis maldās. Briesmu nekādu vairs nav. Kolīdz redzat pazūdam osagus no viņu kokiem, tad ejiet arī jūs atpakaļ. Drīz vien dzirdēsiet zirgu mīņāšanos. Dzirdēsiet arī kliedzienus. Tie nāks no trampiem, kas viņus sargāja. Tad mēs ieradīsimies tanī vietā, kur pirmīt nokāpām no zirgiem, Hovgh!

Ar pēdējo apstiprinājumu indiānis gribēja pasvītrot, ka jebkādi iebildumi būtu veltīgi. Tad viņa vairs nebija. Lords vēroja gūstekņus. Tie stāvēja stīvi un nekustīgi pie saviem koku stumbriem. Uzreiz viņu arī vairs nebija, it kā zeme būtu tos aprijusi.

—   Brīnišķīgi! — viņš čukstēja kuprītim. — Gluži tā, kā lasīts romānos!

—   Hm! — mazais atteica. — Pie mums jūs piedzīvosiet vēl dažu labu romānu. Lasīt gan ir vienkāršāk, nekā pieredzēt.

—  Vai dosimies projām?

—  Vēl ne. Es gribu redzēt šo tēviņu sejas, kad skandāls ies vaļā. Pagaidiet vēl dažus acumirkļus.

Nepagāja ilgs laiks, kad no nometnes pretējās puses atskanēja skaļš baiļu kliedziens. Tam atbildēja otrs. Tad sekoja vairāki griezīgi saucieni. Nebija šaubu, ka tie nāca no indiāņu rīklēm. Tad — sprauslošana, dimdoņa, zviegšana, klaboņa. Likās, ka zeme drebētu.

Trampi uzlēca. Ikviens sauca, kliedza un vaicāja, kas noticis. Te atskanēja sarkanā pulkveža balss: — Osagi ir projām. Velns lai parauj, kas gan tos …

Izbijies viņš aprāva runu. Viņš bija steidzies pie sargiem un tvēris vienu no tiem, lai uzrautu augšā. Viņš redzēja glāžainās acis un bezmatainus, asiņainus galvaskausus. Brinklejs rāva otro, trešo un ceturto liesmu atspulgā un šausmās iebļāvās: — Beigti! Skalpēti visi četri! Un sarkanie ir projām! Kur?

—   Indiāņi, indiāņi! — šinī brīdī bija dzirdami saucieni no tās puses, kur bija atradušies trampu zirgi.

—   Pie ieročiem! Zirgos! — kliedza sarkanais pulkvedis.

—  Mums uzbrūk. Grib nozagt zirgus!

Sajukums bija neaprakstāms. Visi skrēja cits caur citu. Neviens ienaidnieks nebija redzams. Pēc ilgāka laika visi puslīdz nomierinājās. Tad izrādījās, ka trūkst vienīgi iegūtie indiāņu zirgi. Pēc tam pārmeklēja nometnes tuvāko apkaimi. Bet neko neatrada. Galu galā secināja, ka mežā palikuši vēl citi osagi. Tie pielavījušies gluži nepamanīti, lai atbrīvotu savus ciltsbrāļus. Viņi tad nodūruši sargus no mugurpuses. Tad tos skalpējuši. Tad devušies uz zirgiem. Trampi nevarēja saprast, kā sargu nogalināšana varēja notikt bez mazākā trokšņa. Kā gan tie brīnītos, ja zinātu, ka tas bijis viens vienīgs indiānis, kas veicis šo indiāņu meistardarbu.

Kad pēc notikušā trampu vadoņi atkal sapulcējās pie savas uguns, pulkvedis sacīja: — Tas, kas noticis, nav nekāda lielā nelaime. Tomēr mums jāgroza mūsu plāns rītdienai. Mums jādodas ceļā pēc iespējas agrā rītā.

—   Kālab? — viņam prasīja.

—   Osagi dzirdēja visu, ko mēs runājām. Tīrā laime vēl ir tā, ka viņi neko nezina par mūsu nodomiem Ērgļa lejā. Par to mēs nerunājām še, bet jau pirmīt pie cita ugunskura. Bet, ko mēs gribam darīt Batlera fermā, tas viņiem zināms. — «Un tu domā, ka viņi mūs nodos?»

—   Saprotams! — «Vai tad šie mežonīgie blēži būtu draudzīgās attiecībās ar Batleru?» — Draudzīgās vai nedraudzīgās, bet viņi tam paziņos par mūsu nodomiem, lai atriebtos un sagatavotu mums siltu uzņemšanu. — «Jā. Tam var ticēt. Tādā gadījumā mums jāsteidzas, cik vien varam. Gribētu tikai zināt, kur palikuši tie pieci viri, kas dzinās pakaļ izbēgušajam virsaitim!» — Es arī to nevaru saprast. Ja viņš būtu paslēpies mežā, tad būtu grūti vai ari nebūtu nemaz noķerams. Bet viņa pēdas veda tālu iekšā prērijā. Zirga viņam nebija. Tādos apstākļos mūsu biedru uzdevums bija viegls. Tiem vajag noķert bēgli! — «Katrā ziņā. Bet droši vien atgriežoties viņus pārsteidza nakts. Tie būs apmaldījušies. Jeb ari viņi būs apmetušies kādā vietā, lai nenomaldītos. Rīt tie piebiedrosies mums. Katrā ziņā atradīsim pēdas. Viņi taču devās virzienā, kurp jājāj arī mums.»

Runātājam tomēr bija lemts kļūdīties. Debesis vai, labāk sakot, mākoņi gādāja par šo pēdu iznīcināšanu. Vēlāk sāka līt vairākas stundas no vietas stiprs lietus, kas izdzēsa visas pakavu un kāju viļņotā prērijā iemītās pēdas..

SESTĀ NODAĻA MEDĪBU JĀJIENS NAKTI

Billijs, tēvocis Lāstuks un anglis bija, cik ātri to atļāva tumsa, devušies cauri mežam pie saviem zirgiem. Kā viņi tos atrada, par to pēdējais varēja pateikties vienīgi abu mednieku izmaņai. Lords diezin vai būtu ticis galā ar šādu uzdevumu. Naktī kalnāju grēdas un viļņu ielejas bija vēl līdzīgākas savā starpā nekā dienas gaismā. Viņi atraisīja zirgus, uzkāpa un ņēma liekos pavadā.

Kolīdz tas bija padarīts, tie dzirdēja nākam piecus indiāņus. — Trampi ir akli un kurli, — sacīja Lielā Saule. — Daudziem no viņiem būs jādodas uz mūžīgiem medību klāniem, lai kalpotu osagu gariem.

—   Vai tu gribi atriebt? — Billijs jautāja.

—   Vai šodien nav krituši astoņi osagi, kuru nāve jāatriebj? Vai mums pārējiem nevajadzēja tikt spīdzinātiem un noslepkavotiem? Mēs jāsim uz osagu vigvamiem. Tur mēs pulcēsim daudz karotāju. Tad mēs sekosim šo bālģīmju pēdām. Mēs iznīcināsim tos tik daudz, cik Manitū [4] nodos mūsu rokās. — «Kādā debespusē tagad ganās osagu ganāmpulki?» — Pret rietumiem. — «Tad jums jādodas garām Batlera fermai?» — Jā. — «Un cik ilgi tev vēl jājāj no turienes, lai tu nokļūtu pie savējiem?» — Pirmos ganāmpulkus var sastapt jau pēc puses no dienas, ja zirgs ir labs un ja steidzas. — «Tas ir ļoti labi. Mums būs jāsteidzas, lai glābtu Batlera fermu.» — I\o mans brālis runā? Batlers ir osagu draugs un viņu sargātājs. Vai viņam draud nelaime? — «Jā. Nerunāsim tagad un še par to. Mums jādodas ātrāk projām, lai izkļūtu no trampu tuvuma. Viņi grib rīt uzbrukt Batlera fermai. Steigsimies turp brīdināt tās īpašnieku.» — Uf! Lai mani sarkanie brāļi ved brīvos zirgus. Tad mani baltie brāļi varēs man vieglāk sekot!

Virsaiša ļaudis paklausīja. Viņi pārņēma arī iegūtos trampu zirgus. Tad visi aulekšoja starp zemākajām pakalnu grēdām — pa pēdām, ko šinī pēcpusdienā bija atstājis virsaitis un tā vajātāji. Sīs pēdas veda taisnā līnijā uz Batlera fermu, ko osags domāja uzmeklēt.

Auļos! Un šādā tumsā! Jau dienā tikai zinātājs droši varēja krustot viļņoto prēriju un nenomaldīties. Bet atrast īsto ceļu naktī? To varēja uzskatīt gandrīz par brīnumu. Kad anglis, kas jāja blakām mazajam Billijam, ieminējās par to, viņš atbildēja: — Jā, ser, zinu, ka arī jūs neesat uz galvas kritis. Bet še jūs vēl redzēsiet, dzirdēsiet un arī pats piedzīvosiet daudz tāda, ko agrāk būtu turējis par pilnīgi neiespējamu.

—   Vai arī jūs'nenomaldītos še?

—   Es? Hm! Ja es gribu būt patiess, tad jāsaka jums, ka man neienāktu prātā drāzties vētras ātrumā starp šīm pakalnu grēdām. Es jātu lēni un prātīgi. Rūpīgi pārbaudītu jebkuru atsevišķas ielejas pagriezienu. Tomēr arī tad agrīnā rītā es nebūtu tur, kurp vēlētos nokļūt.

—   Ar virsaiti var tātad notikt tas pats!

—   Nē. Sāds sarkanādis patiesi ir spējīgs saost ceļu un virzienu. Un, kas ir galvenais, tagad viņš atkal sēž pats sava zirga mugurā. Sis lopiņš droši nenovirzīsies ne soli no tām pēdām, ko viņa kungs šodien atstājis. Debesis ir tik melnas kā sodrējiem pildīts maiss. No zemes es nevaru saskatīt ne tik daudz, cik varu uzlikt uz naga. Neraugoties uz to, mēs auļojam kā gaišā dienā uz līdzena ceļa. Es varu saderēt, ka nepaies ne sešas stundas, kad mēs apturēsim pie Batlera fermas vārtiem.

—   Kas? Ko? — anglis priecīgi izsaucās. — Jūs gribat derēt? Tas ir lieliski? Tātad jūs to apgalvojat? Bet es apgalvoju pretējo un lieku piecus dolārus vai arī desmit. Varbūt jūs liksiet vairāk?

—   Pateicos, milord! Par to derēšanu tā bija tikai tāda paruna. Atkārtoju, ka es nekad nederu. Paturiet savu naudu! Jums viņa noderēs citur. Padomājiet vien, cik jums jāmaksā man un tēvocim par šo vienu vienīgo dienu! — «Simt dolāru! Piecdesmit par pieciem nošautajiem trampiem un piecdesmit par osagu atbrīvošanu. Un uzbrukums fermai, ko mēs atsitīsim, būs atkal pieredze, kas maksās piecdesmit.» — Ka mums izdosies uzbrukumu atsist, tas nemaz nav tik droši, kā jūs to domājat. Bet kā tad īsti palika ar Draudošo Roku, Vinetū un Veco Ugunsroku? Cik jūs gribat maksāt, ja redzēsiet kādu no šiem trim vīriem vaigu vaigā? — «Simt dolāru!» — Ir ļoti iespējams, ka rīt vai parīt mēs satiksim Veco Ugunsroku. Viņš arī grib ierasties Batlera fermā.

Priekšgalā jājošais virsaitis bija šos vārdus dzirdējis. Viņš atskatījās, nemazinot sava zirga ātrumu, un jautāja:

—   Vecā Ugunsroka, slavenais bālģīmis, arī grib ierasties?

—  Jā. Sarkanais pulkvedis to teica.

—   Sarkanais vīrs, kas teica garo runu? No kurienes viņš to zina? Vai viņš būtu saticis lielo mednieku? Vai pat ar to runājis?

Billijs, auļojot uz priekšu, stāstīja dzirdēto.

—   Uff! — izsaucās virsaitis. — Tad ferma ir glābta. Sī bālģīmja galva ir vairāk vērta nekā vesela tūkstoša trampu ieroči. Kā es priecājos, ka dabūšu vinu atkal redzēt!

—   Vai tu viņu jau pazīsti?

—   Esmu smēķējis ar viņu mierapīpi. — «Vai tu nejūti, ka sāk līt?» — Tas ir labi. Lietus dod samītai zālei spēku atkal pacelties. Trampi rīt no rīta nesaskatīs mūsu pēdas.

Ceļš visā visumā neradīja nekādas grūtības. Neviena akmens, neviena grāvja, ne cita kāda līdzīga šķēršļa. Nekas nekavēja jātniekus. Viļņotās prērijas ielejas bija tik platas, ka vairāki zirgi gluži ērti varēja skriet blakām. Mīksto zemi sedza vienīgi zāle. Bija jāpārvar tikai tumsa.

Brīžiem jātnieki, lai nepārpūlētu savus zirgus, ļāva tiem iet soļos. Tomēr pa lielākai daļai auļoja vai rikšoja. Kad bija pagājušas jau vairākas stundas, Billija pirmītējā paļaušanās mazliet atslāba. Viņš tālab griezās pie virsaiša:

—   Vai mans brālis ir pārliecināts, ka mēs atrodamies uz pareizā ceļa?

—   Lai mans baltais brālis neraizējas, — atbildēja indiānis. — Mēs esam ļoti steigušies. Sasniegsim drīz vien to vietu, kur es šodien sastapu tevi un tēvoci.

Vai tā bija izpratne vai iedzimts instinkts, kas deva indiānim iespēju dot tik noteiktu atbildi? Billijs gandrīz negribēja ticēt, ka nojāts jau tik liels ceļa gabals. Ar lietu bija sacēlies ass vējš, kas pūta jātniekiem no mugurpuses. Tas ļoti atviegloja zirgiem skriešanu.

Pēc īsa laiciņa virsaiša zirgs stājās auļot un sāka iet lēnos soļos. Tad viegli nosprauslojās un apstājās, lai gan jātnieks to neapturēja.

—   Uf! — teica sarkanādis apspiestā balsī. — Mums priekšā jābūt cilvēkiem. Lai mani brāļi klausās, nekustas un elpo gaisu asi caur nāsīm.

Pulciņš izturējās klusi. Varēja dzirdēt, ka virsaitis pārbaudīja gaisu.

—   Uguns, — viņš čukstēja.

—   Neredz nekādas pazīmes! — piebilda Billijs.

—   Es saožu dūmus, kas, liekas, nāk no tuvākā pakalna. Lai mans brālis nokāpj un pavada mani augšā.

Abi atstāja savus zirgus un devās uz pakalnu. Viņi nebija tikuši ne desmit soļu uz priekšu, kad indiāņa kaklu aptvēra ar varenu spiedienu divas rokas. Virsaiti nolieca pie zemes. Viņš spārdījās ar kājām un atvairījās ar rokām. Tomēr tas nedabūja ne skaņu pār lūpām. Tanī pašā laikā citas divas rokas sagrāba kupraino pie rīkles un tāpat nogāza viņu zemē.

—  Vai viņš jums ir rokā? — vaicāja vīrs, kas saturēja indiāni. Viņš runāja klusu un vācu mēlē.

—   Jā. Es viņu sagrābu tik cieši, ka tas nevar ne parunāt, — sekoja tikpat klusa atbilde.

—   Tad ātri projām aiz pakalna! Mums jāzina, ar ko mums darīšana. Vai viņš nebūs jums par smagu?

—   Nenāk ne prātā! Tas zellis ir vieglāks par mušu, kas trīs nedēļas nav ēdusi un dzērusi. Ak tu Dieviņ, liekas, ka viņam ir kupris, mazākais, greizs mugurkauls! Tas galu galā nebūs taču …

—   Kas?

—   Nebūs taču mans mīļais draugs Kuprainais Billijs!

—   To mēs redzēsim pie uguns. Acumirklī mēs esam droši, ka mums neviens nesekos. Pārējie vīri nekustēsies no vietas. Viņi gaidīs uz šo divu atgriešanos.

Tas viss bija noticis tik ātri un klusu, ka sagūstīto biedriem, neraugoties uz mazo attālumu, nebija par to ne jausmas. Vecā Ugunsroka — jo tas bija viņš — ņēma savu

gūstekni rokās, bet Drolls vilka savējo pa zāli. Aiz pakalna gulēja p_iekusuši_ zirgi. Dega neliels ugunskurs. Tā gaisma apspīdēja vairāk nekā divdesmit spēcīgus stāvus. Ar paceltām šautenēm tie bija gatavi apsveikt varbūtēju ienaidnieku ar tikpat daudz lodēm.

—   Deviņi pērkoni! — teica Vecā Ugunsroka, kad tas bija ienesis savu gūstekni ugunslokā. — Tas jau ir Menakašeha, osagu virsaitis! No viņa mums nav jābīstas.

—   Un zibeņi! — turpināja Drolls. — Sis patiešām ir Billijs, Kuprainais Billijs! Zēn, mīļais cilvēkbērns, vai tu nevarēji man to pateikt, kad ķēros tev pie rīkles! Nu tu guli še. Nevari ne elpot, ne runāt! Celies augšā. Nāc, brāļa sirds, pie manas sirds! Ak tā, viņš jau vāciski nesaprot. Viņš taču nemirs! Lec augšā, dārgumiņ! Es patiešām negribēju tevi nožņaugt, lai gan tas šķiet pa pusei padarīts!

Sažņaugtais gulēja aizvērtām acīm un kāri ievilka gaisu. Beidzot viņš atvēra plakstiņus. Tad sekoja ilgs skatiens, ar ko tas vēroja pār viņu noliekušos Drollu. Apziņa atgriezās, un beidzot Billijs aizsmakušā balsī jautāja: — Vai tas ir iespējams? Drolla krustmāte!

—   Protams, tas esmu es, — priecīgi apstiprināja Drolls, tagad angļu mēlē.

—   Mani sagrāba tik ātri, ka es… Debesis! Vecā Ugunsroka!

Viņš redzēja mednieku stāvam. Jaunais pārsteigums atdeva viņam locekļu lunkanību atpakaļ. Ugunsrokas roku spiediens izrādījās daudz spēcīgāks nekā Drolla krustmātes žņaugi. Virsaitis gulēja nekustoties un aizvērtām acīm zemē.

— Vai viņš ir miris? — vaicāja Billijs.

—   Nē, — atbildēja milzis, sniegdams mazajam roku. — Viņš tikai ir nesamaņā, bet drīz atžilbs. Sveiks, Billij! Kas vēl ir pie jums? Domājams, indiāņi no virsaiša cilts?

—   Jā. Četri vīri.

—   Tikai! Tātad jums ir lieki zirgi līdzi?

—   Jā gan. Bez tam ir tēvocis Lāstuks un kāds angļu lords.

—   Kāds lords? Smalka sabiedrība tātad. Ejiet pēc šiem ļaudīm!

Billijs aizskrēja. Viņš mēroja tikai pusceļu un tad priecīgi sauca: — Tēvoc, jājiet tieši uz priekšu! Mēs esam pie draugiem. Vecā Ugunsroka un Drolla krustmāte ir še.

Sauktie paklausīja. Rafteri uzcēlās kājās apsveikt pienācējus. Kā šie brīnījās, kad redzēja virsaiti nesamaņā un dabūja zināt notikušo! Osagi, nokāpuši no zirgiem, stāvēja sāņus. Vēroja slaveno mednieku godbijīgiem skatiem. Lords taisīja lielas acis. Viņš tuvojās lēnos soļos un glupu seju. Par to un vienā pusē uzpampušo degunu varēja smieties. Vecā Ugunsroka sniedza viņam roku un teica: — Esiet sveicināts, milord! Jūs esat bijis Turcijā, Indijā un varbūt arī Āfrikā?

—   Kā jūs to zināt, ser? — anglis jautāja.

—   Es domāju tā, spriežot pēc Bouton d'Alep atlikuma pie jūsu deguna. Kas taisījis tādus ceļojumus, tas arī še tiks ar visu galā, ja arī…

Vecā Ugunsroka apklusa un uzmeta smaidīgu skatienu angļa ārienei. Sevišķu vērību viņš piegrieza gaļas cepamai ierīcei, kas bija piestiprināta pie lorda mugursomas. Šinī acumirklī virsaitis atguva samaņu. Atdarīt acis, dziļi ievilkt elpu, uzlēkt kājās un izraut nazi — tas viņam bija mirkļa darbs. Te viņa skatiens krita uz mednieku. Osaga roka ar nazi noslīdēja pie sāniem. Tad viņš iesaucās: — Vecā Ugunsroka! Vai tu biji tas, kas mani savaņģoja?

—   Jā. Bija tik tumšs, ka es nevarēju pazīt savu sarkano brāli. — «Tagad esmu priecīgs. Nav nekāds kauns tikt uzvarētam no Vecās Ugunsrokas. Mans baltais brālis dodas uz Batlera fermu?» — Jā. Kā tu to zini? — «Bālģīmji to sacīja.» — Uz fermu es došos vēlāk. Tagad mans ceļamērķis ir Osagunuka. — «Ko mans slavenais brālis vēlas tur sastapt?» — Kādu balto, kas sevi dēvē par pulkvedi Brinkleju, un viņa biedrus — trampus. — «Tad mans brālis var mierīgi jāt mums līdzi uz fermu. Sarkanmatis taisās rīt tai uzbrukt.» — Kā tu to dabūji zināt? — «Viņš pats teica. Arī Billijs to dzirdēja. Trampi uzbruka šodien man un maniem osagiem. Astoņus no tiem viņi noslepkavoja. Mani un pārējos sagūstīja. Es izbēgu. Sastapu Billiju un tēvoci, kas man ar šo angli steidzās palīgā atbrīvot manus sarkanos brāļus.» — Tev dzinās pakaļ līdz šai vietai pieci trampi? — «Jā.» — Billijs un tēvocis bija te apmetušies? — «Tā tas bija.» — Un anglis tikko kā bija viņus sastapis? — «To tu saki. Bet kā tu visu to zini?» — Mēs jājām gar Melno Lāčupi augšup. Šorīt nogriezāmies no tās, lai dotos uz Osagunuku. Mēs atradām še piecu trampu līķus un …

—   Ser, — pārtrauca viņu Kuprainais Billijs. — Pēc kā jūs spriežat, ka šie vīri bija trampi?

—   Sis papīra gabals man to pastāstīja, — atbildēja Vecā Ugunsroka. — Jūs pārmeklējāt šos tēviņus, bet papīrs vēl atradās pie viena no tiem.

Viņš izvilka avīzes izgriezumu, turēja to pret uguni un lasīja: «Savienoto Valstu zemes mērīšanas biroja komisārs atklājis kādu kļūmīgu lietu, ko varētu turēt par gluži neticamu un neiespējamu. Augšminētais ierēdnis griezis valdības uzmanību uz dīvaino faktu, ka Savienotajās Valstīs atrodas kāds zemesgabals, lielāks par dažu labu valsti. Tur nav neviena valdības pārstāvja. Neviens to nepārzina un nepārvalda. Sis aizmirstais zemes gabals ir milzīgs taisnstūris 40 jūdžu platumā un 150 jūdžu garumā. Aptver gandrīz 4 miljonus akru [5] zemes. tas guļ starp indiāņu teritoriju un Ņūmeksiku, uz ziemeļiem no Teksasas un dienvidiem no Kanzasas un Kolorādo štata. Kā tagad noskaidrots, tad pie vispārējās zemju mērīšanas, noteicot kaimiņu teritoriju robežu līnijas, ir pieļauta kļūda. Augšminētā zemes platība nav piegriezta nevienam štatam vai teritoriālajam apgabalam. Te nav ne administrācijas, ne tiesu. Likumi, tiesības un nodokļi ir gluži nepazīstamas lietas. Komisāra ziņojumā teikts, ka šī nezināmā zeme pieder pie skaistākajiem un auglīgākajiem Rietumu apgabaliem. Tā ļoti noderīga zemkopībai un lopkopībai. To apdzīvo daži tūkstoši «brīvo amerikāņu». Bet šie brīvie amerikāņi nav vis miermīlīgi zemkopji vai gani. Tie ir no visām četrām debesu pusēm še saradušies klaidoņi, vazaņķi, zirgu zagļi, blēži un izbēguši noziedznieki. Viņi klejo bandās un apdraud kaimiņu apgabalus. Sevišķi daudz no šīm bandām jācieš lopkopjiem. Sie kaimiņu teritoriju fermeri steidzīgi prasa, lai laupītāju brīvvalstij beidzot tiktu darīts gals, t. i., lai valdība ņemtu aizmirsto zemi savā gādībā.»

Sarkanādas, kas dzirdēja šos vārdus, palika vienaldzīgi. Baltie turpretim izbrīnā uzlūkoja cits citu.

_— Vai tas taisnība? Vai tas ir iespējams? — lords jautāja.

—  Es uzskatu to par patiesību, — atbildēja Vecā Ugunsroka. Vai šī ziņa ir melīga vai patiesa, tā ir blakuslieta. Galvenais te ir tas apstāklis, ka tikai tramps saglabās un nēsās tik ilgi līdzi šo laikraksta gabalu. Sis papīrs ir pamats tam, ka es tos piecus beigtos vīrus apzīmēju par trampiem. Kad ieradāmies še un ieraudzījām līķus, tad sapratām, ka norisinājusies cīņa. Pārmeklējām miroņus. Pētījām visas atlikušās pēdas. Secinājām: divi baltie bija te atpūtušies. Viens garš, otrs maza auguma. Tad bija ieradies kāds trešais baltais. Tas pievienojās pirmajiem un apēda viņu maltītes pārpalikumus. Tad notika šaušanas mākslas pārbaude. Trešais baltais pierādīja, ka viņš ir labs šāvējs, un pārējie divi to uzņēma savā sabiedrībā. Pēc tam viņiem skriešus tuvojās kāds indiānis. Tas bēga no Osagunukas. To vajāja pieci trampi. Baltie aizstāvēja bēgli un apšāva piecus jātniekus. Tad viņi un indiānis kāpa zirgos, lai ar lielu loku dotos uz Osagunuku. Laikam uzbrukt trampiem. Nosprieda palīdzēt viņiem cīņā ar tiem. Tā kā uznāca nakts, tad man bija jānogaida rits. Naktī nevarēju sekot pēdām.

—   Kālab mans baltais brālis mums uzbruka? — jautāja virsaitis.

—   Tālab, ka biju spiests noturēt jūs par trampiem. Es zināju, ka Osagunukā atrodas daudz trampu. Pieci no tiem bija aizjājuši sekot bēglim indiānim. Viņus še nošāva. Tātad viņi neatgriezās. Tas varēja radīt bažas. Varēja pieļaut, ka tiem sūtīs palīgus. Es uzstādīju sargposteņus, kas pirmīt man ziņoja, ka tuvojoties kāds jātnieku pulciņš. Tā kā vējš pūta no Osagunukas puses, tad jūsu tuvošanās tika jau laikus pamanīta. Pavēlēju saviem ļaudīm ieročus turēt gatavībā, bet pats ar Drollu devos jums pretim. Divi jātnieki nokāpa no zirgiem, lai piezagtos mūsu nometnei. Pārējais jums zināms.

—   Un ko mans baltais brālis domā tagad darīt? Vai trampi ir viņa personīgie ienaidnieki?

—   Jā. Es vajāju sarkanmati, lai to sagūstītu. Ko es darīšu, to zināšu tikai tad, kad būšu dzirdējis, kā stāv lietas Osagunukā un kas tur noticis. Vai jūs to nepastāstītu, Billij?

Kuprainis Billijs sniedza sīku ziņojumu, ko pabeidza vārdiem: — Jūs redzat, ser, ka mums jārīkojas ātri. Jūs taču jāsiet mums tūlīt līdzi uz fermu?

—   Nenāk ne prātā. Es palieku še. Gan zinu, ka briesmas ir vēl daudz lielākas, nekā jums šķiet. Jūs domājat, ka šie tēviņi dosies tikai pievakarē turp? — «Jā.» — Es jums saku, ka viņi uzsāks jājienu jau agrā rītā! — «Bet pulkvedis pats tā teica!» — Billij! Viņš pa to laiku būs citādi apdomājies. I\ur bija piesieti sagūstītie osagi? — «Tā ugunskura tuvumā, pie kā sēdēja sarkanmatis.» — Vai viņi dzirdēja, ka nospriež uzbrukt Batlera fermai? — «Jā.» — Nu, un tagad tie ir aizbēguši. Vai pulkvedim nav jānāk uz domām, ka tie steigsies pie Batlera paziņot par nodomāto uzbrukumu? — «Pie joda, tas ir pareizi! Tas pats par sevi saprotams!» — Taisnība. Lai mazinātu šī paziņojuma nelabvēlīgās sekas, viņi paātrinās uzbrukumu, cik vien tas viņu spēkos stāvēs. Es varu saderēt, ka viņi ir nosprieduši mazā gaismiņā kāpt zirgos.

—   Saderēt? — iesaucās lords. — Labi, jūs esat mans vīrs, ser! Jūs derat, ka viņi izjās tik agri. Skaisti! Apgalvoju, ka viņi atstās Osagunuku tikai rītvakar. Lieku desmit dolārus, arī divdesmit un trīsdesmit. Varbūt jums patīk labāk piecdesmit?

Viņš pavilka vienu no jostas somām uz priekšu. Atvēra to, lai izņemtu naudu. Viegls mājiens no kuprainā Billija puses, ko anglis nepamanīja, lika Vecajai Ugunsrokai saprast, ka viņain darīšana ar savādnieku. Tālab tas atbildēja: — Ser, taisiet vien mierīgi savu somu atkal ciet! Man nenāk ne prātā piedot teicienam par derēšanu nopietnu nozīmi.

—   Bet man tik ļoti patīk derības! — lords apgalvoja.

—   Man gan ne!

—   Žēl, ļoti žēl! Esmu tik daudz laba un skaista par jums dzirdējis. Tādam īstam džentlmenim kā jūs katrā ziņā vajadzētu derēt!

—   Daudzu cilvēku dzīvības un īpašumi ir apdraudēti. Mūsu pienākums ir novērst draudošās briesmas. To nevar panākt ar derēšanu.

—   Gluži pareizi, ser. Derības arī es uzskatu kā blakuslietu. Kad prasīs darbus, tad jūs atradīsiet mani stāvam manā vietā. Varbūt tikpat aukstasinīgu un mierīgu, kāds būsiet jūs savējā. Fiziskais spēks visu neveic.

Lords bija sadusmots. Gandrīz nicinoši noraudzījās mednieka Herkulesa stāvā. Sis brīdi nezināja, ko atbildēt anglim. Vecās Ugunsrokas seja aptumšojās. Bet drīz vien tā kļuva gaiša un viņš atbildēja: — Lēnām pār tiltu, ser. Iekams mēs neesam iepazinušies, neteiksim vismaz viens otram rupjības. Jūs vēl esat svešs šinī zemē.

Vārds «svešs» darīja vēlamo iespaidu. Anglis, vēl sadusmotāks nekā iepriekš, iesaucās: — Kas jums to sacījis? Vai es izskatos pēc tāda? Vismaz esmu tā tērpies, kā to prērija prasa. Bet jūs sēžat te, it kā nupat nāktu no kluba vai dāmu sabiedrības.

Tātad, lūk, te bija suns aprakts. Vecā Ugunsroka arvien vēl valkāja to pašu grezno ceļojuma tērpu kā uz tvaikoņa. Viņš to nebija varējis pārmainīt. Viņa mednieka ģērbs un piederumi gaidīja viņu Batlera fermā. Jājienā pie rafteriem un uz šejieni uzvalks gan bija stipri cietis. Tomēr ugunskura gaismā, ko vēl apslāpēja lietus, tas izskatījās gandrīz jauns. Anglis slaveno Rietumu vīru vēl neprata pienācīgi novērtēt. Tas pasmaidīja un sacīja: — Nevaru teikt, ka jums gluži nebūtu taisnība. Bet varbūt vecajos Rietumos es ierīkošos citādi. Katrā gadījumā mēs gribam palikt draugi.

—   Ja jūs to domājat nopietni, tad nenosodiet derības. No derību augstuma spriež par īstu džentlmeni. Atgriežoties pie lietas, man jāsaka, ka es jūs nesaprotu. Kāpēc gribat palikt še un negribat tūlīt jāt uz fermu? Tas mani pirmīt nepatīkami iespaidoja.

—   Man ir dibināti iemesli.

—   Vai mans baltais brālis negribētu paskaidrot šos iemeslus? — osagu virsaitis vaicāja.

—   Jā. Pietiek, ja tu jāsi uz fermu un paziņosi Batieram. Tas ir īstais vīrs, lai spertu pareizos sojus, kādi vajadzīgi šinī gadījumā. Es un mani rafteri paliksim še. Mēs kavēsim trampus pārāk strauji doties uz priekšu. Droši vien tie nesasniegs fermu ātrāk, iekams tur viss nebūs pienācīgi sagatavots viņu uzņemšanai.

—   Manam brālim arvien ir visgudrākās domas. Bet Batlers nav savā vigvamā.

—   Nav? — Ugunsroka pārsteigts jautāja.

—   Nē. Kad jāju uz Osagunuku garām fermai, iegriezos tur izsmēķēt mierapīpi ar manu balto brāli Batleru. Neatradu viņu mājās. Pie viņa esot ieradies no tāla svešuma viņa brālis ar meitiņu. Viņi devušies uz Dodža fortu sapirkt drēbes baltajai meitenei.

—   Tātad inženieris jau atbraucis! Vai tu zini, cik ilgi Batlers grib palikt Dodža fortā?

—   Vēl dažas dienas.

—   Un kad tu biji fermā?

—   Aizvakar rīta cēlienā.

—   Tādā gadījumā man nekavējoties jādodas turp, — iesaucās Vecā Ugunsroka, uzlecot no zemes. — Cik ilgs laiks paies, kamēr tavi osagi piesteigsies palīgā?

—   Ja es tūlīt jāju, tad nākošajā pusnaktī mēs esam pie fermas.

—   Tas būs par vēlu, daudz par vēlu. Vai osagi tagad ir draugos ar šeieniem un arapahiem?

—  Jā. Ierakām kara cirvjus zemē.

—   Sīs abas ciltis dzīvo upes viņējā krastā. No šejienes tās sasniedzamas četrās stundās. Vai mans sarkanais brālis nedotos nekavējoties turp? Nenodotu viņiem manu sveicienu un vēstījumu?

Virsaitis neteica neviena vārda. Viņš gāja pie sava zirga un kāpa seglos.

—   Jāj turp, — Vecā Ugunsroka turpināja, — un saki abiem virsaišiem, ka es viņus lūdzu, cik ātri vien iespējams, ierasties Batlera fermā. Lai viņi nāk katrs ar simt vīriem!

Osags noplaukšķināja ar mēli un iespieda savam zirgam piešus. Jau nākošā mirklī viņu aprija nakts tumsa. Lords raudzījās izbrīnā. Tāds karavīrs, kāds neapšaubāmi bija osagu virsaitis, paklausīja bez vārda un iebilduma šim milzim salona svārkos. Bet arī tas jau sēdēja seglos.

—   Kungi, mēs nedrīkstam zaudēt nevienas sekundes,— teica Vecā Ugunsroka. — Mūsu zirgi gan ir piekusuši, bet līdz fermai tiem jāiztur. Uz priekšu!

Virkne acumirklīgi sarindojās. Uguni nodzēsa. Jātnieki devās ceļā.

Papriekš jāja lēni, tad rikšos un, kad acīs bija izdzisis nometnes ugunskura atspulgs un tās sāka aprast ar tumsu, — auļos. Lords piegriezās Billijam un jautāja: — Vai Ugunsroka nenomaldīsies no ceļa? — «Tikpat maz kā osagu virsaitis. Apgalvo, ka naktīs viņš redzot tikpat labi kā kaķis.» — Un viņam mugurā tādas drēbes! Savārds svētais! — «Uzgaidiet, kamēr redzēsiet viņu bifeļādas svārkos! Tad tas ir pavisam cits stāvs…» — Nu, stāvs viņam arī tagad ir pilnīgi pietiekošs. Bet kas tas ir par sievišķi, kas droši tur jums līdzi? — «Sieviete? Sī lēdija ir vīrietis.» — Viņu taču sauca par krustmāti! — «Tikai joka dēļ. Tālab, ka viņam ir tik smalka balstiņa. Tas tik dīvaini ģērbjas. Viņu sauc Drolls. Tas ir ļoti piedzīvojis mednieks. Viņa vārdam ir ļoti laba skaņa. To pazīst tālu. Bet būs diezgan runāts. Tā kā mēs patlaban jājam, vajag saņemt visus savus piecus prātus kopā.»

Viņam bija taisnība. Vecā Ugunsroka jāja pa priekšu kā pats nelabais. Pārējiem gribot negribot bija jāturas līdzi. Lords bija kaislīgs medību jātnieks. Jau bieži bija licis savu galvu uz spēles. Tomēr tādu jājienu kā šo tas vēl nebija pieredzējis. Visapkārt bija tāda tumsa kā neapgaismotā tunelī. Likās, ka zirgi dodas uz priekšu pa bezgalīgu, tumšu aizu. Tomēr neviens nepaklupa un neaizķērās! Viens zirgs cieši sekoja otram. Viss bija atkarīgs vienīgi no Vecās Ugunsrokas. Viņa zirgs vēl nekad nebija bijis šinī apvidū. Tas bija gluži ikdienišķs lopiņš, ko Ugunsroka bija ņēmis tāpēc, ka cits, labāks, nebija dabūjams. Lords atkal sāka izjust cienību pret šo vīru.

Tā tas turpinājās pusstundu, vienu veselu un tad vēl vienu stundu ar ļoti īsiem pārtraukumiem, lai zirgi varētu atvilkt elpu. Arvien vēl lija lietus. Bet tas bija tik sīciņš, ka norūdītie vīri nepiegrieza tam ne mazāko vērību. Tad dzirdēja, ka Vecā Ugunsroka priekšgalā iesaucās: — Uzmanību, kungi! Tagad nāks nogāze un pēc tās ūdens. Bet tas sniedzas zirgiem tikai līdz krūtīm. _ Jāja lēnāk. Varēja sadzirdēt upes čalas. Neraugoties uz Ēģiptes tumsību, bija nojaušams ūdens atspīdums. Jātnieku kājas izpeldējās. Tad viņi sasniedza pretējo krastu. Vēl īss, kādu minūti ilgstošs jājiens. Visi apstājās, un lords izdzirda skarbas zvanu skaņas. Viņa acis velti centās kaut ko saskatīt: bija tāda pati tumsa kā pirmīt.

—   Kas tas? Kas zvana? Kur mēs esam? — viņš jautāja kuprainajam Billijam.

—   Pie Batlera fermas vārtiem, — tas atteica. — Jājiet dažus solus tuvāk, tad jūs sataustīsiet mūri.

Rēja suņi. No varenajiem, dobjajiem rēcieniem varēja spriest par viņu lielumu. Tad atskanēja kāda jautājoša balss: — Kas zvana, kas vēlas iekļūt iekšā?

—   Vai misters Batlers jau ir atpakaļ? — Vecā Ugunsroka jautāja.

—   Nē.

—   Tad paņemiet atslēgu no lēdijas. Pasakiet viņai, ka Vecā Ugunsroka ir še!

—   Vecā Ugunsroka? Labi, ser, tas tiks ātri izdarīts. Kundze neguļ. Arī visi citi ir nomodā. Te garāmjājot bija kāds osags. Viņš teica, ka jūs ieradīšoties.

—   Kādi cilvēki te sastopami! — domāja lords.

—   Virsaitis tātad jājis vēl ātrāk nekā mēs!

Pēc kāda brīža bija dzirdama suņu atsaukšana no vārtiem. Knirkšķēja slēdzene, čīkstēja koka aizbultnes, kvieca eņģes. Beidzot lords saskatīja vairākus lukturus. Likās, ka tie vēl sabiezina tumsu. Milzīgais pagalms nakts melnumā bija nepārskatāms. Piesteidzās kalpi, kas noņēma jātniekiem viņu zirgus. Tad viesus veda augstā mājā, kas naktī izlikās tumša un drūma. Kāda kalpone lūdza Veco Ugunsroku uznākt otrā stāvā pie kundzes. Pārējiem atvēra apakšstāvā lielu, dūmiem nokvēpušu telpu. No tās griestiem nokarājās smaga petrolejas lampa. Te stāvēja vairāki gari galdi ar soliem un krēsliem. Vīriem vajadzēja ieņemt vietas. Uz galdiem bija salikti dažādi ēdieni, pudeles un glāzes. Par to varēja pateikties virsaiša pieteikumam.

Rafteri ar osagiem apsēdās pie diviem gariem galdiem un naigi ķērās pie lietas. Rietumu vīri nemīl garas ceremonijas un ielūgumus. Arī lords bija atradis sev vietu un pieaicinājis Kupraino Billiju ar tēvoci Lāstuku. Viņiem piebiedrojās Drolla krustmāte ar Fredu Engeli un Melno Tomu. Beidzot pienāca klāt arī Blenters — vecais misūrietis. Tagad tika ēsts un dzerts, ka prieks bija skatīties. Anglis acīmredzot bija atzinis, ka vilku starpā arī jākauc kā vilkam. Viņš bija atmetis ar roku visiem savas kārtas aizspriedumiem. Lords izturējās ne labāk, bet arī ne sliktāk kā viņa tuvākie galda biedri.

Vēlāk ienāca Vecā Ugunsroka ar namamāti. Viņa sirsnīgi apsveica savus viesus. Vecā Ugunsroka paziņoja, ka biedriem šonakt agrāk jādodas pie miera, lai ikviens rītdien no rīta būtu svaigs savā vietā. Kalpu un ganu pietiekot. Ar tiem tas veikšot visus gaidāmā uzbrukuma atsišanai nepieciešamos priekšdarbus.

Lords nevarēja atraut savas acis no viņa. Slavenais mednieks bija apvilcis savu mednieka tērpu. Viņš tagad valkāja īsas, līdz ceļiem, leginas (bikses). Pāri to stilbiem bija atlocīti garie mednieku zābaki. Baltā veste bija no smalki ģērētas stirnādas. Virs tās īss medību kamzolis no briežādas. Pāri tam stipri ādas svārki no bifeļa vēdera. Aiz platās ādas jostas bija redzami īso ieroču spali. Galvā bebrādas cepure ar ļoti platām malām. No tās aizmugurē nokarājās bebra aste. Kaklu greznoja gara ķēde no pelēkā lāča zobiem un pie tās — mierapīpe. Tai bija meistariski izgriezta galva, darināta no svētā māla. Svārku vīles bija izgreznotas ar grizlilāča ķetnu nagiem. Vīrs, kāds bija Vecā Ugunsroka, droši vien nelepojās ar svešām spalvām. No mierapīpes ķēdes un šiem izrotājumiem varēja spriest, cik daudz šo briesmīgo zvēru krituši Vecās Ugunsrokas drošajai lodei un varenajai dūrei par upuri. Kad viņš un namamāte bija aizgājuši projām, anglis griezās pie pārējiem: — Tagad es gribu ticēt visam, ko par viņu stāsta. Šis vīrs ir īsts gigants!

— Nieki! — Drolls atbildēja. — Rietumnieks jānovērtē nevis pēc viņa izskata un stāva. Gars ir vērtīgāks. Gadās ļoti reti, ka šādiem miižiem ir drosme. Pie viņa viss ir kopā. Draudošā Roka nav tik garš un plecīgs. Vinetū — apačs — ir vēl sīkāks. Tomēr abi tie ir tikpat veikli un varonīgi kā Vecā Ugunsroka.

—   Arī fizisko spēku ziņā?

—       Jā. Rietumu vīra muskuļi pamazām kļūst dzelzs, dzīslas — tērauds. Un arī tad, ja viņam nav milža auguma.

—        Tātad arī jūs esat no dzelzs un tērauda, māster Droll?

Viņa toni atskanēja zobgalība. Mazais, laipni smaidot, atbildēja: — Vai jūs to gribētu zināt, ser?

—   Jā, ļoti labprāt.

—   Man šķiet, ka jūs par to šaubītos.

—        Protams! Krustmāte — un tērauda muskuļi un dzīslas! Saderēsim?

—   Uz ko un kā?

—   Kas stiprāks, jūs vai es?

—   Kālab ne?

Beidzot anglis bija atradis kādu, kas to nenoraidīja. Viņš priecīgs uzlēca kājās un sauca: — Bet, Drolla krustmāte, esmu dažu labu nosviedis, kam vajadzētu pieliekties, lai jūs tikai redzētu! Vai patiešām jūs iedrošināties?

—   Protams!

—   Uz pieciem dolāriem?

—   Labi!

—   Es tos jums aizdošu.

—   Pateicos! Drolls nekad neaizņemas.

—   Tad jums ir nauda?

—   Tam, ko jūs varat vinnēt, droši pietiks, ser.

—   Arī desmit dolāru?

—   Arī tie.

—   Jeb divdesmit?

—   Kālab ne!

—   Varbūt pat piecdesmit? — lords sirdspriekā iesaucās.

—        Piekrītu! Bet ne vairāk. Negribu jums atņemt visu jūsu naudu, ser.

—        Kā? Ko? Lordam Kāslpūlam atņemt visu viņa naudu? Vai esat pie pilnas jēgas, krustmāt? Lieciet naudu galdā! Se būs piecdesmit dolāru.

Viņš pavilka vienu no pakaļējām somām, kas karājās pie jostas, uz priekšu. Izņēma no tās desmit piecdolāru zīmes. Nolika tās uz galda. Drolls iebāza roku vienā no sava ērmotā tērpa piedurknēm un izvilka ādas maisiņu. Kad viņš to atvēra, tad kļuva redzams, ka tas pildīts zelta graudiem lazdu rieksta lielumā. Piecus viņš nolika uz galda. Iebāza maisiņu atpakaļ un teica: •— Jums ir tikai papīri, milord? Fui! Drolla krustmāte maksā visu vienīgi skaidrā zeltā. Šie graudi ir vairāk vērti nekā piecdesmit dolāru. Lieta var sākties, bet kā?

— Sāciet jūs pirmais. Es taisīšu pakaļ. Un tad otrādi.

—       Nē. Esmu tikai krustmāte. Bet jūs esat lords. Jums priekšroka.

—        Labi! Stāviet cieši un sargieties. Es pacelšu jūs uz šī galda!

—   Pamēģiniet.

Drolls izpleta kājas. Lords sagrāba viņu un mēģināja pacelt. Krustmātes kājas neatstāja grīdu pat collas augstumā. Varēja domāt, ka Drolls ir no svina. Anglis velti pūlējās ap viņu. Beidzot viņš bija spiests atzīties, ka nevar savu nodomu īstenot. Viņš mierināja sevi ar vārdiem: — Ja es jūs nedabūju augšā, tad jūs mani nekādā gadījumā necelsiet.

—        Redzēsim, — smējās Drolls, vērsdams savu skatienu pret griestiem. Tur bija iedzīts liels dzelzs āķis. Tas bija domāts otrās lampas uzkāršanai. Kas redzēja šo skatu un zināja, ka jocīgā krustmāte ir vīrs ar milzīgiem fiziskiem spēkiem, slepeni piegrūda viens otram.

—   Nu, uz priekšu! — lords skubināja.

—   Tātad tikai uz galda? — jautāja Drolls.

—  Vai gribat mani vēl augstāk celt?

—        Tik augstu, cik tas še ir iespējams. Uzmanieties, ser!

Neskatoties uz neveiklo tērpu, viņš ar vienu vienīgu lēcienu atradās uz galda. Sagrāba lordu zem padusēm. Tas ātri uzlidoja gaisā. Nākošā mirklī karājās aiz jostas pie āķa griestos. Drolls nolēca no galda. Tad smiedamies vaicāja:

—   Nu, vai jūs esat augšā, ser?

Anglis kārpījās ar rokām un kājām. Viņš sauca: — Debess, kur es esmu! Pie griestiem! Ņemiet mani zemē, ņemiet mani zemē! Ja āķis neturēs, lauzīšu kaklu!

—   Papriekš sakiet, kas uzvarēja?

—   Jūs, protams, jūs.

—   Un derību otrā daļa, kur man jāsāk pirmajam?

—       To es atlaižu jums. Ņemiet tikai mani zemē! Atri, ātrāk!

Drolls atkal uzkāpa uz galda. Viņš saņēma angli abām rokām ap vidu un pacēla vēl augstāk. Josta atbrīvojās no āķa. Tad viņš nostādīja lordu uz galda un sekundi vēlāk uz grīdas. Kad Drolls nolēca zemē, tas uzlika roku uz lorda pleciem un jautāja:

—   Nu, ser, kā jums patīk krustmāte?

—       Match, how match, too match — ļoti, vairāk, daudz vairāk! — lords nokaunējies atbildēja.

— Tad bāžu vecos papīrus maisā! — Drolls iebāza naudas zīmes un iebēra zelta graudus maisiņā. Tad viņš smaidot turpināja: — Lūdzu, milord, ja jūs kādreiz atkal gribat derēt, tad griezieties mierīgi pie manis! Es arvien turu līdzi.

Lords apsēdās. Viņš aptaustīja savas rokas, kājas un gurnus, lai pārliecinātos, vai nav kāds bojājums. Pārliecinājies, ka viss labākajā kārtībā, viņš sniedza krustmātei roku un, priecīgi smejot, teica:

—        Lieliskas derības! Vai ne! Rietumnieki ir vareni zēni. Tikai vajag prast ņemt viņus no īstās puses!

—        Nu, es domāju, ka bija gluži otrādi. Šoreiz es jūs ņēmu no īstās puses, ser!

—       Arī pareizi! Jūs esat lielisks vīrišķis, krustmāt. Interesējos par jums. Dzirdēju, esat vācietis. Kas bija jūsu tēvs? Kālab jūs devāties uz Savienotajām Valstīm?

—   Mans tēvs bija lords, un vēl daudz, daudz kas vairāk.

—   Nieki, nav iespējams!

—        Ļoti iespējams! Jūs esat tikai lords un laikam vairāk nekas. Bet mans tēvs bija daudz kas.

—   Nu, kas viņš bija? — mudināja lords.

—       Viņš bija zvaniķis, ķesteris, viesmīlis, kapracis, kāzu, kristību un bēru runātājs, izkapšu trinējs, dārzu sargs un pilsoņu gvardes feldfēbelis. Vai ar to nepietiek?

—   Labi, vairāk nekā diezgan!

—   Pareizi. Bet, visu īsi saņemot, krietns vīrs.

—   Vai viņš miris?

—   Jau sen. Man vairs nav piederīgo.

—       Un tad no sirdēstiem jūs devāties pāri lielajam ūdenim?

—        Ne sirdēstu dēļ. «Ak ceļot, ak ceļot, ak ceļot tīkas man!» Bet bieži vien es ilgojos pēc vecās, krietnās Vācijas.

Tagad atgriezās Vecā Ugunsroka un aizrādīja, ka būtu ieteicams doties pie miera. Rīt ļoti agri visiem jābūt kājās. Sim norādījumam labprāt sekoja. Visi devās uz kādu citu telpu, kur karājās uz koka rāmjiem uzstieptas ādas. Tās noderēja par guļas vietām. Bija gādāts par mīkstiem paklājiem un segām. Šinīs īstajās rietumnieku gultās vīri atrada jauku atdusu.

SEPTĪTĀ NODAĻA CĪNĀS AP BATLERA FERMU

Fermas aizstāvjus uzmodināja agrā rīta stundā. Diena, likās, būs karsta, pat svelmaina. Piemīlīgajārīta gaismā vakar tik drūmā ēka izskatījās pavisam citāda. Tā bija celta no ķieģeļiem. Ļoti gara un plata, diviem stāviem un lēzenu jumtu. Māja bija ierīkota lielam iedzīvotāju skaitam. Ļoti augstie logi bija tik šauri, ka cilvēks nevarēja izspraukties tiem cauri. Apgabalā, kur bieži klejoja laupītāju, indiāņu ciltis, šāds drošības līdzeklis bija ļoti piemērots. Tur gadās vai arī gadījās, ka tāda vientuļa ferma vairākas dienas bija jāaizstāv pret šādiem uzbrucējiem.

Lielais, plašais pagalms bija iežogots ar augstu, stipru sētu. Tajā bija ierīkoti lodziņi šaušanai. Starp tiem stāvēja augsti mūra soli. Ja pakāpās, tad varēja šaut arī tieši pāri pašai sētai.

Mājai garām tecēja strauja upe. Tās sēkli vakar krustoja mūsu draugi. To viegli varēja apbērt no sētas mūriem ar lodēm. Uz Vecās Ugunsrokas pavēli upes sēklis bija pa nakti aizsprostots un padarīts nepieejams. Par tālāku svarīgu nodrošinājumu varēja uzskatīt to, ka Batlera ganāmpulkus jau naktī aizdzina uz tuvākā kaimiņa ganībām fermas aizmugurē. Un uz Dodža forta apvidu bija nosūtīts ziņnesis. Tam bija jābrīdina brāļi Batleri, ja tie jau atrastos ceļā uz mājām.

Vecā Ugunsroka sapulcēja biedrus uz lēzenā mājas jumta. No šejienes atklājās plaša ainava. Rītos un ziemeļos skats aptvēra viļņoto prēriju. Dienvidos un vakaros redzēja plašus un labi iekoptus kukurūzas un citus labības laukus.

—   Kad ieradīsies gaidītie indiāņi? — vaicāja Drolls.

—   Pēc aprēķina, kādu vakar taisīja virsaitis, viņi drīz varētu būt še, — Vecā Ugunsroka atbildēja.

—   Es nepaļaujos uz to. Sie sarkanādas jāsapulcina varbūt arī no attālākām vietām. Bez tam viņi nemūžam nedosies kara gaitā, iekams visas viņu paražas nav izpildītas. Priecāsimies, ja tie ap pusdienas laiku būs šeit.

Bet tad ari trampi jau var atrasties tuvumā. No šiem arapahiem un šeieniem es neko lielu vis negaidu.

—   Ari es ne, — piebalsoja Billijs. — Abas ciltis ir ļoti mazas. Ir pagājis ilgs, pat ļoti ilgs laiks, kamēr viņu rokās nav nācis kara cirvis. Spēcīgu kaimiņu šeit nav. Mēs varam gatavoties ilgstošam aplenkumam.

—   No tā nav ko baidīties. Pagrabi slēpj sevī lielus pārtikas krājumus, — ziņoja Vecā Ugunsroka.

—   Bet ūdens, kas taču ir galvenā lieta! — iebilda Drolls. — Ja trampi stāvēs klajumā, mēs nevaram no upes smelt ūdeni! — «Tas arī nemaz nav vajadzīgs. Kādā pagrabā ir izrakta aka, kas dod labu dzeramo ūdeni cilvēkiem. Kanāls domāts lopiem.» — Vai tad tāds kanāls ir? — «Jā. Te viss ir celts un ierīkots kara gadījumam. Aiz mājas zemē jūs varat redzēt paceļamās durvis. Ja tās atdara, tad top redzamas kāpnes, kas ved lejā pie segta kanāla. Tas atrodas tiešā sakarā ar upi.» — Vai kanāls ir augsts un dziļš? — «Vīra augstumā. Ūdens sniedzas gandrīz līdz krūtīm.» — Un tā grīva upē ir vaļēja? — «Ak, nē. Ienaidnieks to nedrīkst pamanīt. Tālab krasts tanī vietā ir cieši apstādīts ar krūmiem un staipekņiem.»

Drollam nebija nekāda sevišķa nodoma tik sīki iztaujāt par kanālu. Tomēr vēlāk viņam tas ļoti noderēja.

Galdus, solus un krēslus iznesa pagalmā no telpas, kurā vakar bija klātas vakariņas. Brokastis ieturēja svaigā gaisā. Pēc tam savāca vienkopus visus ieročus un munīcijas krājumus.

Vēlāk Vecā Ugunsroka ar Batlera kundzi un viņas svaiņiem sēdēja uz nama lēzenā jumta un raudzījās uz dienvidiem. No turienes vajadzēja nākt gaidītajiem indiāņiem. Beidzot, kad pusdienas laiks jau bija garām, tuvojās gara rinda sarkano karavīru. Viņi gāja zosu gājienā. Lielā Saule jāja viņu priekšgalā uz zirga.

Kad tie nāca caur vārtiem, Vecā Ugunsroka saskaitīja pāri par divsimt vīriem. Diemžēl tikai nedaudzi no viņiem bija labi apbruņoti. Vairumam nemaz nebija zirgu. Tie, kam tādi bija, atteicās ņemt tos līdzi. Tad jau labāk, lai viņus pašus ievaino vai nošauj.

Vecā Ugunsroka sadalīja šos agrāk tik staltos, bet tagad paklīdušos sarkanādas divās daļās. Mazākumam bija jāpaliek fermā. Pārējos osagu virsaiša vadībā viņš norīkoja pie tā kaimiņa robežām, kura ganībās atradās aizdzītie lopi. So ļaužu uzdevums bija atsist trampu varbūtējos mēģinājumus ielauzties kaimiņa tiesā. Lai pavairotu viņu uzmanību un drosmi, izsolīja godalgu par katru trampa galvu. Virsaitis ar savu nodaļu devās uz aprādīto vietu.

Fermas mūros tagad bija vairāk par piecdesmit indiāņu, divdesmit rafteri un četri Rietumu vīri. Salīdzinot ar trampu lielo pārsvaru, tas patiešām nebija daudz. Tomēr viens mednieks jeb rafters atsvēra vairākus trampus. Patvērumu, ko deva mūris un nams, varēja vērtēt diezgan augstu. Liela laime bija tā, ka Batlera kundze mierīgi raudzījās draudošajām briesmām acīs. Viņai nenāca ne prātā mulsināt savus ļaudis ar vaimanām. Gluži otrādi: viņa aicināja tos pie sevis. Solīja par drošsirdīgu un uzticīgu izturēšanos izsniegt viņiem attiecīgu atalgojumu. Bija kādi divdesmit kalpi, kas prata lielot savus ieročus. Ar tiem Vecā Ugunsroka varēja droši rēķināties.

Kad visi iespējamie drošības soļi bija sperti, rietumnieks ar dāmām un angli sēdēja atkal augšā uz mājas terases. Viņa rokās atradās lorda milzīgais tālskatis. Ar to viņš cītīgi vēroja to apvāršņa daļu, kurā vajadzēja parādīties trampiem. Pēc ilgas, veltīgas uzmanības viņš beidzot atklāja trīs stāvus. Tie tuvojās fermai ne zirgos, bet kājām. — Varbūt tie ir izlūki, kas izsūtīti pa priekšu, — teica Vecā Ugunsroka. — Viņi prasīs, lai tos ielaiž iekšā.

—  Tā būtu pārdrošība. No šiem cilvēkiem es to negaidu, — piezīmēja lords.

—   Kāpēc gan ne? Sūta trīs tēviņus. Tos še neviens nepazīst. Sāda jeb tāda iemesla dēļ viņi nāk iekšā. Kas viņiem ko var pierādīt un padarīt? Nokāpsim augšstāvā, lai viņi neredz mūs uz jumta. Bet mēs viņus varam arī caur logu ar tālskati novērot.

Līdzvestie zirgi bija novietoti aiz mājas. Tos nevarēja redzēt. Arī visiem aizstāvjiem vajadzēja paslēpties. Trim trampiem, ja tie ierastos pagalmā, vajadzēja gūt iespaidu, ka ferma nav pienācīgi sagatavota uzbrukuma atsišanai.

Ar grūtībām un izbrīnu viņi bija tikuši pāri aizsprostotajam upes sēklim. Vecā Ugunsroka pamanīja, ka viens vīrs cēla otru augšā, lai tas caur šaujamo lodziņu varētu ieskatīties. Viņš ātri nokāpa lejā un izgāja pagalmā. Tika pavilkts zvans. Viņš gāja pie vārtiem un prasīja, ko svešinieki vēlas.

—  Vai fermeris mājās? — jautāja kāda balss. «Nē, viņš ir aizceļojis,» mednieks atbildēja. — Mēs gribējām dabūt darbu. Varbūt ir vajadzīgs kāds gans jeb kalps? — «Nē.»

—  Tad mēs lūdzam dot mums paēst. Mēs nākam no tālienes. Esam izsalkuši. Esiet tik labi, laidiet mūs iekšā!

To sacīja ļoti lūdzošā tonī. Visos Rietumos nav sastopams tāds fermeris, kas izsalkušu raidītu projām. Visās tautās visās pasaules malās, kur nav viesnīcu un hoteļu, vēl arvien valda viesmīlības skaistais paradums. Tā tas bija arī tālajos Rietumos. Vīrus ielaida un pēc vārtu aizbultēšanas ierādīja tiem sēdvietas nama priekšpusē. Bet tās tiem nebija pa prātam. Viņi gan mēģināja izturēties nepiespiesti. Tomēr uzkrita, ka tie vēroja namu un tā apkaimi asi pētošām acīm. Tad savstarpēji saskatījās. Viens no viņiem sacīja: — Mēs esam nabagi, niecīgi ļaudis. Negribam jūs apgrūtināt. Atļaujiet mums palikt še, pie vārtiem. Tur arī ir vairāk ēnas! Mēs pārnesīsim galdu.

Viņu vēlēšanos izpildīja. Tā, protams, bija vienīgi viltība, Viņi gribēja palikt vārtu tuvumā, lai tos atvērtu saviem biedriem. Viņi nonesa turp galdu un dažus krēslus. Tad kāda kalpone atnesa tiem bagātīgu ēdamo. Sirtī mājas pusē nu vairs neredzēja neviena cilvēka. Visi, pat kalpone, aizgāja. Viltus strādnieki bija par to ļoti apmierināti. Vecās Ugunsrokas asās acis saskatīja to viņu sejās un žestos, ar ko tie pavadīja savu kluso sarunu. Pēc kāda laiciņa viens no viņiem piecēlās. Gluži nepiespiesti, it kā nejauši piegāja pie tuvākā šaujamā lodziņa. Paskatījās caur to. Tas atkārtojās vēl dažas reizes. Tā bija droša zīme, ka blēži gaida savus biedrus. Tiem drīz vien vajadzēja ierasties.

Vecā Ugunsroka atkal stāvēja augšā pie loga. Ar tālskati viņš vēroja to pusi, no kurienes viņiem vajadzēja nākt. Un tiešām tālumā parādījās varens jātnieku bars. Auļos tie devās uz fermu. Varēja redzēt, ka viņu vidū atradās vīri, kas pazina šo apgabalu, jo viņi traucās taisnā līnijā tieši uz sēkli. Kad sasniedza upi un redzēja aizsprostojumus, viņi apstājās un pētīja tos. Tagad bija pienācis laiks, kad Vecā Ugunsroka varēja sākt rīkoties. Viņš gāja lejā uz vārtiem. Patlaban viens no trijotnes atkal stāvēja pie šaujamā lodziņa un raudzījās pēc saviem biedriem. Viņš redzami satrūkās, kad redzēja sevi pieķertu. Tas ātri atkāpās.

— Ko tu te dari? Kālab tu nopūlies gar lodziņu? — Vecā Ugunsroka stingri prasīja.

Sis apjucis pavērās milzīgajā vīrā augšup un atbildēja:

—   Es — es gribēju — es gribēju redzēt ceļu, pa kuru mums būs jāiet.

—   Nemelo! Savu ceļu jūs labi zināt. Tas ved ārā uz upi pie tiem ļaudīm, kas tur atrodas.

—   Kādus ļaudis jūs domājat, ser? — vīrs liekuļoja. — Es neredzēju neviena cilvēka.

—   Nepūlies izlikties. Tas nelīdzēs. Jūs piederat pie trampiem no Osagunukas, kas grib mums uzbrukt. Tie sūtīja jūs šurp, lai jūs atvērtu saviem sabiedrotajiem fermas vārtus no iekšpuses. Tālab jūs nosēdāties vārtu tuvumā.

—   Ser! — uztraucās vīrs un tvēra kabatā.

Bet Vecajai Ugunsrokai revolveris jau atradās rokā. Viņš piedraudēja: — Lieciet mierā savus paslēptos ieročus! Tiklīdz es tos redzēšu, nospiedīšu gaili. Jūsu nākšana šurp bija pārdrošība. Varētu tagad jūs aizturēt un saukt pie stingras atbildības. Bet jūs esat tik vāji zeļļi, ka es ļaušu jums skriet. Ejiet laukā un sakiet tam klaidoņu baram, ka ikviens, kas mēģinās nokļūt pāri upei, saņems lodi. Mēs esam galā. Tagad lasieties projām!

Viņš atvēra vārtus. Blēži zem revolvera stobra klusēja. Tad viņi atradās aiz vārtiem. Aizbultnes atkal nočīkstēja. Nu tie nicinoši smējās: — Nelga! Kāpēc tu palaidi mūs vaļā, ja esam trampi? Saskaiti vien, cik ir mūsējo! Ar taviem pāris ļaudīm mēs ātri tiksim galā. Pēc stundas ceturkšņa jūs visi karāsieties!

Tagad Vecā Ugunsroka deva norunāto signālu. Pagalmā parādījās līdz šim paslēptie fermas sargi. Tie bija gaidījuši aiz dzīvojamās ēkas. Viņi ieņēma vietas pie šaujamiem lodziņiem. Caur tiem varēja ērti sekot katrai ienaidnieka kustībai.

No fermas izraidītie izlūki nonāca upes krastā. Viņi raidīja pāri upei kliedzienus, ko no mūriem nevarēja saprast. Trampi pajāja pa krastu mazliet uz augšu. Tā kā sēklis bija aizsprostots, tad viņi nolēma pārpeldēt straumi jāšus un dzina zirgus ūdenī.

—   Ņemiet vispirms izlūkus uz grauda, lai tie neizbēgtu pelnītam sodam, — Vecā Ugunsroka pavēlēja Melnajam Tomam, Blenteram un Kuprainajam Billijam, kas turējās viņa tuvumā. — Es tēmēšu uz pirmajiem diviem, kas sasniegs krastmalu. Pēc manis lai šauj tēvocis, Drolls, lords un pārējie tādā kārtībā, kā tie sarindojušies. Tā ikvienam būs savs vīrs. Tad nešausim divi trīs uz vienu un to pašu trampu un neizšķērdēsim velti munīciju.

—   Tiešām tā! — atsaucās Kuprainais Billijs. — Mans vīrs man ir jau stobra galā.

Bet viņa nešķiramais draugs un biedrs tēvocis Lāstuks piebalsoja: — Kas būs šo krastu sasniedzis — to mūsu lodes sagaidīs — bet visi tie pēc kārtas — brauks elles ugunssārtā!

Drīz pirmais jātnieks sasniedza šo upes malu. Otrais viņam sekoja. Vietā, kur viņi izjāja krastmalā, stāvēja tie trīs izlūki, kas uzdevās par darba meklētājiem. Vecā Ugunsroka pamāja. Pieci šāvieni norībēja gandrīz vienā laikā. Abi jātnieki nogāzās no zirgiem. Trīs spiegi gulēja zemē. Saniknotie trampi sacēla mežonīgu troksni. Viņi ciešā burzmā metās uz priekšu, lai ātrāk nokļūtu upmalā. Cits citu dzina drošā nāvē. Kolīdz kāds zirgs izlēca no ūdens krastā, tā fermas aizsargu lode jātnieku gāza no segliem. Nepilnās pāris minūtēs jau divdesmit trīsdesmit zirgi skrēja apkārt bez vadītāja rokas.

Trampi šādu uzņemšanu nebija sagaidījuši. Viņu izlūki droši vien bija saukuši pāri upei, ka ferma ir tikpat kā neaizsargāta. Bet nu caur mūra spraugām šāviens nāca pēc šāviena. Un neviena lode negāja garām! Niknuma bļāvieni pārvērtās baiļu saucienos. Atskanēja pavēloša balss. Visi jātnieki, kas atradās ūdenī, apgrieza zirgus, lai atgrieztos atpakaļ viņā krastā.

— Atsisti! — piezīmēja Misūri Blenters. — Esmu ziņkārīgs, ko gan viņi tagad iesāks. — «Viņi krustos upi tur, kur mūsu lodes nesniedz,» Vecā Ugunsroka atbildēja. — Un tad? — «Tad? To vēl nevar pateikt. Ja viņi rīkosies gudri, mūsu stāvoklis var kļūt grūts.» — Ko jūs turētu par gudru rīcību? — «Viņi nedrīkstētu uzbrukt lielā barā. Tiem vajadzētu izklīst. Ja trampi atstāj zirgus drošā vietā un vienā un tanī pašā laikā skrien no visām četrām pusēm uz mūri, lai tur gūtu patvērumu no mūsu uguns, tad nespēsim viņus aizkavēt. Mēs būtu spiesti sadalīt mūsu spēkus četrās frontēs. Ja trampi tad pēkšņi salasās kādā zināmā punktā, tie var pārkļūt mūrim.» — Tas var notikt. Bet daudzus mēs aizraidītu peklē. Zināms, arī mēs ciestu lielus zaudējumus. — «Blēņas! Es nebaidos. Nogaidīsim, ko tie iesāks.»

Likās, ka trampi bija paspējuši apspriesties. Viss pūlis devās gar upi uz augšu, tātad uz ziemeļiem. Viņi apstājās tur, kur fermas aizsargu lodes vairs nesniedza. Tad vīri krustoja upi. Sinī krastā jātnieki nostājās ciešā barā ar seju pret mūra sētas vārtiem. Līdz šim aizstāvji bija atradušies rīta pusē. Tagad Vecā Ugunsroka sauca stiprā balsī: — Atri visi uz ziemeļsienu! Viņi grib sturmēt vārtus!

—   Izlauzt viņi tos nevar! — teica Blenters.

—   Nē. Bet, ja viņi vārtus sasniedz, tad var no segliem tik ātri pārkāpt mūri un vārtus, ka tiem radīsies iespēja mūs pagalmā pārspēt.

—   Iekams tas notiks, daudzi kritīs!

—   Bet vēl vairāk paliks pāri! Nešaujiet pirms manas pavēles. Bet tad visi uzreiz, tieši pūļa vidū!

Fermas sargi ieņēma ziemeļu pusi. Daļa nostājās pie šaujamo lodziņu spraugām. Pārējie uz īpašām kāpnēm, kas bija iebūvētas starp tām. Viņi noliecās, lai uzbrucēji tos nesaskatītu pārāk agri.

Trampu bars sakustējās. Viņi auļos devās tieši uz vārtiem. Kad tie bija gluži tuvu, ne vairāk par astoņdesmit soļiem, Vecā Ugunsroka deva pavēli atklāt uguni. Norībēja spēcīga zalve…

Bija tā, it kā trampus, drāžoties pilnā sparā, pēkšņi aizkavētu kāda viņu priekšā izstiepta tauva. Viņi sakrita mežonīgā juceklī, kas nevarēja tik ātri atšķetināties. Fermas aizstāvji guva laiku lādēt un šaut. Ne zalvēm vairs un ne pēc komandas. Šāva uz visām pusēm. Kritušos un ievainotos tie pameta. Savus jātniekus zaudējušie zirgi, instinkta dzīti, skrēja uz fermas vārtiem. Tos atvēra, un kustoņus ielaida. Kad vēlāk trampi mēģināja tuvoties saviem ievainotajiem biedriem, viņus netraucēja, jo arī žēlsirdībai ir savas tiesības. Varēja novērot, ka trampi nogādāja savus ievainotos zem kādas attālākas koku grupas, lai tos pārsietu, cik labi tas šinīs apstākļos bija iespējams.

Pa tam bija pienācis pusdienas laiks. Drošprātīgajiem fermas aizstāvjiem izdalīja ēdienus un dzērienus. Viņi novēroja, ka trampi atvelkas atpakaļ. Savus ievainotos tie atstāja zem kokiem, bet paši jāja uz vakariem.

—   Vai tie dodas projām? — Kuprainais Billijs vaicāja.

—   Dabūja labu mācību. Darītu prātīgi, ka to ņemtu vērā.

—   Tiem nenāk ne prātā, — Drolla krustmāte atteica.

—   Ja trampi patiešām būtu atsacījušies no sava nodoma, tad viņi aizvestu sev līdzi ievainotos. Domāju, ka viņiem iekrituši prātā fermas lopu bari. Skatieties uz māju! Tur augšā stāv Vecā Ugunsroka ar tālskati pie acīm. Viņš seko laupītājiem. Esmu drošs, ka drīz vien saņemsim pavēli steigties ganiem un indiāņiem palīgā.

Krustmātes slēdziens izrādījās pareizs. Piepeši atskanēja no augšas Ugunsrokas balss: — Seglot zirgus, bet labi ātri! Blēži vēršas uz dienvidiem. Tur viņi sadursies ar Labo Sauli un tā ļaudīm.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad zirgi bija apsegloti. Tikai daži kalpi palika pagalmā, lai nepieciešamības gadījumā ātri atkal atvērtu vārtus. Visi pārējie ar Veco Ugunsroku priekšgalā izjāja no pagalma. Atstājuši aiz sevis vārtus, viņi nogriezās gar sētas stūri, lai turētos uz dienvidiem. Tur vispirms nāca vairāki tīrumi. Aiz tiem iesākās prērija, zālainas ganības. Tikai šur un tur redzēja krūmājus.

Ar neapbruņotu aci trampi tagad vairs nebija saskatāmi. Bet Vecās Ugunsrokas rīcībā bija lorda tālskatis, kas tagad ļoti noderēja. Pateicoties tam, trampiem varēja ērti sekot vienādā attālumā. Pie tam vajātāji palika nepamanīti. Tā bija ievērojama priekšrocība. Pēc stundas ceturkšņa Vecā Ugunsroka deva rīkojumu stāt. Arī trampi bija apstājušies. Viņi bija nonākuši pie kaimiņa robežām. Laupītāji ieraudzīja ne vien ganāmpulkus, bet arī apbruņotos sargus.

Vecā Ugunsroka pētīja zāļu klajumā dažādās krūmāju salas. Viņš izmeklēja tādas, ko varētu izmantot kā paslēptuves. Slēpjoties aiz tām, mednieks un viņa ļaudis tuvojās vietai, kur vajadzēja notikt sadursmei. Tad viņi atstāja zirgus. Noliekušies tie zagās uz kādu platu krūmāju joslu, ko arī laimīgi sasniedza. Cīņas laikā trampiem, pēc Ugunsrokas slēdziena, vajadzēja pievirzīties šiem krūmiem. No šīs vietas varēja saskatīt kā uzbrucējus, tā ganāmpulku aizstāvjus neapbruņotām acīm.

Trampi, likās, bija ļoti pārsteigti, ieraugot tik lielu skaitu indiāņu lopu aizsardzībai. Kā tas bija iespējams, ka sarkanie vīri atradās te tik lielā skaitā? Kas bija viņus ataicinājis? Trampi satrūkās. Bet drīz vien tie ievēroja, ka indiāņi ir ļoti trūcīgi apbruņoti. Lielākajai daļai trūka šaujamo ieroču. Tas viņus apmierināja. Vadoņi noturēja īsu apspriedi. Tad deva pavēli uzbrukt. Jau no paša sākuma varēja manīt, ka trampi negrib uzsākt apšaudīšanos, bet domā indiāņus samīt zirgu pakaviem. Jātnieki visi vienā pūlī, draudīgi kliedzot, auļoja indiāņiem tieši virsū.

Tagad kļuva skaidrs, ka Labā Saule bija piemērots savam uzdevumam. Viņš skaļā balsī deva kādu pavēli, pēc kuras viņa ciešās rindās stāvošie ļaudis ātri izklīda. Par samīšanu pakaviem vairs nevarēja būt runas. Trampi to saprata. Viņi pagriezās, lai nokļūtu sarkano labajā spārnā. Tad to dzītu atpakaļ uz kreiso, tādējādi sabiezinot indiāņu rindas. Bet osagu virsaitis atkal uzminēja viņu nodomu. Atskanēja jauna pavēle. Indiāņi savilkās milzīgā, dzīvā kamolā, bet tad tūlīt atkal izklīda. Tagad viņu stāvoklis bija pavisam citāds. Pirmīt sarkano rindas stiepās no vakariem uz rītiem, tagad tās ieņēma ziemeļu dienvidu stāvokli. Osags pārmainīja savas pozīcijas ne tamdēļ, ka viņš būtu nojautis savu sabiedroto tuvumu. Viņš rīkojās gluži kā bizons, kas vērš pret ienaidnieku nevis sānus, bet savu stipro, ragiem bruņoto pieri. Ja jau šī kustība pati par sevi bija meistariska, tad tās panākumi bija gluži negaidīti. Prēriju laupītāji bija nokļuvuši starp indiāņiem un krūmāju joslu, kur bija paslēpušies baltie. Trampi redzēja, ka viņu uzbrukumi sarkanajiem ir gluži tikpat nesekmīgi kā pātagas cirtiens ūdenī. Tie uz brīdi apstājās. Sī neuzmanība viņiem maksāja dārgi. Nelieši vīlās ari attiecībā uz indiāņu ieročiem. Viņi tos neņēma nopietni un nedomāja, ka atrodas viņu īedarbes lokā. Viens no trampu vadoņiem griezās pie biedriem ar uzrunu, lai izklāstītu jaunu plānu. Osags izmantoja šo starpbrīdi. Viņš izgrūda kādu saucienu. Viņa ļaudis pēkšņi skrēja uz priekšu, tikpat negaidīti apstājās, izšāva savas bultas un tikpat ātri atvilkās atkal atpakaļ. Bultas sasniedza mērķi. Bija kritušie, bet vēl vairāk ievainoto. Arī daudz zirgu. Lopi slējās stāvus. Tie sāka trakot un kļuva gandrīz nevaldāmi. Sākās vispārējs apjukums. Vecajai Ugunsrokai tas bija jāizmanto.

—   Tagad uguni! — viņš pavēlēja. — Šaujiet tikai uz vīriem, bet saudzējiet zirgus!

Viņa ļaudis atradās ienaidnieka aizmugurē. Bises zibsnīja. Lodes lidoja turp, kur trampu pūlis bija visbiezākais. Atskanēja izbaiļu kliedzieni un vaimanas. — Prom! — kliedza viņu vidū kāda balss. — Mēs esam ielenkti. Salauziet sarkano rindas!

So pavēli nekavējoties izpildīja. Trampi pameta savus kritušos un smagi ievainotos. Auļos viņi metās uz indiāņiem, kas tiem labprāt pavēra ceļu un pavadīja bēgļus uzvaras saucieniem.

—   Tur viņi mūk! — smējās vecais Blenters. — Tie vairs nerādīsies. Vai zināt, kas tas bija, kas viņus uzaicināja laisties lapās?

—   Protams! — jMelnais Toms atbildēja. — Sī balss ir ļoti labi pazīstama. Tas bija sarkanais pulkvedis. Liekas, ka pats sātans to sargā no mūsu lodēm. Vai nodosimies šim nelietim pakaļ, ser?

Ar šo jautājumu Toms griezās pie Vecās Ugunsrokas. Pēdējais atbildēja: — Nē. Esam par vājiem, lai ielaistos ar viņiem dūru cīņā. Bez tam viņi var apķerties, ka mēs te nebijām no sākta gala, bet ieradāmies no fermas palīdzēt indiāņiem. Tādā gadījumā nav izslēgts, ka viņi jāj turp, lai ielauztos fermā pa mūsu prombūtnes laiku. Tālab mums jāsteidzas, cik ātri vien varam, atpakaļ.

—   Bet kā paliks ar ievainotajiem trampiem un brīvajiem zirgiem?

—   Par to gādās indiāņi. Tagad — nezaudēt laiku! Zirgos!

Vīri vicināja savas platmales un uzsauca sarkanādām pērkonīgu «urrā»! Indiāņi atbildēja skaļiem gaviļu saucieniem. Tad visi devās pie zirgiem un atpakaļ uz fermu. Vecā Ugunsroka nekavējoties uzkāpa uz nama lēzenā jumta, lai atkal ar binokli pētītu apvārsni.

Te augšā sēdēja Batlera kundze. Viņa bija ļoti bažījusies par notiekošo. Tagad viņa sev par lielu prieku dabūja zināt, ka uzbrukums spīdoši atsists. — Tātad esam izglābti? — viņa atviegloti vaicāja. — Ja trampi cieta tik smagus zaudējumus, tad taču gan drīkst cerēt, ka viņiem pietrūks drosmes cīņu turpināt.

—   Varbūt, — mednieks domīgi atbildēja.

—   Tikai varbūt?

—   Diemžēl! Aizskart ganāmpulkus blēži vairs neiedrošināsies. Viņi būs tanī pārliecībā, ka lopus apsargā ne vien indiāņi, bet arī pietiekoši daudz balto. Kas attiecas uz māju, tad apstākļi te ir citādi. Sie neģēļi, protams, būs nosprieduši, ka dienā viņi neko nevar panākt. Viņi tomēr var domāt, ka tā lieta naktī tumsas dēļ būs vieglāka. Katrā ziņā mums jāsagatavojas uz .šādu nakts uzbrukumu. Ir iespējams, ka .. .

Viņš apstājās. Vēl arvien lūkojoties caur tālskati, ko tas nupat bija pagriezis uz ziemeļiem.

Kas ir? — jautāja dāma. — Kāpēc jūs nerunājat tālāk, ser? Kālab jūs uzreiz taisāt tik nopietnu seju?

Ugunsroka skatījās vēl kādu laiku caur slīpētajiem stikliem. Tad viņš noņēma binokli no acīm un nepiespiesti atbildēja: — Nav nekas tāds, kas varētu iedvest mums sevišķas bailes, milēdij. Jūs mierīgi varat kāpt lejā un pacienāt ļaudis ar kādu malku.

Batlera kundze apmierināta paklausīja šim uzaicinājuraam. Kad viņa bija projām, mednieks griezās pie lorda, kas nupat ieradās uz platformas ar savu milzu teleskopu;

—       Man bija dibināts iemesls aizsūtīt dāmu projām. Ņemiet savu cauruli, milord, un vērojiet tieši ziemeļus. Kas tur redzams?

Anglis sekoja mednieka priekšlikumam. Tad atbildēja;

—  Trampi. Redzu tos skaidri. Viņi nāk.

—   Vai tiešām nāk?

—   Protams! Ko lai viņi citu darītu?

—        Tad, šķiet, mana glāze būs pārāka par jūsējo, lai gan tā ir daudz mazāka. Vai tad jūs redzat trampus kustoties?

—   Nē. Viņi stāv uz vietas.

—   Uz kurieni pagrieztas viņu sejas?

—   Uz ziemeļiem.

—        Tad sekojiet ar tālskati šinī virzienā! Varbūt tad jūs redzēsiet, kālab šie blēži ir apstājušies.

—        Labi, ser, skatīšos! Tur nāk trīs jātnieki. Viņi trampus neredz.

—   Jātnieki? Vai tiešām?

—        Jā! Tomēr ne. Liekas, tur ir arī kāda lēdija. Pareizi, tur ir kāda dāma. Redzu garo jātnieces tērpu un plīvuru, kas plandās vējā.

—   Un vai zināt, kas šie trīs ir?

—        Nē. Kā gan lai es to zinātu… žēlīgais Dievs, tie taču nebūs …?

—        Noteikti, — Vecā Ugunsroka nopietni pamāja ar galvu. — Tie ir viņi. Fermeris ar brāli un viņa meitiņu. Ziņnesis, ko mēs sūtījām ceļā pretim brīdināt, nav tos saticis.

Lords sabāza sava tālskata posmus kopā un iesaucās;

—    Tagad zirgos, steigsimies viņus brīdināt. Citādi tie kritīs trampu rokās.

Anglis taisījās doties projām. Mednieks viņu satvēra aiz rokas un stingri teica: — Palieciet, ser, un netaisiet troksni! Lēdijām nevajag pašreiz to zināt. Mēs nevaram vairs ne brīdināt, ne palīdzēt. Ir jau par vēlu. Skatieties, skatieties!

Lords atkal pacēla savu vareno tālskati un redzēja, ka trampi dodas tālāk. Viņi auļoja tiem trim pretim.

—        Nolādētie! — anglis iesaucās. — Viņi tos noslepkavos!

—        Tas viņiem nenāk ne prātā! Sie blēži saprot savas priekšrocības un mēģinās tās izmantot. Ko gan tiem var

dot šo triju nāve? Gluži neko. Bet, ja trampi tos saudzē un izmanto kā ķīlniekus, tad zjnāmos apstākļos viņi var daudz ko no mums izspiest. Uzmaniet! Tagad tas jau ir noticis fakts. Tie ir savaņģoti. Mēs vairs nevaram neko grozīt.

—   Jā, tas ir pareizi, ser, — piekrita lords. — Bet vai tiešām ļausim kaut ko izspiest no mums? Taisnību sakot, vajadzētu kaunēties ielaisties ar šādiem cilvēkiem jebkādās sarunās!

Vecā Ugunsroka dīvainā kārtā paraustīja plecus. Viņa lūpas aplidoja savāds smaids, kad tas atbildēja: — Ļaujiet man rīkoties, ser! Neesmu vēl nekad darījis neko tādu, no kā man būtu bijis jākaunas. Ja es tagad teikšu jums, ka šiem trim tur, prērijā, nedraud nekādas briesmas, tad varat ticēt maniem vārdiem. Tomēr lūdzu pagaidām dāmām neteikt, kas noticis!

—   Vai arī cits neviens to nedrīkst zināt?

—   Tiem, kas mums stāv tuvāk, pateiksim, lai viņi būtu lietas kursā. Ja jūs to gribat uzņemties, tad ejiet lejā. Bet piekodiniet viņiem neizpaust tālāk. Es vēl palikšu te un sekošu bandītiem, lai atkarībā no viņu izturēšanās spertu savus soļus.

Lords devās lejup uz pagalmu. Vecā Ugunsroka atkal piegrieza savu vērību trampiem. Pēdējie bija paņēmuši gūstekņus savā vidū un jāja tagad uz mums jau zināmo koku grupu, lai tur pieturētu. Tur viņi nokāpa no zirgiem un apmetās. Mednieks redzēja, ka viņi ļoti dzīvi sarunājas jeb apspriežas. Viņš paredzēja šīs apspriedes varbūtējās sekas. Ugunsrokas pārdomas iztraucēja Drolls, kas steidzīgi kāpa augšā un savā sakšu izloksnē jautāja: — Vai tas tiešām ir patiesība, ko lords stāsta? Abi Batlera kungi esot sagūstīti. Piedevām arī jaunkundzīte. — «Gluži pareizi,» pamāja Vecā Ugunsroka. — Kas to būtu domājis, ka tā kas var notikt! Tagad trampi būs kungu prātā. Viņi nāks un uzstādīs lielas prasības. Bet mēs? Ko gan mēs viņiem varēsim sacīt? — «Nu, ko gan jūs ieteiktu?» jautāja Vecā Ugunsroka, šķelmīgu skatu vērojot mazo. — Un jūs vēl varat prasīt! — tas atbildēja. — «Neielaidīsimies ne uz ko, uz gluži neko. Jeb vai jūs varbūt gribat maksāt izpirkšanas naudu?» — Vai tad mēs neesam spiesti to darīt? — «Nē, nē un vēlreiz nē! Šie blēži neko nevar panākt. Ko gan lai tie iesāktu? Nogalinātu gūstekņus? To viņi nedarīs, jo baidīsies mūsu atriebības. Tomēr viņi piedraudēs ar gūstekņu nāvi, bet es tam

i:ih neticēšu un smiešos par viņiem.» — Mums jāņem vērā gūstekņu stāvoklis, kas nekādā ziņā nav apskaužams. Ja arī jūsu secinājums būtu gluži pareizs un ja arī viņu dzīvības saudzētu, tad tomēr trampi viņiem draudēs un var tos spīdzināt. — «Tik traka tā lieta nebūs. Kādēļ arī viņi bija tik neapdomīgi un ieskrēja kā circeņi pelnos! Tā viņiem būs priekšdienās laba mācība un stingrs brīdinājums. Un tad — tas viss nemaz tik ilgi nevilksies. Mēs taču esam še. Būtu pavisam neticama lieta, ja neatrastu ceļus un līdzekļus, kā izpestīt sagūstītos no ķezas.» — Kā jūs to iesāktu? Vai jums ir kāds plāns? — «Nē, vēl ne. Nav ar nemaz vajadzīgs. Vispirms jānogaida, ko trampi darīs. Tikai tad varam kaut ko uzsākt. Man nepavisam, nav bail. Mazākais, kas zīmējas uz mani pašu, tad jau nepavisam ne. Par sevi esmu pilnīgi drošs, jo es sevi pazīstu. Kad būs pienācis īstais brīdis, tad droši radīsies arī īstais padoms. Jūs un es, mēs abi esam jau ar gluži, citām lietām tikuši galā. Neesam jau mucā auguši un pa spundi baroti. Es domāju, ka… pagaidiet!» viņš sevi pārtrauca. «Uzmaniet! Tagad viņi nāk. Divi tēviņi, tieši šurp uz fermu. Viņi vēdina baltu lupatu, lai parādītu, ka ir jāsaņem ar parlamentāriešiem pienācīgu godu. Vai jūs ar viņiem runāsiet?»

—   Saprotams! Gūstekņu dēļ man jāzina, ko no mums prasa. Nāciet!

Abi vīri devās pagalmā, kur sardze stāvēja pie šaujamajiem lodziņiem, lai novērotu tuvojošos sarunu vedējus. Tie palika stāvot ārpusē, vairāk nekā bises šāviena attālumā, un māja ar baltiem lakatiem. Vecā Ugunsroka atdarīja vārtus, izgāja laukā un deva viņiem zīmi nākt tuvāk. Trampi pienāca viņam klāt. Viņi godprātīgi sveicināja. Centās rādīt pašapzinīgas sejas.

—   Ser, mēs nākam kā mūsu biedru pilnvarotie, — viens no viņiem teica, — uzstādīt mūsu prasības.

—   Tā! — ironiski noteica mednieks. — No kādiem laikiem prērijas zaķi nāk pie grizlilāčiem dot tiem savas pavēles?

Līdzība, ko tas minēja, nebija nemaz slikta. Viņš stāvēja to priekšā tik plecīgs, garš un spēcīgs, no viņa acīm krita tik draudīgs skatiens, ka trampi negribot atvirzījās soli atpakaļ.

—   Mēs neesam nekādi zaķi, ser, — sacīja runātājs.

—   Nē? Tad jūs esat bailīgi prēriju vilki, kas apmierinās ar maitām? Jūs uzdodaties par sarunu vedējiem! Jūs esat laupītāji, zagļi un slepkavas! Esat nostājušies ārpus likuma. Katrs godīgs cilvēks var jūs nošaut kā trakus suņus!

—        Ser, — tramps uztraucās, — šādus apvainojumus es nevaru…

—       Stājies, blēdi! — viņam uzkliedza Vecā Ugunsroka. — Es jums atļāvu nākt šurp vienīgi aiz tā iemesla, ka vienreiz savā mūžā gribēju redzēt, cik tālu tādi bandīti kā jūs esat spējīgi iet savā bezkaunībā. Jums jāklausās, ko es teikšu, un jātur mute. Ja jūs teiksiet vēl vienu vienīgu vārdu, kas man nebūs pa zobam, tad es jūs samalšu miltos. Vai zināt, kas esmu?

—   Nē, — iebaidītais tramps klusu atbildēja.

—        Mani dēvē par Veco Ugunsroku. Pasakiet to tiem, kas jūs sūtīja šurp. Varbūt tie zinās, ka esmu vīrs, kas neļauj dzīt ar sevi muļķīgus jokus. To viņiem vajadzēja zināt un saprast no šīsdienas piedzīvojumiem. Un tagad īsi — kas jums sakāms?

—        Mums jāpaziņo, ka fermeris ar savu brāli un brāļameitu krituši mūsu rokās.

—   To es jau zinu!

—   Šodien trim jāmirst…

—   Nieki! — pārtrauca mednieks.

—        …ja jūs noraidīsit mūsu noteikumus, — turpināja «parlamentārietis», — un nenodosiet fermu mūsu rokās. Ja jūs atteiksieties izpildīt mūsu prasību, tad gūstekņus pakārs jūsu acu priekšā tur pie tiem kokiem!

—   Dariet vien to! Se, fermā, pietiks striķu jums visiem.

Tramps nebija gaidījis tādu atbildi. Viņš gan zināja,

ka draudi, kas tam bija jāizteic fermā, patiesībā netiks īstenoti. Apjucis tas raudzījās zemē un tad piebilda: — Apdomājiet, trīs cilvēku dzīvības!

—       To esmu ļoti labi pārdomājis. Bet tagad — vācieties projām. Citādi jūsu pēdējā stunda ir situsi!

Vecā Ugunsroka izvilka revolveri. Abi trampi nobijušies ātri atkāpās. Viens no viņiem tomēr palika, pieklājīgā attālumā stāvot, lai jautātu: — Vai drīkstam atgriezties, ja būtu jauni priekšlikumi?

—       Nē. Es runātu vienīgi ar sarkano pulkvedi, bet arī ar to tikai vienu vienīgu acumirkli.

—   Vai apsolāt viņam neaizskaramību?

—   Jā, ja tikai viņš mani neapvainos.

—   Mēs viņam to pateiksim.

Viņi aizsteidzās ātri projām. Varēja redzēt, cik viņi bija priecīgi izkļūt ar veselu ādu no slavenā mednieka tuvuma. Vecā Ugunsroka neatgriezās atpakaļ pagalmā, bet devās projām no fermas tanī pašā virzienā, kādā bija aizgājuši trampi. Apmēram pusceļā starp fermu un trampu nometni tas apsēdās uz kāda akmens, lai sagaidītu sarkano pulkvedi. Viņš droši paļāvās, ka tas nāks.

Drīz vien izrādījās, ka mednieks savā nojautā nebija vīlies. Trampu loks pavērās, un pulkvedis pienāca lēniem soļiem klāt. Viņš, lai gan vēlējās izturēties gluži nepiespiesti, palocījās diezgan kokaini un sacīja: — Labdien, ser! Jūs vēlējāties runāt ar mani?

—   Par to man nekas nav zināms, — Rietumu vīrs atbildēja. — Es tikai sacīju, ka, izņemot jūs, nerunāšu ne ar vienu citu. Vismīļāk nerunātu arī ar jums. Būtu labāk, ja jūs nemaz nebūtu nācis.

—  Māster, jūs runājat ļoti augstprātīgā tonī!

—   Man arī ir iemesli to darīt. Bet jums es neieteiktu atbildēt šādā tonī.

Viņi saskatījās. Aci pret'aci. Pulkvedis savas nolaida pirmais. Viņš atbildēja, gandrīz nevarēdams savaldīt dusmas: — Mēs stāvam še abi laikam gan ar gluži vienādām tiesībām?

—   Tramps godīga Rietumu vīra, uzvarētais uzvarētāja priekšā — to jūs saucat par vienādām tiesībām?

—   Vēl neesmu uzvarēts. Ja tikai mēs gribam, tad varam iesmu apgriezt otrādi.

—   Pamēģiniet taču! — Vecā Ugunsroka nicinoši iesmējās.

Tramps noskaitās. Viņš vairs nevarēja savaldīties un izgrūda: — Mums tikai vajadzētu izmantot jūsu neuzmanību!

—   Tā? Ko tad? Kādu neuzmanību esmu pieļāvis?

—   To, ka esat atstājis fermu un viens atnācis šurp. Ja vien mēs gribētu, tad jūs kristu mūsu rokās. Neuzvarams, par kādu jūs tur, jūs nemaz neesat. Pašreiz jūs atrodaties taisni pusceļā starp fermu un mums. Vajag tikai dažiem maniem biedriem kāpt zirgos, lai nogrieztu jums ceļu atpakaļ uz fermu. Jūs kļūtu mūsu gūsteknis.

—   Vai jūs nopietni to domājat?

—   Jā. Ja jūs būtu vislabākais skrējējs, zirgs tomēr ir ātrāks. Tam taču jūs piekrītat. Mani ļaudis jūs noteikti ielenktu, pirms jūs sasniegtu fermas vārtus.

—  Jūsu aprēķins būtu pareizs, ja nebūtu pieļauta kāda maza kļūda. Jūs aizmirstat, ka tie, kas mani gūstītu, nonāktu manu ļaužu šauteņu ugunslīnijā. Viņus vienkārši noslaucītu. Bet tā nav tā lieta, par ko mums jārunā.

—   Nē, tā nav tā, ser. Ierados, lai dotu jums iespēju glābt gūstekņu dzīvības.

—   Tādā gadījumā man jāsaka, ka jūs esat velti pūlējies. Viņu dzīvībām nedraud nekādas briesmas.

—   Nē? — pulkvedis savilka seju ironiskos vaibstos. — Tad jūs ļoti maldāties, ser. Ja jūs nepieņemsiet mūsu noteikumus, viņus pakārs.

—   Es jums jau pirmīt liku teikt, ka tādā gadījumā arī jūs visi karāsieties cilpās.

—   Smieklīgi. Vai jūs esat saskaitījuši, cik īsti mēs esam?

—   Protams. Bet vai jums ir zināms, kāds vairums ļaužu atrodas manā rīcībā?

—   To mēs skaidri zinām.

—   Blēņas! Jums nav bijusi iespēja mūs saskaitīt.

—   Tas nemaz nav vajadzīgs. Mēs zinām, cik kalpu parasti ir Batlera fermā. Soreiz viņu nebūs vairāk. Vēl būtu jāpieskaita rafteri, ko jūs atvedāt līdzi no Melnās Lāčupes.

Ar apslēptu ziņkārību pulkvedis novēroja mednieku no sāniem. Sarkanmatis patiešām nebija skaidrībā par to, cik lieli spēki ir viņa rīcībā. Vecā Ugunsroka nicinoši pameta ar roku un atbildēja: — Saskaitiet labāk savus kritušos un ievainotos. Tad sakiet, vai to varētu paveikt tikai daži plostnieki. Bez tam jūs redzējāt manus indiāņus. Nerunāsim nemaz par tiem pārējiem baltajiem, kas uzbruka jums no mugurpuses.

—   Pārējie baltie? — tramps smējās. — Tie jau bija tie paši jūsu rafteri. Labprāt atzīstos, ka šinī gadījumā jums izdevās mūs pievilt. Jūs nācāt no fermas indiāņiem palīgā. Diemžēl es apķēros par vēlu. Mums nekavējoties vajadzēja jāt uz fermu. Tad tā jau tagad būtu mūsu rokās. Nē, ser, ar spēku daudzumu jūs mūs neiebaidīsiet. Ja mēs nogalināsim gūstekņus, jūs esat pilnīgi bezspēcīgi atriebt viņus.

Sarkanais «pulkvedis» atkal uzmeta Vecajai Ugunsrokai slepeni pētošu skatu. Pēdējais nevērīgi paraustīja plecus un teica: — Nestrīdēsimies. Arī tad, ja mūsu spēki būtu tik niecīgi, kā to jūs, liekas, kļūdaini domājat, mēs atrastos noteiktā pārsvarā. Trampi, trampi! Kas tie par ļaudīm? Blēži, kūtri bezdarbnieki, klaidoņi, vazaņķi. Bet tur, aiz viņējiem stiprajiem mūriem, stāv mežonīgo Rietumu slavenākie mednieki un skauti, pēdu dzinēji. Jebkurš no viņiem viegli atsver desmit trampus. Bet pat tad, ja mēs nebūtu vairāk kā tikai divdesmit Rietumu vīru un jūs iedrošinātos nogalināt gūstekņus, mēs nedēļām un mēnešiem ilgi paliktu jums uz papēžiem, lai pamazām iznīcinātu visu jūsu bandu līdz pēdējam vīram.

To jūs pārāk labi zināt. Tāpēc jums nebūs drosmes likt kaut matam nokrist no sagūstīto galvām.

Sos vārdus Vecā Ugunsroka teica tik pārliecinošā un draudīgā balsī, ka «pulkvedis» nodūra acis. Viņš zināja, ka mednieks ir vīrs, kas darbiem liek sekot vārdiem. Nebija arī pirmais gadījums, kad viens vienīgs drošsirdīgs vīrs bija neatlaidīgi sekojis prāvai noziedznieku bandai, lai atriebtos. Un viens pēc otra tādas bandas locekļi bija krituši par upuri vajātāja bises drošajām lodēm. Ja jau vispār varēja tā ko pieļaut, tad Vecā Ugunsroka noteikti bija uz to spējīgāks par jebkuru citu. Protams, tramps sargājās atzīties savā pārliecībā. Gluži otrādi: viņš pacēla savas acis, urbās ar tām medniekā un sacīja: — Nogaidīsim! Ja jūsu lieta būtu tik droša, tad jūs neatrastos te. Vienīgi bailes par gūstekņu likteni varēja jūs piespiest iznākt prērijā sastapties ar mani.

—   Nepļāpājiet tādas muļķības! Nevis aiz bailēm, bet tāpēc, ka gribēju vēlreiz dzirdēt jūsu balsi un redzēt jūsu seju, lai to iegaumētu uz visiem laikiem. Tas bija vienīgais iemesls, kālab es atradu par iespējamu to darīt. Tagad jūs esat droši un neizdzēšami saglabāts manā atmiņā. Varam šķirties. Man vairāk nav ko jums teikt.

—   Pagaidiet, ser! Gribu izteikt jums jaunu priekšlikumu. Mēs atsakāmies ieņemt fermu.

—  Ak, cik žēlīgi! Un kas vēl?

—   Jūs atdosiet mūsu noķertos zirgus atpakaļ. Dosiet pārtikai vajadzīgos lopus un, beidzot, samaksāsiet divdesmit tūkstošus dolāru. Tik daudz atradīsies fermā skaidrā naudā.

—   Tik vien? Un vairāk neko! Ļoti labi! Un ko jūs mums par to no savas puses solāt?

—   Atbrīvosim gūstekņus un dosimies projām pēc tam, kad jūs būsiet devuši goda vārdu turpmāk atturēties no jebkādas naidīgas rīcības pret mums visiem kopā un pret katru no mums atsevišķi. Tagad jūs zināt, ko mēs gribam. Es jums noteikti lūdzu izšķirties. Esam ilgi, nevajadzīgi pļāpājuši.

Sarkanmatis to teica tādā tonī, it kā tam būtu neapšaubāmas morālas tiesības uz visu, ko viņš prasīja. Vecā Ugunsroka izvilka savu revolveri un gluži mierīgi, bet ar neaprakstāmi nicinošu smaidu uz lūpām sacīja: — Jā, pļāpājuši jūs esat vairāk nekā pietiekoši. Tālab — acumirklīgi pazūdiet no šejienes, pretējā gadījumā lode jūsu galvai droša!

—   Kā? Vai tas …

—   Prom! Nekavējoties! — mednieks pārtrauca viņu paceltā balsī. Viņš grieza ieroča stobru pret trampu vadoni: — Viens, divi…

Sarkanais «pulkvedis» turēja par labāku nenogaidīt «trīs». Viņš apgriezās un, izgrūdis drausmīgu lāstu, aizgāja ātriem soļiem. Mednieks nogaidīja tik ilgi, kamēr bija drošs, ka nesaņems trampa lodi mugurā. Tad viņš atgriezās fermā. Seit viņa sastapšanās ar pulkvedi bija tikusi uzmanīgi novērota. Viņš īsumā atstāstīja dīvainās sarunas saturu.

—   Jūs esat rīkojies ļoti pareizi, ser, — izteica savu pārliecību lords. — Šādiem neliešiem nedrīkst dot ne mazākos solījumus. Viņi bīstas un neiedrošināsies nodarīt gūstekņiem kaut ko ļaunu. Ko gan, pēc jūsu domām, tagad trampi darīs?

—   Hm! — mednieks atbildēja. — Saule riet. Domāju, ka viņi nogaidīs tumsas iestāšanos. Tad tomēr mēģinās pārkļūt pāri pagalma mūriem. Ja viņiem tas neizdotos, tad tiem aizvien vēl paliek iespējamība izdarīt jaunus izspiešanas mēģinājumus. Viņu rokās taču ir gūstekņi.

—  Vai tiešām viņi iedrošināsies vēlreiz uzbrukt?

—   Tas ir ļoti iespējams. Trampi zina, ka skaitliski viņi arvien vēl vairākkārt rnūs pārspēj. Mums jāsagatavojas cīņai. Apdomība noteikti prasa, lai trampus rūpīgi novērotu. Tiklīdz iestāsies tumsa, dažiem no mums jādodas klajumā, lai piezagtos viņiem klāt. Par visu tad jāziņo man.

Saule tagad sasniedza apvāršņa malu. Tās stari pārplūdināja plašo klajumu kā ar kausētu zeltu. Krita trampu barā tik spilgti, ka no fermas ikviens viņu vidū bija skaidri saskatāms. Viņi negatavojās ne atkāpties, ne turpat pavadīt nakti. No tā varēja spriest, ka trampi nedomā atstāt šo apvidu, bet arī negrib palikt tur, kur tie pašreiz nometušies.

Vecā Ugunsroka pavēlēja pagalma četros stūros piegādāt malku. Arī ogles, kas Kanzasā atrodamas lielā vai

rumā un tālab ir ļoti lētas. Vēl dažas mucas ar petroleju. Kad pavisam bija satumsis, Drolla krustmāti, kupraino Billiju un Lāstuka tēvoci sūtīja izlūkot. Lai nebūtu jāatver viņiem vārti gadījumā, ja nāktos steidzami atgriezties, un lai ienaidnieki tad nevarētu viņus notvert, vairākās vietās pāri mūrim pārsvieda stiprus laso. Tie deva iespēju acumirklīgi pārkāpt augsto sētu. Tad koka šķilas aplaistīja ar petroleju, aizdedzināja un izmeta pa šaujamām spraugām laukā. Kad degošajām šķilām uzmeta vēl ogles un malku, tad visos četros stūros laukā dega gaiši ugunskuri. Tie apgaismoja pagalma sētas mūrus un tuvāko apkaimi tik gaiši, ka katrs tramps, kas mēģinātu sētai tuvoties, būtu skaidri redzams. Ugunskurus aizvien papildināja ar svaigu malku un oglēm, ko piemeta caur šaujamiem lodziņiem. Rīkojoties šādi, nevienam no lermas sargiem nevajadzēja nostāties zem ienaidnieka lodēm.

Tā pagāja vairāk nekā stunda. Prērijā viss likās kluss un mierīgs. Tad pāri mūrim vingroja tēvocis Lāstuks. Viņš uzmeklēja Veco Ugunsroku un ziņoja savās dīvainajās «rīmēs»: — Trampi kokus pametuši — citur viņi aizgājuši.

—   To es jau domāju. Bet uz kurieni? — jautāja mednieks, smejot par pantiem.

Tēvocis rādīja uz stūri, pa labi no vārtiem, un nesatricināmā nopietnībā skandināja tālāk: — Šķiet, laukā, upes krūmos — tie slēpjas tur kā dūmos.

—   Viņi iedrošinājušies tik tuvu pienākt! Bet tad taču mums vajadzēja sadzirdēt viņu zirgus?

—   Zirgus projām aizdzina — zāli lai ēd prērijā — vieta man nav zināma — jo man lampas nebija.

—   Bet kur palika Drolls un Billijs?

—   Blēžu gaitas pētīja — vēlāk viņiem sekoja.

—   Labi! Man skaidri jāzina tā vieta, kur trampi tagad atrodas. Ejiet atkal atpakaļ un piebiedrojieties mūsu draugiem. Kad trampi būs apmetušies naktsvietā, tad lūdzu to paziņot. Viņi laikam domā, ka rīkojušies gudri. Patiesībā tie ir ieskrējuši lamatās. Mums vajag tās tikai aizcirst..

Tēvocis devās projām. Lords, kas bija noklausījies sarunu, vaicāja, kādas lamatas Vecā Ugunsroka domājis.. Tas atbildēja: — Ienaidnieks ir tur — pie upes. Aizmugurē viņam ir ūdens, bet priekšā mūris. Ja mēs noslēdzam: abus galus, tad tas ir gluži kā maisā.

—   Pilnīgi pareizi! Bet kā jūs gribat to izdarīt?

—   Ataicināšu indiāņus. Viņiem jāpiezogas no dienvidiem. Mēs, kas esam še, uzbruksim no ziemeļiem.

—   Jūs gribat atstāt mūrus neapsargātus?

—   Nē. Kalpi paliek. Ar tiem pietiks. Mums rastos grūts stāvoklis, ja trampiem ienāktu prātā gudrā doma mesties uz mūriem. Bet es neticu, ka viņi būs tik saprātīgi. Viņiem neienāks prātā, ka mēs būtu tik pārdroši bijuši taisni šo vissvarīgāko pozīciju atstāt gandrīz neapsargātu. Došu arī rīkojumu uzzināt, kur atrodas viņu zirgi. Reiz mēs to uzzināsim, nebūs grūti pievārēt nedaudzos sargus. Ja zirgi kritīs mūsu rokās, tad nelieši ir pazuduši. Tos, kas šovakar mums izbēgtu, mēs varētu panākt un iznīcināt rīt — gaišā dienā.

Melnajam Tomam un vecajam, viltīgajam Blenteram bija jādodas prērijā meklēt trampu zirgus. Divus kalpus, kas labi pazina apkaimi, sūtīja pie osagu virsaiša. Tiem bija uzdots sīki izstāstīt Ugunsrokas nodomus un nodot virsaitim viņa rīkojumus. Pirms šie vīri nebija atgriezušies, uzsākt neko nevarēja.

Pagāja ilgs laiks, kamēr kalpi bija aizgājuši. Beidzot viņi atgriezās. Indiāņus tie bija atraduši un atveduši fermas tuvumā. Sarkanādas tagad gulēja upmalā, dažus simt soļus no trampiem. Viņi bija gatavi pēc pirmā šāviena brukt ienaidniekam virsū. Un tagad atnāca arī Drolls ar Billiju un Lāstuku.

—  Visi trīs? — Vecā Ugunsroka pārmetoši prasīja. — Vismaz viens būtu varējis palikt ārpusē.

—   Nezinu, kāpēc, ja tas ir vajadzīgs, — atbildēja Drolls, atkal reiz atkrizdams savā iemīļotajā teikuma piebildumā.

—   Lai tālāk novērotu trampus, protams!

—   Būtu gluži lieki! Zinu, kā tās lietas stāv. Pielīdu tiem tik tuvu, ka pietiekoši dzirdēju. Viņi ļoti sašutuši par mūsu ugunskuriem, kas pēkšņu uzbrukumu padara neiespējamu. Trampi grib nogaidīt, cik ilgam laikam mums pietiks malkas un ogļu. Viņi tic, ka pēc dažām stundām mūsu krājumi būs izsīkuši. Fermeris nekādā ziņā nebūšot turējis mājās tik daudz kurināmā, cik vienā naktī var sadegt lielajās ugunīs. Tad, kad tās apdzisīšot, viņi uzbrukšot.

—   Ļoti izdevīgi mums. Gūsim pietiekoši daudz laika, lai aizcirstu lamatas.

—   Kādas lamatas?

Vecā Ugunsroka pastāstīja savu nodomu. — Tas ir lieliski, hihihihi! — pusbalsī smējās pie sevis Drolls, kā viņšto mēdza darīt, ja kaut kas viņu ļoti iepriecināja. — Tam jāizdodas un tas arī izdosies. Sie blēži tic, ka mēs vēl esam tanī pārliecībā, ka viņi atrodas tur laukā, zem kokiem. Bet, ser, jāpadomā vēl par kādu ļoti svarīgu apstākli.

—   Par ko?

—   Par gūstekņu stāvokli. Es baidos, ka viņus nonāvēs, koiīdz mēs uzbruksim.

—   Vai jūs domājat, ka es neesmu to apsvēris? Mēs nepamanīti pielīdīsim klāt.Uzbrūkot trim no mums jāsargā abi Batleri un jaunā dāma. Vai gūstekņi saistīti?

—  Jā gan, bet diezgan viegli.

—   Nu, tad viņi ātri jāatbrīvo no saitēm un tad …

—   Un tad jāmet ūdenī, — iekrita Drolls vārdā.

—   Ūdenī? — Vecā Ugunsroka brīnījās.

—   Jā, ūdenī ar tiem! Hihihihi, tas ir visjaukākais stiķis, kādu vien var iedomāties. Un kādas sejas rādīs trampi! Un kā viņi lauzīs galvas! Mēs nolaupīsim viņiem gūstekņus jau pirms uzbrukuma!

—  Vai jūs turat to par iespējamu?

—   Ne tikai par iespējamu, bet pat par ļoti nepieciešamu. Cīņas laikā būs grūti rūpēties par sagūstīto drošību. Mums tie jāizglābj jau pirms tās no draudošajām briesmām. Un tas nemaz nav grūti, ja tas ir vajadzīgs.

—   Nav grūti? Bet kā jūs to domājat veikt? Es zinu, jūs esat viltīgs kā lapsa.

—   Liela gudrība te nemaz nav vajadzīga. Brīnos, ka jūs pats neesat atklājis, kā tas izdarāms. Padomājiet par kanālu, kas no mājas pakaļpuses ved uz upi! Tas atrodas pazemē. Trampiem par to nav ne mazākās jausmas. Aizzagos pirmīt viņiem garām līdz pašai upei. Neraugoties uz tumsu, atradu kanāla muti pēc lielajiem akmeņiem, kas rada nelielu dambi, lai vadītu ūdeni kanālā. Un, iedomājieties tikai, kungi! Trampi apmetušies taisni pie šīs kanāla ietekas. Viņi nometušies upes malā puslokā. Sī pusloka vidū novietoti gūstekņi. Blēži domā, ka tie viņiem pilnīgi droši, jo aizmugurē ir straujā upe. Un taisni šis ir tas izdevīgais apstāklis, kas mums dod iespēju gūstekņus viņiem nolaupīt.

—   Ak, es sāku saprast! •— piezīmēja Vecā Ugunsroka. — Jūs gribat pagalmā nokāpt kanālā un brist pa to līdz upei.

—   Jā. Tikai ne viens. Mazākais diviem vēl jānāk līdzi, lai iznāktu uz katra gūstekņa viens glābējs.

—   Hm! Sī doma ir tiešām lieliska. Tagad ievākšu ziņas, vai kanāls ir izbrienams. — Vecā Ugunsroka apprasījās vairākiem kalpiem. Viņam par lielu apmierinājumu izrādījās, ka kanāls nav piesērējis un gaiss tanī labs. Pa to var droši brist un — kas izrādījās par sevišķi laimīgu sagadīšanos — kanāla grīvā esot paslēpta maza laiviņa. Tā esot liela diezgan trim vīriem. Laiviņa glabājoties pastāvīgi tur, lai indiāņi vai citi svešinieki to nenozagtu.

Vecās, viltīgās krustmātes plānu tagad pārrunāja visos sīkumos. Nolēma, ka tas jāīsteno Drollam pašam, ņemot talkā kupraino Billiju un tēvoci Lāstuku. Kad viss bija nospriests, atnāca Blenters un Toms. Viņi bija pārmeklējuši samērā plašus prērijas apkaimes gabalus, bet diemžēl trampu zirgus nebija atraduši. Blēži izrādījās gudri diezgan, lai kustoņus aizdzītu no fermas iespējami tālu projām.

Drolls, Billijs un tēvocis novilka virsdrēbes un nokāpa kanālā. Viņiem iedeva līdzi lukturi. Izrādījās, ka ūdens sniedzas tikai līdz krūtīm. Šautenes tie ņēma uz pleciem, bet munīcijas somas, nažus un revolverus pakāra kaklā. Garais tēvocis Lāstuks brida pa priekšu. Viņš ar lukturi rādīja pārējiem ceļu. Kad trīs vīri bija pazuduši kanālā, Vecā Ugunsroka ar saviem ļaudīm taisījās iet uzbrukumā.

Viņš lika klusi atvērt vārtus. Atstāja pievērtus, lai nepieciešamības gadījumā nebūtu jākavējas ar to atslēgšanu. Tomēr pie vārtiem nostādīja kādu kalpu, kam uzdeva nekavējoties aizdarīt vārtus, ja tuvotos trampi. Pārējie kalpi un arī meitas stāvēja aiz mūra, kas izgāja uz straumes pusi. Tiem vajadzēja, cik tas bija viņu spēkos, atsist varbūtēju trampu uzbrukumu.

Vecās Ugunsrokas vadībā rafteri ņēma vispirms prāvu loku uz ziemeļiem, lai viņus netvertu ugunskura atspulgs. Sasnieguši upi, viņi griezās atpakaļ. Līda gar pašu upmalu atkal uz dienvidiem tik ilgi, kamēr neatradās vairs tālu no trampiem. Vecā Ugunsroka tagad rāpoja tālāk viens, līdz viņa asās acis, par spīti tumsai, saskatīja neliešu pusloku. Tagad viņš zināja, kurp jāraida uzbrucēji. Ugunsroka atgriezās pie saviem ļaudīm nogaidīt zīmi, kas bija norunāta ar trim gūstekņu atbrīvotājiem.

Tie pa to laiku bija izbriduši kanālu līdz iztekai. Ūdens nebija izrādījies par tik aukstu, ka būtu viņus nopietni traucējis nodoma īstenošanā. Netālu no grīvas, kanāla iekšpusē, viņi atrada mazo laivu. Tā bija piestiprināta pie dzelzs āķa. Tanī gulēja divi airi. Tēvocis izdzēsa lukturi un pakāra to uz āķa. Drolls norādīja, lai abi pārējie gaidot viņu. Vispirms vajagot iepazīties ar apkaimi. Pagāja vairāk nekā stundas ceturksnis, iekams tas atgriezās.

— Nu? — Kuprainais Billijs ziņkārīgi vaicāja. — «Uzdevums nebija nekāds vieglais,» atbildēja krustmāte. «Ūdens nav mums par šķērsli, jo ārā tas nav dziļāks kā te. Bet lietu dara grūtu lielā tumsa, kas klāj krūmus un kokus. Nevarēju neko saskatīt. Biju spiests taustīties ar rokām.» — Kad skatās uz mūsu sārtu pusi, vajadzētu taču gluži labi redzēt! — «Bet ne no ūdens. No krasta gan. Ūdens līmenis atrodas daudz zemāk. Tās lietas tagad ir šādas. Trampi sēž puslokā pie upes. Pusloka svabadajā daļā pavisam tuvu ūdenim atrodas gūstekņi. Par sargu pie tiem ir kāds tramps, kas viņus vērīgi uzmana. Tas ir jāaizraida uz pekli. Tur to jau gaida!» — Jums ir savs plāns? — «Jā. Gūstekņiem nevajadzēs mesties ūdenī. Mēs nogādāsim turp laivu.» — To varēs redzēt. Viņa atšķirsies no mirdzošajiem viļņiem. — «Mirdzuma nebūs! Pēc vakarējā lietus ūdens upē ir tik duļķains, ka to, sevišķi zem kokiem krastmalā, gandrīz nemaz nevar atšķirt no cietzemes. Tātad mēs nogādāsim laivu un piesiesim. Jūs abi paliksiet pie tās. Es iešu viens krastā, lai nodurtu sargu un pārgrieztu sagūstīto saites. Tad atvedīšu tos pie jums. Viņi ieirsies kanālā, kur būs drošībā. Bet mēs nosēdīsimies gluži omulīgi tanī vietā, kur agrāk atradās atbrīvotie. Kad mēs dosim norunāto zīmi — trīs vanaga kliedzienus —, tad tūlīt sāksies velnu deja. Vai piekrītat?» — Smalki! Labāk izdarīt nevar. — «Un jūs, tēvoc?» — Ko tur daudz vēl gudrosim — tieši tā to paveiksim, — atbildēja tēvocis savās parastajās rīmēs. — «Labi, tātad — uz priekšu!»

Krasts te nebija stāvs. Viņš uzmanīgi līda uz augšu. Viņpus krūmāja, abos mūra sētas stūros, dega gaišas ugunis. To blāzma deva iespēju izšķirt tuvāko priekšmetu apveidus. Lielākais, desmit soļu no krasta sēdēja četras personas. Tās bija gūstekņi un viņu sargs. Mazais vīrs redzēja attālāk trampus guļam visdažādākajās pozās. Viņš līda, nenolicis ieroci, uz priekšu, līdz atradās sarga aizmugurē. Tikai tagad viņš nolika šauteni un satvēra dunci. Drolls pacēlās uz ceļgaliem. Ar kreiso roku viņš sagrāba no mugurpuses vīru aiz rīkles. Labā roka iegrūda asmeni mugurā līdz spalam tik dziļi, ka tas tieši ķēra sirdi. Ātri, pieplokot pie zemes, Drolls novilka nogalināto trampu zemē sev blakām. Tas viss notika tik ātri, ka gūstekņi to nemaz nebija pamanījuši. Tikai pēc kāda brīža meitene teica: — Tēv, mūsu sarga vairs nav.

—  Patiešām? Ak jā. Brīnos par to! Paliec mierīgi sēdot. Katrā ziņā viņš grib redzēt, ko mēs tagad darīsim.

—   Klusāk, klusāk! — Drolls čukstēja viņiem. — Neviens nedrīkst dzirdēt ne mazāko skaņu. Sargs nodurts guļ zālē. Ierados jūs glābt.

—   Glābt? Debesis! Neiespējami! Jūs pats esat sargs.

—   Nē, ser. Esmu jūsu draugs. Jūs mani pazīstat no Arkanzasas. Drolls, ko viņi dēvē par krustmāti, ja tas ir vajadzīgs.

—   Mans Dievs! Vai tas ir taisnība?

—   Lēnāk, lēnāk, ser! Vecā Ugunsroka ir še, arī Melnais Toms un vēl daudzi citi. Trampi gribēja izlaupīt fermu, bet mēs tos atsitām. Novērojām, ka jūs tikāt savaņģoti. Esmu šeit ar diviem krietniem zēniem, lai vispirms atsvabinātu jūs. Un, ja jūs neticat maniem vārdiem, nevarēdami redzēt manu seju, tad es jums pierādīšu, ka tie ir patiesi domāti. Kur jūsu saites?

Daži naža griezieni un šie trīs cilvēki bija atkal kungi pār saviem locekļiem. — Tagad klusi lejup uz laivu, — čukstēja Drolls. — Mēs nācām caur kanālu un paņēmām laivu līdzi. Ar mazo dāmu jūs kāpiet un bēdziet kanālā, kas jums zināms. Gaidiet tur, kamēr deja beigsies. — «Deja? Kas par deju?» — Tā, kas tūlīt sāksies. Sinī pusē trampiem ir upe un tieši pretim sētas mūris. Tie ir divi šķēršļi, ko tie nevar novērst. Pa labi no mums turas Vecā Ugunsroka ar savu rafteru un mednieku nodaļu. Pa kreisi,— osagu virsaitis, ko sauc Labā Saule, gaida ar saviem sarkanajiem uz manu zīmi, lai uzbruktu. — «Lūk, tā stāv tās lietas! Un mēs lai mierīgi dotos laivā un drošībā? Vai tiešām domājat, ka es un mans brālis esam bābas, kas saliks rokas klēpī un atļaus citiem riskēt viņu dēļ ar savu dzīvību? Nē, ser, tad jūs maldāties!» — Hra, jauki! Tad mums ir divi vīri vairāk. Bet mazā jaunkundzīte nedrīkst palikt te, kur svilpos lodes. — «Tas gan? Esiet tik labi un nogādājiet viņu laivā uz kanālu! Bet kā sastāv ar ieročiem? Vai nevarat dot mums vismaz kādu revolveri vai dunci?» — Nav vajadzīgs, ser. Kas mums ir, tas mums pašiem vajadzīgs. Bet te guļ sargs. Viņa ieroči pietiks vienam no jums. Par otro es gādāšu. Aizlīdīšu līdz pirmajam trampam, lai to… klusu, tur viens nāk! Katrā ziņā kāds no vadoņiem. Grib pārliecināties, vai jūs labi apsargā. Ļaujiet man rīkoties!

Raugoties uz sārtu blāzmas pusi, redzēja nākam kādu vīru, kas soļoja pa trampu nometni, lai pārliecinātos, vai viss ir kārtībā. Viņš lēni gāja garām, palika gūstekņu tuvumā stāvot un prasīja:

—   Nu, Kolins, nekas nav noticis?

—   Nē, — atbildēja Drolls, ko šis turēja par sargu.

—   Labi! Turi acis vaļā! Neuzmanība var tev maksāt galvu. Saproti?

—   Jā. Mana galva bez šaubām sēž uz kakla stiprāk nekā tavējā. Piesargies pats!

Drolls ar nodomu izrunāja šos draudus. Tāpat ar nodomu viņš negrozīja savu balsi. Krustmāte gribēja panākt, lai vīrs noliektos. Nodoms arī izdevās. Tramps paspēra soli tuvāk, noliecās ar galvu uz leju un teica: — Kas tev nāk prātā! Kā tu to domā? Kas tā par balsi? Vai tad tu neesi Kolinss, ko es …

Tālāk viņš netika. Drolls abām rokām kā tērauda knaiblēs saņēma viņa kaklu un sažņaudza rīkli. Bija dzirdama īsa spārdīšanās ar kājām. Tad viss apklusa. Drolls čukstēja: — Tā. Sis vīrs atnesa sev līdzi ieročus. Tas bija ļoti laipni no viņa puses.

—   Vai jūs viņu turat ciet? — fermeris jautāja.

—   Kā jūs tā varat jautāt! Viņš ir pagalam. Ņemiet viņa ieročus! Visu, kas tam klāt. Pa tam es nogādāšu mazo dāmu uz laivu.

Drolls piecēlās līdz pusei, paņēma Elenu Batleri pie rokas un noveda viņu pie straumes. Tur viņš pastāstīja saviem diviem biedriem lietu stāvokli. Billijs un tēvocis noveda meiteni kanālā. Tad tie piesēja laivu, bet paši brida atpakaļ, lai piebiedrotos Drollam un abiem Batleriem. Pēdējie pa to laiku bija apbruņojušies ar divu nogalināto trampu ieročiem. Drolla krustmāte piezīmēja: — Tagad var sākties. Nelieši tad tūlīt dosies šurp, lai nodrošinātu_ sev gūstekņus. Tas varētu kļūt mums neērti. Līdīsim tāpēc kādu gabalu projām pa labi, lai no viņiem izvairītos, ja tas ir vajadzīgs.

Visi pieci rāpās uzmanīgi gar krastmalu, līdz atrada kādu piemērotu vietu. Tur viņi piecēlās kājās. Ikviens nostājās aiz kāda koka, kas to droši sedza. Viņi atradās pilnīgā tumsā. Turpretim trampi bija tik labi saskatāmi, ka uz tiem varēja droši tēmēt. Tagad Drolls pielika roku pie mutes un ļāva atskanēt īsam, gurdenam ķērcienam. Tas varēja piederēt plēsīgam putnam, kas uz vienu mirkli pamodies no miega. Sī, prērijā tik pazīstamā skaņa nevarēja trampiem krist ausīs. Tie arī nepiegrieza tai ne mazāko' vērību pat tad, kad tā atkārtojās otro un trešo reizi. Vēl dažus mirkļus valdīja dziļš klusums. Tad pēkšņi atskanēja Vecās Ugunsrokas pērkondimdošā pavēle: — Uz priekšu, uguni!

No labās puses sprēgāja rafteru bises. Tie bija piezagušies tik tuvu, ka ikviens ērti ņēma savu vīru uz grauda. Tūlīt pēc tam pa kreisi atskanēja skaļie un drausmīgie indiāņu kara saucieni. Viņi papriekš raidīja uz trampiem bultu krusu. Tad ķērās pie tomahaukiem.

—  Tagad arī mēs! — pavēlēja Drolls. — Vispirms lodes un tad — resgaļiem!

Skats, kas tagad norisinājās, bija īsts mežonīgo Rietumu kaujas skats. Trampi bija jutušies pilnīgā drošībā. Negaidītais uzbrukums sacēla viņos paniskas bailes. Kā zaķi, pār kuriem nolaižas ērgļa nagi, viņi papriekš nevarīgi un izbijušies pieplaka pie zemes. Bet, kad uzbrucēji atradās viņu vidū un jau apstrādāja tos šauteņu resgaļiem, tomahaukiem, revolveriem un medību dunčiem, viņi: nokratīja acumirklīgo stingumu un sāka pretoties. Bet viņi nebija spējīgi novērtēt ienaidnieku skaitu. Uzbrucēju bars spocīgajā ugunskuru blāzmā un nakts tumsā šķita tiem divas un trīs reizes lielāks, nekā bija patiesībā. Tas pavairoja viņu bailes, un bēgšana, likās, būt vienīgais glābšanās ceļš.

—   Prom, prom, pie zirgiem! — dzirdēja kādu balsi kliedzam vai, labāk sakot, bļaujam.

—   Tas ir pulkvedis! — sauca Drolls. — Metieties uz. viņu. Neļaujiet tam izbēgt!

Viņš devās uz to pusi, no kuras bija atskanējis kliedziens. Citi viņam steidzās palīgā, bet bija jau par vēlu_ Sarkanais pulkvedis izrādījās veiklāks, nekā varēja domāt.. Viņš tūlīt bija meties uz krūmu biezokni. Kā čūska tas līda no viena krūma uz otru. Tumsa viņam bija labvēlīga — tā viņu sedza vajātāju skatieniem. Uzvarētāji centās palaist sveikā pēc iespējas mazāk. Bet trampu bija daudz. Viņi attapušies turējās kopā. Tie beidzot izlauzās uzbrucēju rindām cauri. Viņi muka uz ziemeļiem.

—   Aizvien viņiem pakaļ! — komandēja Vecā Ugunsroka. — Neļausim viņiem atžilbt!

Viņš gribēja reizē ar trampiem nokļūt pie viņu zirgiem,, bet tas izrādījās neiespējami. Jo tālāk aizmugurē palika ferma, jo vājāka tapa ugunskuru gaisma. Pēdīgi tumsa tā sabiezēja, ka neviens nevarēja izšķirt, kas draugs, kas ienaidnieks. Gadījās, ka vieni fermas sargi sadūrās ar otriem, kas aizkavēja trampu vajāšanu. Šādos apstākļos Vecā Ugunsroka jutās spiests dot pavēli apstāties un sapulcēties. Minūtes pagāja, kamēr viņš nodibināja kārtību. Bēgļi to izmantoja. Viņus panākt vairs nevarēja. Vajātāji gan devās vēl uz priekšu. Drīz viņi sadzirdēja trampu nicīgos saucienus. Daudzu zirgu pakavu dimdoņa, kas ātri attālinājās, lika saprast, ka visi tālākie mēģinājumi panākt trampus būs veltīgi.

— Atpakaļ! — pavēlēja Vecā Ugunsroka. — Mums atliek tagad vienīgi aizkavēt ievainotos trampus no paslēpšanās, lai viņi vēlāk nevarētu aizbēgt.

Sīs raizes bija gluži liekas. Indiāņi nebija piedalījušies vajāšanā. Tīkojot pēc balto skalpiem, viņi bija palikuši iepakaļ. Sarkanādas rūpīgi pārmeklēja cīņas vietu un tuvējo krūmu biezokni līdz pašai upei. Ko tie atrada pie dzīvības, to nogalināja un skalpēja.

Kad sārtu gaismā saskaitīja līķus, izrādījās, ka, ieskaitot jau dienā kritušos, uz katru uzvarētāju iznāca divi kritušie. Drausmīgi skaitļi. Neraugoties uz to, izbēgušo skaits bija tik liels, ka drošsirdīgie fermas sargi varēja par to tikai priecāties.

Elenu Batleri, protams, tūlīt izveda no viņas paslēptuves. Jaunā meitene nebija baiļojusies. No tā brīža, kad viņu ar tēvu un tēvabrāli trampi saņēma gūstā, tā izrādījās apbrīnojami mierīga un prātīga. Kad Vecā Ugunsroka to dzirdēja, viņš griezās pie viņas tēva un teica: — Līdz šim es uzskatīju Elenas līdzņemšanu uz Sudrab•ezeru par ļoti pārgalvīgu lietu. Tagad man vairs nav nekas pretim. Esmu pārliecināts, ka viņa nedarīs mums nekādas sevišķas raizes.

Tā kā par trampu atgriešanos vairs nevarēja būt ne runas, tad vairums nakts atlikušo daļu ziedoja uzvaras priekiem. Sevišķi to varēja teikt par indiāņiem. Viņi saņēma divus vēršus, tos nokāva un dalīja. No sārtiem drīz vien pacēlās tīkama cepešu smarža. Vēlāk sadalīja laupījumu. Kritušo trampu ieročus un visu pārējo, ko pie viņiem atrada, atdeva sarkanajiem. Tas viņus sajūsmināja. Sarkanādas turēja garas runas. Dejoja kara un citas dejas. Troksnis norima, tikai gaismai austot. Līksme apklusa. Sarkanie satinās savās segās, lai beidzot iemigtu.

Citādi bija ar rafteriem. Laimīgā kārtā neviens no viņiem nebija kritis. Tomēr daži bija ievainoti. Vecā Ugunsroka nosprieda agrā rītā sekot trampu pēdām. Viņš gribēja noskaidrot, kurp tie vērsušies. Tālab rafteri bija devušies pie miera, lai gūtu atpūtu un svaigus spēkus.

Otrā dienā viņi redzēja, ka trampu pēdas veda uz Osagunuku. Vecā Ugunsroka ar saviem ļaudīm sekoja tām. Kad tie nonāca tur, trampi jau bija projām. Viņš rūpīgi pārmeklēja visu apkaimi. Izrādījās, ka pa cīņu laiku te bija ieradušies jauni trampu bari. Bēgļi bija apvienojušies ar jaunpienākušajiem. Tad viņi neuzkavējoties bija jājuši tālāk ziemeļu virzienā. Trampiem nenāca ne prātā, ka Vecajai Ugunsrokai bija labi zināmi viņu turpmākie noziedzīgie nodomi.

ASTOTĀ NODAĻA DRĀMA PRĒRIJĀ

Prērijā lēni un gurdeni soļoja kāds gājējs. Reta parādība tur, kur pat visnabagākais velnēns sēž zirga mugurā. Kādai sabiedrības kārtai piederēja šis vīrs, bija grūti uzminēt. Viņa tērps bija pilsētniecisks, bet ļoti nonēsāts. Tas viņam piedeva ļoti miermīlīga pilsoņa izskatu. Bet ar to nesaskanēja vecā, pārāk garā bise, ko tas nesa uz pleca. Viņa seja bija bāla un iekritusi. Tā, droši, bija garā un grūtā ceļa sekas.

Dažreiz gājējs apstājās. Šķita, ka viņš gribētu atpūsties. Bet cerība sastapt cilvēkus dzina viņa piekusušās kājas aizvien tālāk uz priekšu. Atkal un atkal tas no jauna vēroja apvārsni, bet arvien veltīgi. Tomēr beidzot viņa acis priecīgi iedegās. Apvāršņa malā tas pamanīja kādu kājnieku. Tas nāca no labās puses. Viņu sastapšanās bija neizbēgama. Vīra muskuļi atguva spēkus. Viņš tagad spēra ašus un lielus soļus. Redzēja, ka arī svešinieks to ir ieraudzījis, jo tas palika stāvot un gaidīja viņu.

Otrais gājējs bija ļoti savādi ģērbies. Tas valkāja zilu fraku ar stāvu, sarkanu apkakli un dzeltenām pogām. Kājās tam bija īsas sarkana samta bikses un gari zābaki, dzeltenas ādas atlokiem. Ap kaklu bija sasiets zils zīda lakats, kura divi mezgli pārgāja platos pušķos. Galvā bija platmalaina salmene. Ap kaklu apmestā siksnā karājās pulēta koka kaste. Vīrs bija garš un sauss. Gludi skūtā seja asi veidota un kalsena. Kas skatījās šinī sejā un mazajās, viltīgajās acīs, tas tūliņ zināja, ka viņa priekšā atrodas īsts jenkijs. Jenkijs no tās pasugas, kuras viltība ir tapusi paruna.

Kad abi bija jau tik tuvu, ka varēja sarunāties, kastes nesējs pavicināja savu salmenīcu un sveicināja: — Labu dienu, biedri! No kurienes nākdams? — «No Kingslejas, tur lejā,» skanēja atbilde, pie kam pirmais gājējs pamāja ar roku atpakaļ. «Un jūs?» — No visurienes. Vispēdīgi no fermas, kas man palika aiz muguras. — «Un uz kurieni jūs ejat?» — Visur kur. Vispirms uz fermu, kas atrodas mūsu priekšā. — «Vai tāda tur ir?» — Jā. Mums nevajadzēs iet ilgāk par pusstundu. — «Paldies Dievam! Nevarētu arī ilgāk vairs izturēt.»

Viņš to sacīja ar dziļu nopūtu. Vīrs ar bisi bija pienācis klāt un apstājās. Varēja redzēt, ka viņa ķermenis grīļojas.

—   Nevarētu izturēt? Kālab?

—   Aiz bada.

—   Velns lai parauj! Bads? Vai tas iespējams! Pagaidiet, te varu līdzēt. Apsēdieties te, uz manas kastes. Tūlīt gādāsim darbu jūsu zobiem.

Viņš nolika kasti zemē. Piespieda svešinieku nosēsties uz tās. Izvilka no frakas krūšu kabatas divas milzīgas sviestmaizes. No pakaļējās kabatas radās prāvs šķiņķa gabals. Pasniedzis visu izsalkušajam, viņš turpināja: — Iekod, biedri! Nav gan nekādas delikateses, bet izsalkuma apmierināšanai pietiks.

Otrais kāri tvēra pēc maizes un gaļas. Viņš bija tik ļoti izsalcis, ka gribēja tūlīt sākt ēst. Bet tad apdomājās un sacīja: — Jūs esat ļoti laipns, ser! Bet šīs lietas taču jums pašam vajadzīgas. Ja es tās apēdīšu, tad jūs cietīsiet badu.

—   Ak nē! Saku jums, ka tuvākajā fermā dabūšu ēst, cik vien tīk.

—   Tad esat tur pazīstams?

—   Nē. Vēl nekad neesmu bijis šinī apvidū. Bet tagad ēdiet un nerunājiet!

Izsalkušais paklausīja uzaicinājumam. Jenkijs nosēdās zālē. Viņš priecājās, ka lielie kumosi tik žigli pazūd aiz ēdēja veselīgajiem zobiem. Kad no sviestmaizēm un šķiņķa nebija atlicis ne kripatas, viņš vaicāja: — Laikam gluži paēdis jūs neesat, bet mazliet tomēr apmierinājāt izsalkumu? — «Jūtos kā no jauna piedzimis, ser. Zināt, esmu jau trīs dienas ceļā un nebiju ēdis ne kumosa.» — Vai tas varētu būt? No Kingslejas līdz šejienei jūs nebijāt ēdis! Kālab? Vai tad jūs nevarējāt paņemt kaut ko līdzi? — «Nē. Es Kingsleju atstāju lielā steigā un negaidīti.» — Ak tā! Bet jums ir bise. Varējāt nošaut kādu medījumu! — «Ak, ser, neesmu šāvējs. Drīzāk es trāpītu mēnesim nekā sunim, kas sēdētu manā priekšā.» — Bet kādam tad nolūkam šī šautene? — «Lai atbaidītu sarkanos vai baltos vazaņķus.»

Jenkijs pētoši paraudzījās uz viņu un tad teica: — Klausieties, māster, ar jums kaut kas nav kārtībā. Šķiet, ka jūs bēgat. Tomēr nemaz neizskatāties bīstams. Kurp jūs īsti dodaties?

—   Uz Seridanu, pie dzelzceļa stigas.

—   Tik tālu un vēl bez pārtikas līdzekļiem! Neesmu jums pazīstams, bet, kad atrodas ķezā, ir labi uzticēt savas raizes otram. Sakiet, kur īsti kurpe spiež?

—   Tas ir ātri pasakāms. Mans vārds ir Hallers. Mani vecāki bija vācieši. Viņi bija ieceļojuši no Vecās pasaules, lai še tiktu uz priekšu, bet panākumu nebija. Arī man neziedēja rozes. Darīju šo un darīju to. Beidzot pirms diviem gadiem kļuvu rakstvedis uz dzelzceļa. Pēdīgi ieņēmu vietu Kingslejā. Ser, esmu cilvēks, kas nesamin tārpa, bet, kad mani apvaino, tad ikvienam beidzot aptekas žults. Ar kādu turienes redaktoru man izcēlās ķilda. Sekoja duelis. Iedomājieties — duelis ar šautenēm. Attālums — trīsdesmit soļi! Man kļuva zils un zaļš gar acīm, kad es to dzirdēju. Teikšu īsi. Sita liktenīgā stunda. Mēs stāvējām viens pret otru. Ser, domājiet par mani, ko gribat, bet esmu miermīlīgs cilvēks. Negribēju kļūt par slepkavu. Iedomājoties vien, ka es tomēr varētu nogalināt savu pretinieku, man tirpa visi locekļi. Tālab tēmēju vairākas olektis sāņus. Es nospiedu gaili, viņš arī. Šāvieni norībēja. Iedomājieties, es nebiju trāpīts, bet mana lode bija izskrējusi cauri viņa sirdij. Šauteni, kas man nemaz nepiederēja, satvēris, es pārbijies aizskrēju projām. Zvēru, ka bises stobrs ir liekts. Lode iet veselas trīs olektis pa kreisi. Visļaunākais ir tas, ka redaktoram bija daudz piekritēju un draugu. Se, Vakaros, tas nozīmē daudz. Man vajadzēja bēgt, nekavējoties bēgt. Man tikko pietika laika steigā atvadīties no sava priekšnieka. Viņš deva padomu iet uz Seridanu un iedeva man līdzi ieteikšanas rakstu turienes inženierim. Tā kā tas nav aizzīmogots, tad jūs varat izlasīt un pārliecināties, ka es runāju skaidru patiesību.

Viņš izvilka kadu papīru no kabatas. Atlocīja to un pasniedza amerikānim. Sis lasīja:

«Mīļais Saroj!

Se es sūtu Tev māsteru Jāzepu Halleru, savu līdzšinējo rakstvedi. Viņš ir cēlies no vāciešu ģimenes. Ir krietns, uzticams un centīgs darbā. Viņam notikusi nelaime. Viņš šāva ap stūri, tomēr taisni tāpēc nogāza savu pretinieku smiltīs. Tālab viņam jāpazūd uz kādu laiku no šejienes. Tu izdarīsi man lielu patikšanu, ja Tu viņu nodarbināsi savā birojā tik ilgi, kamēr pār visu šo lietu pāraugs zāle.

Tavs

Bens Nortons.»

Jenkijs salocīja vēstuli atkal kopā. Atdeva to īpašniekam. Ap viņa lūpām rotaļājās smaids. Tas bija pa pusei ironisks, pa pusei līdzjūtīgs. Viņš sacīja: — Es ticu jūsu vārdiem, māster ITaller, arī bez šīs vēstules uzrādīšanas. Kas jūs redz un dzird runājot, tas var būt drošs, ka viņa priekšā stāv godīgs cilvēks, kas ar iepriekšēju nodomu ūdeni nesaduļķos. Man iet gluži tāpat kā jums. Arī es neesmu nekāds lielais šāvējs un mednieks Tā Kunga priekšā. Tas nav nekāds noziegums, jo cilvēks nedzīvo no biszālēm un svina vien. Bet tik bailīgs, kāds bijāt jūs, es tomēr nebūtu bijis. Esmu pārliecināts, ka jūs esat ļāvies iebaidīties vairāk, nekā tas bija vajadzīgs. — «Ak nē! Lieta bija pavisam nopietna.» — Tātad jūs domājat, ka jūs vajā? — «Protams! Taisni tamdēļ es līdz šim vairījos no visām fermām, lai neuzzinātu, kurp esmu devies.»

—  Vai esat pārliecināts, ka jūs Seridanā labi uzņems un ka dabūsiet vietu? — «Jā. Saroja kungs, inženieris Seridanā, un Nortona kungs ir ļoti sirsnīgi draugi.» — Nu, labi, kādu algu jūs tur domājat saņemt?

«Tagad es dabūju astoņus dolārus nedēļā. Ceru, ka arī tur maksās tikpat daudz.» — Tā! Man būtu zināma jums kāda cita vieta ar divreiz tik lielu algu, tātad sešpadsmit dolāriem, pie visa brīva. — «Ko? Tiešām?» rakstvedis priecīgi iesaucās un uzlēca kājās. «Sešpadsmit dolāru? Tad jau var ātri bagāts kļūt! Kur šī vieta dabūjama?»

—   Pie manis, — «Pie.. . jums?» rakstveža balsī izskanēja vilšanās. — Zināms. Varbūt jūs neuzticaties man? — «Hm! Jūs man esat svešs.» — To var viegli novērst. Esmu maģistrs, doktors Džefersons Hārtlejs, pēc amata fiziķis un farjers. — «Tātad cilvēku un lopu dakteris.» — Ārsts cilvēkiem un dzīvniekiem, — piekrītoši pamāja jenkijs. — J*a jūs gribat, varat kļūt mans palīgs, un es jums maksāšu solīto algu. — «Bet es nekā nesaprotu no šādām lietām,» Hallers bikli paskaidroja. — Es ari ne, — atzinās maģistrs. — «Nē?» otrais izbrīnā vaicāja. «Bet jūs taču studējāt medicīnu?» — Nav man ne prātā nācis! — «Bet, ja jūs esat maģistrs un vēl doktors!…» — Tas esmu! Sie tituli un amati man pieder. To es zinu droši, jo pats sev tos devu. -»«Jūs — jūs pats?» — Nu, protams! Esmu atklāts pret jums, jo es domāju, ka jūs pieņemsiet manu priekšlikumu. Patiesībā esmu skroderis. Tad kļuvu frizieris, pēcāk deju skolotājs. Vēlāk dibināju audzināšanas iestādi jaunām lēdijām. Kķd tā izputēja, tad ķēros pie ermoņikām un tapu ceļojošs mūziķis. No tā laika es ar lieliem panākumiem izmēģināju vēl desmit vai divdesmit citus amatus. Esmu mācījies pazīt dzīvi un cilvēkus. Sie novērojumi noveda mani pie atziņas, ka prātīgs puisis nedrīkst būt muļķadesa. Ļaudīm patīk tikt krāptiem. Viņiem nevajag lielākas laimes, ja atrodas kāds, kas pierāda, ka divreiz divi ir pieci. Vajag tikai glaimot viņu kļūdām, viņu garīgām un miesīgām kļūdām, vājībām un slimībām. Tālab tapu ārsts. Se, paraugieties manā aptiekā!

Viņš atslēdza kasti un atvēra vāku. Iekšpuse bija ļoti grezni ierīkota. Tā sastāvēja no piecdesmit nodaļām. Tās "bija ar samtu izsistas un izrotātas zelta līnijām un figūrām. Katrā nodaļā atradās pa stikla pudelītei ar skaisti krāsotu šķidrumu. Krāsas un to nokrāsas bija spilgtas un dažādas.

—   Tad tāda izskatās jūsu aptieka! — piezīmēja Hallers. — No kurienes jūs izrakstāt medikamentus?

—   Tos es pats gatavoju.

—   Es domāju, jūs to neprotat?

—   Ak, to es protu! To var katrs bērns. Viss, ko jūs te redzat, ir mazliet krāsas un mazliet vairāk ūdens, ko sauc Aqua. Sinī vārdā ietilpst visas manas latīņu valodas zināšanas. Pārējos nosaukumus izdomāju pats. Vienīgais priekšnoteikums ir: tiem jābūt iespējami skanīgiem. Un tā jūs redzat šādus uzrakstus: Aqua salamandra, Aqua peloponnesia, Aqua himborassolaria, Aqua indocabulataria un tā joprojām. Jūs neticēsiet, kādas es slimības jau neesmu ārstējas ar šīm zālēm! Un es jums to nemaz neņemšu ļaunā, jo es pats tam neticu. Galvenā lieta ir: nenogaidīt zāļu iedarbību, iekasēt honorāru un — nokratīt pīšļus no savām kājām. Savienotās Valstis ir lielas diezgan. Kamēr es tās apstaigāju no viena gala līdz otram, var daudz, daudz gadu paiet. Pa to laiku es būšu kļuvis bagāts vīrs. Dzīve nemaksā neko. Visur, kur ierodos, man liek galdā vairāk, nekā varu noēst. Kad eju, tad pilda vēl manas kabatas. No indiāņiem man nav jābīstas. Kā zāļu vīrs esmu viņiem svēts un neaizskarams. Sitiet saujā! Vai gribat kļūt mans māceklis?

—   Ilm! — norūca Hallers, aiz auss kasīdams. — Sī lieta nav sevišķi tīra. Godīgums tai svešs.

—   Netopiet smieklīgs! Ticība dara visu. Mani pacienti tic manu zāļu spēkam un kļūst veseli. Vai tā ir krāpšana? Vismaz pamēģiniet! Jās tagad esat stiprinājies. Ferma, ko es gribu apmeklēt, atrodas jūsu ceļā. Ko gan varat zaudēt?

—   Nu, pamēģināt jau es varu, aiz pateicības vien. Bet man nav nekāda talanta ļaudīm kaut ko iestāstīt.

—   Nav ar nemaz vajadzīgs. Par to es pats parūpēšos. Jums vienīgi godbijīgi jāklusē un jāizņem no kastes tā pudelīte, ko es nosaukšu. Protams, jums jāatļaujas sevi saukt par «tu». Tātad, dosimies ceļā. Uz priekšu!

Viņš atkal pakāra kasti sev kaklā. Tad viņi kopīgi soļoja uz fermu. Jau pēc īsas pusstundas viņi to ieraudzīja savā priekšā. Tā nelikās būt liela. Tagad Halleram vajadzēja nest kasti. Principālam, maģistram un doktoram to darīt nepieklājas.

Fermas galvenā ēka bija koka. Aiz tās gulēja labi kopts augļu un sakņu dārzs. Saimniecības ēkas bija zināmā attālumā no dzīvojamās ēkas. Tur bija piesieti trīs zirgi. Tā bija droša zīme, ka te ir ieradušies sveši ļaudis. Tie sēdēja istabā un dzēra mājas alu, ko fermeris pats bija izbrūvējis. Viņi redzēja nākam pūšļotāju un viņa mācekli.

—   Piķis un zēvele! — viens no viņiem iesaucās. — Vai redzu pareizi? To taču man vajag pazīt! Ja visas zīmes mani neviļ, tad tas ir Hārtlejs — mūziķis ar ermoņikām!

—   Kāds tavs paziņa? — jautāja otrais. — Vai tev kas ir ar viņu bijis?

—   Zināms! Sis zellis bija taisījis labus veikalus, un viņa kabatas bija pilnas dolāriem. Saprotams, ka tad arī es taisīju tikpat labu veikalu, jo naktī tās iztukšoju.

—  Vai viņš zina, ka tu esi tas, kas to izdarīja?

—   Hm, ticami. Cik labi, ka vakar savus sarkanos matus atkal nokrāsoju melnus! Nesauciet mani par pulkvedi.

Ari ne par Brinkleju! Tas tēviņš citādi varētu pārvilkt svītru pāri mūsu rēķinam.

Abi gājēji tagad sasniedza namu. Fermera sieva nāca no staļļa. Viņa laipni apsveica svešos. Jautāja, ko tie vēlas. Kad viņa dzirdēja, ka viņas priekšā stāv ārsts un tā māceklis, tad kļuva ļoti priecīga un lūdza abus iet istabā.

—   Kungi, — viņa sauca iekšā, — te nāk kāds augsti mācīts ārsts ar savu aptiekāru. Domāju, ka jums šo kungu sabiedrība nebūs nepatīkama.

—   Augsti mācīts ārsts? — norūca pie sevis pulkvedis. — Bezkaunīgs tēviņš! Vēlētos tam parādīt, ko par viņu domāju!

Ienācēji sveicināja un bez liekas kautrības ieņēma vietas pie galda. Ar gandarījumu pulkvedis redzēja, ka Hārtlejs viņu vairs nepazīst. Viņš uzdevās par slazdu licēju un teica, ka gribot ar saviem biedriem doties augšup kalnos. Tad ievirzījās kopīgas sarunas. Pa to laiku namamāte bija nodarbināta pie pavarda. Kad ēdiens bija gatavs, viņa izgāja mājas priekšā, lai pūstu taurē. Skaņas aicināja mājiniekus nākt pusdienās. Tie nāca no tuvējiem laukiem. Tur bija fermeris, viņa dēls un meita, arī kalps. Viņi sniedza viesiem, sevišķi ārstam, ar lielu sirsnību roku. Tad piesēdās pie galda. Pirms un pēc ēšanas noturēja īsas lūgšanas. Viņi bija vienkārši ļaudis, kas, protams, nevarēja uzstāties tik veikli kā jenkijs.

Ēdot fermeris bija mazrunīgs. Bet pēc pusdienas ieturēšanas viņš aizkūpināja pīpi, uzlika elkoņus uz galda un paļāvīgi sacīja Hārtlejam: — Tagad, ārsta kungs, mums jāiet atkal uz tīrumiem. Nav laika runāt ar jums. Bet vēlāk gan gribētu izmantot jūsu mākslu. Kādas slimības jums pazīstamas?

—   Kāds jautājums? — atbildēja pūšļotājs. — Esmu ārsts un veterinārs. Ārstēju visas cilvēku un mājkustoņu slimības.

—   Labi, tad jūs esat īstais vīrs, ko varu lietot. Cerams, ka jūs nepiederat pie tiem krāpniekiem, kas ceļo apkārt kā viltus ārsti. Viņi sakās visu zinot un visu apsola, lai gan nemaz nav studējuši.

—   Vai es izskatos pēc tāda blēža? — sita sev pie krūtīm Hārtlejs. — Vai būtu varējis nolikt savus grūtos doktora un maģistra eksāmenus, ja nebūtu augsti mācīts vīrs? Šeit sēž mans palīgs. Jautājiet viņam. Viņš jums pastāstīs, ka tūkstoši, daudzi tūkstoši cilvēku, nerunājot nemaz

par kustoņiem, var man pateikties par savu veselību un dzīvību.

—   Es ticu, es jau jums ticu, ser! Jūs nākat taisni īstā laikā. Man stallī stāv govs. Ko tas nozīmē, to jūs zināsiet. Sinī zemē govs ir stallī tikai tad, kad tā ir grūti slima. Jau divas dienas, kopš viņa nekā neēd un galva tai karājas līdz zemei. Es par viņu vairs neko nedodu!

—   Blēņas! Es nedodu neko vairs par slimnieku tikai tad, kad tas ir nomiris! Lai kalps viņu man parāda. Tad es teikšu jums, kas ar lopiņu ir.

Viņš lika aizvest sevi uz stalli, lai izmeklētu govi. Atgriezās ar ļoti nopietnu seju un teica: — Bija visvēlākais laiks, jo citādi viņa būtu līdz vakaram beigta. Govs ieēdusi melnās driģenes. Par laimi, man ir īstais pretlīdzeklis. Rīt agri viņa būs tikpat vesela kā pirmāk. Atnesiet spaini ūdens un tu, Famulus [6] , sameklē aqua syldestropolia!

Hallers, atdarījis kasti, sameklēja attiecīgo pudelīti. Hārtlejs iepilināja no tās dažus pilienus ūdenī. Ik trīs stundas govij vajadzēja iedot pusgalona. Tad nāca pacientu cilvēku kārta. Saimniecei iesākās kākslis. Viņa dabūja Aqua sumatralia. Fermeris cieta no kaulu sāpēm. Aqua sensationia. Meita bija vesela, viņai nekaitēja itin nekas. Tomēr to viegli pierunāja iegādāties kā līdzekli pret vasaras raibumiem Aqua furonia. Kalps jau no savām bērnības dienām mazliet kliboja. Viņš negribēja palaist garām izdevību atsvabināties no šīs dabas kļūdas ar Aqua ministerialia. Pēdīgi Hārtlejs griezās pie trim svešajiem. Viņš jautāja tiem, ar ko varētu viņiem pakalpot. Pulkvedis kratīja galvu un atbildēja: — Pateicos, ser! Mēs esam ārkārtīgi veseli. Bet, ja es kādreiz tomēr jūtos slims, tad palīdzos sev pa zviedru modei.

—  Kā tā?

—   Ar veselības ģimnastiku. Es lieku tad uzspēlēt uz ermoņikām kādu jautru valsi. Dejoju to tik ilgi, kamēr man sāk līt sviedri. Sis līdzeklis ir drošs. Sapratāt?

Viņš nozīmīgi pamāja pūšļotājam. Zāļu vīrs pārsteigts klusēja un nogriezās. Viņš apprasījās pie saimnieka pēc kaimiņu fermām. Tuvākā atradās astoņas jūdzes uz vakariem, kāda cita piecpadsmit jūdžu uz ziemeļiem. Kad maģistrs paskaidroja, ka tas nekavējoties došoties uz tuvāko kaimiņu, fermeris jautāja par honorāru. Hārtlejs prasīja piecus dolārus, ko tam labprāt samaksāja. Tad

viņš ar savu palīgu devās ceļā. Tas nesa aptieku. Kad viņi bija aizgājuši tik tālu, ka no fermas tos vairs nevarēja redzēt, Hārtlejs teica: — Mēs gājām uz vakariem, bet tagad nogriezīsimies uz ziemeļiem. Man nenāk ne prātā doties uz tuvāko fermu. Mēs uzmeklēsim otro. Govs bija tik slima, ka tā nosprāgs jau pēc stundas. Ja fermerim ienāk prātā jāt pakaļ, tad man var klāties slikti. Bet krietnas pusdienas un pieci dolāri par desmit pilieniem anilīna ūdens — vai tas nav vilinoši? Ceru, ka jūs dosiet manam priekšlikumam priekšroku un stāsieties manā dienestā!

—   Sī cerība viļ jūs, ser, — atbildēja Hallers. — Ko jūs man solāt, tā ir liela nauda, daudz naudas. Bet man vajadzētu vēl daudz vairāk — melot. Neņemiet ļaunā! Esmu godīgs vīrs un gribu tāds arī palikt. Mana sirdsapziņa neatļauj man pieņemt jūsu piedāvājumu.

Viņš to teica nopietni un noteikti. Maģistrs saprata, ka visi tālākie mēģinājumi viņu pārliecināt būtu veltīgi. Tālab tas, līdzcietīgi kratot galvu, sacīja: — Es domāju par jums labi. Zēl, ka jūsu sirdsapziņa ir tik jūtīga!

—   Es pateicos Dievam, ka viņš man to devis tādu, kāda tā ir. Se, saņemiet savu kasti atpakaļ. Gribētu jums atmaksāt, ko jūs man laba darījāt, bet nevaru. Man tas nav pa spēkam.

—   Labi! Saka, ka cilvēka griba esot viņa debesu valstība. Tālab es negribu jūs pārliecināt. Bet tālab mums nemaz nevajag tūliņ iet katram uz savu pusi. Līdz nākošai fermai mēs vismaz varam palikt kopā.

Viņš kāra savu «zāļu» kasti atkal sev kaklā. Gāja tālāk, nesakot ne vārda. Sis apstāklis lika domāt, ka rakstveža godaprāts bija atstājis uz viņu zināmu iespaidu. Tā viņi soļoja klusēdami un raudzījās uz priekšu. Te aiz viņiem atskanēja pakavu dimdoņa. Atskatoties tie redzēja jājam tos trīs vīrus, ar ko tie nupat bija sastapušies fermā.

—   Žēlīgās debesis! — iesaucās Hārtlejs. — Tas būs domāts man. Sie tēviņi taču gribēja doties kalnos! Kālab tad viņi nejāj uz vakariem? Es tiem neuzticos. Viņi izskatās vairāk pēc blēžiem nekā pēc godīgiem trampiem.

Diemžēl drīz vien viņš piedzīvoja, ka šāds viņa vērtējums bija pilnīgi pareizs. Jātnieki abus apturēja un pulkvedis ņirgājoties griezās pie pūšļotāja: — Māster, kālab jūs grozījāt savu nodomu? Fermeris nu jūs neatradīs.

—   Mani neatradīs? — jenkijs jautāja.

—  Jā. Kad jūs bijāt prom, es pateicu viņam, kā tās lietas ar jūsu skaistajiem tituliem patiesībā sastāv. Viņš ne

kavējoties devās ceļā, lai panāktu jūs un atņemtu savu naudu.

—   Muļķības, ser!

—   Ne muļķības, bet patiesība. Viņš aizjāja uz fermu, ko jūs solījāties aplaimot ar savu apmeklējumu. Bet mēs bijām gudrāki par viņu. Mēs protam sekot pēdām. Jājām jums pakaļ, lai izteiktu jums kādu priekšlikumu.

—   Nezinu, kādu. Es jūs nepazīstu un negribu nākt ar jums nekādās darīšanās.

—   Mēs turpretim ļoti gribam nākt darīšanās ar jums. Mēs jūs pazīstam. Pieļaujot, ka jūs apkrāpāt godīgus fermerus, esam kļuvuši par jūsu līdzvainīgajiem. Tāpēc būs tikai pareizi un pienācīgi darīts, ja jūs mums izmaksāsiet mūsu honorāra daļu. Jūs esat divi un mēs trīs. Tātad mums pienākas trīs piektdaļas. Jūs redzat, ka mēs rīkojamies tikai pēc tiesas un taisnības. Ja jūs nebūtu ar to vienisprātis, nu — tad paraugieties vien uz maniem biedriem!

Viņš norādīja uz pārējiem, kas vērsa savu šauteņu stobrus uz Hārtleju. Tas tagad saprata, ka visi iebildumi būs velti. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka viņam darīšana ar īstiem ceļa laupītājiem. Priecājās pie sevis, ka tik lēti tiek vaļā. Tāpēc viņš izvilka no kabatas trīs dolārus. Sniedza tos pulkvedim un teica: — Kas attiecas uz manu personu, tad, šķiet, jūs maldāties. Bet jūs varbū't atrodaties apstākļos, kas manu godīgi nopelnīto honorāra daļu padara jums nepieciešamu. Uzskatu jūsu prasību kā joku. Gribu piekrist tam. Se būs tie trīs dolāri, kas, pēc jūsu paša vārdiem, sastāda jūsu daļu.

—   Trīs dolāri? Vai esat velna apsēsts? — smējās pulkvedis. — Vai jūs patiešām domājat, ka šāda nieka dēļ mēs jātu jums pakaļ? Nē, nē! Es nerunāju tikai par šīsdienas peļņu. Pieņemu, ka jūs nēsājat līdzi krietnu summiņu.

—   Ser, tas nav tā, — Hārtlejs nobijies atbildēja.

—   Redzēsim! Tā kā jūs liedzaties, tad es jūs pārmeklēšu. Es domāju, ka jūs tam mierīgi piekritīsiet, jo mani biedri nerotaļājas ar savām bisēm. Niekkalbja ermoņiku spēlmaņa dzīvība nav mums ne sarkana graša vērta.

Pulkvedis nokāpa no zirga. Viņš tuvojās jenkijam. Tas darīja visu iespējamo, lai novērstu no sevis draudošo nelaimi, bet viss bija gluži veltīgi. Šauteņu stobri pievērsās viņam tik draudīgi, ka tas beidzot padevās savam liktenim. Pie sevis viņš cerēja, ka pulkvedis neko neatradīs,

jo domāja, ka viņa skaidrās naudas prāvais krājumiņš ir ļoti labi paslēpts.

Tagad melni krāsotais sarkanais Brinklejs pārmeklēja visas viltus ārsta kabatas. Viņš atrada tikai nedaudzus dolārus. Tad tas aptaustīja katru apģērba vīlīti, lai atrastu varbūtējus naudas iešuvumus. Tas nedeva gaidītos panākumus. Hārtlejs jau cerēja, ka briesmas ir garām. Bet pulkvedis bija viltīgs. Viņš lika atvērt kasti un to rūpīgi apskatīja.

—   Hm! — viņš piezīmēja. — Sī samtainā aptieka ir tik dziļa, bet iedalījumi nesniedz līdz dibenam. Pamēģināsim taču, vai mēs tos nevaram izņemt.

Hārtlejs pēkšņi kļuva gluži bāls. Blēdis atradās uz pareizā ceļa. Viņš satvēra abām rokām iedalījumu starpsienas un vilka uz augšu — pareizi, aptieku varēja izcelt no kastes. Zem tās kastē gulēja vairākas papīra aploksnes gan blakām, gan viena uz otras. Pulkvedis tās atvēra. Viņš redzēja, ka aploksnes pildītas naudas zīmēm dažādās vērtībās. — Ak, raugieties, kur paslēptā manta nāk dienas gaismā, — viņš priecīgi smējās. — To jau domāju! Fiziķis un farjers taču pelna grēka naudu. Tai vajadzēja būt, un tā arī atradās.

Viņš tvēra pēc aploksnēm, lai bāztu tās savās kabatās. Tagad jenkijs iedegās neprātīgās dusmās. Viņš metās uz pulkvedi atņemt naudu. Norībēja šāviens. Lode būtu viņu caururbusi, ja vien tas nebūtu pēkšņi sakustējies. Tā ķēra rokas augšdaļu un kaulu. Ievainotais, izgrūdis sāpju kliedzienu, nogāzās zālē.

—   Pelnīts, krāpniek! — iesaucās pulkvedis. — Ja tu celsies kājās jeb teiksi vēl vienu vienīgu nejēdzīgu vārdu, tad otrā lode ķers tevi labāk par pirmo. Tagad pārmeklēsim arī ināstera palīgu.

Viņš iebāza aploksnes kabatā un piegāja Halleram klāt.

—   Es neesmu ne viņa palīgs, ne māceklis. Satiku viņu tikai īsu brīdi pirms tam, kad abi iegājām fermā.

—   Tā? Kas jūs esat vai ar ko nodarbojaties?

Hallers atbildēja. Viņš pat deva pulkvedim izlasīt mums jau zināmo ieteikšanas vēstuli, lai pārliecinātu to par savu vārdu patiesību. Brinklejs atdeva viņam to atpakaļ un nicinoši izmeta: — Es jums ticu. Kas jūs redz, tas pēc pirmā skata teiks, ka jūs esat godīgs zellis, bet biszāles jūs neesat izgudrojis. Skrieniet vien uz Seridanu. Man gar jums nav nekādas daļas. — Un, pagriezies pret jenkiju, viņš turpināja: — Es pirmīt runāju par mūsu daļu.

Tā kā tu meloji, tad nedrīksti sūdzēties, ja tagad mēs paņemam visu. Papūlies arī priekšdienās taisīt labus veikalus. Kad mēs atkal kādreiz tevi satiksim, tad dalīsimies pareizāk.

Hārtlejs mēģināja glaimot, lai atdabūtu no savas naudas, mazākais, kādu daļu. Vienīgais viņa pūliņu panākums bija tas, ka viņu izzoboja. Pulkvedis atkal kāpa zirgā. Viņš jāja ar saviem biedriem un laupījumu uz ziemeļiem. Tas bija skaidrākais pierādījums, ka viņš nav trapers un nepavisam nebija domājis doties kalnos.

Ceļā trampi pārrunāja un smējās par savu piedzīvojumu. Viņi nosprieda sadalīt naudu un par to neko neteikt pārējiem biedriem. Pēc ilgāka jājiena viņi sasniedza kādu piemērotu vielu. No tās varēja tālu pārredzēt apkaimi. Viņus te neviens nevarēja ne traucēt, ne pārsteigt. Tie nokāpa, lai sadalītu laupījumu. Kad ikviens bija saņēmis savu daļu, viens no trampiem griezās pie pulkveža un teica: — Tev vajadzēja to otro arī pārmeklēt. Vēl ir jautājums, vai viņš tev teica taisnību un bija rakstvedis. Kas stāvēja vēstulē, ko viņš tev rādīja?

—   Tas bija ieteikšanas raksts inženierim Sarojam Seridanā.

—   Ko? Patiešām? — iesaucās tramps. — Un tu atdevi viņam to atpakaļ?

—   Jā. Ko šis smērējums mums līdzētu?

—   Daudz, pat ļoti daudz! Un tu vēl jautā, ko? Ir skaidrs kā uz delnas, ka šī vēstule lieliski sekmētu mūsu plāna īstenošanu. Mēs atstājām tur savus ļaudis, lai vispirms izpētītu iespējamības. Jāiepazīstas papriekš ar apkaimi un vietu. Jāzina kases stāvoklis. Visu to apgrūtina apstāklis, ka mūs nedrīkst redzēt. Ja mēs būtu šim vīram noņēmuši vēstuli, tad lieta kļūtu daudz vienkāršāka. Viens no mums varētu doties uz Seridanu un uzdoties par šo skrīvelīti. Viņš tad tiktu nodarbināts birojā. Tur viņam būtu pieejamas visas grāmatas. Jau pēc dienas, lielākais divām dienām tas varētu dot mums visas vajadzīgās ziņas.

—   Velns lai parauj! — pulkvedis izsaucās. — Tev taisnība. Visas grūtības būtu novērstas. Vai mēs nevarētu garām palaisto vēl atgūt?

—   Protams! Vēl ir laiks. Mēs zinām, kurp viņi abi grib doties. Ceļu viņiem norādīja fermeris. Tas ved te garām. Mums tikai jāgaida viņu nākšana.

—       Gluži pareizi! Darīsim tā! Bet nepietiek ar to vien, — Māster Haller, esmu pārliecinājies par to, cik Joti es jūs apgrūtinu. Jūs gribat doties uz Seridanu. Manis dēļ jūs esat novirzījies no pareizā ceļa. Kas zina, vai un kad, ejot tagadējā virzienā, atradīsim kādu fermu. Tā jūs varat dienām ilgi mocīties apkārt ar mani. Un tomēr ir gluži vienkāršs līdzeklis, lai padarītu šādu jūsu uzupurēšanos par gluži nevajadzīgu. — «Tā? Un tas būtu?» Hallers, neko nenojauzdams, jautāja. — Jūs ejat, Dieva vārdā, tālāk, bet es atgriezīšos uz to fermu, no kuras es nācu, pirms jūs satiku. — «To es nevaru pieļaut. Tā atrodas par tālu.» — Nepavisam ne. Es gāju papriekš uz vakariem un tad ar jums tieši uz ziemeļiem, tātad taisnā leņķī. Ja es_ tagad eju tieši, tad man nav ilgāk ko iet kā nepilnas trīs stundas. Tik ilgi es ļoti viegli varu izturēt. — «Jūs domājat? Nu, labi. Bet es iešu līdzi. Devu solījumu jūs neatstāt.» — Man jūs jāatbrīvo no šī solījuma, jo es nedrīkstu jūs ievilkt briesmās. Fermera sieva ir, kā, viņa man pati stāstīja, Kingslejas šerifa māsa. Ja jūs no Kingslejas meklē, tad lieku simtu pret vienu, ka šerifs droši ieradīsies šinī fermā. Jūs ieskrietu viņam tieši rokās. — «Tad, protams, es tur nerādīšos,» sacīja Hallers nobijies. — Vai tad patiešām jūs iesiet uz turieni? — «Jā. Tā būs vislabāk man un arī jums.»

Hārtlejs prata iespaidīgi un sirsnīgiem vārdiem iztēlot šī lēmuma priekšrocības. Nabaga rakstvedis beidzot bija ar mieru šķirties. Jenkijs paņēma savu kasti. Viņi sarokojās. Novēlēja viens otram visu labāko un šķīrās. Hallers gāja tālāk — iekšā klajā prērijā. Hārtlejs noraudzījās tam pakaļ un nomurmināja pie sevis: «Zēl nabaga zeļļa, bet citādi neiet. Ja mēs paliktu kopā, viņš tā kā tā neizglābtos, tikai arī man būtu jāmirst. Bet nu ir jāpasteidzas. Ja viņi to panāks un jautās pēc manis, tad tas pateiks, ka es devos pa labi. Tātad man jāiet uz kreiso pusi un jāuzmeklē kāda vietiņa, kur varu paslēpties.»

Viņš nebija ne mednieks, ne slazdu licējs. Tomēr zināja, ka nedrīkst atstāt nekādas pēdas. Bija arī dzirdējis, kas jādara, ja grib tās iznīcināt. Ielienot krūmājā, viņš izraudzījās tādas vietas, kas bija tik cietas, ka kājas neatstāja pēdu nospiedumus. Ja tomēr pamanīja tos, tad nolīdzināja ar roku. Protams, brūce un kaste ļoti kavēja viņu. Pūšļotājs tikai lēni tika uz priekšu. Viņam laimējās. Drīz atrada kādu vietu, kur krūmi bija saauguši tik biezi, ka acis nevarēja izlauzties cauri šai zaļajai sienai. Viņš ielīda iekšā, nolika savu kasti un apsēdās uz tās. Tikko tas bija noticis, Hārtlejs sadzirdēja triju jātnieku balsis un viņu zirgu soļus. Viņi aizjāja garām, neredzot, ka viņu priekšā vairs nav divu, bet tikai viena cilvēka pēdas.

Jenkijs pavēra zarus tanī pusē, kur aizjāja trampi. Prērija gulēja viņa acu priekšā. Tur klajumā gāja Hallers. Trampi ieraudzīja viņu un auļoja pakaļ. Tagad arī viņš izdzirda pakavu diindoņu. Apgriezās un pārbijies apstājās. Drīz viņi to sasniedza. Runāja ar viņu. Hallers rādīja ar roku uz vakariem. Katrā ziņā viņš stāstīja tiem, ka jenkijs devies norādītajā virzienā atpakaļ uz pirmo fermu. Tad norībēja pistoles šāviens, un rakstvedis nogāzās zemē.

— Tas ir noticis, — noteica pie sevis Hārtlejs. — Pagaidiet tik, jūs nelieši! Kad es vēlreiz jūs sastapšu, tad dārgi samaksāsiet par šo šāvienu! Esmu ziņkārīgs, ko gan viņi tagad iesāks.

Viņš redzēja tos nokāpjam no zirgiem. Viņi diezgan ilgi rīkojās ap nošauto. Tad, stāvot kopā, apspriedās. Atkal kāpa zirgos. Pulkvedis pārlika noslepkavoto pāri segliem sev priekšā. Jenkijam par lielu pārsteigumu viņš jāja atpakaļ. Abi viņa biedri tam nesekoja, bet jāja projām. Kad pulkvedis sasniedza krūmāju, viņš iedzina zirgu kādu gabalu tam iekšā. Tad viņš nometa līķi zemē. Tas gulēja tā, ka nebija no prērijas saskatāms, bet gluži tuvu Hārtlejam. Pēc tam jātnieks atvilka zirgu atpakaļ. Viņš devās projām. Kurp, to jenkijs nevarēja redzēt. Vēl īsu brīdi dzirdēja pakavu klaboņu. Tad viss apklusa.

Amerikāni sagrāba šausmas. Viņš tagad gandrīz jau nožēloja, ka nebija rakstvedi brīdinājis. Viņš bija drausmīgā nozieguma vienīgais aculiecinieks. Tagad līķis gulēja viņa tuvumā. Labprāt viņš būtu devies projām. Neuzdrošinājās to darīt. Droši vien pulkvedis meklēja viņu. Pagāja stundas ceturksnis un vēl viens. Tad viņš nosprieda atstāt baigo vietu. Pirms tam viņš vēlreiz pētīja prēriju saviem skatieniem. Ieraudzīja tur ko tādu, kas viņu piespieda vēl palikt savā paslēptuvē.

Kāds jātnieks parādījās prērijā no labās puses. Tas veda pavadā otru zirgu. Viņš krustoja abu trampu pēdas un pieturēja, lai nokāptu. Vērīgi, uz visām pusēm apskatījies, viņš noliecās zemē tās pētīt. Tad viņš devās atpakaļ pa tām līdz vietai, kur notika slepkavība. Abi zirgi brīvi viņam sekoja. Jātnieks apstājās, lai izpētītu drausmīgā notikuma vietu. Tikai pēc ilgāka laika tas nāca tuvāk. Acis nepacēlis, gāja pa pulkveža pēdām. Apmēram piecdesmit soļu no krūmāja apstājās. Jātnieks tagad izgrūda īsu, īpatnēji dobju saucienu un norādīja ar roku uz krūmiem. Tas, likās, bija domāts jājamajam zirgam. Tas nelielā lokā soļoja uz krūmāju. Gāja gar malu un ošņāja gaisu. Tā kā lops palika mierīgs, tad arī jātnieks bija apmierināts un nāca tuvāk.

Jenkijs tagad redzēja, ka viņa priekšā atrodas kāds indiānis. Viņš valkāja bārkstotas leginas (bikses) un vīlēs bārkstīm un izšuvumiem izrotātu medību kreklu. Mazajās kājās bija mokasīni. Viņa garie, melnie mati bija sakārtoti kā ķivere, bet tā nebija .nosprausta ērgļa spalvām. Kaklu greznoja trīskārtīga lāču nagu ķēde. Turpat karājās mierapīpe un «medicīnas» somiņa. Rokās tam bija dubultstobrene, kuras laide bija izrotāta daudzām sudraba naglu galvām. Indiāņa seja bija gaiši brūna, mazliet bronzas nokrāsā. Viņa galvai bija zināma līdzība ar seno romiešu cēzaru bistēm. Tikai nedaudz uz āru izspiedušies žokļu kauli atgādināja amerikāņu rases tipu.

Patiesībā indiāņa tuvums varēja radīt jenkijā bailes, jo viņš vispār nevarēja uzskatīt sevi par dzimušu varoni. Ilgi viņš vēroja sarkanādas seju. Arvien vairāk viņā nobrieda pārliecība, ka no indiāņa nedraud briesmas. Sarkanais bija pienācis varbūt uz divdesmit soļiem. Zirgs arī bija tuvāk nekā pirmīt. Otrais atradās indiāņa aizmugurē. Pirmais zirgs jau pacēla kāju, lai spertu soli tālāk — te pēkšņi tas saslējās uz pakaļkājām. Viņš metās atpakaļ ar dobju šņācienu. Tas bija nojautis vai nu jenkija, vai līķa tuvumu. Indiānis taisīja varenu panteras lēcienu sāņup un pazuda. Ar viņu arī otrais zirgs.

Hārtlejs ilgi, ilgi palika kluss un nekustīgs. Tad viņa ausis sadzirdēja īsu, pusapspiestu skaņu: «Uff!» — šo zilbi tas skaidri dzirdēja. Kad tas pagrieza savu seju uz to pusi, no kuras nāca skaņa, tad ieraudzīja indiāni. Tas bija noliecies pār rakstveža līķi. Sarkanais pētīja to acīm un pārmeklēja rokām. Pēc tam viņš aizlīda atpakaļ un nebija redzams apmēram stundas ceturksni. Tad amerikānis nodrebēja. Viņa ausīs atskanēja asi un skaļi vārdi: — Kālab bālģīmis sēž še paslēpies? Kāpēc viņš nenāk klajumā, lai parādītos sarkanā karavīra acīm? Vai viņš varbūt negrib sacīt, kurp aizbēga trīs otrā bālģīmja slepkavas?

Hārtlejs atgriežoties ieraudzīja indiāni. Tas bija nometies ceļos blakām viņam. Rokās tam bija spožs mednieku duncis. Indiāņa vārdi liecināja, ka tas bija uzmanīgi pētījis atstātās pēdas. Ari stāvokli tas bija pareizi novērtējis. Viņš neturēja jenkiju par slepkavu. Sis apstāklis nomierināja pēdējo, un tas atbildēja: — Es noslēpos no viņiem. Divi aizjāja prērijā. Trešais nometa līķi še. Es paliku slēptuvē, jo nezinu, vai tas ir projām vai ne.

—  Viņš ir projām. Viņa pēdas iet cauri mežam. Tad tās nogriežas uz rītiem.

—   Tad viņš ir devies uz fermu, lai notvertu mani. Bet vai patiešām tas vairs nav te?

—   Nē. Mans baltais brālis un es esam vienīgie dzīvie cilvēki, kas atrodas še. Lai viņš iznāk klajumā un izstāsta man, kas notika.

Sarkanais ļoti labi runāja angliski. Ko viņš teica un kā viņš teica, iedvesa jenkijam uzticību pret viņu. Amerikānis izlīda no biezokņa un redzēja, ka abi indiāņa zirgi piesieti kādu gabalu sāņus. Sarkanais aplūkoja balto caururbjošu skatienu. Tad sacīja:

—   No dienvidiem ieradās šurp, uz savām kājām, divi vīri. Viens no tiem paslēpās še, un tas esi tu. Otrais gāja tālāk prērijā. Tad nāca trīs jātnieki, kas viņam sekoja. Tie iešāva pistoles lodi viņam galvā. Divi aizjāja. Trešais uzcēla līķi zirgā un jāja uz krūmāju. Tur viņš to nometa un aizjāja auļos uz rītiem. Vai tā bija?

—   Jā, tieši tā, — pamāja Hārtlejs.

—   Tad pasaki man, kālab nošāva tavu balto brāli? Kas tu esi? Kālab atrodies šinī apvidū? Vai tavu roku ievainoja tie paši trīs vīri?

Laipnais indiāņa tonis, kādā tas uzstādīja šos jautājumus, galvoja jenkijam par to, ka sarkanais vīrs viņam ir labvēlīgs un tas netur viņu nekādās aizdomās. Amerikānis atbildēja. Sarkanais neskatījās uz viņu. Pēkšņi tas pacēla savas acis un urbās jenkijā saviem skatieniem: — Tādā kārtā tavs ceļabiedrs samaksāja ar savu dzīvību par tavējo?

Amerikānis novērsa savus skatienus un atbildēja gandrīz stostoties: — Nē. Es lūdzu viņu paslēpties kopā ar mani. Viņš atteicās to darīt.

—   Tātad tu viņam rādīji, ka slepkavas jums seko?

—  Jā.

—   Kālab tad viņš norādīja slepkavam, kad tas jautaja pēc tevis, uz fermu, kas atrodas rīta pusē?

—   Lai to maldinātu.

—  Tad viņš gribēja tevi izglābt. Tas bija krietns biedrs. Vai tu esi viņa vērts? Vienīgi Lielais Manitū zina

visu. Manas acis nevar iespiesties tavā sirdī. Ja tās to spētu, tad varbūt tu kaunētos no manis. Es cietīšu klusu. Tavs Dievs lai ir tavs soģis! Vai tu pazīsti mani?

—   Nē, — Hārtlejs pietvīcis klusu atbildēja.

—        Esmu Vinetū — apaču virsaitis. Mana dūre vēršas pret ļaunajiem cilvēkiem, mana roka sargā katru, kam sirdsapziņa skaidra. Tagad apskatīšu tavu brūci. Papriekš saki man, kālab slepkavas atgriezās, lai dzītos jums pakaļ. Vai tu to zināji?

Hārtlejs jau bieži bija dzirdējis par Vinetū. Viņš atbildēja dubulti pieklājīgi: — Es tev to jau sacīju. Viņi gribēja nogādāt mūs pie malas, lai mēs nevarētu sūdzēties, ka viņi mani aplaupīja.

—        Nē. Tādā gadījumā viņi būtu jūs abus tūlīt nogalinājuši. Te jābūt kaut kādam citam iemeslam, kas tiem tikai vēlāk ienāca prātā. Vai vini tevi rūpīgi pārmeklēja?

—   Jā.

—   Un visu atņēma? Arī tavam biedram?

—        Nē. Viņš teica tiem, ka esot tikai nabaga bēglis. To viņš pierādīja, rādot viņiem vēstuli.

—   Vēstuli? Vai viņi to paturēja?

—   Nē. Viņš to dabūja atpakaļ.

—   Kur viņš to novietoja?

—   Savu svārku krūšu kabatā.

—        Tur tā vairs neatrodas. Es rūpīgi pārmeklēju visas mirušā kabatas un neatradu nevienas vēstules. Skaidrs, ka šis raksts bija iemesls, kādēļ viņi atgriezās. Tādēļ arī dzinās jums pakaļ.

—   Grūti ticams! — teica Hārtlejs, kratot galvu.

Indiānis neteica vairāk ne vārda. Viņš izvilka līķi no

krūmiem. Vēlreiz pārmeklēja nelaiķa kabatas. Mironis izskatījās drausmīgs. Ne lodes rētas dēļ. Visa viņa seja bija sagraizīta ar nazi krustām un šķērsām. Tā bija padarīta gluži nepazīstama. Kabatas bija tukšas. Protams, trūka arī viņa šautenes.

Indiānis domīgi raudzījās tālē. Tad viņš teica balsī, kurā izskanēja dziļa pārliecība: — Tava biedra ceļamērķis bija Seridana. Divi slepkavas aizjāja uz ziemeļiem. Tātad uz Seridanas pusi. Viņi arī grib nokļūt turp. Kālab viņi atņēma vēstuli? Tālab, ka tā viņiem vajadzīga. Viņi grib izlietot vēstuli saviem nolūkiem. Kāpēc viņi pataisīja līķa seju nepazīstamu? Lai nevarētu to sazīmēt. Neviens nedrīkst zināt, ka Hallers ir miris. Viņš nedrīkst

būt miris. Tāpēc ne, ka viens no viņa slepkavām pats grib uzdoties par Halleru.

—   Bet kādā nolūkā?

—   To es nezinu, bet uzzināšu.

—   Vai tu negribi doties viņiem pakaļ?

—   Jā. Es gribēju doties uz Dūmukalna upi, un Seridana guļ tās tuvumā. Ja es jāšu caur Seridanu, mans ceļš nebūs daudz garāks un ilgāks. 5iem bālģīmjiem droši vien ir kas ļauns prātā. Varbūt man izdosies viņu nodomus izjaukt. Vai mans baltais brālis dosies man līdzi?

—   Gribēju uzmeklēt kādu tuvāku fermu, lai dziedinātu roku. Protams, vēl mīļāk dotos uz Seridanu. Varbūt es tur atgūtu nolaupīto naudu.

—   Tātad tu jāsi man līdzi.

—   Bet mans ievainojums!

—   Es to pārbaudīšu. Fermā gan mans baltais brālis atrastu kopšanu, bet tur trūktu ārsta. Vinetū saprot dziedēt brūces. Viņš var drumstalotus kaulus pataisīt cietus. Pret ievainojumu drudzi viņam ir labas zāles. Rādi man savu roku!

Rakstvedis jau bija izārdījis jenkija frakas piedurknes vīles. Tālab tam nenācās grūti atsegt rokas augšgalu. Vinetū pārbaudīja brūci un paskaidroja, ka tā nav tik bīstama kā izskatās. Tā kā šāviens bija raidīts no neliela attāluma, lode nebija dragājusi kaulu, bet izskrējusi tam cauri. Sarkanais paņēma no savu seglu somas kādu kaltētu stādu. Viņš saslapināja to un uzlika brūcei. Tad viņš nogrieza un sagatavoja divas koka šķiliņas un sasēja roku tik labi, ka īsts ārsts to nebūtu varējis padarīt labāk ar visiem viņa rīcībā esošajiem palīglīdzekļiem. Tad viņš teica:

—   Mans brālis var mierīgi jāt man līdzi. Drudzis neradīsies nemaz. Vai arī parādīsies tikai tad, kad mēs jau sen būsim Seridanā.

—   Bet vai mēs nemēģināsim papriekš uzzināt, ko dara trešais slepkava? — Hārtlejs jautāja.

—   Nē. Viņš meklē tevi. Tas neatradīs tavas pēdas. Tad sekos abiem saviem biedriem. Varbūt viņam ir vēl citi sabiedrotie, ko viņš grib uzmeklēt, lai tad kopīgi jātu uz Seridanu. Es nāku no apdzīvotiem apgabaliem. Uzzināju, ka Kanzasā pulcējas daudz bālģīmju, ko sauc par trampiem. Ir ļoti iespējams, ka slepkavas pieder pie šiem ļaudīm. Tāpat ir iespējams, ka trampi nodomājuši izdarīt uzbrukumu Seridanai. Mēs nedrīkstam velti zaudēt laiku.

Jādodas, cik vien ātri varam, turp brīdināt turienes baltos. Vinetū zina, kurp slepkavas grib jāt. Tāpēc viņam vairs nav vajadzīgas to pēdas. Mēs jāsim pa citu ceļu.

—   Un kad mēs sasniegsim Seridanu?

—   Nevaru pateikt. Atkarīgs no tā, kā jāj mans baltais brālis.

—   Nu, neesmu cirka jātnieks. Līdz šim maz sēdēju seglos. Tomēr sevi nomest neļaušos.

—   Tādā gadījumā nesteigsimies. Jāsim lēnāk, bet gandrīz nekur neapstāsimies. Visu nakti sēžot zirgos, mēs rīta pusē sasniegsim mērķi. Tie, kam sekojam, nakti pavadīs uz vietas. Gulēs paši un atpūtinās zirgus. Viņi ieradīsies vēlāk nekā mēs.

—   Bet kā paliks ar nabaga Hallera līķi?

—   Apglabāsim viņu. Mans brālis noskaitīs lūgšanu par noslepkavoto.

Zeme bija irdena. Izņemot platos medību nažus, citu piemērotu darbarīku nebija. Tomēr drīz vien bija sagatavota pietiekoši dziļa bedre. Abi novietoja mirušo šinī kapā un aizbēra to ar izrakto zemi. Kad tas bija padarīts, jenkijs noņēma salmenīcu un sakrustoja rokas. Vai tiešām viņš lūdza par nelaimīgā rakstveža dvēseli? To varēja apšaubīt. Apačs nopietnu seju raudzījās rietošajā saulē. Bija jādomā, ka vakaru pusē, aiz apvāršņa, viņa skatieni meklē mūžīgos medību laukus. Vinetū bija pagāns, bet viņš neapšaubāmi lūdza Lielo Manitū. Tad viņi gāja pie zirgiem.

—   Mans baltais brālis lai ņem manu lopiņu, — sacīja virsaitis. — Tā gaita ir viegla un droša. Gluži kā kanu laiviņai straumē. Es jāšu ar otro.

Viņi uzkāpa zirgiem mugurā. Devās ceļā. Vispirms kādu gabalu uz vakariem, lai tad pagrieztos uz ziemeļiem. Zirgiem bija jau krietns ceļa posms aiz muguras. Tomēr tie rikšoja tik modri un svaigi, it kā nupat būtu nākuši no treknām ganībām.

Saule slīdēja zemāk un zemāk. Beidzot tā pazuda aiz. apvāršņa. īsā krēsla ātri pārvērtās melnā naktī. Jenkijam kļuva baigi.

—   Vai tu neapmaldīsies šādā briesmīgā tumsā?

—   Vinetū nekad neapmaldās. Ne gaišā dienā, ne tumšā naktī. Viņš ir kā zvaigzne arvien savā vietā un pazīst šīs zemes visus apvidus tikpat labi kā bālģīmis savas mājas telpas.

—   Ir taču tik daudz dažādu nesaredzamu šķēršļu.

—   Vinetū acis redz ari naktī. Un, ko viņš nevar saskatīt, to droši redzēs viņa zirgs. Lai mans brālis nejāj blakām, bet aiz manis. Tad viņa zirgs nespers neviena kļūmīga soļa.

Zirgs un jātnieks devās uz priekšu tik droši, ka par to patiešām vajadzēja brīnīties. Gan soļos, gan rikšos, dažreiz arī auļos. Stunda pagāja pēc stundas. Visus šķēršļus viegli pārvarēja. Vajadzēja izvairīties no purvainām vietām, krustot strautus. Bija jājāj fermai cauri. Vinetū ik brīdi skaidri zināja, kur viņš ir. Ne mirkli viņš nešaubījās par šķērsojamo apgabalu. Jenkijs nomierinājās. Viņš bija ļoti noraizējies par savu roku. Brūces dziedinātājs stāds, ko lietoja Vinetū, izrādījās ārkārtīgi spēcīgs. Bieži vien amerikānis nejuta vairs nekādu sāpju. Sūdzēties tas varēja tikai par neparastā jājiena neērtībām. Vairākas reizes apstājās, lai padzirdinātu zirgus un saslapinātu brūces pārsēju ar svaigu ūdeni. Pēc pusnakts Vinetū izvilka no seglu somas gabalu gaļas, ko Hārtlejam vajadzēja apēst. Citu pārtraukumu nebija. Kad kļuva vēsāks, kas liecināja par rīta tuvumu, jenkijs atzinās pats sev, ka jūtas spējīgs gluži mierīgi vēl ilgāk palikt seglos.

Rīta puse kļuva pelēka. Ainavas apveidi tomēr nebija saskatāmi, jo zemi klāja bieza migla.

—   Tā ir Dūmukalna upes migla, — virsaitis paskaidroja. — Mēs viņu drīz sasniegsim.

Varēja nojaust, ka viņš gribēja uzsākto sarunu turpināt. Bet uzreiz tas apturēja savu zirgu un klausījās pa kreisi. No turienes kļuva dzirdama pakavu dimdoņa. Tā droši cēlās no auļojošā jātnieka. Pareizi, te jau viņš bija klāt. Kā spoks zibensātri aizdrāzās garām. Ne sarkanādis, ne jenkijs nebija varējuši saskatīt ne noslēpumaino jātnieku, ne viņa zirgu. Tikai viņa platmalainā cepure, kas pacēlās pāri pie zemes pieplakušajiem miglas slāņiem, bija vienu vienīgu mirkli saredzama. Dažas sekundes vēlāk pakavu troksnis apklusa.

—   Uf! — Vinetū pārsteigts izsaucās. — Kāds bālģīmis! Tā, kā jāja šis vīrs, var jāt nedaudz balto! Tā jāj Draudošā Roka un Vecā Ugunsroka. Pirmais neatrodas šinī apvidū, jo satiku viņu augšā pie Sudrabezera. Bet Vecā Ugunsroka patlaban ir Kanzasā. Vai tas būtu bijis viņš?

—   Vecā Ugunsroka? — jautāja jenkijs. — Tas ir ļoti slavens Rietumu vīrs.

—   Viņš un Draudošā Roka ir krietnākie, drošsirdīgākie un piedzīvojušākie bālģīmji, kādus vien Vinetū pazīst. Viņš ir to draugs.

—   Tas vīrs bijis steidzīgs. Kurp gan tas devās?

—   Uz Seridanu, jo viņa virziens ir ari mūsējais. Pa kreisi atrodas Erg]a leja. Mums priekšā brasls, kas ved pāri upei. Tūlīt būsim tur. Un Seridanā uzzināsim, kas bija šis jātnieks.

Migla sāka krist. Rīta vējiņš to izklīdināja. Jātnieki drīz ieraudzīja savā priekšā Dūmukalna upi. Arī te apačs parādīja savas spīdošās ceļveža spējas. Viņš sasniedza upes krastu tieši tur, kur atradās brasls. Odens šinī vietā sniedzās zirgiem tikai līdz gūžām. Pāreja bija viegla un gluži droša.

Viņējais krasts bija apaudzis krūmiem. Izjājuši tiem cauri, jātnieki nonāca atkal klajā prērijā. Drīz vien acīm atklājās viņu ceļamērķis — Seridana.

DEVĪTĀ NODAĻA VILTUS PRET VILTU

Tanī laikā, kad notiek mūsu stāsts [7] , seridana nebija ne pilsēta, ne miests, bet tikai steigā uzcelta dzelzceļa būvstrādnieku nometne. Te varēja atrast krietni daudz zemnīcu. Te bija dēļu un akmens būdas. Virs to durvīm dažreiz lepojās stalti vārdi. Bija «hoteļi» un «saloni», kādos Eiropā negribētu dzīvot vispieticīgākais amatnieks. Bet te atradās arī daži ļoti glīti koka mājokļi. Sīs celtnes bija katrā laikā izjaucamas, viegli pārnesamas un uzstādāmas citā vietā. Lielākā no tām stāvēja kādā uzkalnā. Ēkai bija tālu salasāma izkārtne. «Saris Sarojs, inženieris». Abi jātnieki devās turp. Viņi nokāpa pie durvīm, kurām blakus bija piesiets zirgs. Segli un iemaukti bija darināti pēc indiāņu parauga.

— Uf! — sacīja Vinetū, mirdzošām acīm vērojot zirgu. — Sis kumeļš ir to vērts, lai nestu dižu jātnieku. Tas droši pieder bālģīmim, kas aizsteidzās mums garām.

Viņi piesēja arī savus zirgus. Tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Arī pārlaižot acis nometnei, agrās rīta

stundas dēļ tie neredzēja neviena cilvēka. Bet durvis bija vaļā. Viņi gāja iekšā. Jauns nēģeris nāca pretim. Apprasījās, ko tie vēlas. Viņi nepaguva atbildēt, kad atvērās kādas sāndurvis. Tanīs parādījās kāds gados vēl jauns baltais. Viņš pārsteigtām acīm, bet laipni raudzījās apačā. Tas bija inženieris. Viņa vārds, brūnganā seja un tumšie, cirtainie mati lika nojaust, ka viņš ir kādas dienvidnieku, pirmatnēju franču ģints, pēctecis.

—   Ko jūs vēlaties še tik agrā rīta stundā, mani kungi? — viņš vaicāja, ļoti pieklājīgi palokoties pret sarkano.

—   Mēs meklējam inženieri Saroja kungu, — tas_ atbildēja tekošā angļu valodā. Gluži pareizi tas izrunāja ari franču uzvārdu.

—   Labi, tas esmu es. Esiet tik laipni, ienācietl

Viņš gāja pirmais atpakaļ istabā. Abi apmeklētāji sekoja. Telpa bija maza un vienkārši ierīkota. Rakstāmlietas, kas atradās uz galdiem, liecināja, ka te ir inženiera birojs. Viņš piestūma ienācējiem divus krēslus. Bija redzams, ka viņš ar lielu interesi gaidīja, ko apmeklētāji teiks. Jenkijs tūlīt apsēdās. Indiānis vēl palika pieklājīgi kājās. Viņš palocījās, sveicinot noliekdams savu skaisto galvu, un iesāka: — Esmu Vinetū — apaču virsaitis …

—   Zinu jau, zinu! — inženieris steidzīgi viņu pārtrauca.

—   Tu jau zini? — jautāja sarkanais. — Tātad tu esi mani jau agrāk redzējis?

—   Nē. Bet te ir kāds, kas tevi pazīst. Viņš redzēja pa logu jūsu ierašanos. Esmu sevišķi priecīgs, ka varu iepazīties ar slaveno Vinetū. Apsēdies. Pastāsti, ar ko varu tev pakalpot. Tad es tevi lūgšu būt manam viesim.

Indiānis nosēdās uz krēsla un atbildēja: — Vai tu pazīsti kādu bālģīmi, kas dzīvo tur lejā, Kingslejā? Viņa vārds ir Bens Nortons.

—   Jā, pazīstu ļoti labi. Sis vīrs ir viens no maniem labākajiem draugiem, — atbildēja inženieris.

—   Un vai tu pazīsti arī bālģīmi Halleru, viņa rakstvedi?

—   Nē. Kopš mans draugs atrodas Kingslejā, neesmu to vēl apmeklējis.

—   Rakstvedis ieradīsies šodien pie tevis ar vēl otru balto, lai nodotu Nortona ieteikšanas vēstuli. Viņam lai tu dotu vietu savā birojā un arī otram rastu darbu. Abi šie bālģīmji ir slepkavas! Ja tu esi gudrs vīrs, tad pēc tavas sarunas ar viņiem zināsim, kas īsti tiem padomā.

—   Varbūt tie grib mani noslepkavot? — Sarojs neticīgi smaidīja.

—   Varbūt! — Vinetū nopietni pamāja. •— Un ne tikai tevi vien, bet arī vēl citus. Es turu viņus par trampiem.

—   Trampiem? — inženieris ātri jautāja. — Ak, tā ir cita lieta.JPatlaban uzzināju, ka kāda trampu banda grib ierasties Ērgļa lejā. Arī še, lai mums uzbruktu. Sie tēviņi grib nolaupīt mūsu kasi.

—   No kā tu to dzirdēji?

—   No … nu, labāk es nesaukšu to vīru vārdā. Tūlīt viņu tev parādīšu.

Inženiera sejā atmirdzēja gandarījums par priecīgo pārsteigumu, ko tas varēja sagādāt virsaitim. Viņš atvēra durvis uz blakus istabu.

Ienāca Vecā Ugunsroka.

Ja inženieris bija iedomājies, ka indiānis tagad izrādīs savu prieku skaļiem, jūsmīgiem vārdiem, tad gan viņam indiāņu paražas bija svešas. Neviens sarkanais karavīrs citu klātbūtnē uzkrītoši neparādīs ne prieku, ne bēdas. Apača acis gan uzliesmoja, bet pats tas palika gluži mierīgs. Viņš gāja medniekam klāt un sniedza roku. Vecā Ugunsroka vilka viņu pie savām platajām krūtīm. Tad viņš priecīgi aizkustināts sacīja:

—  Mans draugs, mans mīļais, mīļais brālis! Cik ļoti es biju pārsteigts un sajūsmināts, kad redzēju tevi jājot šurp un nokāpjot no zirga. Cik ilgi mēs neesam redzējušies!

—   Es redzēju tevi rīta krēslā, — atbildēja indiānis, kad tu miglas jūrā aizsteidzies mums garām.

—   Un tu mani nepasauci!

—   Migla sedza tevi tā, ka es skaidri nepazinu. Tu arī tā drāzies garām, kā skrien vētras brāziens prērijā.

—   Jāju ļoti ātri, lai ierastos agrāk par trampiem. Vajadzēja jāt pašam, jo lieta ir tik svarīga, ka to nevarēju uzticēt nevienam citam. Ceļā uz šejieni atrodas vairāk nekā divi simti trampu.

—   Tad neesmu kļūdījies. Slepkavas ir spiegi, kas nāk viņiem pa priekšu.

—   Vai es drīkstu zināt, kas īsti ir ar šiem ļaudīm?

—   Apaču virsaitis nav mēles, bet darbu vīrs. Se stāv kāds bālģīmis, kas visu sīki pastāstīs.

Viņš norādīja uz Hārtleju. Tas, ienākot Vecajai Ugunsrokai, bija piecēlies no krēsla. Vēl arvien jenkijs izbrīnā raudzījās varenajā vīrā. Jā, tie bija īsti milži! Sis Vecā Ugunsroka un arī šis Vinetū! Cik mazs un nevarīgs pats

sev izlikās amerikānis. Likās, ka ari inženieri nodarbināja līdzīgas pārdomas. To varēja noskārst no viņa sejas un godbijīgās izturēšanās.

Kad visi bija apsēdušies, Hārtlejs izstāstīja savus vakarējos piedzīvojumus. Pēc tam runāja Vecā Ugunsroka. Slavenais mednieks īsi pieminēja sastapšanos ar sarkano pulkvedi uz tvaikoņa, pie mežiniekiem plostniekiem un Batlera fermā. Tad viņš lika aprakstīt pēc iespējas sīki triju trampu vadoni, kas nošāva rakstvedi un tad bija nošķīries no pārējiem diviem. Kad jenkijam izdevās sniegt diezgan pareizu slepkavas attēlu, mednieki sacīja:

—   Es varu saderēt, ka tas bija pulkvedis. Viņš nokrāsojis savus matus atkal tumšus. Cerēsim, ka beidzot tas kritīs manās rokās.

—   Tad viņa dēkām būs pienācis gals! — iekaisa inženieris. — Vairāk nekā divi simti trampu! Kāda gan notiktu slepkavošana, laupīšana un dedzināšana! Kungi, jūs esat mūsu glābēji. Nezinu, kā lai jums pateicos! Sis pulkvedis ir kaut kādā ceļā uzzinājis, ka es saņemu lielu naudu garam dzelzceļa posmam. Sadalu to starp saviem kolēģiem. Tagad, kad esmu brīdināts, lai viņš nāk vien ar saviem trampiem. Mēs tos pienācīgi saņemsim!

—   Nepaļaujieties par daudz uz saviem spēkiem, — brīdināja Vecā Ugunsroka. — Divi simti bandītu, kam nekā nav ko zaudēt, tomēr kaut ko nozīmē!

—   Iespējams. Dažās stundās varu sapulcēt tūkstoti dzelzceļa strādnieku.

—  Vai labi apbruņotus?

—   Katram no viņiem būs kāds ierocis. Galu galā tos atvietos naži, cirvji un lāpstas.

—   Cirvji un lāpstas pret divsimt šautenēm? Tad notiks tāda asinsizliešana, par ko es negribētu uzņemties atbildību, — nopietni teica Vecā Ugunsroka.

—   Nu, tad es viegli varu dabūt no Velsas forta kādus simt kareivjus, — inženieris atbildēja.

—   Jūsu drosme ir slavējama. Tomēr viltus ir labāks par varu. Ja es varu veikt ienaidnieku ar viltu, kāpēc lai upurēju daudzu cilvēku dzīvības?

—   Kā jūs to domājat, ser? Labprāt paklausīšu jūsu padomam. Jūs esat gluži cits vīrs nekā es. Ja piekritīsiet, tad esmu gatavs nekavējoties nodot jūsu rokās virspavēlniecību pār Seridanu un maniem ļaudīm, — teica Sarojs.

—   Ne tik steidzīgi, ser! Mums jāpārliek. Pirmais priekšnoteikums ir: trampi nedrīkst zināt, ka jūs esat brīdināts.

Tālab — viņi arī nedrīkst zināt, ka mēs atrodamies šeit. Tāpat viņi nedrīkst redzēt mūsu zirgus. Vai te nebūtu kāda vieta, kur tos varētu paslēpt?

—Tas ir tūlīt izdarāms, ser, — atbildēja inženieris. — Par laimi, ieradāties tik agrā rīta stundā, ka strādnieki jūs neredzēja. No viņiem to varētu uzzināt spiegi. Mans nēģeris ir pilnīgi uzticams un prot klusēt. Viņš paslēps zirgus un kops.

—   Labi! Dodiet viņam rīkojumu! Un parūpējieties paši par šo māsteru Hārtleju. Ierādiet viņam gultu, kur tas varētu atspirgt. Bet neviens cilvēks nedrīkst zināt, ka viņš atrodas te, Seridanā. Neviens, izņemot, protams, jūs, nēģeri un ārstu. Cerams, ka tāds jums te ir? — jautāja Vecā Ugunsroka.

—   Jā gan. Es tūlīt viņu ataicināšu.

Inženieris aizgāja ar amerikāni, kas tam labprāt sekoja. Tagad jenkijs izjuta lielu nogurumu. Sarojs pēc kāda laika atgriezās. Viņš paziņoja, ka tiklab ievainotais, kā arī zirgi labi apgādāti. Vecā Ugunsroka griezās pie viņa tagad sekojošiem vārdiem: — Negribēju apspriesties par visu šī viltus ārsta klātbūtnē, jo es tam neuzticos. Viņa stāstā ir kāds tumšs traips. Esmu pārliecināts, ka viņš apzinīgi sūtīja nelaimīgo rakstvedi drošā nāvē, lai pats izglābtos. Ar šādiem cilvēkiem man nevar būt nekas kopīgs.

—   Tātad jūs tagad atklāsiet mums savu plānu? — ziņkārības dzīts, inženieris jautāja.

—   Nē. Plānu mēs varam izstrādāt tikai tad, kad uzzināsim trampu nodomus. Un tas nevar agrāk notikt, pirms viņu izlūki nebūs ieradušies te un runājuši ar jums.

—   Gluži pareizi. Pagaidām apbruņosimies ar pacietību.

Te Vinetū pacēla roku. Tā bija zīme, ka viņš ir citās domās. Virsaitis sacīja:

—   Ikviens kareivis var divējādi cīnīties. Viņš var uzbrukt vai aizstāvēties. Ja Vinetū nezina, kā un vai viņš var aizstāvēties, tad tas labāk uzbrūk. Tas ir ātrāk, drošāk un arī drošsirdīgāk.

—   Mans sarkanais brālis tātad neko negrib zināt par trampu plānu? — Vecā Ugunsroka jautāja.

—  Viņš to noteikti uzzinās. Bet kālab gan apaču virsaitim vajadzētu tikt piespiestam rīkoties pēc viņu plāna, kad viņam ir tik viegli piespiest tos padoties viņa paša plānam?

—   Tātad tev tāds jau gatavs?

—  Jā. Sie izdzimumi nav nekādi kareivji, ar ko jāved 160 godīga cīņa. Tie ir kraupaini suņi, kas jānosit ar rungām. Kāpēc jāgaida, lai suns iekož, ja jau pirms kodiena varu to nogalināt ar sitienu vai nožņaugt lamatās?

—   Vai tu zinātu tādas lamatas trampiem?

—   Zinu tādas. Mēs tās sagatavosim. Sie neģēļi grib aplaupīt dzelzceļa kasi. Ja kase būs te, tad viņi nāks šurp. Bet, ja tā būs kur citur, tad viņi dosies turp. Ja nauda būs ugunsratos, tad viņi iekāps tanīs. Brauks peklē, nenodarot ļaudīm, kas še dzīvo, ne vismazāko ļaunumu.

—   Ak, sāku saprast! — iesaucās Vecā Ugunsroka. — Kas par plānu! Tu domā, ka vajag šos tēviņus ievilināt vilcienā?

—   Jā. Vinetū neko nesaprot no ugunszirga un kā to vada. Viņš ir devis domu. Lai viņa baltie brāļi domā tālāk.

—   Ievilināt vilcienā? — jautāja inženieris. — Bet kamdēļ? Mēs taču varam viņus sagaidīt te un iznīcināt no paslēptuves.

—   Tad daudzi no mums kritīs! — atbildēja Vecā Ugunsroka. — Bet, ja tie iekāps vilcienā, tad varam viņus nogādāt tādā vietā, kur tie būs spiesti padoties un nevarēs kļūt bīstami.

—   Viņiem nenāks ne prātā iekāpt vagonos!

—   Viņi to darīs, jo kase tos vilinās.

—   Tad laikam kase man būs jānovieto vilcienā?

Tas bija jautājums, ko nevarēja sagaidīt no apķērīgā inženiera. Vinetū nevērīgi atmeta ar roku. Vecā Ugunsroka teica: — Kas to no jums prasa? Tikai trampiem vajag būt pārliecinātiem, ka nauda atrodas vilcienā. Jūs pieņemiet spiegu par rakstvedi. Izliecieties, ka dāvājat viņam pilnīgu uzticību. Pateiksit viņam, ka te, Seridanā, pieturēs vilciens, kas ved lielu summu naudas. Tad viņi nāks droši visi un kāps vagonos. Reiz tie būs tur iekšā, tad — prom ar viņiem! Vai jūsu rīcībā nebūtu piemērots vilciens?

—   Ak, ar tik daudz vagoniem, cik vien vēlaties! Un atbildību par to es arī labprāt uzņemtos, ja tikai puslīdz varētu ticēt, ka plāns izdosies. Te rodas vēl pavisam citi jautājumi. Kas vadīs vilcienu? Droši, ka mašīnistu un kurinātāju trampi nošaus.

—   Nieki! Gan jau mašīnists radīsies. Kurinātājs būšu es. Tālāko mēs vēl pārrunāsim. Es domāju, ka trampi šodien ieradīsies Ērgļa lejā, jo tā bija viņu tuvākais mērķis. Tātad to lietu mēs varam nolikt uz rītdienas nakti. Nepieciešams nosacīt vietu, kurp mēs bandītus aizvedīsim. To uzmeklēsim vēl šodien priekšpusdienā, jo spiegi ieradīsies pēcpusdienā. Vai jums uz dzelzceļa ir drezīna, ser?

—   Protams.

—   Nu, tad brauksim abi. Vinetū nevar mūs pavadīt. Viņam jāpaliek slēptuvē, jo viņa klātbūtne varētu atklāt mūsu nodomus. Ari mani nedrīkst pazīt. Bet esmu tam sagatavojies: man ir līdzi vecs linu drānas uzvalks.

Inženiera sejā kļuva arvien skaidrāk redzamas bažas. Viņš iebilda: — Ser, jūs runājat par šo lietu tik viegli kā zivs par niršanu dziļumos. Bet man tā nemaz neizliekas tik viegla un dabīga. Kā mēs paziņosim trampiem? Kā piespiedīsim tos ierasties īstā laikā?

—   Kāds jautājums! Jaunais rakstvedis jūs iztaujās. Visu, ko tam iestāstīsit, tas pasteigsies slepeni paziņot saviem biedriem kā pilnīgu patiesību.

—   Nu labi! Bet ja bandīti nāk uz domām nemaz vilcienā nekāpt? Ja nu viņi atrod par izdevīgāku izpostīt dzelzceļa stigu un nolaist vilcienu no sliedēm?

—   To jūs varat viegli aizkavēt. Jums tikai jāpastāsta viltus rakstvedim, ka katram tādam naudas vilcienam — tā svarīgās nozīmes dēļ — iet pa priekšu izmēģinājuma lokomotīve. Tad viņi sliedes neizlauzīs. Ja būsit gudrs, tad viss noritēs gludi. Rakstvedis jums tā jānodarbina un jāizturas pret viņu tik laipni un pretimnākoši, lai viņam neizdotos sarunāties ar kādu cilvēku. Ne arī atstāt māju līdz vēlam vakaram, kad jau laiks iet gulēt. Tad ierādiet viņam istabiņu augšstāvā. Tai ir tikai viens logs. Plakanais jumts guļ tikai pusmetru augstāk. Es uzkāpšu uz jumta un noklausīšos katru vārdu, kas tiks runāts.

—  Jūs domājat, ka viņš runās caur logu?

—   Katrā ziņā. Tā sauktajam Ilalleram ir uzdots izspiegot jūs. Otrais tramps, kas ieradīsies kopā ar viņu, domāts kā starpnieks starp pirmo un bandas vadoņiem. Citādi tas nemaz nevar būt. Par to jūs paši drīz vien pārliecināsities. Sis otrais arī lūgs darbu, lai varētu palikt šeit. Gan viņš izdomās iemeslu, kāpēc nevar tūlīt stāties darbā. Tad tam radīsies iespēja pēc patikas atstāt šo nometni. Viņš mēģinās dabūt sarunu ar rakstvedi, lai uzzinātu ko jaunu. Nevarēs to panākt pirms nakts. Tad viņš ložņās ap māju. Rakstvedis atvērs logu, bet es būšu uz jumta, lai dzirdētu, ko abi blēži runās. Patlaban vēl tas viss šķiet jums grūti un ļoti dēkaini tālab, ka jūs neesat

Rietumu vīrs. Bet, kad ķersities lietai aiz cekula, tad atradīsit, ka viss ir gluži pats par sevi saprotams.

—   Hovgh! — piebalsoja indiānis. — Mani baltie brāļi lai tagad meklē piemērotu vietu, kur slazdu var aizcirst ciet. Kad viņi būs atgriezušies, tad es aizzagšos projām, lai man nebūtu jānīkst bezdarbībā.

—   Kurp pagaidām mans brālis dosies?

—  Vinetū ir visur mājās, kā mežā, tā prērijā.

—   Apaču virsaitis var rast biedrus, ja vien viņš vēlas. Saviem rafteriem un medniekiem noteicu ierasties kādā vietā, kas guļ stundas jājiena attālumā, aiz Ērgļa lejas. Viņiem tur jāuzmana trampi. Tur pie viņiem atrodas arī Drolla krustmāte.

—   Uf! — izsaucās apačs. Viņa tik nopietnā seja pieņēma jautru izskatu. — Krustmāte ir krietns, drošsirdīgs un gudrs bālģīmis. Vinetū uzmeklēs viņu.

—   Lieliski! Mans sarkanais brālis atradīs tur vēl citus krietnus rietumniekus. Melno Tomu, Kupraino Billiju, tēvoci Lāstuku. Viņi visi ir vīri, kuru vārdus tas vismaz būs dzirdējis. Bet pagaidām lai viņš nāk man līdzi manā istabā. Lai gaida, kamēr atgriezīsimies.

Vecajai Ugunsrokai jau pirms apača ierašanās inženieris bija ierādījis kādu istabiņu. Viņš tagad gāja turp. Vinetū to pavadīja. Ugunsroka pārmainīja savu acīs krītošo mednieka tērpu ar citu. Tagad dzelzceļa strādnieki viņu varēja noturēt par kādu jaunpieņemtu biedru. Drīz drezīna bija gatava. Vecā Ugunsroka un inženieris ieņēma priekšējās vietas. Divi strādnieki stāvēja pie riteņu dzenstangām, lai tās iedarbinātu. Drezīna ripoja cauri nometnei. Tagad visur čakli kustējās darbīgas rokas. Tad drezīna skrēja pa klajo dzelzceļa stigu. Sliedes bija uzliktas jau līdz Kitkarsonai.

Pa tam apačs ierīkojās ērti. Nepalaida garām izdevīgo gadījumu iemigt kaut uz īsu laiku. Kad abi atgriezās, viņu pamodināja. Dzirdēja, ka Vecā Ugunsroka atradis kādu ļoti piemērotu vietu, un pamāja apmierināti: — Tas ir labi. Suņi bailēs drebēs un gaudos briesmās. Vinetū jās tagad pie Drolla krustmātes, lai pateiktu tai un rafteriem būt modriem un gataviem cīņai. — Viņš aizzagās projām no mājas uz slēptuvi, kur atradās viņa zirgi.

Tikko bija pagājis pusdienām noteiktais darbalaika pārtraukums, parādījās divi jātnieki. Viņi lēni tuvojās no upes puses. Pēc apraksta, ko bija devis jenkijs, nebija ne mazāko šaubu, ka tie ir gaidītie. Hārtleju pamodināja. Viņš caur logu tos noteikti sazīmēja par mums jau pazīstamajiem trampiem. Tagad Vecā Ugunsroka devās istabā, kas atradās blakām birojam. Pateicoties durvju spraugai, viņš kļuva trampiem liktenīgās sarunas liecinieks.

Inženieris bija savā darbistabā. Ienāca abi vīri. Viņi godbijīgi sveicināja. Viens no tiem, nemaz tuvāk nepaskaidrojot savas ierašanās iemeslus, pasniedza ieteikšanas rakstu. Inženieris to izlasīja. Tad laipnā balsī teica: — Jūs strādājāt pie mana drauga Nortona? Kā viņam klājas?

Sekoja šādos apstākļos parastie nenozīmīgie jautājumi un atbildes. Tad inženieris apjautājās par iemesliem, kas rakstvedi spieda atstāt Kingsleju. Tramps stāstīja kādu skumju stāstu. Tas gan bija piemērots vēstules saturam, bet to bija izdomājis pats stāstītājs. Ierēdnis uzmanīgi noklausījās. Tad sacīja: — Tas ir tik ļoti bēdīgi, ka rod manu līdzjūtību. Jo vairāk tāpēc — redzu no šīm rindām — ka Nortons jums bija dāvājis savu labvēlību un uzticību. Tāpēc es labprāt izpildīšu viņa vēlēšanos un došu jums darbu. Man gan ir viens rakstvedis. Bet jau sen man vajadzīgs vīrs, kam es varu diktēt un kā spalvai uzticēt svarīgākās lietas. Vai domājat, ka varu pamēģināt ar jums?

—   Ser, — priecīgi izsaucās neīstais Hallers, — pārbaudiet mani! Esmu pārliecināts, ka jūs būsit apmierināts.

—   Labi, pamēģināsim! Par algu pagaidām vēl nerunāsim. Man vispirms jāiepazīstas ar jūsu spējām. Tas var notikt jau dažās dienās. Jo noderīgāks izrādīsities, jo labāk es jūs atalgošu. Tagad esmu ļoti aizņemts. Iepazīstieties pa to laiku ar šejienes apstākļiem un apkaimi. Bet esiet pulksten piecos atpakaļ. Līdz tam laikam būšu sameklējis darbu. Jums jādzīvo manā mājā, jāēd pie mana galda un stingri jāietur mājas kārtība. Bez tam nevēlos, lai jūs draudzētos ar vienkāršiem dzelzceļa strādniekiem. Nama durvis noslēdz tieši pulksten desmitos.

—   Es to visu ņemšu vērā, ser, — apgalvoja tramps. Viņš bija priecīgs, ka vispār viņu pieņēma darbā. —Taisni tā esmu pieradis. Tikai man būtu vēl viens lūgums. Tas attiecas uz manu ceļa biedru. Vai jums varbūt būtu viņam darbs?

—  Kādu darbu jūs meklējat?

—  Vienalga kādu, — otrs pazemīgi atbildēja. — Būšu laimīgs atrast jebkādu nodarbošanos.

—   Kā jūs sauc?

—   Dagbijs. Es satiku māsteru Halleru ceļā. Piebiedrojos viņam, kad dzirdēju, ka še būvē dzelzceļu.

—   Un kas jūs bijāt līdz šim, Dagbija kungs?

—   Biju kādu laiku kovbojs viņā pusē, kādā fermā pie Lasanimazas. Dzīve tur bija tik mežonīga, ka es nevarēju ilgāk izturēt un gāju projām. Taisni tāpēc vēl pašā pēdējā dienā man izcēlās ķilda ar manu kolēģi, rupju tēviņu, kas sadūra manu roku ar nazi. Rēta vēl nav gluži sadzijusi. Bet ceru, ka pēc divām trim dienām, ja jūs dosiet darbu, varēšu sākt strādāt.

—   Nu, darbu jūs varat dabūt katrā laikā. Palieciet mierīgi te. Ārstējiet savu roku, un, kad tā būs vesela, tad atkal pieteicieties. Tagad jūs varat iet.

Abi blēži atstāja biroju. Inženieris iegāja pie Vecās Ugunsrokas un teica: •— Jums bija taisnība, ser! Sis Dagbijs parūpējies par to, lai viņam nebūtu tūliņ jāstājas darbā, bet lai tas gūtu iespēju doties uz Ērgļa leju. Viņa roka bija pārsieta.

—   Katrā ziņā tā ir gluži vesela. Kāpēc jūs atlaidāt rakstvedi līdz pieciem?

—   Gribu viņu nodarbināt līdz vēlam vakaram, kad jau būs jāiet gulēt. Tagad tas viņu un mani par daudz nogurdinātu. Varētu likties arī aizdomīgi, ja vilktos pārāk ilgi.

—   Gluži pareizi. Tā ka ta no pieciem līdz desmitiem ir pilnas piecas stundas. Arī tad nebūs viegli viņu atturēt no tikšanās ar biedru.

Trampu likvidēšanas plāna pirmā daļa nu bija pabeigta. Pie otrās varēja ķerties tikai pēc abu spiegu sarunas noklausīšanās. Līdz tai atlikušo diezgan ilgo laiku Vecā Ugunsroka izmantoja miegam. Kad viņš pamodās, bija gandrīz tumsa. Nēģeris atnesa vakariņas. Ap desmitiem ienāca inženieris. Pastāstīja, ka rakstvedis jau sen esot paēdis. Tagad iešot uz savu istabu.

Vecā Ugunsroka kāpa augšstāvā. No turienes uz jumtu veda četrstūrainas paceļamas durvis. Pacēlis tās, viņš lēni un uzmanīgi aizlīda līdz tai jumta malai, zem kuras atradās zināmais logs.

Kad mednieks kādu brīdi bija mierīgi nogaidījis, tad sadzirdēja lejā durvju vārstīšanu. Soļi tuvojās, un gaisma staroja caur logu. Jumts bija viegli būvēts: tikai kārta ar

cinkotu skārdu apsistu, plānu dēļu. Ja Veca Ugunsroka skaidri varēja sadzirdēt soļus, arī rakstvedis varēja saklausīt viņu. Vajadzēja ļoti uzmanīties.

Ugunsroka centās saskatīt nakts tumsa gaidīto. Viņam tas arī izdevās. No loga krītošo gaismas staru tuvumā stāvēja kāds vīrs. Tagad logs atvērās.

—       Ēzelis! — pikti čukstēja sadusmota balss. — Aizvāc lampu. Gaisma krīt tieši uz mani!

—        Pats labs ēzelis! — viltus rakstvedis atbildēja. — Kāpēc tu nāc jau tagad! Mājā visi vēl ir kājās. Atnāc atkal pēc stundas.

—   Labi! Vismaz pasaki, vai tev ir kādas ziņas?

—   Un kādas vēl!

—   Labas?

—        Lieliskas! Daudz, daudz labākas, nekā varējam domāt. Bet tagad ej. Tevi varētu ieraudzīt!

Logu aizvēra. Stāvs pazuda nakts tumsā. Tagad Vecajai Ugunsrokai vajadzēja veselu stundu vai pat ilgāk gaidīt. Pakustēties viņš nedrīkstēja. Laiks vilkās lēni. Lejā namos un būdās vēl dega uguns. Beidzot mednieks sadzirdēja, ka logu atkal atver. Lampa vairs nedega. Rakstvedis gaidīja savu biedru. Tagad vairs nevajadzēja ilgi gaidīt. Zeme viegli iečirkstējās zem kāda uzmanīga gājēja soļiem.

—   Dagbij! — rakstvedis teica apspiestā balsī pa logu.

—   Jā, — šis atsaucās.

—   Kur tu stāvi? Es tevi neredzu.

—   Gluži tuvu sienai. Tieši zem tava loga.

—   Vai visa māja ir tumša?

—        Pavisam tumša. Es divas reizes aplīdu tai apkārt. Neviens cilvēks vairs nav nomodā. Kas tev sakāms?

—        Tas, ka ar šejienes kasi nekas neiznāk. Algu te izmaksā ik pa četrpadsmit dienām. Vakar bijusi algas diena. Mums vajadzētu gaidīt veselas divas nedēļas. Bet tas ir neiespējami. Dzelzceļa kasē atrodas nepilni trīs simti dolāru. Tā lieta nav pūliņu vērta.

—       Un to tu pirmīt nosauci par lieliskām, labām ziņām? Muļķadesa!

—        Turi muti. Ar šejienes kasi, protams, nav nekāda iznākuma. Bet rītnakt te ies garām vilciens ar četrsimt tūkstošiem dolāru.

—   Nieki!

—       Taisnība. Pārliecinājos pats savam acīm. Vilciens itin

nāk no Kanzassitijas [8] un iet uz kitkarsonu. nauda nolemta jaunā dzelzceļa posma būvei. Lasīju vēstuli un telegrammu. Nelga inženieris akli uzticas man. Gluži kā pats sev.

—   Ko tas mums var līdzēt? Vilciens iet te garām!

—   Ēzeli! Tas pietur še veselas piecas minūtes.

—   Deviņi pērkoni!

—   Un tu un es stāvēsim uz lokomotīves.

—   Un zibeņi! Tu murgo.

—   Nenāk ne prātā! Karlilā vilciens jāpārņem īpaši ieceltam ierēdnim. Sis vīrs paliek uz lokomotīves ne vien līdz šejienei, bet pavada vilcienu pat līdz Velsai, lai sūtījumu tur nodotu.

—   Un šis īpaši nozīmētais ierēdnis būtu tieši tu?

—   Jā. Un tev jābrauc līdzi! Labāk sakot, tu vari braukt man līdzi. Inženieris atļāva man izmeklēties palīgu. Kad es viņam jautāju, kas tas lai būtu, viņš atbildēja, ka šinī ziņā nekādus priekšrakstus nedošot. Tādā gadījumā ir pats par sevi saprotams, ka es izvēlēšos tevi.

—   Tu! Vai tik ātra un liela uzticība nav aizdomīga?

—   Taisnību sakot, gandrīz. Bet es redzu no visa, ka viņam nepieciešams uzticības vīrs. Tāds viņam vēl nekad nav bijis. Protams, daudz palīdzēja arī lieliskā ieteikšanas vēstule. Bet vēl ir viens iemesls, kāpēc šī ātrā paļāvība mani nemaz nepārsteidz. Tālab vien jau ne, ka visai tai lietai ir savs āķis. Uzdevums savienots ar zināmām briesmām!

—  Ak tā! Tad esmu pilnīgi apmierināts. Varbūt līnija ir vieglprātīgi būvēta?

—   Nē, lai gan tā ir tikai pagaidu stiga. To es redzēju no grāmatām un plāniem. Bet tu taču sapratīsi, ka uz tāda liela un pavisam jauna dzelzceļa nevar būt pietiekoši daudz pārbaudītu, pilnīgi uzticamu ierēdņu. Ir mašīnisti, ko vēl nepazīst. Par kurinātājiem pieteicas nezināmi ļaudis. Viņu pagātne un uzvešanās bieži ir šaubīga. Iedomājies tikai, ja nu šādu vilcienu ar gandrīz pusmiljonu dolāru vada tāds mašīnists un tāds kurinātājs. Ja šādi tēviņi sadziedas, tie viegli var kaut kur uz līnijas apturēt vilcienu un laisties ar naudu lapās. Tālab uz lokomotīves jābūt kādam drošam un uzticamam ierēdnim. Bet, tā kā viņi ir divi, tad tam jāņem līdzi palīgs. Saproti, tas ir kā policijas sardze. Tev un man atradīsies kabatās pa pielādētam revolverim. Ja tie tēviņi mēģinātu pastrādāt noziegumu, mums viņi uz vietas jānošauj.

—   Tul Tas tik ir joks. Mēs — un apsargāt naudu! Ceļā mēs šos tēviņus piespiedīsim apturēt vilcienu un paņemsim dolārus.

—   Nē, tas neiet. Bez mašīnista un kurinātāja būs arī konduktors. Arī galvenās kases ierēdnis no Kanzassitijas, kas ved naudu līdzi, iesaiņotu lielā ceļa somā. Abi ir labi apbruņoti. Viņi, ja mēs arī piespiestu mašīnistu un kurinātāju apturēt vilcienu, pamanījuši notiekošo — aizstāvētos. Nē, tas jādara gluži citādi. Jāuzbrūk lielā pārsvarā un tādā vietā, kur to nemaz nevar iedomāties, tātad — šeit.

—   Un tu esi drošs, ka tas izdosies?

—   Protams! Par to nav ko šaubīties ne tik daudz kā melns aiz naga. Nevienam no mums ne mats nenokritīs no galvas. Esmu par to tā pārliecināts, ka tagad sūtu tevi projām visu paziņot pulkvedim.

—   Sādā tumsā es nevaru jāt. Nepazīstu apkaimi.

—   Tad nogaidi rītausmu … Bet tas tad ir visvēlākais. Man vajag dabūt atbildi rītdien līdz pusdienai. Skubini savu zirgu pat tad, ja tev vajadzētu to nobeigt.

—   Un ko lai es saku?

—   To, ko tagad dzirdēji no manis. Vilciens pienāks te tieši trijos naktī. Mēs abi stāvēsim uz lokomotīves. Kolīdz vilciens apstāsies, ņemsim mašīnistu un kurinātāju savā ziņā. Nepieciešamības gadījumā mēs tos nošausim. Pulkvedim ar mūsējiem slepeni jāpiezogas dzelzceļam un acumirklīgi jāieņem vagoni. Pie tāda pārspēka varbūtējie, vēl modrie Seridanas iedzīvotāji un tie trīs četri dzelzceļa ierēdņi, ar ko mums var iznākt darīšana, būs tā pārsteigti, ka viņiem nemaz neatliks laika pretoties.

—   Hm! Plāns nav slikts. Šausmīgi liela summa! Ja to arī vienlīdzīgi sadala, ikviens no mums saņem divus tūkstošus dolāru. Cerēsim, ka pulkvedis piekritīs tavam priekšlikumam. Bet kā es varēšu paziņot tev viņa atbildi?

—   Tā ir ļoti kutelīga lieta. Mums jāizvairās no personīgas tikšanās. Nezinu, vai un kad maz radīsies izdevība. Tev vajadzēs nodot ziņas rakstiski.

—   Bet taisni tas vēl vairāk un vēl ātrāk var krist acīs. Ja es sūtīšu pie tevis kādu ziņnesi…

—   Ziņnesi? Neviens par to nerunā, — rakstvedis pārtrauca. — Tā būtu vislielākā muļķība, ko mēs varētu izdarīt. Es arī nemaz nevaru pateikt, vai man vispār iznāks laiks iziet no mājām. Nē, tev viss jāuzraksta un zīmīte jāpaslēpj tepat tuvumā.

—   Un kur?

—   Hm! Jāizvēlas tāda vieta, kurp varu iet, neradot aizdomas. Bez tam šai vietai jābūt ātri sasniedzamai. Es jau tagad zinu, ka rīt priekšpusdienā man būs krietni vien jāstrādā. Inženieris teica, ka būšot jāsagatavo gari algu saraksti. Katrā ziņā tik daudz laika man tomēr atliks, lai varētu aiziet līdz nama durvīm. Tieši pie tām stāv muca lietus ūdenim. Zīmīte tev jānoslēpj aiz šīs mucas. Ja tu uzliksi vēl akmeni, tad to neviens svešs neievēros.

—   Bet kā tu zināsi, kad ziņa būs tur jau nolikta? Tu taču nevari vairākas reizes velti staigāt uz mucu.

—   To visu var iekārtot. Man tev jāsaka vai jāliek teikt, ka tev jādodas man līdzi uz naudas vilcienu. Tūlīt pēc pusdienām es likšu tevi meklēt. Tu tad atnāksi un jautāsi, ko es gribu. Tanī pašā laikā tu noslēpsi zīmīti. Es tad zināšu, ka tā ir jau savā vietā. Vai nu visu saprati?

—   Jā. — «Un neuzkavējies ilgi ceļā! Ar labu nakti!»

Otrais atņēma sveicienu un aizsteidzās. Logu klusu

aizvēra. Vecā Ugunsroka palika vēl kādu brīdi mierīgi uz jumta. Tad viņš ar vislielāko uzmanību virzījās atpakaļ, uz lūku, bez trokšņa nokāpa lejā un gāja uz inženiera istabu. Viņš bija nomodā un gaidīja mednieku. Ugunsroka izstāstīja viņam visu, ko bija dzirdējis. Izteica pilnīgu pārliecību, ka lieta ņems vēlamo gaitu. Tad viņi izšķīrās un devās pie miera.

Otrā rītā Vecā Ugunsroka pamodās jau laikus. Viņam, pieradušam pie kustībām un darbības, nenācās viegli mierīgi un klusi palikt savā istabā. Tomēr bija jāpadodas apstākļu varai. Varēja būt ap vienpadsmitiem, kad inženieris uzmeklēja mednieku. Sarojs stāstīja, ka esot uzdevis neīstajam rakstvedim daudz darba. Pēdējais cenšoties visiem spēkiem pierādīt, ka ir krietns darbinieks. Sinī brīdī Vecā Ugunsroka ieraudzīja pa logu mazu, kuprainu vīreli. Tam mugurā bija ādas medību tērps. Plecos pakārta gara bise. Viņš veikli kāpa uzkalnā un nāca tieši uz inženiera māju.

—   Kuprainais Billijs! — mednieks pārsteigts teica. Un paskaidroja: — Sis vīrs ir viens no maniem ļaudīm. Ir noticis kaut kas neparedzēts, jo citādi viņš te nerādītos. Cerēsim, ka nebūs gadījies nekas pārāk ļauns. Viņš zina, ka es atrodos še, tā sakot — inkognito. Tālab viņš nejautās nevienam citam pēc manis, kā vienīgi jums. Vai neaicināsit viņu iekšā, ser?

Inženieris izgāja ārā, un Billijs tai pašā acumirklī ienāca namā.

—   Ser, — teica viņš. — Es no šīs izkārtnes redzu, ka te dzīvo inženieris. Vai es varētu ar viņu runāt?

—   Es pats tas esmu. Nāciet iekšā. — Viņš to nekavējoties ieveda Vecās Ugunsrokas istabā. Tas saņēma Billiju ar jautājumu, kas gan viņu spiedis, pretēji norunai, ierasties Seridanā.

—   Esiet bez bēdas, ser! Nav nekas slikts, — Billijs atbildēja. — Varbūt tas pat ir kaut kas labs. Katrā gadījumā jums tas jāzina. Tālab tiku izraudzīts es. Jāju ļoti steidzīgi. Turējos pie dzelzceļa stigas. Trampi, protams, nerādās tās tuvumā. Viņi tātad nevarēja mani novērot. Zirgu es paslēpu mežā. Pats ierados še tā, ka vietējiem iedzīvotājiem laikam nemaz nekritu acīs.

—   Labi, — Vecā Ugunsroka piekrītoši pamāja. — Kas noticis?

—   Vakar pievakarē, kā jūs zināt, ieradās pie mums Vinetū. Krustmātei par to bija sevišķi lieli prieki. Arī citi bija lepni uzņemt pie sevis šo slaveno vīru. Nometnei izmeklējām vietu, ko neviens no šiem tēviņiem, trampiem, nebūtu varējis uzokšķerēt. Bet ko gan var paslēpt Vinetū acīm! īsi pirms tam viņš bija paguvis atrast arī trampu nometni. Kad uznāca nakts, viņš devās atkal turp tos novērot un varbūt noklausīties viņu sarunas. Nakts pagāja. Ausa rīts un viena stunda sekoja otrai, bet Vinetū arvien vēl neatgriezās. Mēs jau sākām gandrīz baiļoties par viņu. Bet bažas izrādījās liekas. Viņam nebija nekas noticis. -Gaišā rītā tas bija piezadzies trampiem tik tuvu, ka varējis visu dzirdēt, ko tie runā. Jāsaka gan, ka šī runāšana ir bijusi drīzāk kliegšana. No šejienes ieradās kāds izlūks. Ziņas, ko tas atnesa, bija tādas, ka visa banda no lieliem priekiem nezināja, ko iesākt.

—   Ak, Dagbijs!

—  Jā gan., Dagbijs. Tā to tēviņu sauca. Viņš stāstīja par pusmiljonu dolāru, ko varot iegūt vilcienā.

—   Tas ir pareizi!

—   Tā! Apačs arī par to stāstīja. Tās tātad ir tās lamatas, kurās jūs gribat ievilināt bandītus. Dagbijs stāstīja trampiem katrā ziņā tikai to, ko jūs viņam iegalvojāt. Un jūs tad arī zinājāt, ka viņš ieradās pie saviem biedriem, lai tiem paziņotu par gaidāmo vareno ķērienu?

—   Jā, tas, protams, sakrita ar mūsu izstrādāto plānu.

—   Bet jums taču arī jāzina, ko trampi pēc šīs ziņas saņemšanas nosprieda?

—   Saprotams! Mēs esam droši, ka to uzzināsim, tiklīdz Dagbijs atgriezīsies šurp.

—   Nu, šis tēviņš jums ir gluži lieks. Vinetū visu dzirdēja. Blēži gavilēja tā, ka to varēja dzirdēt jūdzēm tālu.. Dagbijam ir slikts zirgs. Viņš ieradīsies šeit ne agrāk par pusdienas laiku. Tāpēc droši vien Vinetū rīkojās pareizi, sūtot mani. Trampi pilnīgi piekrita rakstveža, priekšlikumiem. Tikai viens punkts jāgroza.

—   Kāds?

—   Vieta, kur jānotiek trampu uzbrukumam. Tā kā te, Seridanā, dzīvo daudz dzelzceļa strādnieku un šāds ekstrāvilciens var piesaistīt plašu uzmanību, tad trampi domā, ka daudz dzelzceļnieku ieradīsies aplūkot šo vilcienu. Tas varētu radīt negaidītu pretestību. Blēži grib iegūt naudu,, bet nevēlas izliet savas asinis. Tālab rakstvedim jāļauj, lai vilciens mierīgi atiet no Šeridanas. Drīz aiz tās mašīnists jāpiespiež apturēt uz klaja lauka.

—   Vai nosacīta kāda noteikta vieta?

—   Nē. Bet trampi grib blakām sliedēm aizdedzināt sārtu. Taisni tur vilcienam jāapstājas. Ja mašīnists ar kurinātāju nepaklausītu, tad viņi jānošauj. Varbūt šisgrozījums jums nepatīk, ser?

—   Nē, gluži otrādi. Rēķinājāmies ar to, ka te tomēr varētu izcelties cīņa starp trampiem un dzelzceļniekiem. Tagad mums nevajadzēs ar abiem izlūkiem doties uz Karlilu. Vispār atkrīt katra viņu tālākā maldināšana. Vai Vinetū jums teica, kur jums jāsapulcējas?

—   Jā, tuneļa priekšā, kas atveras viņpus tilta.

—   Pareizi! Bet jums jāslēpjas, kamēr vilciens neiebrauc tunelī. Viss pārējais norisināsies pats no sevis.

Tagad viss bija skaidrs. Sagatavošanās darbus cīņai varēja uzsākt pilnā sparā. Telegrāfs sāka tikšķēt. Elektriskās dzirksteles skrēja uz Karlilu, kur vajadzēja sastādīt vilcienu. Uz Velsas fortu — lai izlūgtos kareivjus. Pa to laiku Kuprainais Billijs sēdēja pie ēdiena un dzēriena.. Viņš atstāja Seridanu tikpat neuzkrītoši, kā bija ieradies.

Ap pusdienas laiku no abām augšminētajām jaunbūvējamajām dzelzceļa stacijām pienāca piekrītošas atbildes. Apmēram divas stundas vēlāk redzēja nākam Dagbiju. Neīstais Hallers bija sūtījis pēc viņa. Vecā Ugunsroka un inženieris sēdēja savā istabā. Abi nepamanīti novēroja trampu, kas īsu laiciņu kavējās pie lietus ūdens mucas.

—   Pieņemiet viņu birojā, — teica Vecā Ugunsroka. — Runājiet tik ilgi, kamēr es nākšu. Izlasīšu zīmīti.

Inženieris gāja uz savu darbistabu. Tiklīdz Dagbiju ielaida, Vecā Ugunsroka steidzās uz mājas durvīm. Aiz mucas viņš redzēja guļam akmeni. Pacēla to un atrada gaidīto zīmīti. Viņš to atlocīja. Izlasīja pulkveža rakstītās rindiņas. To saturs pilnīgi sakrita ar Kuprainā Billija ziņām. Viņš nolika zīmīti atkal zem akmens. Iegāja atpakaļ birojā.

Dagbijs godbijīgi stāvēja inženiera priekšā. Tramps nepazina mednieku, kas bija strādnieku pelēkajā uzvalkā. Ļoti satrūkās, kad tas pēkšņi uzlika uz viņa pleca savu roku un draudīgā balsī jautāja:

—  Vai jūs zināt, kas es esmu, māster Dagbij?

—   Nē, — skanēja uztraukta atbilde.

—   Tad jūs neesat labi atdarījis savas acis pie Batlera fermas. Esmu Vecā Ugunsroka]

Viņš izvilka no trampa jostas medību dunci un no bikšu kabatas revolveri. Pārsteigtais vīrs ne ar vismazāko kustību nemēģināja viņu aizkavēt. Tad mednieks teica inženierim: — Lūdzu, ser, ejiet augšā pie rakstveža. Sakiet viņam, ka Dagbijs bija te, bet vairāk neko. Tad nāciet atpakaļ.

Ierēdnis aizgāja. Vecā Ugunsroka nospieda trampu uz kāda krēsla. Piesēja to pie krēsla ar stipru auklu, kas gulēja uz rakstāmgalda.

—   Ser, — teica, atjēdzies no bailēm, sasietais, — kālab šāda apiešanās? Kāpēc jūs mani sasējāt? Es jūs nemaz nepazīstu!

—   Klusē tagad! — pavēlēja mednieks, satverot revolveri. — Ja tu teiksi kaut vienu vienīgu zilbi agrāk, iekams es to atļaušu, tad es tev acumirklī iedzīšu lodi galvā!

Apdraudētais kļuva bāls kā līķis. Viņš neiedrošinājās vairs pat lūpas kustināt. Tagad atgriezās inženieris. Vecā Ugunsroka deva viņam mājienu palikt pie durvīm. Pats tas nostājās pie loga, bet tā, ka viņu no ārpuses nevarēja ieraudzīt. Viņš bija pārliecināts, ka ziņkāre ilgi neliks mieru rakstvedim. Nepagāja ne divas minūtes, kad mednieks ieraudzīja kādu roku, kas stiepās aiz mucas. Sīs rokas īpašnieks nebija redzams, jo tas stāvēja par daudz tuvu durvīm. Vecā Ugunsroka pamāja inženierim. Tas

ātri atvēra istabas durvis. Rakstvedis pašreiz gribēja aizlavīties tām garām.

—   Māster Haller, vai jūs neienāktu iekšā? — viņš teica.

Uzrunātais vēl turēja papīru rokās. Viņš to ātri iebāza

kabatā. Aicinājumam tas paklausīja labi saskatāmā apjukumā. Bet kādu seju tas taisīja, ieraudzījis savu biedru saistītu uz krēsla! Tomēr blēdis ātri saņēmās. Viņam izdevās piedot savai sejai gandrīz nepiespiestu izteiksmi.

—        Kas tas bija par papīru, ko jūs nupat iebāzāt kabatā? — viņam jautāja Vecā Ugunsroka.

—   Kāda veca zīmīte, — tramps atbildēja.

—   Tā? Parādiet taču man to!

Rakstvedis uzmeta viņam izbrīna pilnu skatienu un atteica:

—        Kā jūs nākat uz domām dot man tādu nesaprotamu pavēli? Kas tad jūs tāds esat? Es jūs nemaz nepazīstu.

—        Jūs pazīstat viņu! — iejaucās inženieris. — Tas ir Vecā Ugunsroka.

—        Vecā Uguns…! — iekliedzās tramps. Bailēs viņš norija pēdējās divas zilbes. Platām un nekustīgām acīm raudzījās kā drausmīgā spokā.

—        Jā. Tas es esmu, — apstiprināja Rietumu vīrs. — Se jūs gan nedomājāt mani sastapt! Un, kas attiecas uz jūsu kabatu saturu, tad teikšu, ka man uz to droši vien ir lielākas tiesības nekā jums pašam. Palūkosim, kas viss tur atradīsies!

Vecā Ugunsroka atņēma trampam, kas neuzdrošinājās pretoties, vispirms nazi. Tad izvilka no viņa kabatas pielādētu revolveri un zināmo zīmīti.

—        Ser, — rakstvedis, sakodis zobus, izgrūda. — Kādām tiesībām jūs tā rīkojaties?

—       Vispirms ar stiprākā un godīgākā tiesībām. Bez tam inženieris Saroja kungs, kas še ir policijas varas pārstāvis, nupat deva man rīkojumu viņu šinī gadījumā atvietot.

—        Kādā tādā gadījumā? Ko nesu sev līdzi, tas ir mans īpašums. Neesmu neko nelikumīgu darījis. Noteikti gribu zināt, kāpēc jūs apejaties ar mani kā ar pieķertu zagli.

—        Zagli! Tik vien? Būtu jūsu laime, ja runa ietu tikai par zādzību! Es jūs apvainoju, pirmkārt, slepkavībā. Otrkārt, noziegumā, kas ir vēl daudz (aunāks par vienkāršu slepkavību. Tas ir nolemtais uzbrukums vilcienam un tā aplaupīšana. Te daudz cilvēku zaudētu savas dzīvības.

Jūs esat tramps! Tās bandas loceklis, kas Osagunukā uzbruka indiāņiem, kas mēģināja izlaupīt Batlera fermu, bet še cerēja iegūt pusmiljonu dolāru no ekstrāvilciena.

Varēja redzēt, cik ļoti abi vīri satrūkās. Neīstais Hallers tomēr saņēmās. Atbildēja pilnīgi nevainīga cilvēka tonī:

—  Viss, ko jūs teicāt, man ir gluži svešs! Nesaprotu neviena vārda!

—  Jūs ieradāties še ar vienīgo nolūku uzzināt gadījumu un sniegt ziņas jūsu sabiedrotajiem!

—   Es? Neesmu šo namu ne uz mirkli atstājis!

—   Tas tiesa. Ziņnesis bija šis jūsu biedrs. Sakiet, ko jūs runājāt vakar vakarā pie atvērtā loga? Atrados virs jums uz jumta un dzirdēju katru vārdu. Sai zīmītē ir atbilde, ko jums sūta sarkanais pulkvedis. Trampi ir apmetušies viņā pusē, Ērgļa lejā. Nākošajā naktī viņi dosies uz dzelzceļa stigu Seridanas tuvumā un aizdedzinās ugunskuru. Tur, kur degs šis sārts, jums no mašīnista ar varu jāpanāk vilciena apturēšana. Tad to aplaupīs.

—   Ser, — izgrūda rakstvedis, kas vairs nespēja bailes savaldīt, — ja tiešām ir cilvēki, kas to grib darīt, tad varu teikt tikai to, ka ārkārtīgi kļūmīgu, man gluži nezināmu apstākļu dēļ es tieku iemaisīts šo noziedznieku dēkainajos nodomos. Esmu godīgs vīrs un …

—   Klusējiet! — pavēlēja Vecā Ugunsroka. — Godīgs vīrs neslepkavo.

—   Vai jūs vēl gribēsit apgalvot, ka esmu slepkavojis?

—   Tieši tā! Jūs abi esat slepkavas. Kur ir ārsts? Kur viņa palīgs, kam jūs ar sarkano pulkvedi prērijā dzināties pakaļ? Vai šis palīgs nav noslepkavots? Jums bija vajadzīga viņa vēstule. Ar to jūs še uzdevāties par rakstvedi Halleru. Sim ieteikumam vajadzēja atvieglot trampu un viņu vadoņa spiega uzdevumu. Vai jūs neatņēmāt pūšļotājam visu viņa naudu? Vai jūs neesat spiegs?

—   Ser, ser… neko, neviena vārda nezinu par to! — tramps stostījās.

—   Nezināt? Tūdaļ sniegšu pierādījumus. Bet, lai jūs nedomātu bēgt, tad vispirms nodrošināsimies pret jums. Saroja kungs, esiet tik laipns, sasieniet šim tēviņam rokas uz muguras. Es viņu saturēšu.

Izdzirdis šos vārdus, tramps ātri metās bēgt uz durvju pusi. Bet Vecā Ugunsroka bija ātrāks. Viņš to satvēra un

atrāva atpakaļ. Neraugoties uz bandīta sīvo pretošanos, mednieks turēja viņu kā dzelžos. Inženieris to viegli sasēja. Tad atraisīja Dagbiju no krēsla. Viņu un neīsto rakstvedi noveda istabā, kurā gulēja ievainotais Hārtlejs. Ieraudzījis abus blēžus, tas pacēlās gultā sēdus un izsaucās:

—   Na nu! Tie taču ir tie tēviņi, kas mani aplaupīja un noslepkavoja nabaga rakstvedi Halleru! Bet kur palicis trešais?

—  Tā diemžēl vēl trūkst, bet droši vēl ieskries mums rokās, — Vecā Ugunsroka atbildēja. — Viņi noliedz savu noziegumu.

—  Liedzas? Es tos pazīstu, noteikti! Gribu zvērēt tūkstoš zvērestu, ka tie ir tie paši slepkavas un laupītāji!

—   Jūsu zvērests ir gluži nevajadzīgs, māster Hārtlej! Mūsu rokās atrodas pietiekoši daudz pierādījumu, lai zinātu, ar kādiem putniem darīšana.

—   Labi! Bet kā paliek ar manu naudu?

—  Tā vēl atradīsies. Pagaidām es viņiem noņēmu vienīgi ieročus un zīmīti, kas palīdzēja tos atmaskot.

Trampi neteica vairs neviena vārda. Viņi saprata, ka tālāka liegšanās būtu smieklīga. Tagad tika iztukšotas-visas viņu kabatas. Atrada naudu, kas bija tā laupījuma daļa, ko tie un sarkanais pulkvedis prērijā sadalījuši. To atdeva Hārtlejam. Viņi atzinās, ka trūkstošā summa atrodas pie sarkanmatainā Brinkleja. Tad saistīja arī viņu kājas. Nolika tos uz grīdas. Visā namā nebija pagraba vai citas drošas vietas, kur tos varētu ieslēgt. Hārtlejs bija tik nikns uz trampiem, ka labāku sargu nevarēja atrast. Viņam iedeva pielādētu revolveri. Pavēlēja slepkavas uz vietas nošaut, ja tie mēģinātu atsvabināties no saitēm.

Tad ķērās pie tālākajiem trampu iznīcināšanas plāna priekšdarbiem. Tagad atkrita abu trampu novietošana uz ekstrāvilciena lokomotīves. Vairs nevajadzēja braukt uz Karlilu drezīnā. Tikai telegrafēja turp, lai vilciens atietu nosacītajā stundā. Noteiktā vietā, mazliet pirms Seridanas, tam vajadzēja pieturēt. Vecajai Ugunsrokai tur jāpārņem vilciens savā rīcībā.

Pēcpusdienā telegrāfs atnesa ziņu no Velsas forta. Tumsai iestājoties, no turienes iziešot kareivju nodaļa. Tā ieradīšoties zināmajā vietā tieši pusnaktī.

DESMITĀ NODAĻA ĒRGĻA LEJA

Strādnieku vairākums Seridanā bija vācieši un Iri. Viņi neko nezināja par notikumiem, kas aprakstīti šī stāsta iepriekšējā nodaļā. Varēja pieļaut varbūtību, ka sarkanais pulkvedis izsūta jaunus spiegus novērošanai. Tiem tad ļaužu rosīgā rīcība varētu izlikties aizdomīga. Nosita darbalaika pēdējā stunda. Inženieris ataicināja galveno strādnieku uzraugu. Deva viņam visus nepieciešamos paskaidrojumus. Norādīja, ka turpmākajam strādnieki jāsagatavo neuzkrītošā veidā.

Galvenais uzraugs bija vīrs no Ņūhempšīras. Viņa pagātne bija raiba. Sākumā tas bija strādājis par namdari. Gadiem aizslīdot, viņš nebija kļuvis patstāvīgs. Tālab tas mainīja arodu, ko īsts jenkijs netur par kaunu. Bet arī tad laime viņam neuzsmaidīja. Tad tas teica Austrumiem ardievas. Gāja pāri Misisipi varenajai straumei, lai mēģinātu tur tikt uz zaļa zara. Diemžēl — panākumu nebija. Beidzot viņš dabūja vietu še, Seridanā. Bet arī te nejutās apmierināts. Kas reiz elpojis prēriju un mūžameža gaisu, tam ir grūti, pat neiespējami, atkal atgriezties kārtīga pilsoņa dzīves apstākļos.

Sis vīrs, vārdā Vatsons, kļuva ļoti priecīgs, dzirdēdams par notikušo un turpmāko.

—   Paldies Radītājam, taču reiz kaut kas cits nekā šī nebeidzamā pelēkā ikdiena! — viņš izsaucās. — Mana vecā bise jau pietiekoši rūsējusi kaktā un ilgojusies runāt līdzi kādu prātīgu vārdu. Ja visas zīmes mani neviļ, tad šodien tai radīsies izdevība to darīt. Bet ko es dzirdu? Vārds, ko jūs nosaucāt, šķiet, nav man gluži svešs, ser. Sarkanais pulkvedis? Un to sauc par Brinkleju? Reiz man gadījās sastapt kādu Brinkleju. Tā mati bija sarkani krāsoti, lai gan viņa dabīgais skalps bija melns. Sī sastapšanās man gandrīz maksāja dzīvību.

—   Kur un kad tas notika? — Vecā Ugunsroka jautāja.

—   Pirms diviem gadiem. Augšā, pie Lielās Straumes. Biju ar kādu vācieti — viņu sauca Engels — pie Sudrabezera. Gribējām doties uz Pueblo. No turienes pa Arkanzasas ceļu uz rītiem — iegādāties darbarīkus kādam uzņēmumam, kam vajadzēja mūs pataisīt par miljonāriem.

Vecā Ugunsroka kļuva vērīgāks. — Engels sauca to vīru? — viņš jautāja. — Uzņēmums, kas varēja dot miljonus? Vai drīkstētu lūgt pastāstīt par to vairāk?

—   Kāpēc gan ne? Mēs abi gan stingri solījāmies klusēt. Bet miljoni izkūpēja gaisā, jo plāns palika nepaveikts. Tālab domāju, ka mani klusu ciešanas solījums vairs nesaista. Lieta grozījās ap Sudrabezera dzelmē nogremdētu milzīgu dārgumu izcelšanu dienas gaismā.

Inženieris iesmējās neticīgi un īsi. Tāpēc uzraugs turpināja:

—  Tas var izklausīties neticami, ser. Tomēr skaidrākā patiesība. Jūs, Ugunsrokas kungs, esat viens no visslavenākajiem Rietumu vīriem. Esat droši vien pieredzējis un piedzīvojis daudz tāda, kam, ja to stāstītu, neviens neticētu. Varbūt vismaz jūs nesmiesieties par maniem vārdiem.

—   Nepavisam nedomāju to darīt, — mednieks atbildēja ļoti nopietnā balsī. — Esmu labprāt gatavs pilnīgi ticēt jums. Man ir dibināti iemesli. Arī man droši zināms, ka ezera dzelmē gu] paslēpta manta.

—   Tiešām? Domāju, ka varu ar skaidrāko sirdsapziņu apzvērēt, ka tāds paslēptu dārgumu krājums tur ir. Tas virs, kas inutns par to stāstīja, droši vien nemeloja.

—   Kas viņš bija?

—   Kāds vecs indiānis. Vēl nekad nebiju tik vecu, tik loti, loti vecu vīru redzējis. Viņš bija tā izžuvis, ka līdzinājās drīzāk ģindenim nekā dzīvam cilvēkam. Viņš pats teica, ka esot nodzīvojis daudz vairāk par simt vasarām. Viņš nosaucās par Hauenkolakakhu. Bet vēlāk viņš uzticēja mums kā noslēpumu savu īsto vārdu: Ikhatšitatlijs. Ko šie indiāņu vārdi nozīmē, to nezinu.

—   Bet es zinu, — iesaucās Vecā Ugunsroka. — Pirmais pieder tonkavu, bet pēdējais acteku valodai. Abi izteic vienu un to pašu, proti, Lielais Tēvs. Stāstiet tālāk, Vatsona kungs! Es esmu ļoti ziņkārīgs dzirdēt, kādā ceļā jūs iepazināties ar šo indiāni.

—   Nu, nebija nekas sevišķs, ne dēkains. Biju pārskatījies savā laika rēķinā un palicis par daudz ilgi kalnos. Tur mani pārsteidza pirmais sniegs. Tagad man bija jāpaliek pa ziemu augšā un jāapskatās pēc kādas piemērotas vietas, kur nenomirtu badā. Viens pats iesnidzis — tas nebija nekāds joks! Laimīgi es nokļuvu vēl līdz Sudrabezeram. Ieraudzīju tur kādu akmens būdu. No tās pacēlās dūmi — biju glābts! Būdas īpašnieks bija tas pats vecais indiānis. Viņam bija dēladēls un dēladēla dēls, ko sauca Lielais Lācis un Mazais Lācis, kas …

—   Ak tā! Nitropanhauens un Nitropanhomošs? — atkal viņu pārtrauca Vecā Ugunsroka.

—   Jā, tādi bija viņu indiāņu vārdi. Varbūt jūs šos abus pazīstat, ser?

—   Jā. Bet tālāk, tālāk!

—   Abi Lāči bija aizgājuši uz Vazača kalnāju. Tur tiem vajadzēja palikt līdz pavasarim. Ziema bija iestājusies pārāk agri. Nebija ne mazākās izredzes pārvarēt milzīgās sniega masas un atgriezties pie Sudrabezera. Tā sastapu veco indiāni vienu. Bet atradu priekšā, viņa būdā, jau pieminēto vācieti Engelu. Viņš, līdzīgi man, bija tur atradis patvērumu no pirmās sniega vētras. Domāju, ka mans stāsts man jāsavelk īsāks. Tālab teikšu, ka visu ziemu mēs pavadījām trijatā. Badu mēs necietām, jo medījumu pietika. Tomēr aukstums uzvarēja. Kad pūta pirmie siltākie vēji, mēs aprakām veco indiāni. Viņš, dzīvs būdams, iemīļoja mūs. Lai pierādītu savu pateicību, atklāja Sudrabezera dzelmes noslēpumu. Viņam piederēja kāds ļoti vecs ādas gabals. Tur bija pareizi norādīta zināmā vieta. Vecais indiānis atļāva mums nokopēt plānu. Nejauša gadījuma dēļ Engelam bija klāt papīrs. Ja tā nebūtu, mēs nevarētu kopiju pagatavot. Vecais vīrs nevēlējās dot ādu mums. Viņš gribēja to uzglabāt abiem Lāčiem. Dienu pirms nāves tas bija plānu noracis zemē. Kur, to mēs nezinājām un arī nemeklējām. Viņa pēdējā griba mums bija svēta. Kad nu viņš gulēja zem savas kapa kopiņas, mēs posāmies ceļā. Engels iešuva zīmējumu savos medību svārkos.

—   Jūs nenogaidījāt abu Lāču atgriešanos? — Vecā Ugunsroka jautāja.

—   Nē.

—   Ta bija liela kļūda!

—   Tas var gan būt. Bet mēnešiem ilgi bijām iesniguši un ilgojāmies pēc cilvēkiem. Drīz vien mēs arī tādus atradām. Bet kādus! Mums uzbruka utahu indiāņi un pilnīgi aplaupīja. Droši vien viņi nogalinātu mūs, bet tie pazina veco indiāni. Tas bija bijis pie viņiem lielā cieņā. Kad tie dzirdēja, ka viņu esam kopuši un pēc nāves apglabājuši, tad dāvāja mums dzīvību. Atdeva gan vienīgi drēbes un pašus atbrīvoja. Ieročus paturēja, par ko nevarējām tiem pateikties. Neapbruņoti bijām padoti visām briesmām. Mums draudēja bada nāve. Par laimi vai, parcizāk jāsaka, par nelaimi, trešajā dienā sastapām kādu mednieku, kas mums iedeva gaļu. Viņš dabūja zināt, ka gribam nokļūt Pueblo. Sacīja, ka tā esot ari viņa tuvakais mērķis. Atļāva, lai mēs tam piebiedrotos.

—   Tas bija sarkanais Brinklejs?

—   Jā. Toreiz tas gan uzdeva citu vārdu, bet vēlāk es uzzināju, ka viņu tā sauc. Viņš mūs iztaujāja. Mēs viņam teicām patiesību. Tikai par ezerā nogremdēto mantu un plānu, ko Engels nēsāja pie sevis, mēs klusējām. Viņa izskats nevarēja modināt uzticību. Nezinu kāpēc, bet sarkanmataini cilvēki arvien jau man ir bijuši pretīgi. Domāju tomēr, ka starp tiem nebūs vairāk blēžu kā to vidū, kuru galvas nes skalpus citās krāsās. Mūsu klusēšana tomēr mums daudz nelīdzēja. Tā kā vienīgi viņam bija ieroči, tas bieži devās medīt. Mēs abi tad sēdējām kopā. Nerunājām tad gandrīz ne par ko citu kā par Sudrabezerā nogremdētajiem dārgumiem. Reiz tas slepeni atgriezās, piezagās mums klāt un noklausījās mūsu sarunu. Kad pēc tam viņš atkal gāja pēc gaļas, tas uzaicināja mani iet viņam līdzi, jo četras acis redzot vairāk nekā divas. Pēc kādas stundas, kad bijām pietiekošā attālumā no Engela, viņš teica man, ka esot visu dzirdējis. Mūsu neuzticēšanās esot jāsoda. Tālab tas zīmējumu atņemšot. Pēkšņi viņš izvilka nazi un uzbruka. Turējos visiem spēkiem pretim, bet velti. Viņš iegrūda nazi manās krūtīs. Laimīgā kārtā tas nebija skāris sirdi. Brinklejs nodomāja, ka esmu beigts. Kad nācu pie samaņas, atrados ieceļotāju pulciņa vidū. Tie bija mani atraduši un pārsējuši. Izstāstīju viņiem, kas bija noticis. Sie vienkāršie ļaudis nebija spējīgi sadzīt slepkavas pēdas. Kas attiecās uz mani pašu, tad vajadzēja paiet ilgam laikam, kamēr es tiktāl atveseļojos, ka varēju šķirties no saviem glābējiem. Tā kā es neuzgāju ne Engela līķi, ne viņa kapu, tad es pieņēmu, ka tas izbēga slepkavam.

—   Jā, viņš izbēga, — piekrītoši pamāja Vecā Ugunsroka.

—   Kā? — uzraugs pārsteigts jautāja. — Jums tas zināms, ser?

—   Jā. Bet par to vēlāk. Tagad stāstiet tālāk!

—   Devos uz tuvāko apdzīvoto vietu, kur atradu labu uzņemšanu un atbalstu. Tur es kādu pusgadu strādāju dažādus darbus, lai nopelnītu tik daudz, ka varu doties uz rītiem.

—   Kurp jūs gribējāt ceļot?

—   Vispirms uzmeklēt Engelu. Zināju, ka viņam Ruselvilā, Kentuki štatā, dzīvo brālis. Mēs jau agrāk bijām par to runājuši un nolēmuši tieši tur veikt visus priekšdarbus ekspedīcijai uz Sudrabezeru. Kad es nonācu Ruselvilā, dabūju zināt, ka Engela brālis pārcēlies uz Arkanzasu. Kur īsti, to man neviens nevarēja pateikt. Viņš bija atstājis savam kaimiņam vēstuli Engelam. Tajā, jādomā, bija uzdota jaunā dzīves vieta. Viņš tad arī bija ieradies, saņēmis vēstuli un aizbraucis projām. Pa to laiku kaimiņš bija miris. Engels Ruselvilā bija stāstījis par notikumu. Nosaucis manu slepkavu par Brinkleju. Kādā ceļā viņš izdibināja šo vārdu, to nezinu. Tā, mani kungi, tas būtu viss, ko gribēju jums pastāstīt. Ja tā lieta ar Brinkleja vārdu saskan ar patiesību, tad es kā mazs Dieviņš priecājos par iespējamo sastapšanos ar šo blēdi. Domāju, ka man ar viņu nokārtojami veci rēķini.

—   Ir vēl citi ļaudis, kas grib to pašu panākt, — piezīmēja Vecā Ugunsroka. — Tagad man ir neskaidra vēl tikai viena lieta. Jūs pirmīt teicāt, ka Brinkleja sarkanie mati ir neīsti. Kā jūs to uzzinājāt?

—   Tas bija ļoti vienkārši. Kad viņš dzīvoja kopā ar mums, krāsas krājums laikam bija izbeidzies. Tumšā matu krāsa sāka ņemt virsroku.

—   Tā! Nepastāv vairs ne vismazākās šaubas par to, ka jūs gribēja noslepkavot neviens cits kā sarkanais pulkvedis. Visa šī cilvēka dzīve un visi viņa darbi ir viena vienīga bezgalīga noziegumu virkne. Cerēsim, ka šodien izdosies darīt tam galu.

—   Arī es to no visas sirds vēlos. Bet jūs vēl nepateicāt man, kā gan atsitīsim gaidāmo trampu uzbrukumu.

—   Tas jums pašreiz vēl nemaz nav jāzina. Vajadzīgā brīdī viss jums kļūs skaidrs. Vispirms strādniekiem jāizturas gluži mierīgi. Lai viņi sagatavojas tam, ka šonakt no gulēšanas nekas neiznāks. Tāpat lai viņi saved kārtībā savus ieročus. Vēl pirms pusnakts tiem būs jākāpj vilcienā, kas dosies uz norādīto vietu.

—   Labi. Ar to man pagaidām pietiek. Jūsu rīkojumus izpildīs.

Kad uzraugs bija aizgājis, Vecā Ugunsroka aptaujājās pie inženiera, vai viņam nebūtu divi strādnieki, kas augumā un izskatā daudzmaz līdzinātos aizturētajiem trampiem. Bez tam tiem vajadzētu būt pietiekoši drošsirdīgiem un uz lokomotīves atvietot sagūstītos. Brīdi pārlicis, Sarojs aizsūtīja savu nēģeri ataicināt tos vīrus, ko viņš turēja par piemērotiem šim uzdevumam. Kad viņi atnāca, Vecā Ugunsroka redzēja, ka izvēle bija diezgan laba. Vismaz stāvi bija gandrīz tie paši. Kas attiecas uz viņu sejas pantiem, tad varēja uzskatīt par puslīdz drošu, ka nakts tumsā starpību neievēros. Atlika tikai parūpēties vēl par to, lai balsis neatšķirtos pārāk krasi. Tālab Vecā Ugunsroka paņēma abus strādniekus sev līdzi Hārtleja istabā. Viņš uzstādīja savaņģotajiem trampiem dažus jautājumus. Strādnieki tagad dzirdēja izlūku balsis. Varēja vēlāk nepieciešamības gadījumā censties viņas atdarināt, ciktāl tas bija viņu spēkos.

Kad tas bija padarīts, mednieks atstāja namu. Viņš pa rietumnieka paražai gribēja vēlreiz izpētīt apkaimi.

Ja spiegi bija ieradušies, tad tiem katrā ziņā vajadzēja atrasties tādā vietā, no kuras nakts laikā varēja pietiekoši pārredzēt strādnieku nometni. Pie tam novērošana nedrīkstēja pašiem izlūkiem kļūt bīstama. Tāda piemērota vieta bija inženiera mājas tuvumā.

Dzelzceļš bija prasījis pakalna nogāzes daļas norakšanu. Viņpus sliedēm pacēlās ieslīps norakums. Pakalnā auga daži koki. No turienes, no augšas, bija vislabākais Seridanas kopskats. Koki deva vajadzīgo segumu. Ja spiegus vispār kur varēja cerēt sastapt, tad tur viņi bija jāmeklē vispirms.

Vecā Ugunsroka mēģināja nepamanīts piekļūt šim nelielajam paaugstinājumam no otras puses. Viņš sasniedza tā pakāji un uzmanīgi līda augšup. Nonācis pakalna virsotnē, redzēja, ka viņa aprēķins bijis gluži pareizs.

Zem kokiem sēdēja divi stāvi. Viņi klusu sarunājās, Drošprātīgais mednieks piezagās viņiem tik tuvu, ka viņa galva skāra to koku, zem kura tie atradās. Viņš varētu abus sasniegt ar roku. Vecā Ugunsroka varēja sev atļauties šo tuvumu tāpēc, ka viņa pelēko strādnieka uzvalku neatšķirtu no zemes pat visasākās acis. Diemžēl pašreiz sarunas pavediens bija pārtrūcis. Pagāja diezgan ilgs laiks. Tad viens no vīriem sacīja:

—   Vai tev zināms, kas notiks tālāk, kad būsim še galā?

—   Neko noteiktu nezinu, — otrais atbildēja.

—   Runā daudz un dažādi. Bet patiesību zinās tikai daži.

—  Jā. Pulkvedis ir noslēpumains. Viņa uzticības vīru skaits nav liels. Viņa īstos nodomus zina laikam tikai tie, kas ar viņu bijuši jau pirms mums.

—      Tu domā Vudvardu, kas kopā ar viņu izmucis rafteriem? Nu, šis virs taču, liekas, ir tieši pret tevi vaļsirdīgs. Vai viņš tev neko nepastāstīja?

—   Vispārīgas lietas gan, bet neko noteiktu. No viņa vārdiem nopratu, ka pulkvedis nedomā saglabāt vienkopus visu mūsu pūli. Viņa turpmākajiem plāniem tāds liels skaits var tikai kaitēt. Un es atrodu, ka viņam ir pilnīga taisnība. Jo vairāk dalībnieku mēs esam, jo mazāka ir daļa, kas krīt katram no mums. Domāju, ka tas izraudzīsies labākos. Tad kādā jaukā dienā piepeši' ar viņiem nozudīs.

—   Velns lai parauj! Vai tad pārējos piekrāps?

—   Kā piekrāps?

—   Nu, piemēram, ja pulkvedis ar saviem izredzētajiem jau rītdien pazustu?

—   Tas nebūtu tik slikti. Es par to tikai priecātos. Ir taču pats par sevi saprotams, ka mēs abi nepiederēsim pie tiem, ko piekrāps un kas paliks garām sejām.

—   Vai tu vari dot man pierādījumus? Ja ne, tad turēsim acis vaļā, un brīdināšu citus.

—   Pierādījumi guļ skaidri uz delnas. Vai viņš nesūtīja tevi šurp kopā ar mani?

—  Jā. Un tad?

—   Šādus uzdevumus dod tikai uzticamiem un veikliem ļaudīm. Uzdodot mums šīs vietas novērošanu, viņš izrakstījis mums vislabāko uzticības apliecību. Kas no tā izriet? Ja viņam patiešām nodomā atkratīties no kādas mūsējo daļas, tad mēs nebūsim pēdējo skaitā. Gluži otrādi, mēs piederēsim pie tiem, ko viņš ņems sev līdzi.

—   Hm! Tas izklausās gluži ticami. Slēdziens ir labs. Tas apmierina mani. Bet, ja tu domā, ka es ietilpšu izmeklēto starpā, kālab tad tu negribi pastāstīt man visu, ko Vudvards tev teica par pulkveža plāniem!?

—   Tālab, ka pats vēl skaidri nezinu. Bet pateikšu to, ko zinu. Lieta grozās ap ekspedīciju uz kalniem. Tur senlaikos dzīvojusi kāda tauta. Vārdu esmu piemirsis. Sī tauta vai nu bija pārvietojusies uz dienvidiem, vai ir iznīcināta. Pirms tam tā esot nogremdējusi kādā ezerā pasakainas bagātības.

—   Muļķības! Kam ir dārglietas, tas ņem tās līdzi, ja dodas projām.

—   Es jau teicu tev, ka ir iespējams, ka šī tauta ir iznīcināta!

—   Kas tā bijusi par bagātību? Vai nauda?

—       To es nezinu. Neesmu nekāds zinātnieks. Nevaru pateikt, vai šis vecās tautas vispār kalušas naudu. Vud< vārds teica, ka tā bijusi pagānu tauta. Viņai bijuši milzīgi tempļi, pildīti ar zeltu un sudraba elkiem un neskaitāmiem tādiem pašiem traukiem. Sie dārgumi guļot Sudrabezerā, kas tāpēc nosaukts šādā vārdā. Pulkvedim piederot kāds zīmējums. Ar tā palīdzību attiecīgā vieta esot viegli un droši noteicama.

—   Tāl Un kur atrodas šis Sudrabezers?

—   Nezinu. Katrā ziņā viņš tikai tad runās par to, kad būs izvēlējies, ko tas ņems līdzi. Noslēpumu un savus īstos nodomus viņš nevar iepriekš visiem izklāstīt.

—   Tas ir pats par sevi saprotams! Bet katrā ziņā tā lieta ir savienota ar briesmām.

—   Kālab?

—   Indiāņu dēļ.

—   Blēņas! Tur dzīvo tikai divi sarkanādas. Viņi ir tā indiāņa pēcteči, no kura dabūts zīmējums. Viņiem pietiks ar divām lodēm.

—   Ja tās lietas ir tādas, tad man nav iebildumu. Vēl nekad neesmu bijis kalnājā. Man jāpaļaujas uz tiem, kas to lietu zina un saprot. Bet vispirms, pēc manām domām, mums jāpieliek visas pūles, lai mūsu tagadējais pasākums izdotos. Vai tu esi pārliecināts, ka mums laimēsies?

—       Katrā ziņā. Raugies vien, cik viss te kluss. Tur lejā nevienam cilvēkam nav ne jausmas par mūsu klātbūtni un mūsu nodomu. Divi no mūsējiem, labākie un viltīgākie ļaudis, ir jau te, lai nogludinātu ceļu. Kā tādos apstākļos vispār var šaubīties par izdošanos! Vilciens pienāks šeit, pieturēs piecas minūtes un tad dosies tālāk.

Stundu no šejienes degs mūsu uguns. Divi mūsu biedri, kas būs uz lokomotīves, ar revolveri rokā piespiedīs mašīnistu tieši tanī vietā apturēt vilcienu. Mēs to ielencam. Pulkvedis kāpj vagonā un ņem …

—   Oho! — otrais viņu pārtrauca. — Kas kāpj vagonā iekšā! Varbūt pulkvedis viens pats? Vai tikai ar nedaudziem, laitad ar tiem itin omulīgi aizbrauktu? Vēlāk viņš liek apturēt, paņem pusmiljonu un pazūd! Un visi pārējie sēž še ar garu degunu? Nē, tā neesam līguši!

—   Ko tu gan iedomājies! — pirmais sapīcis atbildēja. — Es tev jau teicu un atkārtoju vēlreiz: ja pulkvedim būs tāds nodoms, tad mēs būsim to skaitā, kas kāps vilcienā. Taisnību sakot, ja Sudrabezers slēpj sevī tik milzīgas bagātības, tad mums nemaz nav vajadzīgs izturēties negodīgi pret mūsu tagadējiem biedriem. Mēs dalāmies. Ikviens no mums saņem savu naudu. Tad pulkvedis var izmeklēt tos, ko viņš grib ņemt līdzi kalnos. Punktum! Nerunāsim vairāk par to! Tagad es vēl gribētu zināt, kas īsti ir ar to lokomotīvi tur lejā. Zem katla kuras uguns. Tātad tā ir braukšanas gatavībā. Bet uz kurieni?

—   Varbūt tā ir izmēģinājuma mašīna, kam drošības dēļ jāiet naudas vilcienam pa priekšu?

—   Nē. Tad tā jau tagad negaidītu. Vilciens taču pienāks tikai trijos naktī. Sī mašīna man šķiet aizdomīga. Esmu ziņkārīgs, ko ar to grib iesākt.

Vīra aizdomas bija vairāk nekā dibinātas. Vecā Ugunsroka nolēma, ka lokomotīve nedrīkst palikt uz vietas. Tā bija parastā, mazā darba mašīna, kam piekabina vagonus izraktās zemes pārvadāšanai. Bija nolemts šinīs vagonos transportēt strādniekus. Ar to tagad vairs nevarēja kavēties līdz pusnaktij. Lai izklaidētu spiega šaubas, tad tas bija jādara tūlīt. Vecā Ugunsroka tāpēc līda atpakaļ. Aizzagās uz inženiera māju, kur dzirdēto pastāstīja 3arojam.

—   Labi! — šis teica. — Tad mums jāgādā ļaudis tūdaļ projām. Bet izlūki redzēs viņus iekāpjam!

—   Nē. Dosim strādniekiem rīkojumu izklīst un pa vienam slepeni atstāt nometni. Lai viņi iet kādu stundas ceturksni kājām gar stigu. Tur, klajā laukā, viņiem jāgaida tukšais vilciens. Tas viņus uzņems. Troksnis nebūs tik tālu sadzirdams. Tā kā dzelzceļš tur met leņķi, tad trampu spiegi nevar ne redzēt, ne dzirdēt, ka vilciens tur pieturējis.

—> Un cik cilvēku es paturu še?

—   Divdesmit. Ar tiem pilnīgi pietiks jūsu mājas un abu aizturēto blēžu apsargāšanai. Jūsu rīkojumus izpildīs pusstundas laikā. Tad aties strādnieku vilciens. Es došos atkal pie izlūkiem klausīties, ko viņi par to runās.

Drīz vien Vecā Ugunsroka atkal bija abu vīru aizmugurē. Tie tagad klusēja. Viņš varēja, tikpat labi kā viņi, pārredzēt visu nometnes teritoriju. Par spīti visām pūlēm, viņš nevarēja saskatīt nekādu kustību klusajā nometnē. Ļaudis devās projām tik uzmanīgi un slepeni, ka spiegi neko nemanīja. Jāsaka gan, ka uguns, kas dega ēkās un būdās, bija gluži nespējīga tā apgaismot Seridanu, ka gājējus varētu izšķirt no nakts ēnām.

Te uzreiz no inženiera mājas sliedēm tuvojās gaišs vējlukturis. Tā nesējs sauca tik skaļi, ka viņu varēja tālu dzirdēt: — Tukšo darba vilcienu nolaist uz Velsu! Tur vajadzīgi vagoni.

Tas bija inženieris, kas to pavēlēja. Viņš bija norunājis ar mašīnistu, kas atbildēja tāpat skaļi: — Labi, ser! Priecājos, ka tieku projām. Man nav jādedzina ari ogles. Vai jums būtu Velsā kas sakāms?

—   Nekas cits kā «labu nakti» inženierim, kas tur sēdēs droši vien pie kārtīm, kad jūs tur piebrauksiet. Labu ceļa vēju!

—   Labu nakti, ser!

Daži griezīgi svilpieni. Tad vilciens sāka ripot. Kad ratu troksnis pazuda tālē, viens no spiegiem teica: — Nu, tagad tu taču zini, kas ir ar to lokomotīvi?

—   Jā, esmu apmierināts. Tā ved tukšos vagonus uz Velsu, kur tie vajadzīgi. Manas aizdomas bija nepamatotas.

—   Aizdomām vispār te nav vietas. Plāns ir tik labi izstrādāts, ka tas katrā ziņā izdosies. Mēs patiesībā jau tagad varētu doties atpakaļ.

—   Nē. Pulkvedis pavēlēja palikt līdz pusnaktij. Viņa pavēle mums ir jāizpilda.

—   Manis pēc! Bet, ja man še jānīkst, tad nezinu, kālab man velti jānopūlē acis. Likšos uz auss.

—   Es ari. Tas būs visprātīgākais. Vēlāk nebūs ne laika, ne gribas doties pie miera.

Vecā Ugunsroka ātri noslīdēja lejā, jo abi trampi sāka grozīties, lai ierīkotos iespējami ērti. Viņš atgriezās pie inženiera. Devās nama iekšējās telpās. Viņi abi nogaidīja nosacīto laiku pie glāzes vīna un cigāriem. Visā nometnē bija palikuši tikai kādi divdesmit strādnieki. Sis mazais skaits tomēr bija pilnīgi pietiekošs. Visi pārējie ļauds bija pa vienam devušies ceļā, kā tas bija pavēlēts. Aiz Seridanas viņi sapulcējās un gāja gar dzelzceļa stigu, kamēr sasniedza norādīto vietu. Tur tie gaidīja vilcienu, kas ieradās un viņus uzņēma. Vilciens gāja līdz īgltailai [9] , kur pieturēja. Sekojošo trampi nevarēja novērot, jo tie droši vien bija jau devušies ceļā.

Vecā Ugunsroka bija izvēlējies ļoti piemērotu vietu. Dzelzceļš gāja pāri upei. Augstie, ļoti stāvie krasti sašaurināja straumi. Toreiz te bija tikai pagaidu tilts. Viņā krastā sliedes pazuda tunelī. Tas bija apmēram septiņdesmit metru garš. Vilciens pieturēja nedaudz soļu pirms tilta. Pretēji abu spiegu pārliecībai, tas nebija gluži tukšs. Pēdējos divos vagonos bija krava: sausa malka un ogles. Tiklīdz vilciens apstājās, no visapkārt valdošās tumsas iznira mazs, resns vīrelis, kas izskatījās pēc sievietes. Viņš tuvojās lokomotīvei un spiedzošā, sīkā balstiņā jautāja: — Ser, ko jau tagad gribat še iesākt? Varbūt atvedāt strādniekus?

—   Jā, — skanēja atbilde. Dīvainais stāvs atradās tieši uguns lokā. Mašīnists viņu vēroja izbrīnā. — Kas tad jūs tāds esat?

—   Es? — smējās resnais. — Esmu krustmāte, Drolla krustmāte. Na, sargieties, lai jūs neķertu trieka! Tas varētu kaitēt jūsu veselībai. Krustmāte — tā ir, tā sakot, mana blakus nodarbošanās, ja tas ir vajadzīgs. To jums paskaidros vēlāk. Bet sakiet, — kāpēc jūs ieradāties jau tagad?

—   Uz Vecās Ugunsrokas pavēli. Viņš izsekoja divus trampu spiegus un noklausījās viņu sarunu. Ja mēs izbrauktu vēlāk, tie kļūtu aizdomīgi. Vai mēs atradīsim še slavenā māstera ļaudis?

—   Jā. Tikai nelaidieties aiz bailēm lapās. Visi viņi ir krusttēvi, bet es vienīgā krustmāte.

—   Nemaz nedomāju no jums bīties, kundze jeb jaunkundze! Kur ir trampi?

—   Projām. Jau pirms trim stundas ceturkšņiem.

—   Tātad mēs varam izkraut ogles un malku?

—   Jā. Lai jūsu ļaudis atkal iekāpj. Es palikšu pie jums, lai dotu vajadzīgos norādījumus.

—   Jūs? Norādījumus? Jūs taču nebūsit iecelts par šī armijas korpusa ģenerāli?

—   Jā gan. Tieši tas, protams, ar jūsu laipnu atļauju, esmu. Tā, te nu es esmu. Un tagad lieciet jūsu tvaika kumeļam labi lēni rikšot pāri tiltam. Pieturiet tad viņu tā, ka ogļu vagoni paliktu tieši tuneļa sākumā.

Drolls bija uzkāpis uz lokomotīves. Vilcienam nostājoties, strādnieki bija atstājuši vagonus. Tagad viņi iekāpa atpakaļ. Uzraugs vēroja resno ar skatienu, kas liecināja, ka viņam nenākas viegli paklausīt apšaubāmās krustmātes rīkojumiem.

—   Nu, kas nu būs? — Drolls jautāja.

—   Vai patiešām esat tas vīrs, kura pavēles man jāpilda?

—       Jā gan! Un, ja to nekavējoties nedarīsiet, tad es piepalīdzēšu! Man nav ne mazākās patikas pielipt pie šī tilta līdz pastardienai.

Viņš izvilka savu medību nazi un vērsa tā asmeni pret Vatsonu.

—   Deviņi pērkoni! Kāda asa un aša krustmāte! — tas iesaucās. — Bet taisni tāpēc, ka rādāt nazi, man jādomā, ka esat tramps, nevis sabiedrotais. Ar ko varat pierādīt savus vārdus?

—   Neniekojieties, — atbildēja resnais gluži nopietni un aizbāza nazi atkal aiz jostas. — Mēs pieturēsim viņā krastā aiz tuneļa. Nākot pāri tiltam, jums pierādīšu, ka zināju par jūsu ierašanos. Tāpēc nepiederu pie trampiem.

—   Labi. Dosimies pāri.

Vilciens pārbrauca tiltu un iebrauca tunelī tik dziļi, ka pēdējie divi vagoni palika ārpusē. Strādnieki atkal nolēca un ātri izgāza viena vagona kravu. Tad vilciens kustējās tālāk un pieturēja aiz tuneļa. Otrais vagons ar kravu tagad bija tieši tuneļa izejā. Vagoni bija ierīkoti apgāšanai. Viņu svārstīgo augšdaļu varēja pagāzt sāņup, izgāzt kravu un atkal atgāzt pirmatnējā, taisnā stāvoklī. Dzelzceļnieki izkāpa, lai abos tuneļa galos sagatavotu lielus sārtus no oglēm un malkas. Uzraugs aizveda vilcienu vēl kādu gabalu tālāk, apturēja mašīnu un atgriezās tunelī.

Viņa šaubas izgaisa. Ko viņš redzēja, tas liecināja, ka atrodas starp pareizajiem ļaudīm. Tunelis bija izlauzts augstā klinti. Aiz tās dega ugunskurs. No upes lejas, kur trampi bija uzturējušies, uguni nevarēja redzēt. Ap šo ugunskuru pulcējās rafteri un visi pārējie, ko Vecā Ugunsroka bija atvedis līdzi uz Igltailu. Liesmu abās pusēs bija iedzītas zemē divas koka stakles. Tās atbalstīja garu, grozāmu iesmu. Pašreiz uz tā cepās vareni bifeļa gaļas gabali.

Strādniekus ielūdza nogaršot «bifeļmātes cepeti ā la prairie». Drīz vien visi sēdēja pie trekna kumosa. Protams, tikai nedaudzi varēja nosēsties pie paša ugunskura. Strādnieki novietojās dažādās grupās. Rafteri, kas spēlēja saimnieku lomu, tos apkalpoja. Bez bifeļgaļas bija vēl citi mazāki medījumi. Lielajai dzelzceļa strādnieku saimei ēdiena pietika. Drolls bija nogriezis sev krietnu šķēli bifeļa šķiņķa. Viens krietns kumoss pēc otra pazuda viņa mutē. Viņš ēda domīgi, bet ar labu apetīti.

Uzraugs piegriezās krustmātei:

—   Paklausieties, ser! Vecā Ugunsroka noraidīja mani

pie jums šādā lietā. Man vajadzētu dabūt no jums zināt, kas noticis ar jūsu tautasbrāli Engelu.

—   Engelu? Par kādu Engelu jūs runājat?

—        Par mednieku un slazdu licēju, kas bija augšā pie Sudrabezera.

—   To jūs domājat? — Drolls dzīvi iesaucās. — Kur

tad ar viņu iepazināties?

—       Arī turpat augšā, pie Sudrabezera. Mums tur vajadzēja pavadīt veselu ziemu, jo bijām iesniguši…

—   Tad jūs esat Vatsons? — Drolls to pārtrauca.

—   Jā, ser. Tā mani sauc.

—       Vatsons, Vatsons! Lieliski! Māster, pazīstu jūs kā savu paša kabatu. Bet tomēr nekad neesmu jūs redzējis.

—   Tad jums par mani stāstīja? Kas tas bija?

—       Jūsu biedra Engela brālis. Raugieties šurp! Sis zēns te ir Fredis Engels. Viņš ir jūsu Sudrabezera biedra brāļadēls. Tas devās man līdzi, lai palīdzētu uzmeklēt sava tēva slepkavu.

—       Vai viņa tēvs ir noslepkavots? — jautāja Vatsons. Viņš sniedza zēnam roku un līdzjūtīgi pamāja.

—   Jā. Kāda zīmējuma dēļ, kas …

—       Atkal šis zīmējums! — pārtrauca uzraugs. — Vai zināt slepkavu? Tas nav neviens cits kā sarkanais pulkvedis!

—       Jā, tas pats, ser. Bet… — viņš taču esot arī jūs nogalinājis!

—        Tikai ievainojis, ser, tikai ievainojis. Dūriens laimīgā kārtā neķēra sirdi. Un jūs, māster Droll, varat man pateikt, kas noticis ar manu biedru?

—       Jā, to es varu, — resnais atbildēja. — Viņš kļuvis par mirušu vīru. Pulkvedis viņu ievainoja, gluži kā jūs. Nabaga vīrs mira no dabūtā ievainojuma sekām.

—   Stāstiet ser, stāstiet!

—       To labprāt darīšu. Kad pulkvedis aizvilināja jūs sev līdzi, Engelam lieta kļuva aizdomīga. Ieroču, jums nebija. Kāpēc gan viņš aicināja piebiedroties? Jūs neviens neuzticējāties pulkvedim. Engels sāka raizēties par jums. Sīs raizes viņam nedeva miera. Tālab viņš devās pa jūsu pēdām. Bailēm ir ātri soļi. Jau pēc stundas tas bija jūs panācis. Atradās tik tuvu, ka redzēja abus. Viņš pašreiz nāca ārā no kāda krūmāja. Skats, kas atklājās viņa acīm, lika tam atlēkt atpakaļ. Sarkanmatis uzbruka jums ar nazi. Kad jūs pakritāt, tas noliecā.- ; zemē pārliecināties, vai

brūce ir nāvīga. Tad viņš piecēlās un palika kādu brīdi stāvam. It kā domātu, ko darīt tālāk. Bet ko gan Engels varēja iesākt? Uzbrukt labi apbruņotam slepkavam, lai atriebtu jūsu nāvi? Viņam taču nebija nekādu ieroču. Tas būtu neprāts. Engels apgriezās un bēga. Papriekš atpakaļ uz nometnes pusi, vecās pēdās. Kad apkaime šķita izdevīga, viņš nogriezās uz rītiem. Bet drīz vien redzēja, ka slepkava seko. Engels bija sasniedzis kāda pakalna virsotni. Atskatoties viņš redzēja lejā sarkanmati. Desmit minūtēs tam vajadzēja viņu panākt. Aiz pakalna bija klaja prērija. Engels skrēja lejup. Tad taisnā līnijā projām, cik ātri spēja. Viņa vajātājs bija tam cieši uz papēžiem. Engels ieraudzīja savā priekšā krūmāju. Domāja, ka ir glābts. Bet krūmi bija reti, un starp tiem auga trekna zāle. Tanī viegli bija saskatāmi kāju pēdu nospiedumi. Garās ziemas grūtības bija bēgli novājinājušas. Viņa vajātājs ātri tuvojās. Kad Engels atskatījās atpakaļ, slepkava bija vairs tikai kādus simt soļus. Vēlreiz viņš saņēma visus savus spēkus. Redzēja ūdeni savā priekšā. Tā bija Orforka. Viņš skrēja turp, bet vēl nebija to sasniedzis, kad norībēja šāviens. Izjuta spēju sitienu labajā pusē. Ielēca ūdenī, lai peldētu uz viņu krastu. Te viņš ieraudzīja pa kreisi kādu strautu ietekām upē. Viņš nogriezās uz tā ieteku. Peldēja kādu gabalu augšup. Tur viņš atrada biezus krūmus. Zari nokārās līdz pašam ūdenim. Tie bija necaurredzami. Viņš palīda zem tiem. Kājas atrada dibenu. Stāvēja, trīcot no uzbudinājuma, noguruma un bailēm. Sarkanais pulkvedis arī sasniedza krastu. Tā kā Engels nebija redzams, un upe nebija plata, tad tas noticēja, ka bēglis pārpeldējis viņā pusē. Viņš devās ūdenī. Bet tas nebija tik viegli, jo nedrīkstēja saslapināt ieročus un munīciju. Viņam bija jāpeld uz muguras, turot tos pāri ūdenim. Pagāja labs laiks, kamēr viņš sasniedza otro krastu un pazuda krūmājā.

—   Viņš droši vien atgriezās, — piemetināja Kuprainais Billijs. — Neatrodot nekādas pēdas viņā krastā, tam bija jāsecina, ka bēglis atrodas šaipusē.

—   Saprotams, — pamāja Drolls. — Viņš vispirms pārmeklēja viņu krastu. Tad griezās atpakaļ, lai izsekotu šo. Bet arī te pēdu nebija. Sis apstāklis viņu samulsināja. Divreiz viņš gāja garām bēglim, bet nepamanīja tā paslēptuvi. Engels ilgi klausījās, bet slepkavu vairs nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt. Neraugoties uz to, viņš palika stāvot ūdenī, līdz satumsa. Tad viņš peldēja pāri upei. Skrēja

visu nakti tieši uz vakariem, lai aizkļutu pec iespējas talu projām.

—   Vai viņš nebija ievainots?

—   Tomēr. Lode bija ķērusi augšējo ķermeņa daļu, zem rokas. Uzbudinājumā un aukstajā ūdenī brūce nesāpēja vai arī viņš sāpes neievēroja. Bet skrejot tā sāka iekaist. Viņš to pārsēja, kā varēja. Rīta pusē viņš atrada dzesinošas lapas, ko tas laiku pa laikam atjaunoja. Jutās noguris līdz nāvei un izjuta briesmīgu izsalkumu. Mēģināja to apmierināt ar saknēm. Tā viņš vilkās uz priekšu. Vēlā vakarā viņš beidzot sasniedza vientuļu ganu būdu. Tās iemītnieki viņu laipni uzņēma. Bija tik nevarīgs, ka nevarēja pastāstīt, ko piedzīvojis un izcietis. Sabruka nesamaņā. Atmodās kādā vecā gultā un nezināja, kā tur nokļuvis. Tad viņš dzirdēja, ka sagulējis gandrīz divas nedēļas karsonī. Murgojis par slepkavībām, asinīm, bēgšanu un ūdeni. Tikai tagad tas varēja pastāstīt, kas ar viņu bija noticis. Viņš dzirdēja, ka viņa krietnais saimnieks kovbojs bija saticis kādu sarkanmatainu vīru. Sis bija apprasījies, vai kovbojs neesot dzirdējis vai redzējis kādu svešinieku. Vīrs bija viņu reiz redzējis Kolorādospringsā un zināja, ka viņu sauc par Brinkleju. Vīrs uzskatīja pēdējo par šaubīgu tēviņu un atbildēja noraidoši. Tādējādi Engels dabūja zināt slepkavas vārdu. Bet zvērēt nevar, ka šis ir bandīta īstais vārds! Brūce sadzija. Rodoties gadījumam, Engelu noveda uz Lasanimazu.

—   Tātad ne uz Pueblo, — piezīmēja uzraugs. — Citādi, kad ierados vēlāk, būtu varbūt atradis viņa pēdas. Ko tad viņš darīja?

—   Viņš bija ormanis kādā preču karavānā, kas devās, pa vecam paradumam, pa Arkanzasas ceļu uz Kanzassitiju. Kad tas tur saņēma algu, tad viņam bija pietiekoši daudz līdzekļu, lai uzmeklētu savu brāli. Nonācis Ruselvilā, tas dabūja zināt, ka viņa brālis ir jau aizceļojis. No vēstules, kas bija atstāta pie kaimiņa, Engels uzzināja, ka atradīs brāli Bentonā, Arkanzasas štatā.

—   Ak, tur! Un tur! Un taisni Bentona bija viena no tām nedaudzajām Arkanzasas apdzīvotajām vietām, kur es viņu nemeklēju! — iesaucās Vatsons. — Bet kā palika ar plānu, kas tam bija klāt?

—   Orforkas ūdeņos tas bija bojājies. Engels to pārzīmēja. Saprotams, ka viņš visu izstāstīja savam brālim. Sis bija ar mieru piedalīties ekspedīcijā. Diemžēl drīz vien izrādījās, ka ievainojuma sekas ir daudz nopietnākas, nekā

to domāja sākumā. Engels sāka kāsēt un izkritās miesās. Ārsts sacīja, ka viņam ir ātrais dilonis. Astoņas nedēļaspēc ierašanās Bentonā pie brāļa jūsu draugs bija līķis. Ilgā stāvēšana aukstajā pavasara ūdenī bija viņu pataisījusi par nāves kandidātu.

—   Tātad šī nāve gulstas uz sarkanā pulkveža sirdsapziņas.

—   Ja viņam tikai tā būtu jānes! Šeit starp mums ir vairāki vīri, kam arī jāizrēķinās ar šo daudzkārtējo slepkavu. Bet tagad klausieties, kas notika tālāk! Engels — protiet, nelaiķa brālis — bija pārticis vīrs. Tas kopa savus laukus un blakus tam ienesīgi tirgojās. Viņam bija divi bērni — zēns un meitene. Ģimene sastāvēja no vecākiem, šiem abiem bērniem un kāda boja, kas strādāja visus darbus, atvietojot arī kalponi. Kādā dienā Engelu uzmeklēja svešs vīrs. Tas izteica viņam tik izdevīgu tirdzniecisku priekšlikumu, ka Engels bija sajūsmināts. Svešinieks uzdevās par kanāla kuģu īpašnieku. Stāstīja, ka esot bijis zeltracis. Tā licis pamatus savai labklājībai. Ieminējies, ka reiz esot saticis kādu mednieku Engelu, kas arī bijis vācietis. Ar to, zināms, bija domāts brālis. Un stāsti un nostāsti ieilguši. Vakars bijis klāt, bet svešais nebija pat paspējis domāt par projām došanos. Saprotams, ka to ielūdza pārnakšņot. Pēc dažiem iebildumiem viņš pieņēmis piedāvājumu. Engels vēlāk stāstījis par sava brāļa nāvi un tās cēloņiem. Rādījis arī zīmējumu, ko izņēmis no maza sienas skapja. Vēlāk visi devušies pie miera. Ģimene gulēja otrā stāvā, istabā, kuras logi izgāja uz sētas pusi. Turpat bija arī maza istabiņa kalpam. Viesim ierādīja labāko istabu — priekšpusē. Lejā viss tika noslēgts. Engels, kā arvien, tā arī šoreiz, paņēma atslēgas pie sevis augšā. īsi pirms tam bija bijusi Freda dzimumdiena. Viņam uzdāvāja divgadīgu kumeļu. Zēnam iekrita prātā, ka svešā interesanto un nebeidzamo nostāstu dēļ pievakarē aizmirsis pabarot zirdziņu. Viņš atkal piecēlās. Klusi, lai nevienu nepamodinātu, atstāja guļamo telpu. Apakšā viņš atbīdīja pakaļējo durvju aizbultni un gāja pāri pagalmam uz stalli. Paņemt līdzi lukturi viņš neatrada par vajadzīgu. Bez tam virtuve, kur tas atradās, bija noslēgta. Viņam vajadzēja pabarot zirgu tumsā. Tas aizņēma vairāk laika nekā parasti. Vēl tas nebija to beidzis, kad izdzirda kliedzienu. Viņš iznāca no staļļa pagalmā un ieraudzīja guļamistabā gaismu. Tā pazuda, lai tūdaļ atspīdētu kalpa istabā. Tur sacēlās liels troksnis. Kalps

kliedza. Lūza mēbeles. Zēns satrūcies noprata, ka augšā norisinās cīņa uz dzīvību un nāvi. Norībēja divi šāvieni. Fredis šausmās iekliedzās. Šai acumirklī svešais parādījās pie loga. Viņš nometa vēl kūpošo pistoli un lēca zemē, lai uzbruktu zēnam un samītu to kājām. Pie tam viņam izkrita no rokas nazis, ko tas jau bija atvēzis. Vislielākajās briesmās Fredim izdevās satvert ieroci. Ar izmisuma spēkiem viņš to grūda pretinieka ikros. Tas iebļāvās no sāpēm un dusmām, bet atlēca atpakaļ. Fredis uzlēca zibens ātrumā un bēga. Ievainojums aizkavēja slepkavu dzīties pakaļ. Nāves bailēs zēns skrēja uz tuvākā kaimiņa mājām. Tās atradās, tāpat kā Freda vecāku nams, kādu gabalu no pilsētiņas. Ļaudis sadzirdēja Freda kliedzienus pēc palīdzības, ātri pamodās un iznāca no mājas. Kad viņi dzirdēja, kas noticis, tad apbruņojās un sekoja zēnam. Vēl Freda vecāku mājas nebija sasniegtas, kad viņi redzēja augšējo stāvu degam. Svešais bija pielaidis uguni un aizbēdzis. Liesmas izplatījās tik ātri, ka augšējās istabās vairs nebija iespējams nokļūt. Kas atradās lejā, to pa lielākai daļai izglāba. Sienas skapītis bija atvērts un tukšs. Piekļūt līķiem nebija iespējams, un tie sadega.

—   Šausmīgi — briesmīgi — necilvēcīgi! — atskanēja no visām pusēm, kad stāstītājs apstājās. Fredis Engels sēdēja pie uguns. Aizklājis seju rokām, tas klusu raudāja.

—   Jā gan, šausmīgi! — pamāja Drolls. — Sis noziegums sacēla uztraukumu. Noziedznieku meklēja visās četrās debesu pusēs, bet velti. Abiem brāļiem Eņģeļiem bija Sentluisā māsa, bagāta upju kuģu īpašnieka sieva. Viņa izsolīja desmit tūkstoš dolāru lielu godalgu tam, kas notvers šo laupītāju, slepkavu un dedzinātāju. Bet arī tas nedeva cerētos panākumus. Tad viņai iekrita prātā griezties pie Harisa un Blotera privātā detektīvu biroja. Te radās panākumi.

—   Panākumi? — jautāja Vatsons. — Slepkava vēl ir brīvs! Es, saprotams, domāju, ka tas ir pulkvedis.

—   Jā, viņš vēl ir brīvs, — atbildēja Drolls, — bet gandrīz jau notverts. Devos uz Bentonu, lai tur labāk atdarītu acis, kā citi priekš manis to bija tur darījuši, un…

—   Jūs? Kāpēc jūs?

—   Lai nopelnītu tos piecus tūkstošus!

—   Izsolīti bija desmit tūkstošil

—   Honorārs tiek sadalīts, — Drolls piezīmēja. — Pusi saņem Hariss un Bloters, pārējo detektīvs.

—   Jā, ser, vai tad jūs esat policists?

—   Hm! Domāju, ka man še darīšana ar godīgiem ļaudīrn. Te nebūs neviena tāda, kura pēdas vajadzētu kādreiz dzīt. Tālab teikšu, ko līdz šim esmu noklusējis. Esmu privāts policijas aģents zināmiem apgabaliem tālajos Rietumos. Esmu dažu labu vīru, kas jutās pilnīgā drošībā, nogādājis rokās māsteram Kaņepājam, tas ir, karātavām, un domāju arī turpmāk nodarboties ar to pašu. Tā, tagad jūs to zināt. Kā arī iemeslu, kāpēc es nemīlu runāt pats par sevi. Vecais Drolls, par ko ir smējušies jau simtiem vīru, ja to labi pazīst, nav nemaz tik smieklīgs. Bet tas nemaz neattiecas uz lietu. Man jārunā par slepkavību.

Drollu tagad uzskatīja pavisam citādām acīm. Atklājums, ka tas ir detektīvs, meta noskaidrotāju gaismu uz visu viņa personību, uz visām viņa pieņemtajām dīvainībām. Viņš paslēpās aiz savas jocīgās ārienes kā aiz bruņām, lai varētu droši izstiept savu roku pēc tā, ko tas gribēja noķert.

—   Tātad, — turpināja Drolls, — vispirms es griezos pie Freda un izprašņāju viņu. Es uzzināju visu, kas bija ticis stāstīts un runāts. Sienas skapīti bija atslēdzis slepkava. Viņš nebija iedrošinājies to uzlauzt, jo atlaušanas troksnis pamodinātu mājas iedzīvotājus. Tāpēc viņš tos noslepkavoja, lai iegūtu zīmējumu. Saprotams, tagad viņš nolēma doties uz Sudrabezeru. Man vajadzēja viņam sekot. Paņēmu Fredi līdzi, jo tas bija viņu redzējis un sastopoties pazītu. Jau uz tvaikoņa man šis tēviņš likās aizdomīgs. Pie rafteriem Fredis viņu atmaskoja. Un šodien cerams sarkanais slepkava kritīs manās rokās.

—  Tavās? — jautāja vecais Blenters. — Oho! Ko gan tu ar viņu iesāksi?

—  To redzēsim. Nemaz nav vajadzīgs viņu stiept uz Bentonu. Ja es dokumentāri pierādīšu viņa nāvi un to, ka

*pie tās man ir savi nopelni, tad man prēmija ir tikpat droša kā mani ādas naktssvārki. Tagad esmu pietiekoši runājis un mazliet gulēšu. Uzmodiniet mani, kad būs laiks!

Viņš piecēlās, lai uzmeklētu kādu nomaļu, klusu un tumšu vietiņu. Bet pārējie par miegu nedomāja. Dzirdētais vēl ilgi nodarbināja viņu prātus. Un priekšā stāvošā sadursme ar trampiem bija viela, kas nebija pietiekoši izsmejama.

Vinetū šinīs pārrunās nepiedalījās. Viņš atspiedās pret klinti un aizvēra acis. Bet gulēt viņš negulēja. Sad un tad pavērās viņa plakstiņi. Ass, pētošs skatiens tad zibsnīja nakts tumsā.

Bija pusnakts, kad Vecā Ugunsroka devās pie inženiera un teica viņam, ka pienācis laiks iet vilcienam pretim. Viņš pasauca abus strādniekus, kam vajadzēja atvietot uz lokomotīves trampus. Tad viņš ar tiem devās uz dzelzceļa stigu tā, ka spiegi tos nevarēja pamanīt.

Valdīja pilnīga tumsa. Viņi neredzēti sasniedza telegrāfiski norādīto vietu. Apsēdās zālē, lai nogaidītu vilciena pienākšanu.

Nebija vēl gluži trīs, kad tas parādījās un pieturēja. Vilcienam bez lokomotīves bija seši lieli pasažieru vagoni. Vecā Ugunsroka iekāpa un izgāja tiem cauri. Vagoni bija tukši. Pirmajā atradās aizslēgta, akmeņiem piekrauta liela soma. Uz lokomotīves stāvēja mašīnists, kas bija vēlējies vadīt vilcienu. Kurinātājs gribēja izkāpt Seridanā. Vecajai Ugunsrokai vajadzēja stāties viņa vietā. Viņš draudzīgi pamāja mašīnistam un uzkāpa ar abiem strādniekiem uz lokomotīves. Tad viņš nosmērēja savu seju ar sodrējiem. Savā linu drēbes uzvalkā tas tagad izskatījās pēc īsta kurinātāja. Vilciens devās ceļā.

Vagoni bija būvēti pēc amerikāņu sistēmas. Vajadzēja iekāpt pēdējā, lai nokļūtu priekšējos. Protams, tie bija apgaismoti. Lokomotīve bija tā sauktā tendermašīna. Tai bija augstas un stipras bieza dzelzsskārda aizsargsienas. Sīs sienas pilnīgi sedza uz lokomotīves stāvošās personas. Tās bija stipras diezgan, lai atsistu pistoles vai šautenes lodi.

Vilciens pēc īsa laiciņa sasniedza Seridanu, kur kurinātājs bez trokšņa nolēca. Vienīgi inženieris sagaidīja vilcienu. Viņš pārmija parastās frāzes ar mašīnistu. Tad lika tam braukt tālāk.

Pa to laiku abi spiegi, kurus Vecā Ugunsroka atklāja uz pakalna, bija nokļuvuši vietā, kur pašreiz atradās pulk* vedis ar saviem trampiem. Viņi ziņoja, ka Seridanā nevienam neesot ne jausmas par priekšā stāvošo uzbrukumu. Spiegu apgalvojumi radīja lielu sajūsmu. Tad viņi griezās pie pulkveža un noveda to sāņup. Tie pateica tam savas bažas par nākotni. Viņš tos mierīgi uzklausīja. Pēc tam teica:

— Man patiešām nenāk ne prātā paturēt pie sevis visus šos tēviņus. Viņu lielākā daļa ir slinki blēži. Tāpat nedomāju dot tiem kaut dolāru no šī pusmiljona. Viņi nedabūs neko.

—   Tad viņi paši paņems.

—   Uzgaidiet! Man ir savs plāns.

—   Viņi iekāps vilcienā!

—   Lai būtu tā! Es zinu, ka visi lauzīsies iekšā. Palikšu ārā stāvot. Gaidīšu, kad kasi iznesīs. Kad vilciens būs projām, tad redzēsim, kas būs darāms.

—   Un kas notiks ar mums abiem?

—   Jūs paliksit pie manis. Ar to, ka sūtīju uz Seridanu, esmu pierādījis, ka uzticos jums. Tagad ejiet pie Vudvarda. Viņš zina manus nodomus. Nosauks tos jums vārdā, ko es paturēšu pie sevis.

Viņi paklausīja un devās pie Vudvarda. Tas pēc pulkveža trampu barā ieņēma leitnanta vietu. Visu vēl klāja tumsa. Kad tuvojās zināmā stunda, blakām sliedēm iededzināja sārtu.

Bija ceturksnis pēc trim. Trampi izdzirda vilciena rīboņu. Drīz pēc tam ieraudzīja mašīnas spilgtās ugunis. Vecā Ugunsroka bija aizdarījis katla krāsns durvis, lai viņu un pārējās personas neapgaismotu uguns. Apmēram simt so|u no trampu sārta mašīnists, it kā paklausīdams pēkšņai varmācībai, deva prettvaiku. Atskanēja svilpe, riteņi čirkstēja un čīkstēja. Trampi gavilēja no prieka un steidzās uz pēdējo vagonu. Ikviens gribēja būt pirmais. Bet pulkvedis zināja, kas patlaban ir vissvarīgākais. Viņš tuvojās lokomotīvei un uzmeta skatienu augšup aiz nojumes dzelzsskārda sienām.

—   Viss kārtībā, zēni?

—   Jā! — atbildēja viens no strādniekiem, kas vērsa revolveri pret mašīnista krūtīm. — Viņiem bija jāpadodas. — Skaties, pulkvedi! Pie vismazākās kustības mēs nospiedīsim.

Vecā Ugunsroka kā bailēs stāvēja sakņupis pie ūdenstvertnes. Viņu ar revolveri apdraudēja otrais strādnieks. Pulkvedis vīlās pilnīgi. Viņš teica:

—   Labi. Savu lietu esat braši veikuši. Saņemsiet par to īpašu atalgojumu. Palieciet vēl augšā, kamēr mēs būsim gatavi. Kad došu zīmi, tad kāpiet zemē, lai šie labie ļaudis nenomirst aiz bailēm, bet var braukt tālāk.

Viņš atkāpās no mašīnas tumsā atpakaļ. Kad tas bija pazudis, Vecā Ugunsroka paliecās uz priekšu, lai uzmestu skatienu notikuma vietai. Viņš neredzēja neviena stāvot, bet vagonos drūzmējās trampi. Varēja dzirdēt, kā tie strīdas ap somu.

—      Projām, uz priekšu! — mednieks pavēlēja mašīnistam. — Un ne lēni, bet cik ātri iespējams! Pulkvedis, šķiet arī būs tagad jau iekāpis. Mēs nedrīkstam vairs ilgāk kavēties.

Vilciens devās uz priekšu bez svilpes signāla.

—   Stāt! Stāt! — kliedza kāda balss. — Šaujiet tos suņus nost! Šaujiet, šaujiet!

Vagonos sakāpušie trampi izbijās, kad vagoni sāka kustēties. Viņi gribēja izkāpt, nolēkt. Tomēr tas nebija iespējams. Mašīnists bija attīstījis lielu ātrumu. Vecā Ugunsroka iemeta ogles vaļējā katla krāsnī. Liesmas apgaismoja viņu un viņa biedrus. Pirmā vagona durvis spēji tika atrautas. Tajās parādījās Vudvards. Viņš redzēja savā priekšā mašīnu un uguns spilgti apgaismoja mednieka seju. Tam blakus gluži mierīgi stāvēja abi neīstie trampi.

—   Vecā Ugunsroka! — viņš kliedza tik stipri, ka viņa balss pārspēja riteņu klaboņu un mašīnas troksni. — Tur stāv šis suns! Brauc uz elli!

Viņš izrāva no jostas pistoli un izšāva.

Vecā Ugunsroka spēji noliecās. Trampu apakšvadoņa lode aizsvilpa garām. Bet nākošā sekundē uzliesmoja mednieka revolveris. Vudvardu ķēra tieši sirdī. Līķis atmuguriski atkrita atpakaļ vagonā. Durvīs parādījās citi bandīti. Bet arī tos sagaidīja Vudvarda liktenis. Pa to laiku abiem strādniekiem laimējās saliekt sargātāju dzelzsskārda sienu šķērsām. Tagad tā atradās starp vagonu un lokomotīvi. Trampi nu varēja šaut, cik vien tiem tīk!…

Bet vilciens drāzās uz priekšu. Lokomotīves vadītājs nenolaida acu skatienu no mašīnas spožo lukturu apgaismotajām sliedēm. Pagāja stundas ceturksnis. Austrumi kļuva gaišāki. Viņš lika atskanēt svilpei. Ne īsi, pārtraukti, bet šķietami bezgalīgā, griezīgā kaucienā. Vilciens tuvojās tiltam. Mašīnists deva signālu tur gaidošiem vīriem par drīzu ierašanos.

Tie jau sen atradās savās sargvietās. īsi pirms pusnakts no Velsas forta bija ieradušies dragūni. Viņi apsargāja abus upes krastus zem tilta. Ja kāds no trampiem nāktu lejā, tas neizbēgami kristu viņu rokās. Tilta sākumā stāvēja Vinetū ar rafteriem un medniekiem. Viņējā tuneļa galā gaidīja apbruņotie dzelzceļnieki. Pie tiem atradās arī Vatsons. Viņš bija uzņēmies grūtu un briesmām savienotu uzdevumu: tunelī atāķēt lokomotīvi no vilciena. Izdzirdis bezgalīgo svilpienu, uzraugs pavēlēja saviem ļaudīm: «Aizdegt sārtu!» Nekavējoties pielika uguni tuneļa ieejā sakrautajam ogļu un malkas blāķim. Vatsons pats atkāpās tuneli. Pie sienas piekļāvies, viņš gaidīja vilcienu.

Samazinātā ātrumā un spēkā tas dārdēja pāri tiltam un tuvojās tunelim. Veeā Ugunsroka ieraudzīja savus ļaudis un uzsauca tiem: — Aizdedziniet sārtu aiz mums!

Mirkli vēlāk vilciens nostājās. Lokomotīve apstājās tieši tur, kur gaidīja uzraugs. Viņš ātri ielīda starp to un pirmo vagonu. Atāķēja savienojumu un izskrēja no tuneļa. Lokomotīve nekavējoties sekoja viņam. Vagoni palika stāvot. Abos tuneļa galos aizdedzinātos sārtus strādnieki sabīdīja no abām sliežu pusēm kopā. Lai pēdējās sargātu, tās nosedza ar iepriekš sagatavotiem akmeņiem un zemi.

Tas viss notika ātrāk, nekā to varam pastāstīt. Daudz ātrāk, pirms trampi varēja atjēgties un saprast savu stāvokli. Jau straujā brauciena laikā viņi jutās ne visai droši. Trampi zināja, ka Vecā Ugunsroka stāv uz mašīnas. Viņiem kļuva skaidrs, ka viņu nodoms cietīs neveiksmi. Bet trampi nešaubījās, ka tur, kur vilciens apstāsies, pat ja tas notiks visdzīvākajā stacijā, viņi atgūs brīvību. Viņi bija labi apbruņojušies un tik daudz, ka neviens neuzdrošināsies stāties viņiem ceļā.

Tagad vilciens apstājās. Tikai uz to viņi bija gaidījuši. Caur vagonu sānu logiem viņiem rēgojās pretim pekles tumsība. Tiem, kas spiedās uz pēdējā vagona durvīm, šķita, ka raugās caur šauru un drūmu apakšzemes eju milzīgā, kvēlojošā ugunī. Bet trampi, kas stāvēja pirmajā, redzēja, ka lokomotīve nozudusi. Tās vietā bija degoša ogļu kaudze. Viens no viņiem saprata stāvokli. — Tunelis, tunelis! — viņš bailēs kliedza. — Tunelis, tunelis, — pārējie atkārtoja. — Ko lai mēs darām? Mums jātiek laukā!

Visi spiedās uz priekšu. Kas stāvēja pie durvīm — tagad arī pirmā vagona durvis bija vaļā —, nevarēja izkāpt. To vienkārši izgrūda. Otrais krita uz pirmo. Trešais uz otro un tā tālāk. Radās ķermeņu, kāju un roku juceklis. Paniku pavairoja skaļi kliedzieni, trekni lamu vārdi un neganti lāsti. Protams, tas nevarēja notikt bez ievainojumiem. Atradās vīri, kas ar ieroču palīdzību atsvabinājās no tiem, kas karājās vai gulēja viņiem virsū.

Tuneļa ieejā un izejā degošie sārti un gaisma no vagonu logiem bija bezspēcīgi izkliedēt valdošo tumsu. Tai pievienojās biezie, smacējošie ogļu dūmi, ko rīta vēji dzina tunelī.

—   Pie visiem velniem! Mūs grib noslāpēt! — iekliedzās kāda griezīga balss. — Arā, ārā!

Desmit, divdesmit, piecdesmit, simt rīkles kliedza to pašu. Visi īstās nāves bailēs steidzās, spiedās un mežonīgi grūda cits citu, lai ātrāk nokļūtu pie viena no tuneļa galiem. Bet tur sprakšķēja ugunis. To platās un augstās liesmas pilnīgi sedza izejas. Kas gribēja tikt laukā, tam vajadzēja lēkt liesmām cauri. Viņa drēbes tad neapšaubāmi aizdegtos. To noprata priekšējie. Viņi apgriezās un stūmās atpakaļ. Pakaļējie grūdās šiem virsū un negribēja atkāpties. Tunelī abu lielo sārtu tuvumā notika drausmīgas cīņas. Kāvās ļaudis, kas nupat vēl bija draugi un vienprātīgi sabiedrotie noziedzīgos nodomos.

Tunelis desmitkārtīgi atbalsoja kliedzienus un izmisuma cīņas šaušalīgo troksni. Laukā stāvētājiem šķita, ka palaisti svabadībā visi pekles ļaunie gari.

Vecā Ugunsroka apgāja klinti, lai nokļūtu pie priekšējā sārta.

—   Mums te nav ko darīt, — kāds rafters sauca viņam pretim. — Sie zvēri paši aprīs cits citu. Paklausieties tikai, ser!

—   Jā. Cīņa viņu starpā patiešām liekas būt zvēriska, — atbildēja Rietumu vīrs. — Bet tie tomēr arī ir cilvēki. Viņi jāsaudzē. Atbrīvojiet man ieeju!

—  Jūs iesiet iekšā?

—   Jā.

—   Dieva deļ, nē! Viņi uzbruks un jus nožņaugs, ser!

—   Nē. Tie būs laimīgi, ja došu iespēju izglābties.

Viņš pats palīdzēja sārtu pastumt sāņus. Starp to un

tuneļa sienu tagad radās no liesmām mazāk apdraudēta sprauga. Pāri tai varēja ielēkt tunelī. Vecā Ugunsroka taisīja varenu lēcienu un bija tur. Viens pats saniknotā bara priekšā. Visā mūžā viņa drošsirdība nebija vēl tik spīdoši pierādījusies kā šinī mirklī. Bet arī viņa pašpaļāvība nekad nebija bijusi lielāka. Bieži jau mednieks bija novērojis, cik lielā mērā viena vienīga vīra bezbailība iespaido un stindzina liela pūļa satracinātos prātus.

—   Hallo! Mierā stāt! — atskanēja viņa varenā baiss. Tā pārspēja simts rīkļu klaigas. Viss apklusa. — Klausieties, ko teikšu!

—  Vecā Ugunsroka! — atbalsojās saucieni. Viņa nesalīdzināmā drošsirdība pārsteidza trampus.

—   Jā. Tas es esmu, — viņš atsaucās. — Jūs jau zināt — kur esmu es, tur pretošanās velta. Ja negribat noslāpt, tad nolieciet ieročus nu nāciet ārā. — Bet tikai pa vienam! Stāvēšu laukā pie uguns un komandēšu. Kas izlēks, nenogaidījis manu piekrišanas saucienu, tiks uz vietas nošauts. Tāpat tas, kas ņems sev līdzi jebkādu ieroci. Esam daudzi! Dzelzceļa strādnieki, mednieki, rafteri un kareivji pietiekošā skaitā. Manam brīdinājumam sekos darbi. Pārdomājiet! Izmetiet mums caur sārtu cepuri jeb platmali. Tā būs zīme, ka jūs padodaties. Ja jūs to nedarīsiet, simts šautenes vērsīsies pret uguni, lai neviena neizlaistu.

Kodīgo dūmu dēj pēdējos vārdus tas sauca ar lielu piespiešanos. Lai nekļūtu par mērķi kādai lodei, Vecā Ugunsroka ātri izlēca atkal laukā. Sāda uzmanība vispār bija ieteicama. Pašreizējos apstākļos gan tā bija nevajadzīga. Mednieka negaidītā parādīšanās tunelī atstāja uz trampiem tādu iespaidu, ka starp tiem nevarēja atrast neviena, kas šinī brīdī būtu iedrošinājies vērst savu ieroci pret viņu.

Varēja dzirdēt trampu apspriedi. Daudz skaļu balsu jaucās cita caur citu. Bet apstākļi neatļāva garas debates. Smacējošie dūmi arvien vairāk pildīja tuneli. Tie kļuva aizvien biezāki un kodīgāki. Elpa aizrāvās. Asaras spiedās acīs. Kā gan varēja pretoties tādam vīram, kāds bija Vecā Ugunsroka? Trampu drosme galīgi saplaka. Viņi bija pārliecināti, ka tas izpildīs savus draudus. Lai glābtu dzīvību, nebija cita ceļa. Vajadzēja padoties.

Sārta liesmām pārlidoja platmale. Trampi dzirdēja Vecās Ugunsrokas saucienu, lai nāk ārā pirmais no viņiem. Tas lēca. Nekavējoties viņu nogādāja pāri tiltam. Tur viņu saņēma rafteri un mednieki. Lielā vairumā bija sagatavoti striķi, siksnas, stipras auklas. Viņējā krastā vīru tūdaļ saistīja. To pašu piedzīvoja visi viņa biedri — cits pēc cita. Viņus laida no tuneļa laukā īsos starpbrīžos. Kamēr vienu veda pāri tiltam, otru sēja. Tomēr viss norisinājās tik ātri, ka jau pēc kāda stundas ceturkšņa visi trampi bija savaņģoti. Bet tagad izrādījās, ka pulkveža gūstekņu starpa nebija. Uzvarētājos sacēlās uztraukums un īgnums. Iztaujāja vaņģiniekus. Tie vienā balsī apgalvoja, ka pulkvedis un ar viņu kādi divdesmit vīri nemaz neesot iekāpuši vilcienā. Rūpīgi pārmeklēja tuneli un vagonus. Pulkvedi neatrada. Bija skaidrs, ka gūstekņi stāstījuši patiesību.

Vai lai ]autu šim vīram, vissvarīgākajam noziedzniekam, tiešām izbēgt? Nē! Tas nedrīkstēja notikt. Aizturēlos trampus nodeva kareivju un strādnieku sardzei. Vecā Ugunsroka un Vinetū ar rafteriem un medniekiem devās tur, kur vilciens bija pieturējis. Viņu nolūks bija sākt dzīt bēgļu pēdas no šis vietas. Vecā Ugunsroka sūtīja četrus rafterus tālāk — uz Seridanu. Tiem vajadzēja pārvest viņa zirgu, mednieka tērpu un abus gūstekņus trampus uz tuneli. Viņš negribēja atgriezties uz Seridanu. Mednieka nodoms bija kopā ar saviem biedriem doties tieši uz Velsas fortu. Turp vajadzēja nogādāt arī visus trampus. Fortā kareivju apsardzībā los bija drošāk apsargāt nekā jebkur citur.

Atrada vietu, kur trampi bija apmetušies gaidīt vilcienu. Pēc ilgākas meklēšanas un pēdu un pakavu nospiedumu rūpīgas pārbaudīšanas varēja pieņemt par drošu, ka tomēr kādiem divdesmit vīriem laimējies izbēgt. Viņi bija paņēmuši tikpat daudz zirgu. Saprotams, bija izmeklējuši vislabākos un izturīgākos skrējējus. Atlikušie lopi bija izklīdināti uz visām pusēm.

—   Pulkvedis rīkojies ļoti viltīgi, — piezīmēja Vecā Ugunsroka. — Ja tas būtu aizvedis līdzi visus zirgus, tad mazajam pulciņam tie izvērstos par smagu nastu. Atstātās pēdas tad būtu tik skaidras, ka tām varētu sekot mazs bērns. Apstāklis, ka viņš izkliedējis zirgus visos četros vējos, ļoti apgrūtina sekošanu. Zaudēsim daudz laika.

—   Mans baltais brālis varbūt maldās, — iebilda Vinetū. — Sis bālģīmis nebūs devies projām, iepriekš nepārliecinājies, kas īsti noticis ar viņa ļaudīm. Ja _mēs tagad sekotu tā pēdām, tad tās droši novestu mūs Ērgļa lejā.

—   Esmu pārliecināts, ka mana sarkanā brāļa secinājumi ir gluži pareizi. Pulkvedis būs no šejienes jājis vilcienam pakaļ noskaidrot stāvokli. Redzēdams, kas īsti notiek, viņš būs atmetis visam ar roku un bēdzis.

—   Ja mēs ātri dosimies atpakaļ, tad varam viņu varbūt vēl panākt!

—   Nē. Lai mans brālis apdomā, ka pašreiz mēs nemaz nevaram dzīties pulkvedim pakaļ. Mums jādodas uz Velsas fortu, lai tur nodotu savas liecības. Tas aizņems visu dienu. Tikai rīt mēs varēsim sekot šiem divdesmit bēgļiem.

—   Tādā gadījumā viņi būs mums priekšā par veselu dienu!

—   Jā. Bet mēs zinām, kurp viņi dosies. Mums nemaz nevajag sekot viņu pēdām un velti kavēt laiku. Mēs jāsim tieši uz Sudrabezeru.

—  Vai mans baltais brālis ir pārliecināts, ka tie nav grozījuši savu nodomu?

—   Katrā ziņā. Viņi gribēja iegūt naudu, lai varbūt izdarītu dažādus iepirkumus. Bet nepieciešami tie nemaz nav. Viņi var pārtikt no medījumiem, ko tie nošaus. Ieroči un munīcija viņiem ir. Ja pat tā viņiem aptrūktu, tad gan jau tiem radīsies pietiekoša izdevība godīgā vai negodīgā ceļā to papildināt. Esmu pilnīgi drošs par to, ka viņi jās tieši uz Sudrabezeru.

—   Sekosim tagad viņu pēdām. Tad mēs vismaz zināsim, kurp tie no šejienes griezušies, — teica virsaitis.

Bēgļu pēdas drīz vien atklāja. Viņas veda uz upi un tad gar tās krastu augšup.

Ērgļa lejā, tilta tuvumā, trampi bija pieturējuši. Viens no viņiem, laikam gan pats pulkvedis, slēpjoties aiz krūmiem un kokiem, bija aizlīdis līdz sliedēm. Tur viņš bija noskatījies savas bandas lielākās daļas savaņģošanu. Pēc viņa atgriešanās trampi bija nokratījuši pīšļus no savām kājām. Pulkvedis ar atlikušajiem bija devies uz Kolorādo pusi. Tā bija gandrīz neapšaubāma pazīme, ka viņu galīgais ceļa mērķis ir Sudrabezers.

Pa to laiku mūsu četri rafteri bija atgriezušies no Seridanas. Viņiem bija jājuši līdzi arī Hārtlejs un inženieris Sarojs. Tie arī gribēja doties uz Velsas fortu. Viņu liecības bija svarīgas.

Dzelzceļa strādnieki atgriezās uz Seridanu kājām. Viņi nesa sev līdzi — kā atalgojumu — trampiem atņemtos ieročus. Bandītu transportam vagonu bija vairāk nekā pietiekoši, jo bez «naudas vilciena» uzvarētāju rīcībā atradās arī «darba vilciens». Kad gūstekņi bija novietoti vagonos, iekāpa visi pārējie, un abi vilcieni aizripoja. Dragūni kāpa savos zirgos un atgriezās Velsas fortā.

Tur aprakstītie notikumi bija jau zināmi. Vilcieniem pienākot, bija liela drūzmēšanās. Trampus sagaidīja tā, ka viņi noprata, kas pēc tiesas sprieduma viņus sagaida.

Bandīti jau bija cietuši lielus zaudējumus. Gandrīz ceturtā daļa bija tunelī dabūjuši galu. Tai apvidū vēl šo baltu dienu atceras trampu «izkvēpināšanu» Ērgļa lejas tunelī. Vareno stiķi, ko izdomāja Vinetū, bet īstenoja Vecā Ugunsroka.

VIENPADSMITĀ NODAĻA KĻŪMĪGĀ STĀVOKLI

Tur, kur aiz Kumisona upes pace|as Aļņu kalnājs, četri vīri jāja pa kādu kalnu līdzenumu. Tas bija apaudzis īsu zāli. Cik tālu sniedza skats, nevarēja ieraudzīt neviena koka, ne krūma. Tālajos Rietumos acis pieradušas skatīt citur neparastus un neiespējamus stāvus. Tomēr šie četri jātnieki kristu acīs katram, kas tos satiktu.

Pirmais no viņiem jāja uz lieliska, melna sugas ērzeļa, kādus audzē dažas apaču ciltis. Viņa stāvs nebija ne sevišķi garš, ne arī plats. Tomēr tas liecināja par spēku un lielu izturību. Tumši dzeltena pilnbārda iežogoja viņa saulē iedegušo seju. Tērpies ādas medību svārkos, tādās pašās biksēs un garos, pāri ceļiem, zābakos. Galvā filca platmale. Aiz platmales auklas visapkārt bija aizsprausti grizlilāča ausu gali. No ādas siksnām pītā platā josta likās pildīta patronām. Aiz tās bija aizbāzti divi revolveri un medību nazis. Bez tam pie tās karājās divi pāri skrūvju pakavu un četri gandrīz apaļi salmu un niedru pinumi, kam bija piestiprinātas siksnas un āķi. Katrā ziņā šos pinumus piestiprināja pie zirgu kājām tad, ja bija jāmaldina kāds vajātājs. No kreisā pleca uz labajiem sāniem nokārās saritināts laso. Ap kaklu stiprā zīda auklā ar kolibri spārniem izpušķota mierapīpe. Labajā rokā jātnieks turēja īsstobrainu bisi ar ļoti īpatnēji un neparasti izveidotu atslēgu. Uz muguras platā siksnā karājās ļoti gara un spēcīga šautene. Tādas tagad dažreiz vēl ir sastopamas. Sīs šautenes dēvēja par «lāčnāvērn» un no tām šāva ar vislielākā kalibra lodēm. Sis vīrs bija Draudošā Roka, pazīstamais mednieks, kas par šo savu tālo Rietumu pavārdu varēja pateikties savas dūres spēkam. Ar vienu vienīgu rokas sitienu tas viegli varēja nosist savu pretinieku.

Viņam blakām jāja mazs, sīks un bezbārdains vīrelis. Mugurā viņam bija gara, zila fraka ar dzeltenām, ļoti centīgi nospodrinātām pogām. Galvā tas bija uzlicis lielu dāmu, tā saukto amazoņu, cepuri, pie kuras kustējās milzīga spalva. Bikses bija par īsām. Kailās kājas bija apautas vecās, vienkāršās ādas kurpēs. Papēžus greznoja lieli meksikāņu pieši. Mazais jātnieks bija apkrāvies ar veselu ieroču arsenālu. To nekādi nevarēja saskaņot ar viņa labsirdīgo sejiņu. Sis vīrelis bija Heliogabalus Morfejs Franke kungs. Viņa biedri to dēvēja par Klibo Franku, tāpēc ka tas kāda agrāka ievainojuma dēļ kliboja ar vienu kāju.

Aiz šiem diviem jāja kāds krietnu gabalu par sešām pēdām garāks, ļoti kalsens vīrs. Viņš sēdēja uz maza, veca zirgēzeļa, kas, likās, ar mokām panesa sava kunga svaru. Sis nēsāja tādas ādas bikses, kas savā laikā bija domātas daudz īsākam, bet par to arī resnākam augumam. Viņa kailās kājas slēpās ādas kurpēs, kas bija tik bieži lāpītas un pazolētas, ka tagad sastāvēja no vieniem ielāpiem un salasītiem, atsevišķiem ādas gabaliem. Viena pati kurpe svēra droši savas piecas vai sešas mārciņas. Mugurā vīram bija bifeļādas krekls, kas krūtis atstāja kailas: kreklam nebija ne pogu, ne āķu, ne auklu. Krekla piedurknes sedza rokas tikai līdz elkoņiem. Ap garo kaklu bija apsiets kokvilnas lakats, kura pirmatnējo pamatkrāsu vairs nevarēja nosacīt. Šaurajā, garenajā galvā lepojās galvassega, kas pirms ilgiem, ilgiem gadiem bija kādreiz bijusi pelēks «cilindrs». Varbūt toreiz tas bija lepojies uz miljonāra galvas. Bet tad bija kritis zemāk un zemāk, lai beidzot nonāktu prērijā, sava tagadējā īpašnieka rokās. Sis bija atradis cilindra malas par gluži liekām. Viņš tās noplēsa, bet atstāja nelielu strēmelīti. Aiz tās viņš ņēma nost un atkal lika galvā šo neaprakstāmi saburzīto un ielauzīto galvas rotu. Aiz resnas virves, ko tas nēsāja jostas vietā, rēgojās divi revolveri un skalpu nazis. Tiem pievienojās vairākas somiņas ar dažādiem, īstam Rietumu vīram nepieciešamiem priekšmetiem. No pleciem nokarājās gumijas mētelis, bet kāds! Pēc pirmā lietus tas bija tā sarāvies un sarucis, ka vairs nekad nespēja pildīt savu uzdevumu. Tagad to varēja lietot kā huzāru svārkus, t. i., nest uz viena pleca. Pāri saviem nesamērīgi garajiem lieliem vīrs turēja vienu no tām garajām bisēm, ar ko piedzīvojis mednieks arvien trāpa savu mērķi. Cik vecs bija šis trešais jātnieks, to nevarēja ne zināt, ne pateikt. Arī viņa zirgēzeļa daudzie gadi nebija nosakāmi. Varēja tikai domāt, ka šie divi viens otru labi pazina un ka viņus saistīja dažs labs kopīgs piedzīvojums.

Ceturtais jātnieks sēdēja uz ļoti liela un spēcīga klepera. Viņš bija ļoti, ļoti resns, bet tik īss, ka viņa kājas sniedzās zirgam tikai līdz sānu vidum. Lai gan saule spīdēja gandrīz dedzinoši, tas nēsāja kažoku. Ja gribam patiesībai godu dot, tad mums jāsaka, ka šim kažokam spalvas bija gandrīz nodilušas. Ja tās salasītu, tad ar lielu piespiešanos varētu uzšūt plikai pelei jaunu ādu.

•Galvā turējās pārāk liela panama (salmenīca) un zem kažoka slēpās milzīgu ūdenszābaku platie atloki. Kažoka piedurknes bija pārāk garas. No visa vīra galu galā skaidri varēja redzēt tikai viņa trekno, sārto un labsirdīgi šķelmīgo seju. Vai viņam bija ieroči un kādi, to nevarēja redzēt, jo kažoks sedza visu.

Sie divi pēdējie vīri bija Dāvids Kroners un Jēkabs Pfeferkorns. Viņus visi pazina vienīgi kā Garo Deiviju un Resno Džimiju. Tie bija nešķirami. Džimijs bija vācietis, bet Deivijs jenkijs. Garajos gados, ko tie abi bija pavadījuši kopā, Deivijs iemācījās vāciski tik daudz, ka varēja šinī valodā pietiekoši izteikties. Tikpat nešķirami kā viņi paši bija arī viņu lopiņi. Tie stāvēja kopā un ēda zāli vienā vietā. Ja tie kādā nometnē bija spiesti panest citu jājamo lopu sabiedrību, tad tie atvilkās vismaz kādu gabaliņu sāņus. Tad viņi saspiedās kopā, sānu pie sāna, lai bubinot, ostot un laizot parādītu viens otram savu mīlestību.

Bija mazliet pāri pusdienas laikam. Četrus jātniekus un viņu zirgus klāja bieza putekļu kārta. Tā liecināja, ka viņiem ir krietns ceļa gabals aiz muguras. Tie nebija jājuši pa zālaino prēriju vien. Noguruma pazīmes nevarēja saskatīt ne pie jātniekiem, ne pie viņu četrkājainajiem draugiem. Vienīgi viņu klusēšana varēja vest novērotāju uz šādām domām. Pirmais to pārtrauca Klibais Franks, kas jāja blakām Draudošajai Rokai. Tas jautāja savam kaimiņam: — Tātad šonakt mēs pārnakšņosim pie Aļņu upes? Cik tālu vēl īsti ir līdz tai?

—   Sasniegsim to pievakarē, — atbildēja otrais.

—   Tikai pievakarē? Ak vai! Kas to lai iztur! Kopš agra rīta atrodamies seglos. Reiz taču jāpietur. Vismaz jāatpūtina zirgi. Vai nedomājat tāpat?

—   Gluži manas domas. Tikai pagaidīsim, kamēr šī prērija atradīsies mums aiz muguras. Tad nāks gabals meža. Tur tek arī ūdens.

—   Labi! — Tur zirgi varēs padzerties. Zāles arī tiem būs diezgan. Bet ko mēs atradīsim? Vakar beidzamais kumoss bifeļgaļas. Šorīt — kauli. Pēc tam bises stobra galā nav bijis ne zvirbulis. Ko gan runāt par labāku medījumu. Esmu izsalcis. Mani zobi prasa darbu. Pretējā gadījumā bada nāve man droša.

—   Raizes liekas. Gan pagādāšu kādu cepeti.

—   Varbūt, bet ko! Sī aizvēsturiskā pļava ir tik vientuļa.

Ļoti iespējams, ka pa to nerāpo ne vabole. Kur gan pieklājīgi izsalcis Rietumu vīrs te lai ņemtu cepeti!

—   Es to jau redzu. Ņem manu zirgu pie pavadas un jāj ar citiem lēnām uz priekšu.

—   Tiešām? — galvu kratot, teica Franks. — Jūs jau redzat cepeti? Man gan par to nav vēl ne jausmas.

Viņš paņēma Draudošās Rokas zirgu un jāja ar Deiviju un Džimiju tālāk. Pirmais devās sāņus, kur zālē bija daudz nelielu uzrakumu. Te atradās vesela prēriju suņu kolonija. Murmuļus jeb murkšķus rejošās balss dēļ Amerikā sauc par prēriju suņiem. Tie ir pilnīgi nekaitīgi, bet ļoti ziņkārīgi dzīvnieki. Brīnišķīgā kārtā tie labprāt mājo kopā ar klaburčūskām un pūcēm. Ja murkšķiem kāds tuvojas, viņi paceļas augšup novērot nācēju. Pie tam tie pieņem dīvainas pozas un izdara jocīgas kustības. Ja viņiem kļūst aizdomīgi, tad tie acumirklī pazūd savās ejās. Ārā tad tie ilgi nerādās. Mednieks, ja tas var dabūt citu kumosu, labprāt atmet ar roku šo dzīvnieku gaļai. Ne tālab, ka tā būtu nelietojama, bet zināmu aizspriedumu dēļ. Ja nu viņam tomēr vajag nomedīt prēriju suni, tad nedrīkst mēģināt tam slepeni piezagties. Murkšķi ir par daudz uzmanīgi, lai tas izdotos. Medniekam jāsaista viņu ziņkāre tik ilgi, kamēr tas nav piekļuvis šāviena tuvumā. To var panākt, izdarot jocīgas kustības un pieņemot neparastu ķermeņa stāvokli. Prēriju suns tad nezina, ko domāt par nācēju. Tas zaudē savu biklumu un aizmirst uzmanību. Draudošā Roka, tiklīdz viņu pamanīja ērmotie dzīvnieki, taisīja visādus pēkšņus lēcienus. Viņš noliecās zemē, lēca augšā, griezās riņķī un māja rokām kā vējdzirnu spārniem. Protams, tas neaizmirsa virzīties murkšķu kolonijai arvien tuvāk.

Klibais Franks, kas tagad jāja blakām Deivijam ar Džimiju, redzēja šo ērmošanos. Noraizējies viņš teica:

—   Žēlīgās debesis, kas gan viņam ienācis prātā! Vai tam visas skrūves vēl kārtībā? Viņš uzvedas tieši tā, it kā būtu saēdies driģenes! — Dzirdiet! Viņš šauj.

Draudošā Roka bija raidījis divus šāvienus vienu pēc otra tik ātri, ka tie izklausījās gandrīz kā viens. Viņš skrēja. Tad divreiz noliecās, lai ko paceltu. Atgriezās pie viņiem. Bija nomedījis divus prēriju suņus. Viņš tos novietoja seglu somā un atkal kāpa zirgā.

Klibais Franks taisīja ļoti neticīgu seju. Jājot tālāk, viņš jautāja: — Vai tas būs tas solītais cepetis? Na, par to es padevīgi pateicos! Tādi gardumi nav manā gaumē!

—   Vai esi kādreiz nogaršojis?

—   Nē! Pat sapnī tas man nav nācis prātā!

—   Tā. Tad nemaz nevari spriest, vai prēriju suns ēdams vai ne. Vai esi kādreiz ēdis jaunu kazlēnu?

—   Jaunu kazlēnu? — atbildēja Franks, klakšķinot mēli. — Protams, ka esmu! Dzirdiet, tas jau ir kaut kas sevišķi garšīgs. — «Tiešām,» pasmaidīja Draudošā Roka. «Bet tūkstoši smejas par to!»

—   Jā gan. Bet šie tūkstoši ir muļķi. Es jums saku: mēs, sakši, esam gaišas galviņas. Baudīt protam labāk nekā jebkura cita vecās Eiropas tauta. Jauns kazlēns pannā, īkšķītis ķiploka, pāris majorāna stiebriņu — viss brūni izcepts! Saku jums — tas ir debešķīgs mielasts Olimpa dāmām un kungiem. Es to pazīstu, jo tā ap Lieldienām, kad ir jauno kazlēnu laiks, pie mums Moricburgā svētkos un svētdienās pasniedz tikai kazlēnu cepeti.

—   Ļoti labi. Saki man, vai tu esi kādreiz ēdis lapiņu?

—   Lapiņu? Kas tas ir?

—   Mājas zaķis. Vienkārši sakot — trusis.

—   Trusis! Tas jau ir kas lielisks. Moricburgā un apkaimē baznīcas svētkos arvien slaktēja trušus. Gaļa mīksta kā sviests un izkūst tev uz mēles.

—   Radīsies daudzi, kas zobosies, kad tu to viņiem teiksi.

—   Tad viņiem nebūs visi pieci mājās. Tādu radījumu gaļai, kas ēd tikai labākās un smalkākās zāles galotnītes, kā to dara truši, jābūt debešķīgai. Tam taču vajadzēja būt pašam par sevi saprotamam. Bet varbūt jūs arī tam neticat?

—   Ticu. Bet par to prasu, lai tu tagad nenievā manu prērijas suni. Tu redzēsi, ka tas garšo gluži kā jauns kazlēns un gandrīz kā trusis. Saku tev… pagaidi! Vai tie nav jātnieki?

Viņš rādīja uz dienvidvakariem. Tur kustējās daži punkti. Tie bija vēl tālu. Nevarēja izšķirt, vai tie bija zvēri, varbūt bifeļi, vai jātnieki. Četri mednieki jāja tālāk. Viņi paturēja kustošos punktus acīs. Pēc kāda laika kļuva skaidrs, ka tie ir jātnieki. Drīz pēc tam izrādījās, ka tiem ir uniformas.

Patiesībā kareivji ieturēja ziemeļaustrumu virzienu. Ieraudzījuši mūsu četrus jātniekus, viņi grozīja to un auļoja tieši turp. Kareivju bija divpadsmit. Viņus komandēja leitnants. Tie piejāja medniekiem, apmēram trīsdesmit soļu attālumā apstājās.

Sākumā virsnieks vēroja četrus jātniekus nopietni pētošiem skatieniem. Tad viņa acīs krita abas Draudošās Rokas šautenes. Leitnanta acis iedzirkstījās. Norādot uz jau pieminēto īso šauteni ar īpatnējo atslēgu, viņš jautāja:

—   Hallo! Vai tā nav māstera Henrija bise, ser?

—   Zināms, — pamāja Rietumu vīrs. — Vai jums tās pazīstamas?

—   Redzējis neesmu nevienas. Man deva to sīku aprakstu. Tās izgudrotājs esot bijis liels savādnieks. Viņš izgatavojis viņa vārdā nosaukto bisi ļoti niecīgā eksemplāru skaitā. Baidījies, ka indiāņus un bifeļus drīz vien galīgi noslaucīs no zemes virsas, ja šo patšauteni sāktu lietot visi. Nedaudzās Henrija bises gājušas zudumā. — Vienīgi Draudošajai Rokai esot vēl viena, pati pēdējā.

—   Gluži pareizi, ser. No tām vienpadsmit vai divpadsmit šī slavenā ieroču meistara bisēm atlikusi tikai šī te. Pārējās mežonīgajos Rietumos gājušas zudumā līdz ar viņu īpašniekiem.

—   Tad jūs neesat neviens cits kā — patiešām Draudošā Roka!? Kāds man prieks! Varbūt būsiet tik laipns un pavadīsiet mūs? Mani biedri uzskatīs to par lielu godu, ja tik slavenam vīram labpatiktu kļūt mūsu viesim.

—   Kurp?

—   Uz Mormoņa fortu, kurp mēs jājam.

—   Diemžēl nevaru pieņemt jūsu laipno ielūgumu. Mums jādodas tieši uz pretējo pusi. Noteiktā stundā jāsatiek draugi.

—   Vai atļauts jautāt, kurp jūs gribat, ser?

—   Vispirms uz Aļņu kalnāju, kā es to jums jau teicu. No turienes mēs gribam jāt uz Grāmatu kalniem.

—   Tad esmu spiests jūs brīdināt no utahu indiāņiem. Nesen atpakaļ viņi izraka savus kara cirvjus. Tālab mēs no Mormoņa un Indiāna forta pastāvīgi izdarām patruļas izjādes. Lieta īsumā ir šāda. Kāds balto zelta meklētāju pulciņš iebrucis vienā no utahu nometnēm, lai nolaupītu zirgus. Tas noticis naktī. Utahi pamodušies un aizstāvējušies. Baltie bijuši apbruņoti daudz labāk nekā sarkanie. Indiāņu kritušo skaits ir prāvs. Baltie ar nolaupītajiem zirgiem un citām pie šī gadījuma līdzpaņemtajām mantām aizbēguši. Otrā rītā sarkanie dzinušies tiem pakaļ. Laupītāji panākti, un notikusi sīva cīņa. Tā atkal prasījusi daudzu cilvēku dzīvību. Nogalināti apmēram sešdesmit indiāņu. Bet arī no baltajiem izmukuši tikai seši. Utahi tagad siro apkārt, lai atrastu šos sešus. Tanī

pašā laikā tie nosūtījuši uz Uniona fortu delegāciju. Tā pieprasa zaudējumu atlīdzību. Ikviena nolaupītā zirga vietā jaunu, par mantām — tūkstoš dolāru. Bez tam par katru nogalinātu indiāni — divus zirgus un šauteni.

—   Uzskatu šīs prasības par mērenām. Vai tās pieņēma?

—   Nē. Baltie nemaz nedomā atzīt sarkano tiesības uz atlīdzību. Delegācija atgriezusies tukšām rokām. Tas arī ir iemesls, kāpēc tomahauki tika izrakti. Utahi sacēlušies visi kā viens vīrs. Diemžēl še, teritorijā, mums nav pietiekoši daudz kareivju, lai varētu viņu sacelšanos apspiest ar vienu vienīgu, spēcīgu triecienu. Tālab vajadzēja meklēt sabiedrotos. Vairāki virsnieki devās lejā pie navahiem, lai tos pierunātu vērsties pret utahiem. Tas arī izdevās.

—   Kas piesolīts navahiem par palīdzību?

—   Viss kara laupījums, kas kritīs viņu rokās.

Draudošās Rokas seja aptumšojās, dzirdot šos vārdus.

Galvu kratot, tas teica: — Utahiem uzbruka pirmajiem. Viņus aplaupīja un daudzus nogalināja. Tie prasa vainīgo sodīšanu un atlīdzību — viņus noraida. Kad nu tie ņem šo lietu paši savās rokās, tad uzmusina pret viņiem navahus, kurus savukārt atalgo ar laupījumu, ko tie iegūst no cietušajiem! Vai tad vēl jābrīnās, ka utahi ķeras pie izmisuma līdzekļiem? Viņu sarūgtinājumam jābūt šausmīgam. Lai Dievs ir žēlīgs tam baltajam, kas kritīs viņu rokās!

—   Man jāizpilda vienīgi pavēles. Man nav nekādas tiesības lemt. Pastāstīju jums visu to, ser, vēlēdamies brīdināt. Mani ieskati nedrīkst saskanēt ar jūsējiem.

—   To saprotu. Saņemiet manu pateicību par brīdinājumu. Ja fortā stāstīsiet par sastapšanos ar mums, tad uzsveriet, ka Draudošā Roka nav sarkano ienaidnieks. Sakiet, ka tas ļoti nožēlo, ka tādai tik apdāvinātai rasei jāiet bojā. Tāpēc, ka tai neatļauj attīstīties saskaņā ar cilvēces vispārīgo kultūras gaitu. No indiāņiem prasa, lai tie no klejojošas mednieku tautas acumirklīgi pārvērstos par modernas kultūrvalsts pilsoņiem. Ar tādu pašu tiesību var nogalināt skolas zēnu, ja tam nav zināšanu un talantu uz vietas kļūt par astronomijas profesoru vai ģenerāli. Ardievu, ser!

Viņš pagrieza savu zirgu un jāja projām. Neuzmeta vairs neviena tālāka skatiena kareivjiem. Viņa trīs biedri tam sekoja. Karavīri nesaprašanā noraudzījās jātnieku mugurās. Tad viņi turpināja savu ceļu.

Sašutums bija licis Draudošajai Rokai turēt šo pamācošo runu. Viņš labi zināja, ka tā ir gluži velta. Jo klusāks tas bija tagad. Domās viņš atkārtoja nožēlojamo patiesību, ka «brāli Jonatānu» nav iespējams pārliecināt, ka tam nav lielākas eksistences tiesības kā indiānim. Indiāni dzenā kā zvēru no vietas uz vietu, no meža uz mežu, kamēr viņa nožēlojamajai dzīvei šī vajāšana reiz dara galu!

Pagāja kāda pusstunda. Draudošā Roka atmodās no savām drūmajām pārdomām. Viņš pievērsa visu uzmanību apvārsnim. Tas pieņēma tumšas svītras izskatu, kas tapa arvien platāka. Izstiepis roku uz priekšu, viņš griezās pie biedriem: — Tur guļ mežs, par ko runāju. Dodiet zirgiem piešus sānos, tad piecās minūtēs būsim tur.

Zirgus pamudināja skriet auļos. Mūsu četri jātnieki drīz vien sasniedza augstu priežu mežu. Tas bija tik biezs, ka izkļūt cauri jāšus likās neiespējami. Bet Draudošā Roka zināja, kas darāms. Viņš dzina zirgu tieši iekšā sīkā krūmājā, kas auga zem lielajiem kokiem. Tagad tas atradās uz kādas tā saucamās indiāņu tekas. Tās platums bija ne vairāk kā trīs pēdas. Viņš nokāpa zemē. Meklēja varbūtējas jaunas pēdas. Tādas neatradis, mednieks atkal kāpa seglos. Uzaicināja savus biedrus sekot.

Še, noslēpumainā mūžamežā, nepūta ne mazākās vēsmiņas. Atskaitot zirgu soļus, nebija dzirdams nekāds troksnis. Draudošā Roka turēja labajā delnā īso šauteni. Skatieni asi vērsās uz priekšu, lai, sastopot pretinieku, pirmais varētu pacelt ieroci. Bet viņš bija pārliecināts, ka patlaban nedraud nekādas briesmas. Ja sarkanādas siro pa apgabalu zirgos, tad viņu ir daudz kopā. Bet tādā gadījumā tie nemeklēs šādu šauru meža teku, kur nekas nebija atklājams. Biezoknis kavētu kustības. Uz tekas bija maz tādu vietu, kur jātnieks varētu apgriezt zirgu.

Pēc ilgāka jājiena vīri nonāca kādā nelielā klajumiņā. Tā vidū gulēja cits uz cita lieli klints gabali. Tos klāja sūnas, bet spraugās auga daži sīki krūmiņi. No klinšu bluķu apakšas iztecēja mazs avots. Urdziņa izlocījās pa klajumu. Tad tā pazuda mūžameža biezoknī.

Seit Draudošā Roka pieturēja. Viņš teica: — Te ir tā vieta, kur mēs atpūtināsim zirgus un cepsim mūsu prērijas suņus.

Jātnieki nokāpa. Izņēma saviem jājamajiem lopiņiem dzelžus no mutes. Tad viņi sameklēja sausus zarus ugunskuram. Džimijs uzņēmās nodīrāt medījumu, bet Draudošā Roka gribēja izpētīt tuvāko apkaimi, vai tā pilnīgi droša.

Meža platums nepārsniedza trīs stundas ceturkšņu jājiena. To šķērsoja mums jau pazīstamā indiāņu teka. Laukums atradās apmēram tās pusceļā.

Nebija ilgi jāgaida, kad gaļa jau bija uz uguns. Klajumā izplatījās dļezgan kairinoša smarža. Tad atgriezās Draudošā Roka. Ātriem soļiem viņš bija gājis līdz meža viņējai malai. No turienes atklājās plašs skats uz klajo prēriju. Viņa acis nebija neko aizdomīgu pamanījušas. Tālab teica saviem biedriem, ka nekādi nepatīkami pārsteigumi nav sagaidāmi.

Pēc nepilnas stundas cepetis bija gatavs^

—   Hm! — kurnēja Klibais Franks. — Est suņa cepeti! Ja agrāk kāds iedrošinātos pareģot man, ka ēdīšu cilvēka labāko draugu, dotu tādu atbildi, ka mati saceltos stāvus. Bet tagad esmu izsalcis. Tālab jāpamēģina vien ir.

—   Nav jau nemaz suņi, — atgādināja Džimijs. — Tu taču dzirdēji, ka murmuļi tikai savas balss dēļ dabūjuši sev gluži nepiedienīgo prēriju suņu vārdu.

—   Tas taču lietu nemaz nelabo. Gluži otrādi — padara vēl sliktāku. Murmuļu cepetis! Vai tā ko var iedomāties! Na, redzēsim.

Viņš paņēma kādu krūšu gabaliņu. Atturīgi nogaršoja. Klibā Franka seja noskaidrojās. Viņš iebāza mutē lielāku gabalu un ēzdams paskaidroja: — Negaršo nemaz tik slikti, goda vārds! Tas atgādina trusi, ja arī nav tik smalks kā kazlēna cepetis. Bērni, domāju, ka no šiem abiem suņiem nepaliks daudz pāri.

—   Mums jāglabā arī vakaram, — iebilda Deivijs. —Nevar zināt, vai šodien vēl gadīsies kas, ko varēs šaut.

—   Es nerūpējos par to, kas būs vēlāk. Kad jūtos noguris un varu mesties Orfeja skavās, esmu priekšlaicīgi pilnīgi apmierināts.

—   Jāsaka, — Morfeja skavās, — Džimijs izlaboja kļūdu.

—   Paliec gluži rāms! Tu taču neliksi lielo «M» mana Orfeja priekšgalā! To es pazīstu kā savus piecus pirkstus. Kločas ciematā pie Moricburgas bija dziedāšanas biedrība, kas saucās «Orfejs virszemē». Saproti: šie vīri dziedāja tik jauki, ka arvien ieaijāja klausītājus visjaukākajā miegā. Tikai no turienes, no Kločas, cēlusies paruna par mešanos Orfeja skavās. Tālab nestrīdies ar mani, bet ēd savu prēriju suņa cepeti klusā nodabā. Tad tas tev labāk ies pie sirds, nekā strīdoties ar vīru, kam tādi izcili piedzīvojumi kā man.

Ja mūsu četriem vīriem šķita, ka viņi atrodas pilnīgā drošībā, tad tā bija ļoti kļūmīga doma. Viņiem draudēja nopietnas briesmas. No dažādām pusēm mežam tuvojās divas jātnieku grupas.

Pirmā grupa bija tik maza, ka par grupu to gandrīz nevarēja saukt. Tā sastāvēja tikai no diviem jātniekiem. Viņi nāca no ziemeļiem un nevilšus uzdūrās Draudošās Rokas un viņa biedru pēdām. Jātnieki pieturēja un nokāpa, lai tuvāk izpētītu atstātās pēdas. Viņu izturēšanās liecināja par piedzīvojušiem Rietumu vīriem. Tie bija ļoti labi apbruņoti. Uzvalki bija stipri nonēsāti. No dažādām citām pazīmēm varēja secināt, ka pēdējā laikā tiem nav sevišķi labi klājies. Kas attiecas uz viņu zirgiem, tad tie bija labi baroti un mundri. Nebija ne seglu, ne iemauktu. Tikai apauši kaklā. Tā savus zirgus mēdz laist pieguļā indiāņi.

—   Ko tu domā par šīm pēdām, Noks? — viens no jātniekiem jautāja.

—  Vai mums priekšā atrastos sarkanie?

—   Nē. Zirgi bija apkalti, un vīri jājuši blakus, nevis viens aiz otra, kā to dara indiāņi.

—   Cik viņu ir?

—   Tikai četri. Mums tāpēc nav daudz jābīstas, Hilton.

—   Vienīgi tad, ja tie būtu kareivji!

—   Blēņas! Arī tad ne. Saprotams, kādā fortā rādīties nedrīkstam. Tur arvien mēdz būt daudz acu un vēl vairāk jautājumu. Mēs droši vien paši sevi nodotu. Bet četri kavalēristi? Tie neko no mums neizdabūtu. No kā gan lai tie spriestu, ka piederam pie tiem baltajiem, kas uzbruka utahiem!

—   Es domāju tāpat. Bet dažreiz velns iejaucas spēlē, kad to vismazāk gaida. Atrodamies neapskaužamā stāvoklī. Sarkanie mūs vajā. Kareivji meklē. Bet mēs klejojam utahu teritorijā no vienas vietas uz otru. Bija vislielākā muļķība ļauties pierunāties no sarkanā pulkveža un viņa trampiem, kas mums solīja zelta kalnus.

—   Muļķība? Nebūt ne. Kļūt ātri bagātam nav nemaz tik slikti. īsā laikā pulkvedis ar savu ļaužu pārējo daļu būs še. Tad mums nebūs vairāk nekādu raižu. Mums tikai jāmēģina izkļūt no pašreizējā kļūmīgā stāvokļa. Par katru cenu. Prātojot, kā tas izdarāms, redzu tikai vienu ceļu, un tas pašreiz paveras mūsu priekšā.

—   Un tas būtu?

—  Mums jāatrod baltie, kam varam piebiedroties. Viņu sabiedrībā mūs uzskatīs par medniekiem. Nevienam nenāks ne prātā, ka esam jebkādās attiecībās ar tiem ļaudīm, kas spieda utahus izrakt kara cirvjus.

—   Tu domā, ka šādi baltie vīri atrodas priekšā, uz mūsu ceļa?

—   Es ceru. Viņi devušies mežā. Sekosim viņiem.

Sarkanais pulkvedis bija mēģinājis palielināt savu

bandu. Kā zināms, tad to sastādīja divdesmit no Ērgļa lejas izbēgušie trampi. Viņš bija secinājis, ka indiāņi viņa pulciņu kalnos var stipri vien izretināt. Divdesmit vīri — tas katrā ziņā bija daudz par maz. Tālab, jājot Kolorādo štata robežās, viņš aicināja pievienoties ikvienu, kam būtu griba to darīt. Saprotams, ka tie visi bija cilvēki, kam nebija nekā ko zaudēt. Viņu morāle nebija jāliek uz svaru kausiem. Starp tiem atradās arī Nokss un Hiltons, kas abi tagad jāja uz meža pusi. Pulkveža jaunā banda strauji pieauga. Drīz vien tā bija tik liela, ka nevarēja nekrist acīs. Arī pārtiku sagādāt tik daudziem vīriem nenācās viegli. Sī iemesla dēļ pulkvedis nolēma sašķelt savus spēkus. Ar vienu daļu viņš gribēja Lavetas tuvumā pāriet pāri Klinšu kalniem. Otrai vajadzēja doties uz Morisonu un Džordžtaunu, lai no turienes dotos pāri. Nokss un Hiltons bija piedzīvojuši ļaudis, kam bija jāvada otrā nodaļa. Tie laimīgi krustoja kalnus un apmetās Brekenridžas tuvumā. Tur tiem gadījās nelaime. Kāda hasjendas īpašnieka zirgu bars bija izlauzies no aplokiem. Trampu zirgi aizskrēja tiem līdzi. Lai tiktu pie jauniem zirgiem, viņi bija uzbrukuši. Izbēga tikai seši. Bet sarkanie neatkrita arī no šo sešu papēžiem. Vakar no tiem krita četri. Vienīgi abiem vadoņiem, Noksam un Hiltonam, laimējās izbēgt indiāņu atriebībai un viņu bultām.

Tuvojoties mežam, viņi pārrunāja notikušo. Tur nonākuši, tie atrada indiāņu teku un devās pa to uz priekšu. Viņi sasniedza nelielo klajumu tieši tanī brīdī, kad Džimija un Klibā Franka disputs par Orfeju un Morfeju bija galā.

—   Mēs esam mednieki, vai saprati? — Nokss pačukstēja Hiltonam. — Un ļauj man runāt!

Abus tagad ieraudzīja Draudošā Roka. Viņš paņēma rokās savu Henrija bisi. Mierīgi, nogaidoši skatījās uz viņiem.

—   Labdien, kungi, — Nokss sveicināja. — Vai būtu varbūt atļauts mazliet pie jums atpūsties?

—   Ikviens godīgs vīrs mums ir mīļš viesis, — atbildēja Draudošā Roka. Asiem skatieniem viņš pētīja vispirms jātniekus, tad zirgus.

—   Jācer, ka jūs nepieskaitīsiet mūs pretējiem, — piezīmēja Hiltons. Ārēji mierīgs, tas ne visai droši izturēja mednieka caururbjošo skatienu.

—   Spriežu par saviem līdzcilvēkiem tikai pēc tam, kad esmu ar tiem iepazinies.

—   Labi! Ta.d atļaujiet mums dot jums šo izdevību!

Abi nokāpa un piesēdās pie uguns. Nebija šaubu, ka

viņus mocīja izsalkums. Tas bija redzams no skatieniem, ko tie nenovērsa no cepeša. Labsirdīgais Džimijs piestūma tiem dažus gabalus. Viņi nelika to sev divreiz teikt. Rietumu pieklājības likumi neatļāva tagad griezties pie abiem ar jautājumiem. Kamēr svešie apmierināja savu izsalkumu, valdīja pilnīgs klusums.

Otrā jau pieminētā jātnieku grupa, kas tuvojās mežam no pretējās puses, sastāvēja no kāda divsimt vīru liela indiāņu bara. Draudošā Roka gan bija izpētījis arī šo pusi. Pārlaižot acis plašajai prērijai, tas nebija pamanījis jājošos indiāņus tāpēc, ka tie šinī brīdī atradās aiz meža stūra. Arī tie labi pazina apvidu, jo devās tieši uz tās tekas izeju, pa kuru baltie bija nojājuši līdz meža laukumiņam.

Sarkanie atradās kara gaitās. To pierādīja viņu spilgtām krāsām izraibinātās sejas. Lielākajai daļai bija šaujamie ieroči. Tikai nedaudz vīru nesa lokus un bultas. Viņu priekšgalā jāja milzīga auguma sarkanais. No ērgļa spalvas, kas greznoja viņa matus, varēja noprast, ka tas ir virsaitis. Viņa vecums nebija nosakāms, jo arī viņa seja bija pārklāta melnām, dzeltenām un sarkanām krāsu svītrām. Nonācis pie tekas, tas nokāpa to pārbaudīt. Priekšējie karavīri ziņkārīgi novēroja virsaiša rīcību. Kāds zirgs iesprauslojās. Virsaitis brīdinoši pacēla roku, un tā īpašnieks tūdaļ aizspieda zirga nāsis ar roku. Tā kā virsaitis ar šādu savu rīcību bija norādījis ieturēt iespējami dziļu klusumu, tad bija jāpieņem, ka viņam radušās aizdomas. Lēnām, soli pa solim, dziļi noliecis ķermeņa augšdaļu, viņš iegāja pa teku kādu gabalu mežā. Atgriezies tas klusi teica utahu mēlē, kas pieder sonoro valodu grupai: — Te ir bijis kāds bālģīmis pirms laika, kas vajadzīgs saulei, lai noietu kādu ne visai lielu gabalu. Utahu karavīri lai paslēpjas ar saviem zirgiem zem kokiem. Ovutsavāts ies bālģīmi meklēt.

Virsaitis, kas bija gandrīz vēl garāks un plecīgāks par Veco Ugunsroku, saucās tātad Ovutsavāts. Tas nozīmēja Lielo Vilku. Viņš iezagās mežā atpakaļ. Kad tas atkal pēc kādas pusstundas iznāca no tā, neviens no viņa ļaudīm nebija redzams. Tas izgrūda īsu, klusu svilpienu. Sarkanie tūdaļ iznāca no mežmalas. Viņu zirgi palika tur. Virsaitis deva zīmi. Viņam pienāca klāt pieci vai seši apakšvadoņi.

—   Pie klintāja apmetušies seši bālģīmji, — sacīja sarkanais milzis. — Tie būs tie paši seši, kas vakar izbēga. Viņi ēd gaļu, un viņu zirgi barojas turpat. Lai mani brāļi seko man līdz vietai, kur beidzas teka. Tad viņiem jāizdalās. Puse lai dodas pa labi, pārējie pa kreisi, līdz klajums ielenkts. Tad es došu zīmi. Sarkanie karavīri uzbruks. Baltie suņi būs tā pārsteigti, ka nemaz nepretosies. Mēs tos saņemsim ciet kailām rokām un nogādāsim sādžā. Tur piesiesim viņus pie staba. Pieci karavīri paliek še uzraudzīt zirgus. Hovgh!

Pēdējam vārdam ir apstiprinājuma nozīme. Tas ir apmēram tas pats, kas mūsu «Āmen!». Ja indiānis izrunā šo vārdu, tad viņš ar to pasaka, ka uzskata lietu par galīgi pārrunātu un izsmeltu līdz pēdējai iespējai.

Sarkanie ar savu virsaiti priekšgalā devās mežā tik klusu, ka nebija dzirdams visniecīgākais troksnis. Sasnieguši vietu, kur teka izbeidzās laukumā, tie sadalījās divās rindās un ielenca pēdējo no visām pusēm. Jātnieks nevarētu izlauzties cauri biezoknim. Bet vingrie indiāņu stāvi to varēja.

Baltie vīri bija pabeiguši savu mielastu. Klibais Franks aizbāza savu medību nazi aiz jostas. Tad viņš sacīja, protams, angļu valodā, lai viņu saprastu arī abi svešie:

— Tagad esam paēduši, un zirgi arī būs atpūtušies. Varam jāt tālāk, lai pirms nakts nonāktu pie mūsu šodienas mērķa.

—   Jā, — piekrita Džimijs. — Bet vispirms ir nepieciešams, ka mēs iepazīstamies un zinām, ko lai domājam viens par otru.

_— Tas ir pareizi, — pamāja Nokss. — Vai drīkstu jautat, ko jūs gribat vēl šodien sasniegt?

—   Mēs jāsim uz Aļņa kalnāju.

—   Mēs arī. Tā ir laimīga sagadīšanās. Tad varam jāt kopā.

Draudošā Roka neteica ne vārda. Viņš deva Džimijam slepenu mājienu turpināt iztaujāšanu. Nodomāja pats iejaukties tikai tad, kad tas izrādīsies par vajadzīgu.

—       Man nebūtu iebildumu, — resnais atbildēja. — Bet kurp dosieties tālāk?

—       Tas vēl nav galīgi izlemts. Varbūt uz Zaļo upi, uz bebru medībām.

—       Tur gan jūs daudz neatradīsiet. Kas grib resnastes (bebrus) ķert, tam jāturas vairāk uz ziemeļiem. Tātad jūs esat traperi, bebru mednieki?

—       Jā. Mans vārds ir Nokss, bet manu biedru sauc par Hiltonu.

—        Bet, māster Noks, kur tad ir jūsu bebru lamatas? Bez tām jūs taču nevarat bebrus ķert.

—        Tās mums nozaga lejā pie Sv. Saienas straumes. Laikam indiāņi. Varbūt varēsim tās kaut kur ceļā iegādāties. Tad jūs atļaujat piebiedroties jums pagaidām līdz Aļņa kalniem?

—   Man nekas nav pretim, ja mani biedri tam piekrīt.

—        Labi, māster! Vai tagad drīkstētu uzzināt arī jūsu vārdus?

—        Kāpēc gan ne? Mani sauc par Resno Džimiju. Mans kaimiņš labajā pusē ir …

—   Garais Deivijs, vai tā ir? — Nokss viņu pārtrauca.

—   Jā. Jūs to zināt?

—        Saprotams! Jūs abus visur zina un pazīst. Kur ir Resnais Džimijs, tur nav tālu jāmeklē viņa Deivijs. Un šis mazais māsters te, jūsu kreisā pusē?

—        Saucam viņu par Klibo Franku. Tas ir lielisks vīriņš. Kad iepazīsities ar viņu tuvāk, redzēsit, ka man taisnība.

Franks uzmeta runātājam siltu, pateicīgu skatienu, — Pats pēdējais vārds, ko es jums nosaukšu, droši vien būs jums vēl labāk pazīstams nekā manējais. Es ceru, ka būsiet dzirdējuši par Draudošo Roku?

—        Draudošā Roka? — Nokss iesaucās. Viņš izlikās priecīgi pārsteigts. — Ko es dzirdu? Ser, jūs tiešām esat Draudošā Roka? Tad atļaujiet sacīt, ka ļoti priecājos ar jums iepazīties, ser!

Viņš sniedza pie šiem vārdiem medniekam roku. Tanī pašā laikā Nokss uzmeta Hiltonam zīmīgu skatu. To vajadzēja saprast: — Tagad priecājies, esam drošā paspārnē!

Draudošā Roka izturējās tā, it kā tas nemaz nebūtu redzējis piedāvāto roku. Aukstā tonī tas atteica: — Jūs patiesi priecājaties? Tad nožēloju, ka nevaru dalīties ar jums šais priekos.

—   Kāpēc ne, ser?

—        Tāpēc, ka jūs esat ļaudis, par ko vispār nevar priecāties.

—        Kā tas saprotams? — jautāja Nokss. Mednieka vaļsirdība viņu nepatīkami pārsteidza. — Pieņemu, ka jūs jokojat, ser?

—        Runāju pavisam nopietni. Jūs esat pāris blēžu. Varbūt vēl kas ļaunāks.

—   Kas? Ko! Vai domājat, ka mēs ļausim sevi apvainot?

—   Jā gan. Taisni to domāju. Kas gan cits jums atliek?

—   Vai pazīstat mūs?

—   Nē. Nebūtu nekāds gods pazīt jūs.

—        Ser, jūs topat arvien nekautrīgāks. Pierādiet taču, ka esam blēži!

—        Kālab ne! — Draudošā Roka vienaldzīgi atteica. — Jūsu lamatas esot bijušas izliktas lejā pie Sv. Saienas upes? Kad tad?

—   Pirms četrām dienām.

—   Tātad jūs pašreiz jājat tieši no turienes?

—   Jā.

—        Tadā gadījuma — no dienvidiem. Tie ir salti meli. Jūs ieradāties īsi pēc mums. Mums noteikti vajadzētu jūs atklātā prērijā redzēt. Uz ziemeļiem mežs aizlokās tālāk projām. Jūs atradāties aiz šīs meža malas, kad es atskatījos atpakaļ, pirms mēs iejājām mežā pa indiāņu teku. Jūs esat nākuši patiesībā no ziemeļiem.

—        Bet, ser! Teicu taisnību. Jūs vienkārši mūs nepamanījāt.

—        Es? Jūs nepamanīju? Ja man būtu tik sliktas acis, tad būtu jau tūkstoškārt beigts vīrs. Nē, man jūs nesagrozīsiet galvu! Bet turpināsim: kur jūsu segli un iemaukti?

—   Tos mums nozaga.

—        Neturiet taču mani par muļķa zēnu! — nicinoši iesmējās Draudošā Roka. — Seglus un iemauktus paslēpāt laikam ūdenī pie bebru lamatām, lai indiāņi tad visu kopā nozagtu? Kurš mednieks noņem zirgam iemauktus? Un kur ņēmāt indiāņu apaušus?

—   Tos mēs nopirkām no kāda sarkanā.

—   Laikam kopā ar zirgiem?

—        Nē, — atbildēja Nokss. Viņš saprata, ka nevarēja iedrošināties teikt arī šos pilnīgi taustāmos melus.

—   Tātad utahu indiāņi sākuši tirgoties ar apaušiem! To gan es vēl nezināju. No kurienes tad jums ir zirgi?

—   Tos mēs nopirkām Dodža fortā.

—   Tik tālu no šejienes? Bet es varu saderēt, ka šie lopiņi pēdējā laikā nedēļām ilgi atradušies treknās ganībās. Zirgs, kas atnesis savu jātnieku no Dodža forta līdz Šejienei, izskatās gluži citāds. Un kā tas nākas, ka jūsu zirgi nav apkalti?

—   Tas jums jāprasa tirgotājam, kas mums tos pārdeva.

—   Nieki! Sie lopi ir nozagti.

—   Ser! — iesaucās Nokss, tverdams pēc sava naža. Ari Hiltons ķēra ar roku aiz jostas.

—   Lieciet nažus mierā, citādi es jūs notriekšu pie zemes! — brīdināja Draudošā Roka. — Vai tad jūs domājat, ka es neredzu indiāņu zirgu dresūru!

—   Kā jūs to varat zināt? Jūs neredzējāt mūs jājam! Tikai šo gabaliņu no tekas līdz šiem akmeņiem varējāt novērot mūs un zirgus.

—   Redzu, ka tie vairās no mūsējiem, bet paši turas kopā. Zirgi ir noteikti nozagti un nevienam citam kā utahiem. Jūs piederat pie tiem ļaudīm, kas uzbruka nabaga sarkanādām.

Nokss vairs nezināja, ko atbildēt. Sī vīra asās novērošanas un secināšanas spējas viņu galīgi mulsināja. Tāpēc tas ķērās pie vienīgā līdzekļa, kas tam vēl solīja glābiņu — bezkaunības.

—   Ser, biju tik daudz par jums dzirdējis. Turēju jūs par pavisam citu cilvēku, — teica viņš. — Jūs runājat kā murgos. Kas izsaka tādus apgalvojumus, kā to darāt jūs, tam jābūt tiešām trakam. Mūsu zirgiem esot indiāņu dresūra! Varētu par to smieties līdz triekai, ja nebūtu jādusmojas. Es redzu, ka mēs tomēr nesaderam kopā. Došos tālāk, lai man nebūtu vēl ilgāk jāklausās jūsu slimajās fantāzijās. — Pie visiem velniem, kas tad tas!…

Runājot par zirgiem, viņš bija tiem pievērsis savas acis. Pamanīja kaut ko tādu, kas ļoti stipri saistīja viņa uzmanību. Kustoņi pacēla galvu, griezās apkārt, ošņāja gaisu, un tad, priecīgi iezviedzoties, skrēja uz klajuma malu.

—  Jā, kas tas ir? —• iesaucās arī Džimijs. — Te jābūt sarkanajiem!

Draudošās Rokas nemaldīgā acs ar vienu vienīgu skatienu aptvēra kļūmīgo stāvokli. Viņš atbildēja: — Esam ielenkti. Katrā ziņā tie ir utahi. Viņu tuvumu nodeva zirgi. Tagad indiāņi jutīsies spiesti nekavējoties uzbrukt.

—   Ko lai darām? — jautāja Deivijs. — Vai mēs pretosimies?

—   Vispirms parādīsim viņiem, ka mums nav nekas kopīgs ar šiem laupītājiem un slepkavām. Tas ir galvenais. Nost ar tiem!— Viņš iezvēla ar dūri Noksam pa deniņiem. Tas nogāzās zemē kā malkas šķila. Tad, iekams paspēja izvairīties, tādu pašu sitienu saņēma Hiltons.

—  Tagad ātri augšā uz klintīm, — pavēlēja Draudošā Roka. — Tur esam aizsargāti, bet te lejā — ne. Tur nogaidīsim tālāko.

Milzīgie klinšu bluķi nebija viegli pārvarami. Bet šādos brīžos cilvēka spēki dubultojas. Trijās četrās sekundēs mūsu četri mednieki bija augšā. Tur viņi pazuda aiz klinšu stūriem, malām un krūmiem. No abu indiāņiem nozagto zirgu iezviegšanās līdz šim mirklim bija pagājusi varbūt viena minūte. Virsaitis jau bija gribējis dot uzbrukuma zīmi. Bet tad viņš redzēja, ka viens no bālģīmjiem pasit divus citus gar zemi. Viņš to nevarēja saprast. Tāpēc vilcinājās. Tas deva četriem baltajiem vīriem iespēju paslēpties klintājā. Tagad tie bija augšā. Viņus vairs nesniedza ne lodes, ne bultas. Turpretim mednieki bija visa laukuma kungi. Viņi varēja raidīt savas lodes uz visām pusēm.

—   Ko darīt? — Sis jautājums tagad nodarbināja Lielā Vilka prātus. Sarkanais, ja vien nepieciešams, ir drošs, bezbailīgs, pat varonīgs. Bet, ja viņš redz, ka mērķis sasniedzams, arī nododoties briesmās, ar viltu, tad tam nenāks prātā likt savu dzīvību uz spēli. Virsaitis iesvilpās. Viņš aicināja apakšvadoņus pie sevis uz apspriedi.

Šīs apspriedes iznākums drīz vien k]uva redzams vai, pareizāk sakot, dzirdams. Laukuma platums nepārsniedza piecdesmit soļus. Attālums no klintāja līdz tai vietai, no kurienes atskanēja balss, līdzinājās apmēram pusei, tātad divdesmit pieciem soļiem. Tādā attālumā vai tuvumā katrs vārds bija skaidri dzirdams. Virsaitis pats, stāvēdams aiz kāda koka, uzsauca medniekiem: — Bālģīmji ir daudzu sarkano karavīru ielenkti. Lai viņi nāk zemē!

Tas bija smieklīgi. Tāpēc atbildes nebija. Sarkanais vēl divreiz atkārtoja to pašu. Nesaņēmis nekādu atbildi, tas piemetināja: — Ja baltie vīri nepaklausīs, mēs viņus nonāvēsim.

Tagad Draudošā Roka atbildēja: — Ko esam nodarījuši sarkanajiem vīriem? Kāpēc esam ielenkti, un kamdēļ tie apdraud mūsu dzīvības?

—   Jūs esat tie suņi, kas nokāva mūsējos un nolaupīja mūsu zirgus.

—   Tu maldies. Tikai divi no šiem laupītājiem atrodas te. Viņi nupat piejāja mums klāt. Kad nopratu, ka tie ir utahu ienaidnieki, tad pasitu pie zemes. Viņi nav beigti. Drīz tie atžilbs. Ja jums tie vajadzīgi, tad ņemiet viņus.

—   Tu gribi pievilināt mūs, lai nogalinātul

—   Nē. — Kas esi? I\ā tevi sauc?

—   Esmu Ovutsavāts — utahu virsaitis.

—   Pazīstu tevi. Lielais Vilks ir stiprs miesā un liels prātā. Viņš ir jambu un utahu karavadonis. Tie ir drošsirdīgi un taisni. Viņi neatriebsies nevainīgiem par vainīgo grēkiem.

—  Tu runā kā sieva. Tu vaimanā par savu dzīvību. Tu sakies esam nevainīgs, jo baidies nāves. Es nicinu tevi. Kā skan tavs vārds? Tas būs veca un akla suņa vārds.

—  Vai tikai Lielais Vilks pats nav akls? Šķiet, viņš neredz mūsu zirgus. Vai tie piederēja utahiem? To starpā ir zirgēzelis. Vai tas nozagts viņiem? Kā Lielais Vilks var mūs turēt par zirgu zagļiem? Lai viņš paskatās uz manu melno ērzeli! Vai utahiem kādreiz ir bijis tāds kustonis? Tas ir to asiņu, ko audzē vienīgi priekš Vinetū, lielā apaču virsaiša, un viņa draugiem. Lai utahu karavīri dzird, vai mans vārds ir veca un akla suņa vārds. Bālģīmji mani dēvē — Draudošā Roka. Utahu valodā tas būtu Pokaimu — Nāvējošā Roka.

Virsaitis tūliņ neatbildēja. Iestājās klusums, kas vilkās vairākas minūtes. Tā bija droša pazīme, ka mednieka vārds darījis lielu iespaidu. Kad aprādītais laiks bija pagājis, atkal atskanēja Lielā Vilka balss:

—   Bālģīmis uzdodas par Draudošo Roku. Bet mēs viņam neticam. Draudošā Roka nezina, kas ir bailes. Bet tev bailes atņēmušas drosmi parādīties mums.

—   Ja tas, ko tu saki, būtu taisnība, tad utahu karavīri bītos vairāk par mani. Viņi slēpjas, un tu ar viņiem. No četriem vien vīriem. Es tev pierādīšu, ka jebkādas bailes man gluži svešas. Raugieties, tagad varat mani redzēt.

Viņš atstāja savu paslēptuvi. Uzkāpa visaugstākā klintāja virsotnē. No turienes viņš apskatīja laukumu no visām pusēm. Stāvēja tik mierīgi un droši, it kā nebūtu nevienas šautenes, kuras lode varētu viņu ķert.

—   Ing Pokaimu, ing Pokaimu, Hovgh! — bija dzirdamas vairākas skaļas balsis. — Viņš ir Nāvējošā Roka, viņš neapšaubāmi ir Nāvējošā vai — kā pats saka — Draudošā Roka. —Tas ir gluži viens un tas pats!

Rietumu vīrs palika bezbailīgi stāvot agrākajā vietā. Uzsauca virsaitim: — Vai dzirdēji savu karavīru liecību? Vai tagad tu tici, ka tiešām esmu Draudošā Roka?

—   Es to ticu. Tava drosme ir liela. Mūsu lodes sniedz daudz, daudz tālāk, nekā tu stāvi. Cik viegli var kāda mūsu bise iet vaļā!

—   Tas nenotiks. Utahu karavīri ir varoņi, ne slepkavas. Un, ja jūs mani nonāvētu, tad mani draugi manu nāvi šausmīgi atriebtu.

—  Mēs nebīstamies atriebības!

—   Tā panāktu un iznīcinātu jūs, nemaz neprasot, vai jūs no tās bīstaties vai ne. Izpildīju Lielā Vilka vēlēšanos. Parādījos viņam. Kālab viņš pats nenāk klajumā? Vai viņš vēl bīstas vai tur mani par razbainieku, kas to grib noslepkavot?

—   Utahu virsaitis par to nedomā. Viņš zina, ka Draudošā Roka tikai tad ķeras pie ieroča, kad viņam uzbrūk. Es parādos.

Viņš iznāca. Nostājās tā, ka viņa milzīgais stāvs bija pilnīgi redzams.

—   Vai Draudošā Roka tagad ir apmierināts? — viņš jautāja.

—   Nē. Gribētu ar tevi runāt lielākā tuvumā. Tad parocīgāk uzzinātu jūsu vēlēšanos. Nāc tuvāk. Līdz pusceļam starp tevi un klintīm. Es nokāpšu lejā un iešu tev pretim. Tad apsēdīsimies, kā tas cienījamiem karavīriem un vadoņiem pieklājas, un apspriedīsimies.

—   Vai nebūtu labāk, ja tu nāktu pie mums?

—   Nē. Vienam jāpagodina otrs. Tas var notikt vienīgi tad, ja ikviens noejam gluži līdzīgu gabalu.

_— Tad es atradīšos pie tevis klajā laukumā. Tavu ļaužu šāvieni var mani ķert.

—   Dodu savu vārdu, ka tev nekas ļauns nenotiks. Viņi šaus tikai tad, ja tavi karavīri iedomātos pirmie sūtīt man kādu lodi. Tad, protams, tu uz vietas kļūtu par mirušu vīru.

—   Ja Draudošā Roka dod savu vārdu, tad viņam var ticēt. Viņam tas ir tikpat svēts kā lielais zvērests. Es nakšu. Kādus ieročus lielais mednieks ņems līdzi?

—   Atstāšu te visus savus ieročus. Tu vari darīt, kā tev pašam tīk.

—   Lielais Vilks neapkaunos pats sevi. Tas notiktu, ja viņam būtu mazāk drosmes un paļāvības nekā tev. Kāp zemē!

Virsaitis nolika savus ieročus tur, kur stāvēja, zālē. Tad viņš gaidīja Draudošo Roku.

—   Jūs riskējat par daudz, — Džimijs viņu brīdināja. — Vai esat droši, ka patiešām varat to darīt?

—  Jā. Ja virsaitis būtu atkāpies biezoknī, lai apspriestos ar saviem ļaudīm vai lai dotu tiem kādu pavēli vai zīmi, tad, protams, aizdomas būtu vietā. Tā kā viņš to nedarīja, tad varu tam pilnīgi uzticēties.

—   Ko lai mēs pa to laiku darām?

—   Neko. Turiet šautenes vērstas uz viņu. Tikai tā, lai to neredz no lejas. Ja man uzbruktu, nekavējoties nošaujiet viņu.

Viņš nokāpa no klintāja. Abi vīri, baltais un sarkanais, lēni tuvojās viens otram. Kad viņi sastapās, Draudošā Roka sniedza virsaitim roku un sacīja:

—   Nebiju nekad vēl redzējis Lielo Vilku. Bieži dzirdēju, ka apspriedēs viņš esot gudrākais, bet cīņās drošprātīgākais. Priecājos skatīt viņu tagad vaigu vaigā un sveikt to kā draugu.

Indiānis nelikās redzam izstiepto roku. Asiem skatieniem tas vēroja mednieka stāvu un seju. Tad, rādot uz zemi, viņš atbildēja:

—   Nosēdīsimies! Utahu kareivji izraka savus kaujas cirvjus pret bālģīmjiem. Nav ne viena vienīga baltā vīra, ko es varētu apsveikt kā draugu.

Viņš apsēdās. Draudošā Rokam viņam pretim. Ugunskurs bija apdzisis. Pelnu tuvumā gulēja Nokss un Hiltons. Tiem vajadzēja būt smagi apdullinātiem, jo viņi arvien vēl nekustējās. Draudošās Rokas mustangs bija saodis indiāņus vēl pirms tam, kad virsaitis sāka runāt. Šņākdams tas devās pie klintāja. Deivija vecajam zirgēzelim bija tikpat smalkas nāsis, un tas melnim sekoja. Franka un Džimija zirgi darīja to pašu. Tagad visi četri kustoņi stāvēja cieši kopā pie klintāja pakājes. Viņu nemiers liecināja, ka tie saprot briesmas, kādās atradās viņu kungi.

Neviens no abiem pretimsēdošajiem negribēja uzsākt pirmais. Draudošā Roka raudzījās nogaidoši, bet tik mierīgi, it kā tam nevarētu notikt ne vismazākais ļaunums, savā priekšā zemē. Sarkanais nevarēja savu pētošo skatienu atraut no baltā. Krāsas, kas biezās kārtās apklāja viņa seju, neļāva novērot tās izteiksmi. Tomēr viņa plaši un mazliet augšup sarauktie lūpu kaktiņi norādīja, ka tas par daudzinātā mednieka ārieni agrāk bijis citādās domās. Tagad virsaitis redzēja, ka viņa toreizējās domas nesaskan ar īstenību. Savu vilšanos viņš beidzot ietērpa gandrīz ironiskos vārdos: — Draudošās Rokas slava ir liela. Bet viņa stāvs nav audzis tai līdzi.

Augumā Draudošā Roka bija lielāks par vidējo. Tomēr tas nebija nekāds gigants. Sarkanā iedomās tam droši vajadzēja būt Goliātam. Mednieks smaidot atbildēja:

—   Kāds gan sakars augumam ar slavu? Vai lai atbildētu Lielajam Vilkam: viņa augums ir liels, bet viņa slava un drosme nav augušas samērā līdzi?

—   Tas būtu apvainojums, — iekarsa sarkanais. Viņa acis draudīgi uzliesmoja. — Tādā gadījumā es tevi tūlīt atstātu, lai dotu zīmi uzsākt uzbrukumu!

—   Kālab tad tu atļaujies izteikt tādu piezīmi par manu augumu? Tavi vārdi gan nevar apvainot vīru, kāds ir Draudošā Roka. Bet viņi ir nievājoši, ko nevaru pieļaut. Esmu tikpat liels virsaitis kā tu. Runāšu ar tevi pieklājīgi. Prasu no tevis gluži tādu pašu pieklājību. Tas man bija tev jāsaka, pirms sākam mūsu apspriedi. Pretējā gadījumā tā nenovestu pie laba gala.

Savu triju biedru un sevis paša dēļ viņš bija spiests stingri norāt indiāni. Jo drošāk viņš uzstājās, jo vairāk ietekmēja sarkano. No Draudošās Rokas ietekmes bija atkarīgs viņa paša un viņa biedru kopīgais liktenis.

—   Gals var būt tikai viens: jūsu nāve! — teica Lielais Vilks.

—   Ta būtu slepkavība, jo neesam darījuši jums neko ļaunu.

—   Tu atrodies to slepkavu sabiedrībā, ko mēs vajājam! Tu jāji kopā ar viņiem.

—   Nē. Tas nav taisnība. Sūti kādu no saviem ļaudīm atpakaļ pa mūsu pēdām. Tas drīz vien redzēs, ka šie vīri ieradās te pēc mums, jo tie nevilšus atrada mūsu zirgu pakavu nospiedumus prērijā.

—   Tas neko negroza. Bālģīmji mums uzbruka vislielākā miera laikā. Viņi nolaupīja mūsu zirgus. Nokāva daudz mūsējo. Mūsu dusmas bija lielas. Bet arī apdomība nebija mazāka. Mēs izsūtījām gudrus vīrus. Tiem vajadzēja panākt vainīgo sodīšanu un zaudējumu atlīdzināšanu. Viņus izsmēja un noraidīja. Tāpēc izrakām toma

haukus. Zvērējām, ka ikviens baltais, kas kritis mūsu rokās, mirs! Sis zvērests mums jātur. Tu esi baltais virs.

—   Es nosodu notikušo. Lielais Vilks zinās, ka esmu sarkano vīru draugs.

—   To zinu. Bet tomēr tev jāmirst. Ja netaisnie bālģīmji, kas noraidīja mūsu dibinātās prasības, dabūs zināt, ka viņu izturēšanās ir bijusi daudzu nevainīgo, pat Draudošās Rokas nāves iemesls, tad viņi atcerēsies šo mācību un rīkosies nākotnē gudrāk un taisnīgāk.

Tas skanēja bīstami. Indiānis runāja vislielākā nopietnībā. Nevarēja sacīt, ka viņa secinājumi dibinātos uz nepareizām pamatdomām. Tomēr Draudošā Roka atbildēja: — Lielais Vilks domā vienīgi par savu zvērestu, bet nedomā par tā sekām. Ja jūs nogalināsiet mūs, tad kalnos un prērijās atskanēs tūkstoškārtīga sašutuma atbalss. Tūkstošiem bālģīmju dosies pret jums atriebt mūsu nāvi. Sī atriebība būs vēl lielāka tāpēc, ka mēs esam aizvien bijuši sarkano vīru īstie draugi.

—   Jūs? Ne tu viens vien? Tu runā par saviem biedriem? Kas tad viņi ir, šie bālģīmji?

—  Vienu no tiem sauc par Klibo Franku. Tu varbūt viņu nepazīsti. Bet abu pārējo vārdi tev nevar būt sveši. Tos būsi jau bieži dzirdējis. Tie ir Resnais Džimijs un Garais Deivijs.

—   Es pazīstu viņus. Nekad nav viens bez otra redzēts. Nekad neesmu dzirdējis, ka viņi būtu indiāņu ienaidnieki. Bet taisni tāpēc viņu nāve pierādīs netaisnajiem baltajo virsaišiem, cik nejēdzīgi viņi rīkojās, noraidot mūsu sūtņus. Jūsu liktenis ir izlemts. Bet tas būs visai pagodinošs. Jūs esat slaveni un drošsirdīgi vīri. Jūs spīdzinās tik mokoši, cik vien tas mums būs iespējams. Jūs panesīsiet šīs mokas, neparaustot pat acu plakstiņus. Ziņa par jūsu varonību un skaisto nāvi izplatīsies pa visām zemēm. Tā jūsu slava k]ūs vēl mirdzošāka, nekā bija līdz šim laikam. Mūžīgos medību laukos jūs iemantosiet lielu cieņu. Es ceru, ka tu sapratīsi, cik ļoti mēs tev nākam pretim, un būsi mums par to pateicīgs!

Draudošā Roka nepavisam nejūsmoja par šādām apsolītām priekšrocībām. Tomēr viņš neļāva to manīt un atbildēja:

—   Tavs nodoms ir ļoti labs, un es suminu tevi. Bet tie daudzie, kas atriebs mūsu nāvi, nebūs tev pateicīgi ne par mūsu spīdzināšanu, ne par patiešām skaisto īstu vīru nāvi.

—   Jau tagad es smejos par tiem! Lai viņi nāk. Ovutsavāts nav radis skaitīt savus ienaidniekus. Un vai tad tu nezini, cik daudz tad mēs būsim? Sapulcēsies daudz, daudz sarkano karavīru. Jambi, vintas, sampiči, pāvanti, vinimuči, elki, kapoti, veaveri, paisi, taši, muači un timbabači. Visas šīs ciltis pieder pie utahu celma. Tās samals baltos karavīrus.

—   Tad ej uz rītiem un saskaiti baltos! Un kādi būs viņu vadoņi! Mums radīsies atriebēji. No tiem viens vienīgs atsvērs daudz, daudz utahu.

—   Un kas gan tas būtu?

—   Nosaukšu tev tikai vienu: Vecā Ugunsroka!

—   Viņš ir varonis! Starp bālģīmjiem viņš ir tas, kas grizli prēriju suņu vidū, — piekrita virsaitis. — Bet viņš arī būtu vienīgais. Otru tādu atriebēju kā šis tu nevari vārdā saukt.

—   Varu. Pat daudz, ļoti daudz. Bet gribu pieminēt vēl tikai vienu: Vinetū.

—   Klusē par to! Viņš ir apaču virsaitis. Baltie apzinās savu nespēku pret mums. Viņi sūtīja pie navahiem pēc palīdzības. Sakūdīja tos pret mums.

—   Tas tev jau zināms?

—   Lielā Vilka acis ir asas. Viņa ausis dzird, kā aug zāle. Vai navahi nepieder pie apaču celma? Vai Vinetū mums nav jāuzskata par ienaidnieku? Lai Lielais Manitū viņam ir žēlīgs, ja tas kristu mūsu rokās!

—   Un lai Lielais Gars žēlo jūs! Es tevi brīdinu. Pret jums vērstos ne vien balto kareivji, bet arī daudzi tūkstoši sarkano cīnītāju. Meskalerosi, lanerosi, čikariļi, tarakoņi, navahi, čiguamasi, pilanenjosi, lipani, koperi, gilasi un minbrenjosi. Tie pieder pie apaču cilts celma. Visi viņi dotos pret jums, un baltie varētu mierīgi noskatīties, kā utahi un apači aprij viens otru. Vai tu patiešām vēlies sagādāt jūsu bālajiem ienaidniekiem šo prieku?

Virsaitis domīgi lūkojās zemē. Pēc kāda brīža viņš atbildēja: — Tu runāji patiesību. Bet bālģīmji uzbrūk mums no visām četrām debesu pusēm. Viņi pārplūdina mūs kā pali. Sarkanajam vīram nolemta droša nāve. Lēna un moku pilna. Viņu žņaudz nost. Vai tad viņam nav labāk cīnīties tā, ka tas ātrāk mirst? Ka viņu ātrāk iznīcina? Skats nākotnē, ko tu pavēri man, nevar mani atturēt. Tas tikai stiprina manu apņemšanos lietot kara cirvi bez žēlastības, netaisot nekādus izņēmumus. Nepūlies velti. Palieku pie tā, ko teicu. Jeb tu domā, ka varēsi izbēgt?

—   Katrā ziņā.

—   Tas ir neiespējami. Vai tu zini, cik karavīru man še ir? Viņu skaits ir divi simti!

—   Tik vien? Varbūt tu būsi dzirdējis, ka vēl lielāki spēki jau velti pūlējušies mani savaņģot vai aizturēt. Vai tev nav zināms, kādi ieroči man ir?

—   Tev piederot šautene, no kuras var šaut, to nepielādējot pēc ikviena šāviena. Bet tas ir neiespējami. Es tam neticu.

—  Vai lai parādu tev šo ieroci?

—   Jā. Dari to! — iesaucās virsaitis. Viņš jūsmoja. Tagad tas redzēs šo noslēpumaino bisi, ap ko prērijās un mūžamežos vijas tik daudz teiku un nostāstu!

—   Tad atnesīšu to.

Draudošā Roka piecēlās. Devās uz klintāju pēc īsās patšautenes. Pašreizējā stāvoklī bija nepieciešams indiāņus, neraugoties uz viņu milzīgo pārsvaru, iebaidīt. Vajadzēja tos pārsteigt ar ko neredzētu. Meistara Henrija izgudrotā patšautene bija šim nolūkam vislabāk piemērota. Draudošā Roka zināja, kādas teikas par šo reto ieroci bija izplatītas starp sarkanajiem. Viņi turēja to par brīnumbisi, ko Lielais Manitū devis medniekam, lai padarītu viņu neuzvaramu. Džimijs viņam pasniedza to no klintāja. Viņš atgriezās pie virsaiša, sniedza tam ieroci un teica: — Se tas ir. Ņem un labi apskati to!

Sarkanais jau izstiepa roku. Bet tad atvilka atkal atpakaļ un sacīja: — Vai to maz drīkst kāds cits skart, izņemot tevi? Ja tā tiešām ir brīnumbise, tad tai jānes nelaime jebkuram, kas to aiztiek.

—   Nedrīkstu stāstīt tās noslēpumus. Ņem un pamēģini pats! — Šautene atradās mednieka labajā rokā. Viņa īkšķis atradās pie patronu magazīnas, lai to pagrieztu tā, ka šāvienam vajadzēja atskanēt pie vismazākās pieskaršanās. Viņa vērīgās acis saskatīja kādu grupu no vairākiem sarkanajiem. Aiz ziņkārības tie bija atstājuši drošo biezokni un tagad stāvēja cieši kopā laukuma malā. Sī grupa bija diezgan drošs mērķis arī nejaušai lodei.

Tagad viss bija atkarīgs no tā, vai virsaitis ņems patšauteni rokā vai ne. Viņš gan nebija tik māņticīgs kā pārējie sarkanie. Bet tomēr tas šaubījās. — Ņemt vai neņemt? — Sie abi jautājumi bija skaidri lasāmi viņa ziņkārīgajās, ierocim pievērstajās acīs.

Draudošā Roka pavirzīja šauteni tuvāk virsaitim. Tā, ka stobrs vērsās tieši uz minēto indiāņu grupu. Virsaiša ziņkārība tomēr bija lielāka nekā viņa šaubas. Viņš satvēra ieroci. Draudošā Roka viņam to iedeva rokā tā, ka tā skāra gaili. Norībēja šāviens. Tur, kur stāvēja indiāņi, bija dzirdams sāpju kliedziens. Lielais Vilks izbailēs nolaida šauteni. Kāds sarkanais sauca pāri laukumam, ka esot ievainots.

—  Vai es tas biju, kas viņu ievainoja? — virsaitis pārsteigts jautāja.

—   Kas gan cits? — atbildēja Draudošā Roka. — Bet tas bija tikai mazs brīdinājums. Aiztiekot šo ieroci vēlreiz, lieta kļūs ļoti nopietna. Atļauju tev to atkal aiztikt, bet brīdinu tevi. Lode tagad …

—   Nē, nē! — iesaucās sarkanais. Vairījās abām rokām. — Tā patiešām ir brīnumbise, kas lemta tikai tev.

— Tu dari ļoti gudri, — teica Draudošā Roka dziļi nopietnā balsi. — Tagad tu saņēmi tikai mazu mācību. Bet atkārtojot lieta būtu gluži citāda. Raugies tur — uz to jauno kļavu — pie strauta. Tā būs tikai divu pirkstu resnumā. Viņa dabūs desmit caurumus. Tie būs viens no otra tieši tādā attālumā, cik plats tavs īkšķis.

Viņš pielika ieroci pie vaiga. Tēmēja uz kļavu un nospieda. Reiz — trīsreiz — septiņas — desmit. Tad viņš sacīja: — Ej un skaties! Tā šauj brīnumbise!

Virsaitis devās pie kociņa. Draudošā Roka redzēja, kā viņš mēro ložu caurumu attālumus ar īkšķi. Ziņkāres dzīti, vairāki sarkanie izlīda no biezokņa un piebiedrojās viņam. Mednieks izmantoja izdevību, lai ātri pildītu apaļo patšautenes magazīnu ar jaunām patronām.

—   Uf, uf, uf! — viņš dzirdēja saucienus. Jau tas indiāņiem bija liels brīnums, ka viņš bija šāvis tik daudz reižu no vietas, nemaz nelādējot. Tagad viņu pārsteigumam nebija nekādu robežu. Neviena lode nebija aizlidojusi garām. Ikviena bija izsitusi tievajā kociņā caurumu. Tie atradās, no augšas uz leju, īkšķa platumā viens no otra.

Virsaitis atgriezās. Viņš atkal nosēdās. Ar rokas mājienu uzaicināja mednieku darīt to pašu. Labu brīdi viņš klusēja, raudzīdamies zemē. Tad teica:

—   Redzu, ka esi Lielā Gara mīlulis. Biju par šo bisi dzirdējis, bet nevarēju ticēt. Tagad zinu, ka man tika stāstīta patiesība.

—   Tad esi apdomīgs un pārliec labi, ko tu dari! Tu gribi mūs sagūstīt un nokaut. Pamēģini! Man nav iebildumu. Kad skaitīsiet no manām lodēm kritušos, jūsu ciemā vaimanās daudzas, ļoti daudzas sievas un bērni. Bet mani tad tu nedrīksti vainot.

—   Vai tad tu domā, ka Jausim sevi trāpīt? Jums jāpadodas mums bez neviena šāviena. Esat ielenkti, un jums nav ko ēst. Mēs aplenksim klintis tik ilgi, kamēr bads jūs piespiedīs nolikt ieročus.

—• Tad tev būs ilgi, ilgi jāgaida. Mums ir ūdens, ko dzert, un pietiekoši, ko ēst. Tur stāv mūsu lopi — četri zirgi. No viņu gaļas mēs varam iztikt daudzas nedēļas. Bet lieta nemaz nenonāks tik tālu. Mēs, droši, izlauzīsimies cauri! Iešu pa priekšu ar brīnumbisi rokā. Sūtīšu jums lodi pēc lodes virsū. Cik labi es protu trāpīt, to tu jau redzēji.

—   Mēs stāvēsim aiz kokiem!

—   Vai tad tu domā, ka tie jūs glābs no manas brīnumbises? Piesargies! Tu būsi pirmais, pret ko es to vērsīšu. Esmu neviltots sarkano vīru draugs. Ļoti nožēlotu, ja man vajadzētu nonāvēt tik daudzus no jums. Jūs jau tagad esat cietuši smagus zaudējumus. Kad sāksies cīņas ar baltajiem kareivjiem un navahiem, kritīs vēl daudzi, ļoti daudzi jūsu vīri. Tālab jums nevajadzētu spiest mūs, jūsu draugus, arī sūtīt nāvi jūsu rindās.

Sie nopietnie vārdi nepalika bez iespaida. Virsaitis ilgi stīvi skatījās savā priekšā. Sēdēja nekustīgs kā akmenī izcirsts tēls. Tad viņš, it kā nožēlodams pirmīt sacīto, teica: — Ja mēs nebūtu devuši lielo zvērestu nogalināt visus bālģīmjus, tad varbūt ļautu jums iet savu ceļu. Bet tu pats zini, ka zvērests jāpilda.

—   Nē. Zvērestu var ņemt atpakaļ.

—   Jā. Bet tikai tad, kad lielā veco apspriede to atļauj. Esmu še vienīgais virsaitis. Ar ko lai es apspriežos!

Draudošā Roka bija novedis virsaiti tur, kur gribēja viņu novest. Kad tas sāka runāt jau par apspriedi, tad vislielākās briesmas bija jau garām. Mednieks labi pazina sarkanos un viņu rakstura īpatnības. Tāpēc klusēja un gaidīja, ko Lielais Vilks vēl viņam teiks.

Virsaitis ļāva savām acīm pētoši slīdēt pa klajumu. Katrā ziņā viņš pārlika, vai tomēr nevarētu savaņģot četrus baltos, neskatoties uz viņu brīnumbisi. Beidzot ar dziļu nopūtu — laikam gan tāpēc, ka bija spiests, neraugoties uz diviem simtiem savu sarkano karavīru, piekāpties tikai četru balto vīru priekšā — viņš sacīja:

—   Pats nevaru ņemt savu zvērestu atpakaļ. To var darīt vienīgi vecāko padome. Tāpēc jūs dosieties mums līdzi kā mani gūstekņi, lai uzzinātu, ko viņu apspriede izlems par jums.

—   Gūsteknis var būt tikai tas, kas ir sagūstīts. Mēs jāsim ar jums, bet ne kā gūstekņi!

—   Bet kā tad?

—   Kā pavadoņi.

—   Tad jūs negribat izdot jūsu ieročus. Negribat ļaut sevi saistīt?

—   Nē. Nekādā gadījumā!

—   Uf! Tad teikšu tev savu pēdējo vārdu. Ja tu tam nepiekritīsi, tad mēs aplenksim jūs, neraugoties uz jūsu brīnumbisi. Jūs tagad dosieties mums līdzi uz mūsu ciemu. Jūs paturēsiet jūsu ieročus un jūsu zirgus. Netiksiet saistīti. Mēs izturēsimies gluži tā, it kā mēs atrastos ar jums miera stāvoklī. Bet par to jums jāzvēr, ka jūs nepretosieties lēmumam, ko pieņems apspriede. Es esmu runājis, Hovgh!

Pēdējais vārds bija skaidrs un nepārprotams pierādījums, ka viņš neielaidīsies nekādās tālākās pārrunās. Draudošā Roka bija ar saviem līdzšinējiem panākumiem pilnīgi apmierināts. Ja sarkanie nopietni tagad uzbruktu, bija gluži neiespējami izglābties ar veselu ādu. Tāpēc viņš atbildēja:

—   Lai Lielais Vilks redz, ka esmu viņa draugs. Mēs nepretosimies lēmumam.

—   Tad ņem savu mierapīpi un apzvēri, ka tu tā darīsi.

Draudošā Roka atraisīja mierapīpi no auklas. Iebāza

nedaudz tabakas tās galvā un aizdedzināja to ar šķiltavu palīdzību. Tad viņš izpūta dūmus pret debesīm, pret zemi, pret četrām apvāršņa pusēm un teica:

—   Es apsolu, ka mēs nedomāsim par pretošanos.

—   Hovgh! — piekrītoši pamāja virsaitis. — Tagad viss ir labi.

—   Nē, arī tev jāapzīmogo tavs solījums, — Draudošā Roka paskaidroja. Mednieks pasniedza mierapīpi indiānim.

Tas varbūt klusībā bija cerējis, ka viņam zvērestu atlaidīs. Tādā gadījumā virsaitis nebūtu juties saistīts pildīt savu solījumu. Kad baltie reiz būtu no klintāja zemē, tas varētu rīkoties brīvi, pēc paša iegribas. Tagad viņš padevās, neceļot nekādus iebildumus. Viņš ņēma pīpi, izpūta dūmus uz visu četru vēju pusēm un sacīja: — Siem četriem baltajiem no mums netiks nekas ļauns darīts, kamēr vecāko apspriede nebūs izlēmusi viņu likteni. Hovgh!

Tad viņš deva kalumetu (mierapīpi) Draudošajai Rokai atpakaļ. Gāja klāt Noksam un Hiltonam. Tie gulēja arvien vēl tāpat, kā bija nogāzušies pēc Draudošās Rokas dūres sitieniem.

—   Uz šiem tēviņiem mans solījums neattiecas, — teica virsaitis. — Viņi pieder pie slepkavu bandas, jo mēs sazīmējām viņu zirgus par savējiem. Tā būtu viņu laime, ja tava roka būtu atņēmusi viņiem dvēseles! Vai tie ir miruši?

—   Nē, — atbildēja Draudošā Roka. Sarunu laikā viņa asajām acīm nebija palicis nepamanīts tas, ka abi blēži bija pacēluši galvu, lai paskatītos apkārt. — Viņi nav beigti. Neatrodas pat nesamaņā. Viņi tikai izliekas miruši. Domā, ka mēs viņus atstāsim še guļot.

—   Tad lai šie suņi pieceļas, citādi es viņus sadragāšu ar kāju! — iesaucās virsaitis. Viņš deva ikvienam spēcīgu spērienu. Abi trampi turēja par labāku vairāk par līķiem neizlikties. Viņi ātri uzlēca kājās.

—  Jūs šorīt izbēgāt maniem karavīriem, — bargi teica virsaitis. — Lielais Manitū tagad devis jūs manās rokās. Par slepkavībām, ko esat pastrādājuši, jūs vaimanāsiet pie moku stabiem tā, ka to dzirdēs visi kalnāja bālģīmji.

Abi saprata katru sarkanā vārdu. Tas runāja diezgan labā angļu mēlē.

—   Slepkavībām? — Nokss jautāja. — Par tām neko nezinām. Ko tad mēs esot noslepkavojuši?

—   Klusi, suns! Pazīstam jūs, un arī šie bālģīmji, kas jūsu dēļ krita mūsu rokās, zina, ko esat darījuši!

Nokss bija viltīgs puisis. Redzēja Draudošo Roku stāvam blakām sarkanajam neievainotu un nesaistītu. Indiāņi tātad nebija iedrošinājušies aizskart slaveno Rietumu vīru. Kas atradās viņa apsardzībā, tam vajadzēja būt tikpat drošam no indiāņu atriebības kā viņam pašam. Tēviņam iešāvās prātā doma, ko tas turēja par savu vienīgo glābiņu. Draudošā Roka taču bija baltais. Viņam tomēr jāaizstāv baltie sarkano priekšā — tas taču bija gluži dabīgi. Tā vismaz domāja Nokss. Tālab viņš atbildēja: — Protams, ka viņi zina, ko esam darījuši. Mēs taču jājām un nedēļām ilgi esam kopā. Jautā vien Draudošajai Rokai. Viņš tev paskaidros un pierādīs, ka mēs nemaz nevaram būt tie, par ko jūs mūs turat.

—   Nepievilieties! — teica Draudošā Roka. — Nemelošu, lai glābtu jūs no pelnītā soda. Zināt, ko par jums domāju. Teicu jau to. Mani ieskati nav grozījušies. •— Viņš no tiem novērsās.

—   Deviņi pērkoni! Ja jūs tā izturaties pret mums, tad arī es zinu, kas man jādara! Negribat glābt mūs, nu tad ejiet kopā ar mums bojā! — Viņš griezās pie virsaiša un turpināja: — Kāpēc tu nesavaņģo arī šos četrus? Ari viņi piedalījās zirgu nolaupīšanā un šāva uz utahiem. Tieši no viņu lodes krita jūsu ļaužu lielākā daļa!

—   Tā bija bezgalīga nekrietnība. Bet sods sekoja tai uz vietas. Šausmīgs sods. Virsaiša acis nikni iedegās. Tās meta īstus zibeņus. Pērkondimdošā balsī viņš uzsauca Noksam: — Gļēvuli! Tev nav drosmes vienam ņemt vainu uz sevi. Tu gribi to uzvelt citiem, pret kuriem tu esi smirdošs krupis. Tāpēc tava sodīšana nesāksies vis pie moku staba, bet tepat, tūlīt, uz karstām pēdām. Ņemšu tavu skalpu. Bet tu dzīvosi un redzēsi to karājoties pie manas jostas. Nani vitč, nani vitč!

Abi pēdējie indiāņu vārdi nozīmēja — manu nazi, manu nazi! Tie bija domāti klajuma malās stāvošajiem indiāņiem.

—   Dieva dēļ! — iekliedzās apdraudētais. — Skalpēt dzīvu, nē, nē!

Viņš taisīja pēkšņu lēcienu, lai bēgtu. Bet virsaitis bija tikpat ātrs. Metās viņam pakaļ. Notvēra aiz kakla. Viens vienīgs sarkanā milža rokas spiediens. Nokss karājās nevarīgi virsaiša rokās. Pieskrēja kāds indiānis ar nazi. Lielais Vilks satvēra to. Nometa pusnožņaugto pie zemes. Uztupās tam virsū. Trīs ātri griezieni. Rāviens aiz matiem. Šaušalīgs skalpētā kliedziens. Virsaitis piecēlās. Viņa kreisajā rokā bija asiņainais skalps. Nokss nekustējās. Viņš gulēja nesamaņā. Pakauša izskats bija šausmīgs.

—   Tā klājas sunim, kas nogalināja sarkanos vīrus. Kas gribēja pazudināt nevainīgos! — izsaucās Lielais Vilks, aizbāžot skalpu aiz jostas.

Hiltons bailēs redzēja, kā klājas viņa biedram. Šausmas pārņēma viņu. Tas noslīdēja zemē. Nesakot neviena vārda, palika sēžot pie skalpētā.

Virsaitis deva zīmi. Piesteidzās no visām pusēm sarkanie. Laukums mudžēja no viņiem. Noksu un Hiltonu sasēja siksnām.

Kolīdz Lielais Vilks ierunājās par skalpēšanu, Draudošā Roka uzkāpa klintājā. Viņš negribēja būt drausmīgā skata aculiecinieks. Tagad tas pastāstīja saviem biedriem sarunas iznākumu.

—   Tas ir slikti, •— Džimijs piezīmēja. — Vai nevarējāt mūs pavisam atbrīvot? Jeb varbūt būtu labāk, ja mēs cīnītos?

—   Droši vien ne. Cīņā mēs kristu.

—   Oho! Mēs pretotos. Bailes, kādas indiāņiem iedvesa brīnumbise, mums palīdzētu. Mums nemaz nevajadzētu izsamist. Viņi noteikti neiedrošinātos nākt mums tuvāk.

—   Tas ir iespējams. Viņi nomērdētu mūs badā. Es gan teicu par zirgiem kā mūsu pārtiku. Bet es labāk tiešām nomirtu badā, nekā nokautu savu melni.

—   Sarkanie droši vien nestāv cieši viens pie otra vai aiz otra. Tumsai iestājoties, mēs norāptos no klintīm. Līstu tad visi četri uz vienu un to pašu punktu. Divi šāvieni vai divi dūrieni. Ķēde būtu pārrauta.

—   Un tad! Sarkanie būtu visapkārt jau aizdedzinājuši ugunis. Mūsu bēgšanas mēģinājumu tie tūlīt atklātu. Pat tad, kad mums izdotos izlauzties cauri viņu rindām, mēs tālu netiktu. Viņi drīz vien būtu mums atkal un papēžiem. Dažus sarkanos mums vajadzētu nogalināt. Izredzes tikt saudzētiem tad galīgi atkristu.

—   Tas viss ir pilnīgi pareizi, — piekrita Klibais Franks. — Es nemaz nesaprotu, kā šitam resnajam Džimijam Pipargraudam [10] var ienākt prātā būt gudrākam par mūsu Draudošo Roku! Aizvien un visur tu esi tieši tā ola, kas grib būt gudrāka par vistu. Draudošā Roka ir panācis visu, kas vien šādos apstākļos bija iespējams. Par to es viņam dodu atzīmi liecībā ar plusu. Esmu vairāk nekā pārliecināts, ka Deivijs ir gluži manās domās.

—   Pats par sevi saprotams, — šis piebalsoja. — Cīņa būtu mūsu gals.

—   Bet kāds gals būs, ja jāsim viņiem līdzi? — jautāja Džimijs. — Jāpieņem, ka vecāko apspriede mūs tāpat uzskatīs par ienaidniekiem.

—   Kas tev to teicis? Vai tad tu, resnīt, patiešām nevari saskatīt, ka šis zvērests ir dots ar prātu un apdomu. Mūsu slavenais biedrs atstājis ļoti piemīlīgas pakaļdurtiņas vaļā. Lai ar mums dara, ko grib, tas nebija Svētajos Rakstos. Tur tikai tika sacīts, ka mēs nedomāsim par pretošanos. Labi. So zvērestu mēs pildīsim. Lai viņi nospriež, ko grib. Mēs nepretosimies. Nesitīsim tiem ar tūkstoš centneru smagiem dzelzs āmuriem. Bet — viltus, viltus, viltus — tas ir tas «apraktais suns». Tas nav pretošanās. Kad suflieris mūs būs notiesājis uz nāvi, tad pazudīsim kādā skatuves lūkā un iznirsim aiz galma teātra kulisēm spožā prologā!

—   Tu gribi sacīt — epilogā, — pārlaboja viņu Džimijs.

—   Kad tikai tu ļautu cilvēkam mierīgi runāt! Gan jau es zināšu, kā apieties ar konversijas vārdnīcu. Logs ir logs — nu, un epi nav nekas. Kad es saku, ka mēs piedzīvosim spožu prologu, tad ikviens izglītots cilvēks pilnīgi sapratīs, ko es ar to gribēju apzīmēt un teikt. Ar tevi nemaz nedrīkst runāt smalkā valodā. Viss augstākais tev ir grāmata ar septiņiem zieģeļiem. Labojies, Džimij, labojies, kamēr to tu vēl vari darīt! Tu sarūgtini manu dzīvi. Kādreiz būšu slēdzis savas acis uz mūžu. Būšu atstājis visus šīspasaules priekus. Tava sliktā uzvešanās īsina manas dienas. Tu tad lauzīsi rokas un izliesi rūgtas asaras par to, ka man, dzīvam esot, runāji hronoloģiski pretim!

Džimijs gribēja dot mazajam savādniekam ironisku atbildi un aizrādīt uz jaunām kļūdām svešvārdu lietošanā. Bet Draudošā Roka pamāja viņam un sacīja: — Franks ir sapratis mani. Es noraidīju pretošanos. Bet mums paliek viltība. Tomēr būtu daudz patīkamāk, ja nerastos vajadzība tā iztulkot doto svinīgo solījumu. Ceru, ka mūsu rīcībā būs vēl citi un — godīgāki līdzekļi. Bet tas viss vēl stāv mums priekšā. Piegriezīsimies labāk tagadnei.

—   Par visām lietām, — iekrita Deivijs, — jāzina, vai drīkstam sarkanajiem uzticēties. Vai Lielais Vilks turēs vārdu?

—   Bez šaubām. Nekad vēl neviens virsaitis nav lauzis zvērestu, ko dodot tās smēķējis kalumetu. Līdz apspriedei varam uzticēties indiāņiem aizmiegtām acīm. Kāpsim lejā un tad zirgos. Sarkanie gatavojas doties ceļā.

Indiāņi Noksu un Hiltonu bija piesējuši zirgu mugurās. Pirmais arvien vēl bija dziļā nesamaņā. Viņš gulēja uz zirga. Rokas bija piesietas zirgam ap kaklu. Utahi viens pēc otra pazuda šaurajā tekā. Virsaitis bija pēdējais. Viņš gaidīja uz baltajiem vīriem, lai tiem piebiedrotos. Tā bija laba zīme. Mednieki bija domājuši, ka indiāņi ņems viņus vidū un stingri apsargās.

Kad virsaitim un mūsu četriem vīriem indiāņu teka palika aiz muguras, sarkanie jau bija sagatavojuši zirgus. Visi uzkāpa. Garā rinda sakustējās. Četri baltie ar virsaiti palika astē. Priekšā jāja vairāki sarkanie. Tie sargāja Noksu un Hiltonu. Viņi tos ielenca dzīvā lokā. Draudošā Roka bija apmierināts, ka sarkanie jāj tik garā zosu gājienā. Baltie nedzirdēja skalpētā vaimanas. Nokss pa tam bija atguvis samaņu.

Tagad prērijā pavērās plaša ainava līdz pat A|ņa kalniem. Līdzenums stiepās līdz to pakājei. Draudošā Roka neiztaujāja virsaiti, bet teica pats sev, ka šais kalnos guj šīs dienas jājiena mērķis. Runāts vispār netika daudz. Arī baltie klusēja. Vārdi bija gluži lieki. Vajadzēja nogaidīt, kamēr būs sasniegta utahu nometne. Tikai tur varēja pieņemt lēmumu. Vienīgi tur varēja izdomāt plānu, kā izkļūt no kļūmīgā stāvokļa.

DIVPADSMITĀ NODAĻA UZ DZĪVĪBU UN NĀVI

Sarkanie, likās, ļoti steidzās. Viņi laida zirgus vienosrikšos. Nepiegrieza ne mazāko vērību abiem saistītajiem gūstekņiem, lai gan viens no tiem atradās dzīvības briesmās. Galvaskausa ādas novilkšana ir ļoti smags ievainojums. Sad un tad var satikt skalpētu balto, kam izdevies izbēgt. Bet tas ir rets izņēmums. Lai pārdzīvotu tādu operāciju, nepieciešama dzelžaina miesasbūve.

Kalni nāca arvien tuvāk. Pie vakara sasniedza pirmos paugurus. Sarkanie nogriezās kādā garā un šaurā šķērslejā, kuras malas bija apaugušas ar mežu. Vēlāk jāja pa vairākām sāņu ielejām, aizvien augšup. Lai gan valdīja pilnīga tumsa, indiāņi atrada ceļu tik viegli, it kā būtu gaiša diena. Vēlāk uzlēca mēness. Tas lēja savu spocīgo gaismu pār kokiem apaugušām klinšu sienām. Starp viņām sarkanie un baltie jātnieki klusēdami devās uz priekšu. Tikai ap pusnakti mērķis vairs nelikās būt tālu. Virsaitis deva dažiem sarkanajiem zīmi jāt ātrāk uz priekšu un paziņot karavīru ierašanos. Ziņneši devās ceļā, nesakot neviena vārda.

Tad sasniedza diezgan platu upi. Tās augstie krasti pavērās arvien plašāk. Beidzot tos vairs nemaz nevarēja saskatīt, lai gan mēness gaiši spīdēja. Arī biezais mežs, kas sākumā abās pusēs sniedzās gandrīz līdz upei, tagad atkāpās. Atklājās plaša savanna (prērija). Tālumā iemirdzējās ugunis.

—   Uf! — virsaitis pirmo reizi visa garā jājiena laikā lika atskanēt savai balsij. — Tur atrodas manas cilts teltis. Tur izšķirsies jūsu likteņi.

—   Jau šodien? — apvaicājās Draudošā Roka.

—   Nē. Maniem karavīriem nepieciešama atpūta. Jūsu nāves cīņa ieilgs un darīs mums lielāku prieku, ja arī jūs būs stiprinājis miegs.

—   Tās jau ir jaukas izredzes! — teica Resnais Džimijs vācu mēlē, lai sarkanie nesaprastu. — Mūsu nāves cīņa! Viņš izturas taisni tā, it kā moku stabs mums neietu secen. Ko nu tu par to teiksi, veco Frank?

—   Pašreiz neviena vārda, — atbildēja mazais saksis. — Runāšu vēlāk, tad, kad būs pienācis laiks. Gribu tikai padevīgi un visā augstcienībā piemetināt, ka man nemaz nav miršanas priekšnojautas. Nogaidīsim, kas īsti būs. Bet, ja mani ar rupju varu gribēs priekšlaicīgi sūtīt pie maniem tēviem, tad savu ādu sargāšu. Noteikti, zinu, ka pie mana līķa gaudos un žēlosies daudzu to sarkanādu atraitnes un bērni, ko es pats pirms tam būšu nosūtījis Elizē.

—   Tu gan gribēji sacīt — Elisijā? — jautāja resnais.

—   Nerunā tik bērnišķīgi! Mēs tagad runājam vāciski un Elizē ir īsts ģermāņu vārds. Esmu godīgi kristīts cilvēks. Negribu neko zināt par seno romiešu Elisiju. Brīnumu lietas! Kāpēc arvien tie cilvēki grib būt gudrākie, kam vismazākais prāts!

Sagaidīšanas brīdis bija pienācis. Ciema iedzīvotāji steidzās apsveikt atnācējus karavīrus. Viņi nāca lieliem bariem. Vispirms vīri un zēni. Aiz tiem sievas un meitenes. Visi viņi kliedza, cik bija jaudas. Šķita, ka negantais troksnis celtos no milzīga plēsīgu zvēru bara.

Draudošā Roka bija sagaidījis atrast parasto telšu ciemu. Bija nepatīkami pārsteigts. Viņam vajadzēja atzīties, ka kļūdījies. Lielais ugunskuru skaits liecināja, ka te sapulcēti daudz, daudz vairāk karavīru, nekā teltis var uzņemt. Bija ieradušies ari vairāku citu utahu nometņu iedzīvotāji apspriesties par atriebības karagājienu pret baltajiem. Ziņneši bija izstāstījuši, ka virsaitis ved līdzi sešus bālģīmjus. So ziņu sarkanie saņēma ar tādu sajūsmu, kādu parādīt ir spējīgas vienīgi mežoņu tautas. Viņi vicinaja Savus ieročus. Kliedza visā spēkā. Izgrūda visšausmīgākos draudus.

Nometne bija sasniegta. Draudošā Roka tagad redzēja, ka tā sastāvēja no bifeļādu teltīm un ātri uzceltām zaru būdām. Nometnes vidū bija atstāts prāvs laukums. Sinī laukumā jātnieki apstājās. Abus saistītos atraisīja no zirgiem. Nometa zemē. Sarkano kliedzieni pilnīgi noslāpēja skalpētā Noksa vaimanas. Tad pieveda trampiem klāt arī mūsu četrus vīrus. Karavīri ielenca tos lielā lokā. Sievas un meitas iznāca priekšā, lai klaigājot dejotu ap baltajiem.

Tas ir vislielākais zaimojurns, kāds vien domājams. Gūstekņiem šī sieviešu riņķa deja izteic, ka tiem nav bijis ne drosmes, ne godaprāta. Kas te nepretojas, tas top nicināts. Draudošā Roka uzsauca saviem biedriem dažus vārdus. Tie nometās ce]os un pielika šautenes pie vaiga. Pats mednieks izšāva no «lāčunāves». Šāviena troksnis pārspēja sarkano mežonīgo bļaustīšanos. Tad viņš pacēla pie vaiga patšauteni. Tūlīt iestājās dziļš klusums.

—   Ko tas nozīmē? — viņš sauca tik stipri, ka visi dzirdēja. — Ar Lielo Vilku es smēķēju apspriedes mierapīpi. Biju ar mieru, ka utahu karavīri savā starpā apspriežas, vai tie apiesies ar mums kā ar ienaidniekiem vai draugiem. Pat ja būtu sagūstīti, mēs nepieļautu, lai sievas un meitenes dejotu ap mums kā ap gļēviem koijotiem. Esam tikai četri karavīri, bet utahu vīru skaits sniedzas simtos. Neraugoties uz to, es jautāju: kurš no jūsu vidus iedrošināsies apvainot Draudošo Roku? Lai viņš iznāk laukā un cīnās ar mani! Piesargieties! Jūs redzējāt manu bisi un zināt, kā tā šauj. Kolīdz sievām nāks prātā atkal uzsākt deju — runās mūsu šautenes. So laukumu bagātīgi slacinās to asinis, kas zemiskā kārtā lauž svētās apspriedes pīpes zvērestu.

So vārdu iespaids bija ļoti liels. Sarkanajiem vīriem patika, ka slavenais mednieks nebijās klaji draudēt, par spīti viņu milzīgajam pārsvaram. Sievas un meitenes atkāpās atpakaļ, lai gan neviens nebija to pavēlējis. Vīri paklusām sarunājās. Viens otrām dzīvi stāstīja. Visbiežāk atskanēja vārdi «Draudošā Roka» un «nāves bise». Daži spalvām greznoti karavīri piegāja Lielajam Vilkam klāt un runāja ar viņu. Pēc tam virsaitis tuvojās četriem medniekiem un teica utahu mēlē, ko bija lietojis arī Draudošā Roka: — Jambu un utahu virsaitis tur cieņā apspriedes kalumetu. Viņš nav aizmirsis to, kas solīts. Rīt, kad būs tapusi diena, tiks izšķirts četru bālģīmju liktenis.

—   Līdz tam viņiem jāpaliek teltī, ko es tiem parādīšu. Bet pārējie divi ir slepkavas. Mans solījums neattiecas uz viņiem. Viņi mirs tā, kā tie dzīvoja, asinīm tekot. Hovgh! Vai Draudošā Roka ir vienisprātis ar maniem vārdiem?

—  Jā, — atbildēja slavenais mednieks. — Tikai es prasu, lai mūsu zirgi paliktu mūsu telts tuvumā.

—   Arī tam piekrītu, lai gan nevaru saprast, kāda iemesla dēļ Draudošā Roka izteic šādu vēlēšanos. Vai viņš cer izbēgt? Es saku viņam, ka daudzkārtīgs sarkano karavīru loks ieslēgs viņa telti no visām pusēm tā, ka bēgšana ir pilnīgi neiespējama.

—   Esmu solījis nogaidīt jūsu apspriedes iznākumu. Tev nemaz nevajag pielikt sargus. Ja tu tomēr gribi to darīt, tad man nekādu iebildumu nav.

—   Tad nācietl

Tagad četri mednieki sekoja virsaitim. Indiāņi deva viņiem ceļu un pavadīja tos bikliem, godbijīgiem skatieniem. Telts, ko baltajiem ierādīja virsaitis, bija viena no lielākajām. Vairāki pīķi bija iedurti pie ieejas zemē. Trīs ērgļa spalvas, kas greznoja to asmeņus, lika noprast, ka šī telts īstenībā ir Lielā Vilka mājoklis.

Durvis atvietoja kāda sega, kas tagad bija atvilkta. Piecus soļus no tās dega uguns, apgaismodama telts iekšieni. Mednieki iegāja teltī, nolika savus ieročus un apsēdās. Virsaitis aizgāja, bet jau pēc īsa brīža ieradās vairāki sarkanie. Viņi novietojās pieklājīgā attālumā ap telti tā, ka neviena puse nepalika bez stingras uzraudzības.

Nedaudzas minūtes vēlāk ienāca kāda jauna sieva. Viņa nolika balto priekšā divus traukus un klusēdama izgāja. Viens no šiem bija veca krūze ar ūdeni. Otrs — liela dzelzs panna. Tanī bija vairāki gaļas gabali.

—   Oho! — Klibais Franks smaidīja. — Tas laikam būs mūsu svētku mielasts. Ūdens krūze, tas ir smalki! Šie zeļļi plātās. Grib, lai mēs izbrīnā par viņu lepnajiem virtuves piederumiem sasitam rokas virs galvas. Un bifeļgaļa — mazākais astoņas mārciņas. Viņi taču nebūs to ierīvējuši ar žurku zālēm?

—   Žurku zāles! — smējās resnais. — Kur gan utahi lai ņemtu tādas? Gribu tikai aizrādīt, ka gaļa ir aļņa, nevis bifeļa.

—   Jau atkal tu to gribi labāk zināt nekā es. Varu derēt un sacīt, ko vien gribu, bet tu arvien iemaisies. Tu nekad nelabosies. Bet šodien negribu ar tevi strīdēties. Uzmetīšu tev tikai vienu vienīgu iznīcinošu skatienu. Tā! Tagad tu vari nojaust, cik augstu es nostādu savu personību pāri tavam pigmenta stāvam.

—   Pigmeja stāvam, — pārlaboja Džimijs.

—   Vai tu tūlīt klusēsi trīsceturkšņa takti! — mazais pavēlēja. — Nekairini manu žulti, bet parādi man cieņu, uz ko man tiesības mana izcilā dzīves gājuma un lielo piedzīvojumu dēļ! Tikai tādā gadījumā es nokāpšu no savām augstajām dzīves sfērām un ziedošu savu laiku un pavāra mākslu šim cepetim.

—   Jā. Cep vien, — pamāja Draudošā Roka, novirzot pikto mazo uz citām domām.

—   To var viegli pateikt. Bet kur lai ņem sīpolus un lauru lapas? Bez tam nezinu, vai drīkstu ar pannu doties pie uguns.

—   Pamēģini.

—   Jā, pamēģini! Ja šiem sarkanajiem tēviņiem tas nepatiks un viņi sūtīs man māgā lodi, tad man kļūs gluži vienaldzīgi, vai šī gaļa augusi zem aļņa vai bifeļa ādas. Na, viss viens, iešu vien laukā!

Viņš nesa pannu ar gaļu uz ugunskuru. Tur tas rīkojās kā īsts pavārs. Sargi viņu netraucēja. Pārējie palika sēdot teltī. Viņi pa vaļējām durvīm novēroja indiāņu šonakt tik dzīvo nometni.

Mēness izstaroja gandrīz dienas gaismu. Tā krita uz kādu tuvu, tumšiem mežiem apaugušu kalnu masīvu. Pa to tecēja lejup, kā mirdzoša sudraba josta, kāds plats strauts vai upe. Lejā šis ūdens radīja diezgan prāvu ezeru. Ezera noteka bija tā upe, pa kuras krastu jāja utahi ar gūstekņiem un baltajiem uz nometni. Krūmu un koku, likās, tuvumā nebija. Ezera apkaime bija līdzena un klaja.

Pie katra ugunskura sēdēja indiāņi. Viņi skatījās, kā sievas cep gaļu. Dažreiz kāds no viņiem piecēlās. Lēnām soļoja gar telti, lai uzmestu īsu skatienu baltajiem vīriem. No Noksa un Hiltona nebija nekas ne redzams, ne dzirdams. Varēja droši pieņemt, ka viņu stāvoklis nebija rožains.

Pēc stundas teltī atgriezās Klibais Franks ar kūpošu pannu. Viņš to nolika saviem biedriem priekšā. Sacīja ļoti pašapzinīgā tonī: — Te jums ir lielisks mielasts. Esmu ziņkārīgs, kādas taisīsiet acis. Lai gan virču nebija, tomēr mani iedzimtie pavāra talanti viegli pārvarēja šo šķērsli.

—   Kā tu to izdarīji? — Džimijs jautāja. Viņa smalkais deguns noliecās pār pannu. Gaļa nečurkstēja, bet kūpēja.

Pat ļoti stipri. Dažos mirkļos telti piepildīja asa deguma smaka.

—       Tik vienkārši, ka panākumi jāuzskata par brīnumu,— mazais atteica. •— Reiz lasīju, ka koka ogles var atvietot ne vien sāli, kura mums trūkst, bet arī atņemt gaļai sliktu smaku vai piegaršu. Mūsu cepetis nebija visai svaigs. Tālab lietoju pieminēto līdzekli. Cepu gaļu koka pelnos. Tā bija viegla lieta, jo mūsu ugunskurā bija tikai koku šķilas. Uguns gan man mazliet ieskrēja pannā. Bet jo labāk! Mans ģeniālais pavāra saprāts saka, ka gaļa mutē garšīgi skraukšķēs.

—       Ak vai! Aļņa cepetis koka pelnos! Saki, vai tev negriežas?

—       Nerunā blēņas! Man nekad nekas negriežas. Tev taču reiz to vajadzēja zināt. Pelni ir jebkādu alķīmijas netīrību ķīmiskais pretstats. Tāpēc baudi šo alni ar piederīgo cilvēcisko saprātu. Tad tas tev garšos labi. Dos tavai stūrgalvīgai dabai vajadzīgos miesīgos un garīgos spēkus.

—        Bet, — neatlaidās Džimijs, — pats teici, ka uguns ieskrējusi pannā. Gaļa ir sadegusi. Tā ir sabojāta.

—        Nerunā, bet ēd! — noskaitās Franks. —• Ir ļoti neveselīgi ēdot dziedāt vai runāt. Tad atveras nepareizā rīkle un ēdiens māgas vietā nokļūst liesā.

—       Jā, ēd! Kas lai to te ēd? Paskaties šurp: vai to vēl var saukt par gaļu?

Viņš iedūra nazi kādā gabalā. Pacēla to gaisā un turēja mazajam zem deguna. Gaļa bija sadegusi melna. Visapkārt tai bija tumša, taukaina ogļu kārta.

—       Zināms, ka tā ir gaļa. Kas gan cits! — Franks atteica.

—   Melna kā ķīniešu tuša.

—   Kod tikai! Tad nogaršosi brīnumu!

—   To es ticu. Un šie pelni!

—   Tos var nokasīt.

—   Parādi man, kā to dara!

—        Gluži vienkārši! — Viņš paņēma no pannas gaļas gabalu un trina to tik ilgi gar telts ādas sienu, kamēr visi pelni palika pie tās.

—        Lūk, tā_to dara, — turpināja viņš. — Tev arvien trūkst vajadzīgās gara attapības un pirkstu veiklības. Un tagad arī tu redzēsi, cik delikāti garšo silts alnis, kad es nokodīšu kumosu un ar mēli to saspiedīšu. Tad …

Viņš apklusa. Iekoda gaļā. Atvēra muti un zobus. Pārsteigts raudzījas savos trīs biedres.

—   Nu, — atgādināja Džimijs, — ēd taču!

—   Est… ko? Tas jau skraukšķ kā cepta zaru slota. Vai tā kas ir iespējams!

—   To varēja paredzēt. Domāju, ka panna ir mīkstāka par gaļu. Tagad tu vari pats notiesāt sava pavāra talanta izcilo ražojumu!

—   Nu, varbūt atradīsies vēl kāds gabals, kas nebūs piesavinājies cietu raksturu. Būs jāpameklē.

Par laimi, atradās vēl daži gabali, kas bija puslīdz ēdami un pietika četriem vīriem. Bet Franks bija pazaudējis savu balamutību.

Rītā Noksam un Hiltonam vajadzēja mirt pie moku staba.

Varbūt tāds pats liktenis gaidīja arī pārējos baltos. Sarkanajiem tad būtu lieli svētki. Tiem vajadzēja pienācīgi sagatavoties.

Pēc vēlajām vakariņām vīri devās pie miera.

Izdzisa visi ugunskuri, izņemot divus. Pirmais no tiem sprēgāja tās telts tuvumā, kurā atradās Draudošā Roka ar saviem trim biedriem. Otrais — pie kā gulēja Nokss ar Hiltonu un viņu sargi. Pirmo ugunskuru un telti ielenca trīskārtīgs sarkano loks. Liels vairums sargposteņu bija norīkots arī ārpus ciema. Bēgšana, ja arī iespējama, būtu bijusi ļoti grūta un bīstama.

Draudošā Roka nolaida telts ieejas priekškaru. Negribēja, ka sarkanie visu nakti vērotu viņus. Baltie tagad atradās pilnīgā tumsā. Velti viņi centās iemigt.

—   Diezin kur būsim ap šādu laiku rīt! — nopūtās Deivijs. — Varbūt sarkanādas būs mūs nosūtījuši mūžīgos medību laukos.

—   Varbūt vismaz vienu, divus vai arī trīs no mums, — piebalsoja Džimijs un griezās pie Draudošās Rokas. — Ko jūs par to domājat, māster?

—   Nedomāju vis, ka viņi vienkārši dāvās mums dzīvību un brīvību. Esmu pārliecināts, ka liks mums par to cīnīties.

—   Pie visiem jodiem! Tas tik būtu jauki. Gluži tas pats, ja tie mūs vienkārši noslepkavotu. Cīņas noteikumi droši vien būs tādi, ka mēs neizbēgami zaudēsim.

—   Droši vien. Tomēr nedrīkstam zaudēt dūšu. Baltais ir mācījies no sarkanā. Veiklumā un viltībā viņš tam līdzīgs. Izturībā pat pārspēs. Kareiviskais lepnums neatļaus sarkanādām uzstādīt pret mums par daudz lielu pār

spēku. Ja tomēr viņi to darītu, ar izsmieklu panāksim tā samazināšanu.

—   Bet, — teica tagad Klibais Franks, kas līdz šim bija klusējis, — izredzes, kādas jūs mums pašreiz tēlojat, nav nekādas jaukās. Sie tēviņi padarīs mums to lietu tik grūtu, cik vien iespējams. Jūs ar savu veiklumu un ziloņa spēku, protams, varat smiet. Jūs izsitīsieties noteikti cauri arī pārspēkam. Bet mēs, pārējie trīs vientiesīši, kam spēciņi vāji un kas lēti zemē klūpam? Mēs šodien gan būsim baudījuši mūsu pēdējos priekus šinī pasaulē.

—   Pats pēdējais prieks bija laikam tavs a]ņa cepetis?

—   Vai tu atkal sāc savu labāko draugu un uzticamāko cīņubiedru tik īsi pirms viņa debesbraukšanas kaitināt līdz nāvei. Nesaskaldi manas pārdomu spējas! Visas manas domas tagad pievērstas jautājumam, kā mums izglābties.

Viņš nogūlās un slēdza acis. Otrā pusē bija kaut kas dzirdams, kas izklausījās pēc klusiem, apspiestiem smiekliem. Klibais Franks nepiegrieza tiem nekādu vērību. Pārējie sarunu neturpināja. Iestājās dziļš klusums. To brīžiem pārtrauca tikai ugunskura sprēgāšana. Pamazām miegs aizvēra nogurušos plakstiņus. Tie atdarījās tikai tad, kad ārā atskanēja skaļi saucieni. Ieejas aizkars tika nobīdīts pie malas. Kāds sarkanais ieskatījās teltī un teica: — Lai bālģīmji pieceļas un nāk man līdzi!

Viņi cēlās, ņēma savus ieročus un sekoja tam.

Uguns bija nodzisusi. Saule pacēlās rītos no apvāršņa malas. Svaigie stari krita uz jau pieminēto kalnāja grēdu. No tās plūstošais ūdens mirdzēja kā šķidrs zelts. Ezera līmenis atspīdēja līdzīgi milzīgam spogulim. Skats tagad sniedza krietni tālāk nekā naktī. Līdzenums, kura rietumu daļā atradās ezers, bija apmēram divas angļu jūdzes garš. Platums bija puse no garuma. Visapkārt meži. Dienvidu daļā bija nometne. Tanī varēja saskatīt kādas simts teltis un būdas. Ezermalā ganījās zirgi. Četru mednieku zirgi atradās viņu telts tuvumā.

Nometnes priekšā un starp teltīm un būdām stāvēja un kustējās sarkano stāvi. Indiāņi bija tērpušies karavīru rotā: bija taču abu pieķerto slepkavu nāves svētki. Četrus baltos tie aplūkoja ļoti vērīgi. Tomēr viņu pētošajos skatienos nevarēja pamanīt naida izteiksmi.

—   Kas īsti ir ar šiem sarkanajiem tēviņiem? — jautāja Franks.

—   Viņi tā apskata mūs, kā apskata zirgus, ko vēlas pirkt.

—   Tie pēta mūsu miesasbūvi, — atbildēja Draudošā Roka. — Tā ir droša zīme, ka mana nojauta bijusi pareiza. Mūsu liktenis ir izšķirts. Tas viņiem jau zināms. Mums vajadzēs cīnīties par savu dzīvību.

—   Labi! Savējo tiem lēti nepārdošu. Džimij, vai tu baidies?

Viņa piktums pret resno bija izgaisis. Franka jautājumā izskanēja lielākas bažas par draugu nekā par sevi pašu.

—   Nē, es nebīstos. Esmu noraizējies. Tas viegli saprotams. Bailes varētu vienīgi kaitēt. Tagad jābūt tik mierīgam un apvaldītam, cik vien iespējams.

Ārpus nometnes bija iedzīti zemē divi stabi. To tuvumā stāvēja pieci spalvām greznoti karavīri. Starp tiem bija arī Lielais Vilks. Viņš spēra dažus soļus baltajiem pretim un paskaidroja:

—   Liku saukt bālģīmjus, lai tie redzētu, kā sarkanie vīri soda savus ienaidniekus. Tūlīt atvedīs slepkavas, kam jāmirst pie stabiem.

—  Mēs nemaz neilgojamies to redzēt, — atbildēja Draudošā Roka.

—   Vai esat gļēvuļi, kas baidās no plūstošām asinīm? Tādā gadījumā mēs rīkosimies ar jums tā, kā tie to pelnījuši. Mans solījums tad nav jātur.

—   Mēs esam kristīgie. Ja esam spiesti nonāvēt mūsu ienaidniekus, tad darām to ātri. Bet mēs nespīdzinām viņus.

—   Tagad jūs atrodaties pie mums. Tālab arī jāpadodas mūsu paražām. Ja jūs to negribat darīt, tad tas ir apvainojums. Par to pie mums soda ar nāvi.

Draudošā Roka zināja, ka virsaitis runā nopietni. Viņš pats un viņa biedri dotos vislielākajās briesmās, ja liegtos būt klāt, nāvessodu izpildot. Tālab viņš teica:

—   Mēs paliksim.

—   Tad nosēdieties kopā ar mums. Ja paklausīsiet, piešķirsim jums pagodinošu nāvi.

Viņš nosēdās zālē ar seju pret stabiem. Pārējie virsaiši darīja to pašu. Baltajiem vīriem vajadzēja piekāpties.

Lielais Vilks lika atskanēt skaļam saucienam. To dzirdēja tālu un uzņēma ar vēl skaļākiem gaviļu kliedzieniem. Tā bija zīme, ka šausmīgā ceremonija var sākties.

Karavīri tuvojās. Viņi nostājās puslokā ap stabiem. Sī pusloka vidū sēdēja virsaiši un baltie vīri. Tad nāca sievietes un bērni. Tie sastājās viņpus stabiem pretim vīriem, ari puslokā. Gredzens nu bija noslēgts.

Tad atveda Noksu un Ililtonu. Tie bija tik stipri saistīti, ka nevarēja paiet. Viņus vietvietām nesa. Siksnas tik dziļi iegriezās viņu miesās, ka Hiltons vaidēja. Nokss bija kluss. Viņš gulēja rētu drudzī. Patlaban tas vairs nemurgoja. Viņa izskats bija drausmīgs.

Abus piesēja pie stabiem ar ūdenī izmērcētām siksnām. Tām izkalstot un savelkoties, upuriem vajadzēja ciest negantas sāpes.

Noksa acis bija aizvērtas. Viņa galva smagi nokārās uz krūtīm. Tas bija pilnīgā nesamaņā. Nezināja neko, kas ar viņu notiek. Hiltons raidīja visapkārt baiļu pilnus skatienus. Ieraudzījis četrus medniekus, viņš iesaucās: — Glābiet mani, glābiet mani, kungi! Jūs neesat pagāni. Vai esat nākuši noskatīties mūsu briesmīgo nāvi? Papriecāties par mūsu mokām? — «Nē,» atbildēja Draudošā Roka. «Mēs bijām spiesti ierasties, un mums jāpaliek te. Mēs neko nevaram jūsu dēļ darīt.» — Jūs varat, jūs varat, ja tikai gribat. Sarkanie paklausīs jums. — «Nē. Savā liktenī paši esat vainīgi. Kam drosme grēkot, tam jābūt drosmei arī sodu saņemt.» — Esmu nevainīgs. Neesmu nošāvis nevienu indiāni. Nokss to darīja. — «Nemelojiet! Ir gļēvulīga nekaunība visu vainu uzvelt vienīgi viņam. Labāk nožēlojiet savus noziegumus, lai rastu piedošanu viņā saulē!» — Bet es negribu mirt, es negribu mirt! Palīgā, glābiet, glābiet!

Viņš kliedza tā, ka viņa balss tālu skanēja līdzenumā un atbalsojās kalnos. Raustīja savas saites tik spēcīgi, ka tās dziļi iegriezās miesā. Tecēja asinis.

Lielais Vilks piecēlās. Viņš pamāja ar roku. Tā bija zīme, ka viņš grib runāt. Visu acis pievērsās viņam. Virsaitis bija īsts indiāņu orators. īsos, kodolīgos un tomēr patētiskos teikumos Lielais Vilks atgādināja notikušo. Viņš uzsvēra bālģīmju nodevīgo rīcību. Esot bijis dziļš miers. To lauzuši baltie, viņi piespieduši izrakt kara cirvjus. Viņa vārdi darīja tādu iespaidu uz sarkanajiem, ka tie sāka žvadzināt un skandināt ieročus. Beigās Lielais Vilks pasludināja, ka abi slepkavas esot notiesāti uz nāvi pie moku stabiem. Viņu sodīšana nu varot sākties.

Virsaitis beidza savu runu.

Hiltons tagad vēlreiz pacēla savu balsi un spieda Draudošo Roku griezties pie virsaiša.

— Nu labi! Pamēģināšu, — šis atbildēja. — Nevaru novērst nāvi. Varbūt man izdosies panākt, ka tā būs ātra. Nebūs tik mokoša.

Viņš pagriezās pret Lielo Vilku. Nebija vel atdarījis muti,' kad tas saniknots uzsauca viņam: — Tu zini, ka runāju bālģlmju mēlē. Sapratu, ko tu šim sunim apsolīji. Vai nedarīju tavā labā jau pietiekoši daudz, piekrizdams tik izdevīgiem noteikumiem? Vai gribi nostāties pret musu spriedumu? Ar tādu rīcību tu sacelsi sašutumu visos mūsu karavīros. Nevarēšu tevi aizsargāt. Tāpēc klusē. Nesaki neviena vārda!

—   Mana ticība pavēl man lūgt tevi, — teica Draudoša Roka. Tie bija vienīgie vārdi, ar ko tas drīkstēja aizbildināties.

—   Pēc kādas ticības mums jārīkojas? Pēc tavas vai pēc manas? Vai tava ticība pavēlēja šiem suņiem uzbrukt mums visdziļākā miera laikā? Nolaupīt mūsu zirgus, nonāvēt mūsu karavīrus? Nē! Tātad pilnīgi skaidrs, ka jūsu ticībai nav tiesības iemaisīties noziedznieku sodīšanā.

Viņš novērsās. Deva ar roku zīmi. No sarkano karotāju rindām iznāca kādi divpadsmit vīri. Virsaitis atkal piegriezās Draudošajai Rokai. Paskaidroja viņam:

—   Tie ir nonāvēto radinieki. Viņiem pieder tiesība sākt sodīšanu. Vispirms uz slepkavām metīs ar nažiem.

Ja sarkanajiem pie moku staba stāv nāvei lemts ienaidnieks, tad tie cenšas pagarināt viņa mokas līdz pēdējai iespējai. Pirmās rētas, ko tie dara viņam, ir vieglas, un tikai pamazām tās kļūst smagākas. Parasti iesāk ar nažu mešanu. Tā notiek tā, kādā kārtībā tiek norādītas upura ķermeņa daļas. Nažiem tās jāķer vai tiem jāpaliek brūcēs. Mērķus izvēlas ar gudru ziņu tā, lai nenotecētu daudz asiņu. To dara tāpēc, lai mokāmais nenomirtu pirms laika no pārāk lielas asiņu notecēšanas.

—   Labo īkšķi! — pavēlēja Lielais Vilks.

Gūstekņu elkoņi bija piesieti tā, ka rokas karājās svabadi. Iznākušie sarkanie sadalījās divās grupās. Viena Hiltonam, otra Noksam. Viņi ieturēja divpadsmit soļu lielu attālumu un nostājās cits cita aizmugurē. Priekšējais pacēla nazi labās rokas pirmajos trīs pirkstos. Notēmēja, svieda un trāpīja īkšķī. Hiltons sāpēs iekliedzās. Arī Noksa īkšķi ķēra nazis. Viņa ģībonis bija tik dziļš, ka viņš nepamodās.

—   Rādītāja pirkstu! — turpināja virsaitis.

Tādā kārtībā viņš nosauca arī pārējos pirkstus, ko vajadzēja ievainot. Pavēles izpildīja ar apbrīnošanas cienīgu noteiktību. Ja Hiltons sākumā tikai iekliedzās, tad tagad viņš kliedza bez apstājas. Nokss atguva samaņu tikai tad, kad sarkanie sāka mest nažus uz kreisās rokas pirkstiem. Viņš pavēra acis kā nesaprazdams. Tad atkal tās aizvēra. Iesāka gaudot balsī, kurā vairs nebija nekā cilvēcīga. Viņš uz mirkli saprata, ko ar viņu dara sarkanie. Tad drudzis viņu atkal sagrāba. Murgi un nāves bailes piespieda viņu raidīt skaņas, kas atgādināja ievainota zvēra kaucienus.

Mocīšana turpinājās. Abi nelaimīgie bļāva, kauca un sauca bez apstājas. Naži ķēra plaukstu virspuses, roku dilbus, elkoņus, plecus. Tad tādā pašā kārtībā izrētināja kājas. Tas aizņēma apmēram stundas ceturksni. Tas bija vienīgf spīdzināšanas sākums. Tai vajadzēja vilkties stundām ilgi. Draudošā Roka un viņa trīs biedri bija novērsušies. Viņi nespēja šim briesmīgajam skatam sekot ar acīm. Bet spīdzināmo kliedzienus viņi dzirdēja.

Indiāņus jau no agras bērnības pieradina pie fiziskām sāpēm. Tie vēlāk panes vislielākās mokas, neparaustot ne acu plakstiņus. Var jau arī būt, ka sarkano nervi nav tik jūtelīgi kā balto. Ja indiānis tiek sagūstīts un nokļūst pie moku staba, tad tas panes sāpes ar smaidu uz lūpām. Tas skaļā balsī dzied savu nāves dziesmu. Brīžiem tas pārtrauc dziedāšanu, lai zaimotu un izsmietu savus mocītājus. Vaimanājošs sarkanais vīrs pie moku staba ir nepazīstama, nedzirdēta lieta. Kas sūdzas par sāpēm, to nicina. Jo skaļāki sāpju kliedzieni, jo lielākas ir nievas. Ir noticis, ka mokāmie baltie ir atbrīvoti tikai tamdēļ, ka viņu izturēšanās pie moku staba ir bijusi par daudz mazdūšīga. No tāda zaķpastalas nav jābaidās un viņa nogalināšanu katrs karotājs uzskata par lielu kaunu.

Var iedomāties, kādu iespaidu atstāja Noksa un Hiltona gaudas un vaimanas. Sarkanie novērsās. Kļuva dzirdami riebuma un zaimu saucieni. Kad nogalināto tuvākie bija dabūjuši pienācīgo gandarījumu, aicināja citus karavīrus turpināt mocīšanu ar jauniem līdzekļiem. Bet neviens sarkanais karotājs nevēlējās to darīt. Tādus «suņus, koijotus un krupjus» neviens negribēja aiztikt. Piecēlās kāds virsaitis un sacīja: — Sie cilvēki nav cienīgi, ka godīgs karavīrs liek tiem klāt savas rokas. Atstāsim tos sievietēm. Kas mirst no sievietes rokas, tā dvēsele mūžīgos medību laukos pārvēršas sievietē. Tai nav atpūtas, bet jāstrādā mūžīgi. Es esmu runājis.

Pēc īsas apspriedes šo priekšlikumu pieņēma. Tagad izsauca nogalināto sarkano karotāju sievas un mātes. Viņām izsniedza nažus, lai varētu nāvei nolemtajiem izdarīt dūrienus un griezienus tai kārtībā, kā to noteiks Lielais Vilks.

Ikvienam civilizētam eiropietim būs grūti ticēt, ka sieviete var uzņemties pastrādāt tādus briesmu darbus. Bet sarkanie nav civilizēti. Bez tam kāre atriebt noslepkavotos darīja savu iespaidu. Sievietes, pa lielākai daļai pavecas, sāka savu šausmīgo darbu. Abu balto sāpju kliedzieni un griezīgās vaimanas atskanēja no jauna. Tās kļuva nepanesamas pat sarkano ausīm. Lielais Vilks deva pavēli beigt spīdzināšnu. Viņš sacīja:

—   Sie gļēvuļi nav cienīgi kļūt pēc nāves pat par sievietēm. Viņiem jāmirst, bet lai viņi nonāk mūžīgos medību laukos kā koijoti, ko vajā bez apstājas visu mūžību. Lai viņus met suņiem. Es esmu runājis.

Atkal apspriedās. Draudošā Roka paredzēja iznākumu. Viņš to sagaidīja ar riebumu. Vairāki sarkanie aizgāja pēc suņiem. Virsaitis griezās pie četriem baltajiem un teica:

—   Utahu suņi ir dresēti uz bālģīmjiem. Tie gan uzbrūk tikai tad, kad uzkūda. Bet tad viņi vairs nav savaldāmi. Tie saplosa gabalos ikvienu balto, kas atrodas tuvumā. Likšu jūs aizvest un apsargāt kādā teltī, kamēr viņus atkal piesies.

Tā notika. Kādas desmit minūtes valdīja pilnīgs klusums. Tikai dažreiz to pārtrauca Hiltona vaidi. Tad mednieki dzirdēja skaļu riešanu. Tā pārgāja asinskārās gaudās. Divas cilvēku balsis atskanēja briesmīgās nāves bailēs. Atkal viss apklusa.

—   Klausieties! — teica Džimijs. — Dzirdu skraukšķam kaulus. Man liekas, tos abus dod suņiem aprīt.

—   Iespējams tas ir. Tomēr tam neticu, — atbildēja Draudošā Roka. — Kaulu lūšanu asinssuņu zobos dzirdēja tikai tava iedoma. Arī mani nervi ir ārkārtīgi sasprindzināti. Patiešām labi, ka nebijām spiesti noskatīties visu līdz galam.

Tagad viņus atkal izlaida no telts, lai atgrieztos uz soda vietu. Dziļāk nometnē iekšā redzēja ejam četrus vai piecus sarkanos. Viņi veda stiprās siksnās suņus atpakaļ. Vai tie bija saoduši balto pēdas, bet vienu no suņiem gandrīz nevarēja aizvilkt projām. Tas skatījās apkārt. Ieraudzīja četrus medniekus. Spēji rāvās uz priekšu, un izrāvās …

Vispārējs šausmu kliedziens. Asinssuns bija liels un spēcīgs. Likās gluži neiespējami, ka cilvēks to vēl varētu savaldīt. Tomēr neviens no indiāņiem negribēja šaut uz vērtīgo dzīvnieku. Deivijs pacēla savu šauteni pie vaiga un tēmēja.

—   Stāt, nevajag šaut! — pavēlēja Draudošā Roka. — Sarkanie varētu pārmest šī lieliskā suņa nāvi. Parādīšu viņiem, ko spēj balto mednieka dūre. — Vārdus viņš izgrūda ātri. Jāpiezīmē, ka patiesībā viss norisinājās daudz ātrāk, nekā to var pastāstīt vai aprakstīt. Suns tuvojās vareniem, gluži kā panteras lēcieniem. Draudošā Roka, noliecis rokas, devās tam pretim.

—   Tu esi pazudis! — uzsauca viņam Lielais Vilks.

—   Nogaidi vēl to! — atbildēja mednieks.

Suns bija klāt. Viņa rīkle bija plaši atvērta — mirdzēja vareno, balto zobu rindas. Ar īsta, plēsīga meža zvēra rūkoņu tas lēca uz savu pretinieku.

Draudošā Roka gremdēja savas acis suņa acīs. Kad nezvērs savā varenajā lēcienā atdalījās no zemes, viņš atplestām rokām metās tam pretim. Varena sadursme starp cilvēku un suni. Mednieks abām rokām satvēra suņa kaklu. Piespieda viņa galvu tik cieši sev pie krūtīm, ka tas nevarēja kost. Vēl sparīgāks spiediens. Sunim trūka elpas. Viņa skrāpējošās kājas nevarīgi nokārās. Ar kreiso roku mednieks atlieca bestijas galvu. Viens labās dūres sitiens pa purnu. Tad viņš to nogrūda pie zemes.

—   Tur nu viņš guļ, — Draudošā Roka, apgriezies atpakaļ, uzsauca virsaitim. — Liec to saistīt, lai tas, kad atžilbs, nepastrādā jaunus nedarbus.

—   Uf, ugh, ugh, uf! — skanēja no pārsteigto sarkano lūpām. Nevienam no viņiem nebūtu drosmes darīt to, ko bija veicis baltais mednieks. Viņiem tā likās pavisam neiespējama lieta.

—   Tāpēc, ka negribēju, lai jūs zaudētu lielisko kustoni.

Virsaitis uzmeta viņam ilgu skatienu. Tanī bija skaidri

redzams izbrīns un apbrīnošana. Lielais Vilks noveda četrus baltos attālāk sāņus, aiz sarkano grupas. Tur viņiem bija jānosēžas zālē, lai nevarētu noklausīties apspriedē. Virsaitis atgriezās vecajā vietā.

Mednieku acis, protams, piegriezās abiem moku stabiem. Tur karājās abu slepkavu ķermeņi, suņu sakosti un saplosīti. Drausmīgs skats!

Tagad iesākās izšķirošā apspriede. Tā norisinājās pēc visām indiāņu tradīcijām. Pirmais ilgi runāja Lielais Vilks. Viņam sekoja pārējie virsaiši viens pēc otra. Vilks runāja atkal, pārējie ari. Vienkāršie kar avīri_ nedrīkst teikt neviena vārda. Tie godbijīgi klausījās. Indiānis ir mazrunīgs. Bet apspriedēs tas runā daudz un ilgi. Ir sarkanie, kas iemantojuši kā oratori ievērojamu slavu.

Apspriede vilkās droši savas divas stundas. Ilgs laiks tiem, kuru liktenis bija atkarīgs no tās iznākuma. Beidzot skaļš un kopīgs «Hovgh!» paziņoja apspriedes beigas.

Tagad aicināja baltos. Viņiem vajadzēja ienākt loka vidū noklausīties sava likteņa izšķiršanu. Lielais Vilks uzcēlās pasludināt lēmumu:

—   Četri bālģīinji zina, kālab esam izrakuši kara cirvjus. Esam zvērējuši nonāvēt visus baltos, kas kritīs mūsu rokās. Jūs esat sarkano vīru draugi. Tāpēc jūsu liktenis būs cits nekā to balto, ko mēs priekšdienās sagūstīsim. Tos nekavējoties liksim pie moku stabiem. Jums ir atļauts cīnīties par savu dzīvību.

Viņš apklusa. Draudošā Roka izlietoja pārtraukumu jautājumam: — Ar ko? Mēs četri pret jums visiem? Labi, esmu ar mieru. Mana nāvesbise nosūtīs no jūsu vidus daudzus uz mūžīgiem medību laukiem!

Mednieks pacēla patšauteni. yirsaitis sarāvās. Bailes gluži paslēpt viņam neizdevās. Atri un noraidoši atmeta ar roku. Tad sacīja:

—   Draudošā Roka maldās. Ikvienam no jums būs savs pretinieks. Uzvarētājam tiesība nonāvēt uzvarēto. Viņš iegūst arī visu, kas tam pieder.

—   Es piekrītu. Kas izvēlēsies mūsu pretiniekus, mēs vai jūs?

—   Mēs. Es izaicināšu brīvprātīgos.

—   Ar kādiem ieročiem būs jācīnās?

—  Ar tādiem, kādus noteiks tie, kas pieteiksies no mūsu puses.

—   Tas ir netaisni.

—   Nē, tas ir taisnīgi. Esam jums jau tik daudz nākuši pretim, ka tiešām nevarat prasīt vēl vairāk.

—   Labi. Bet es prasu godīgus noteikumus. Tu teici, ka uzvarētājam ir tiesība nonāvēt uzvarēto. Bet kas notiks, ja es uzvarēšu tavu karotāju un to nonāvēšu? Vai tad varēšu droši atstāt šo vietu kā brīvs vīrs?

—   Jā. Bet tu neuzvarēsi. Neviens no jums neuzvarēs.

—   Saprotu tevi. Vai taisīsiet tādu izlasi starp karavīriem un uzstādīsiet tādus noteikumus, ka mums noteikti jāzaudē? Tikai nepārskaties! Viegli var notikt otrādi, nekā tu ceri. Es prasu solījumu, ka tos no mums, kas uzvarēs, jūs uzskatīsiet par draugiem.

—   To apsolu.

—   Labi! Jautā savus karotājus, kas vēlas pieteikties!

Tagad indiāņu pūli pārņēma saviļņojums. Viņi staigāja

un uztraukti sarunājās. Draudošā Roka sacīja saviem biedriem:

—   Diemžēl nedrīkstēju stingrāk savilkt stīgu. Tā varēja pārtrūkt. Neesmu apmierināts ar panāktajiem noteikumiem.

—   Mums jāapmierinās ar tiem, jo labākus dabūt nevaram, — piezīmēja Garais Deivijs.

—   Raizējos vienīgi jūsu dēļ. Kas attiecas uz mani pašu, tad es nemaz nebaidos. Esmu ziņkārīgs, vai man atradīsies kāds pretinieks.

—   Droši vien! Lielais Vilks pats! Jādomā, ka neviens brīvprātīgi nepieteiksies, tad viņam pašam būs jāglābj savas cilts gods. Viņš ir milzīgs tēviņš, īsts zilonis.

—   Es viņa nebīstos. Bet jūs? Jums noliks visbīstamākos pretiniekus. Ikvienam no mums četriem izvēlēsies tādu cīņas veidu, kāds, pēc sarkano domām, mums svešs. Piemēram — ar mani mans pretinieks dūru cīņā neielaidīsies … Bet pagaidām visas raizes un bailes ir nevietā. Turēsim kopā muskuļus un acis vaļā!

—   Un prātu možu un gaišu, — piemetināja Klibais Franks. — Kas attiecas uz mani, tad es esmu tik mierīgs kā jūdžu stabs lielceļa malā. Sie utahi šodien iepazīsies ar saksi no Moricburgas. Kaušos tā, ka dzirksteles sprēgās līdz Grenlandei.

Sarkano vidū atkal nodibinājās kārtība. No jauna izveidojās dzīvais loks. Lielais Vilks izveda no rindām trīs karavīrus. Sacīja, ka tie ir «brīvprātīgie».

—   Tad norādi tagad pārus, — lūdza Draudošā Roka.

Virsaitis pastūma pirmo uz Garā Deivija pusi un sacīja:

—   Se stāv Paguangare (Sarkana Zivs), kas grib peldēt ar šo bālģīmi uz dzīvību un nāvi.

Izvēle bija sarkanajiem izdevīga. Garajam, kalsnajam Deivijam tas bija bīstams pretinieks. Varēja redzēt, ka ūdens balto viegli nenesīs. Sarkanais turpretim bija vīrs apaļām gūžām, platām krūtīm un stipriem roku un kāju muskuļiem. Katrā ziņā tas bija visas cilts labākais peldētājs. Ja to jau neuzsvērtu viņa vārds, tad par to liecinātu nievājošais skatiens, ko tas uzmeta Deivijam.

Tālāk virsaitis iepazīstināja ar kādu garu sarkano. Platiem pleciem un muskuļiem kā tauvām. Tas bija domāts mazajam Resnajam Džimijam. Lielais Vilks teica:

—   Sis te ir Nambohavāts (Lielā Kāja), kas cīnīsies ar resno bālģīmi. Viņus sasies mugurām kopā. Abiem dos nažus viņu labajās rokās. Kas pirmais noliks otro zem sevis, drīkst to nodurt.

Lielā Kāja nenesa velti savu vārdu. Viņam patiešām bija milzīgas kājas. Uz tām viņš laikam stāvēja tik droši, ka nabaga Džimijs bailēs vēlējās bēgt.

Atlika vēl trešais. Garš, tievs, bet labi veidotām krūtīm un bezgalīgi garām kājām un rokām. Virsaitis pieveda to Klibajam Frankam un piezīmēja: — Un tas ir Tooktejs (Lecošais Briedis), kas gatavs skrieties ar šo bālģīmi uz dzīvību un nāvi.

Nabaga Klibais Franks! Kad šis Lecošais Briedis ar savām septiņjūdžu kājām taisīja divus soļus, mazajam bija jāiet desmit! Jā, sarkanie pārāk labi bija gādājuši par savām priekšrocībām.

—   Bet kas cīnīsies ar mani? — jautāja Draudošā Roka.

—   Es! — lepni atbildēja Lielais Vilks. Viņa milzīgais augums saslējās visā diženumā. — Tu domāji, ka mēs bīstamies. Gribu pierādīt tev, ka alojies.

—   Tas man ļoti patīk, — baltais laipni atbildēja. — Līdz šim savus pretiniekus vienmēr izmeklēju no virsaišu vidus.

—   Tu zaudēsi! Kurš gan varētu stāstīt, ka viņš uzvarējis Ovutuavātu?

—   Cīnīsimies nevis vārdiem, bet šautenēm! — Draudošā Roka sacīja to mazliet ironiski. Viņš zināja, ka virsaitis noraidīs šādu viņa priekšlikumu. Un tiešām — tas ātri atteica: — Negribu neko zināt par tavu nāves ieroci. Starp mums strīdu izšķirs nazis un tomahauks.

—   Arī tam es piekrītu.

—   Tad tu drīzumā būsi līķis. Iegūšu visu, kas tev pieder, arī zirgu!

—   Labprāt ticu, ka mans melnis uztrauc tavus prātus un tu gribētu viņu iegūt. Brīnumbise ir vēl vērtīgāka. Ko tu ar to darīsi?

—  Es negribu to. Arī neviens cits to nevēlas. Tā ir par daudz bīstama. Kas aizskar — trāpa savus labākos draugus. Mēs to ieraksim dziļi zemē, lai sarūsē un iznīkst.

—  Tam, kam brīnumbise būs jānorok un jāskar, vajadzēs būt ļoti uzmanīgam. Pretējā gadījumā ar jambuutahu cilti notiks liela nelaime. Saki tagad, kad un kādā kārtībā notiks atsevišķās cīņas?

—   Vispirms — peldēšanas sacensība. Bet zinu, ka kristīgie pirms nāves labprāt nododas noslēpumainām paražām. Tām došu jums tik daudz laika, ko bālģīmji dēvē par stundu.

Sarkanie bija ielenkuši baltos savā lokā tikai tāpēc, lai visi varētu skaidri redzēt, cik ļoti tie satrūkušies par izvēlētajiem pretiniekiem. Bet neko līdzīgu bailēm tie nevarēja saskatīt. Tālab viņi atkal izklīda. Likās, ka par medniekiem vairs neviens neinteresējas. Tie tomēr gluži labi zināja sevi uzmanīgi novērojam.

Viņi sēdēja vienkopus. Pārrunāja iespējamības un izredzes. Kā izglābties? Garajam Deivijam briesmas bija vistuvāk. Bija pirmais, kam vajadzēja doties cīņā. Viņš nebija izsamisis, tomēr viņa seja bija ļoti nopietna.

—   Sarkanā Zivs! — viņš norūca. — Protams, šis blēdis dabūjis savu vārdu tikai tamdēļ, ka ir labs peldētājs.

—   Un tu? — jautāja Draudošā Roka. — Esmu gan redzējis tevi peldam, kad krustojām upes vai peldējāmies. Kā sastāv ar tavu prasmi?

—   Ne visai labi.

—   Ak vai!

—   Jā gan — ak vai! Nevaru neko darīt, ja mans ķermenis sastāv gandrīz tikai no smagiem kauliem. Un es domāju, ka mani kauli ir smagāki par jebkura cita cilvēkbērna kauliem.

—   Tātad ar ātrumu tā lieta neiet. Bet kā būtu ar izturību?

—   Izturību? Hm! Tik ilgi, cik gribu! Spēka man diezgan. Tikai negals būs ar tikšanu uz priekšu. Savu skalpu es zaudēšu.

—   Tik noteikti to nemaz nevar sacīt. Vēl nezaudēju cerību. Vai esi kādreiz peldējis uz muguras?

—   Jā. Tā, šķiet, iet vieglāk.

—   Kalseni un nepieraduši cilvēki aizvien peld labāk tā nekā ar krūtīm uz priekšu. Liecies tamdēļ uz muguras. Novieto galvu ūdenī dziļāk un kājas augstāk. Grūdies ar kājām plati un spēcīgi. Elpu atvelc tikai tad, kad krustosi rokas zem muguras.

—   Labi! Bet ko gan tas man līdzēs. Sī Sarkanā Zivs tomēr mani pārspēs.

—   Varbūt ne, ja mana viltība izdosies.

—   Kāda?

—   Tev jāpeld pa straumi, bet viņam pret to.

—        Ak tā tu domā! Bet vai tas izdosies? Vai vispār te ir straume?

—   Man šķiet, ka ir. Ja tās nebūtu, tad tu esi pazudis.

—   Mēs taču nemaz nezinām, kur būs jāpeld.

—      Saprotams, ka nekur citur kā ezerā, kas ir vairāk r dīķis nekā ezers. Tas ir iegarens. Cik var no šejienes

spriest, tad tas ir apmēram kādus piecsimt so]us garš un trīssimt soļus plats. Kalnu upe krīt viņā ļoti strauji. Kā rādās, tad uz kreiso pusi. Straumei jāplūst apkārt gar šo malu. Iznāk tātad, ka straume aizņem trīs ceturtdaļas no visa ezera līdz tā iztekai. Atļauj man rīkoties! Ja vispār tas stāv cilvēka spēkos, tad es gādāšu, ka tu ar šīs straumes palīdzību uzvarēsi savu Sarkano Zivi.

—        Tas būtu lielisks joks! Un, pieņemot, ka nu tas man patiešām izdotos, vai tad pretinieks jānodur?

—   Vai tu to gribi darīt?

—       Viņš mani netaupītu. Jau tāpēc vien ne, ka gribētu iegūt to mazumiņu, kas man pieder.

—        Pareizi. Bet, nerunājot par to, ka esam kristīgie, mūsu pašu interesēs ir parādīt augstsirdību.

—        Skaisti! Bet ko darīsiet jūs, ja viņš mani uzvar un nāk man klāt ar dunci rokā? Man taču nav tiesības aizstāvēties!

—        Sinī gadījumā es pratīšu panākt to, ka nogalināšanu atliks, līdz visas atsevišķās cīņas būs izcīnītas.

—        Jauki! Tas ir apmierinājums visļaunākajam gadījumam. Esmu tagad pilnīgi mierīgs. Bet, Džimij, kā ir ar tavām lietām?

—        Ne labāk par tavām, — Resnais atbildēja. — Mans pretinieks saucas Lielā Kāja. Vai tu zini, ko tas nozīmē?

—   Ko tad?

—       To, ka tas stāv tik droši uz kājām, ka neviens viņu nevar nogāzt. Un es, kas esmu par veselām divām galvām īsāks, es lai to izdarītu? Un tad — šim cilvēkam ir muskuļi kā nīlzirgam. Kas gan ir mani tauki pret tiem?

—        Nevajag ļauties iebaidīties, mīļo Džimij, — mierināja Draudošā Roka. — Atrodos gluži tādā pašā stāvoklī kā tu. Virsaitis ir daudz garāks un platāks par mani. Tomēr viņam pietrūks veikluma. Gribētu apgalvot, ka muskuļu spēks man lielāks nekā viņam.

—       Jā. Jūsu muskuļu spēks ir izņēmums. Tas ir fenomenāls. Bet es un šis lielkājis! Es pretošos, cik ilgi varēšu,

bet tomēr zaudēšu. Zināms, ja arī te būtu kādas pakaļdurvis, kāda «straume» …

—   Tāda ir! — viņu pārtrauca Klibais Franks. — Ja man būtu darīšana ar šo lielkāji, es nepavisam nebītos.

—   Tu? Tu taču esi nespēcīgāks par mani!

—   Miesās jā, bet ne garā. Jāuzvar ar prāta palīdzību, ar galvu. Vai tu saproti?

—   Ko varu iesākt ar prātu pret šādu muskuļvīru?

—   Redzi nu, kāds tu esi. Visu, visur un aizvien tu zini labāk par mani. Bet pašreiz, kad lieta grozās ap skalpēšanu, tu sēdi kā muša paniņās. Tu spārdies rokām un kājām un tomēr netiec laukā.

—   Sauj vaļā, ja tev kas labs iekritis prātā!

—   Iekritis! Kas nu tas atkal par teicienu! Man nevajag nekam iekrist prātā. Esmu arvien asprātīgs bez visas iekrišanas. Iedomājies tagad pareizi savu stāvokli. Jūs saliks abus mugurām kopā un sasies pāri vēderiem. Gluži tā, kā tas redzams Siāmas dvīņu nobildējumā — no Piena Ceļa zvaigznāja. Abiem iedos rokā pa nazim. Jātnieku kauja var sākties. Kas otru dabūs zem sevis, tas ir uzvarējis. Kā nu var šādā stāvoklī dabūt savu pretinieku apakšā? Tikai ar to, ja viņam atņem līdzsvaru. To var panākt dažādi. Ja no mugurpuses tam krietni iesper pa kāju ikriem. Vai aizliek kāju aiz viņa kājas un mēģina to izkustināt. Vai man ir taisnība vai ne?

—  Jā. Nu, tālāk.

—   Lēnām pa tiltu! Tam visam jānotiek ar apdomu. Nav kur steigties. Ja eksperiments izdodas, pretinieks pakrīt uz deguna. Gāzējs guļ viņam virsū. Diemžēl ar muguru pret muguru. Tādā kārtā pats ļoti viegli var zaudēt eiropeisko līdzsvaru. Taisnību sakot, jums vajadzētu tikt sasietiem seju pret seju. Vai un ko sarkanie ar šādām nedabīgām attiecībām lielvalstu starpā grib panākt, to vēl nevaru pateikt. Bet vienu lietu gan es skaidri zinu un tā ir — ka šī viņu viltība tev var dot zināmus labumus.

—   Kādā veidā tad? Runā taču! — skubināja Džimijs.

—   Ak tu, manu mīļo debestiņ, runāju jau veselu stundas ceturksni vienā runāšanā! Tad klausies! Sarkanais mēģinās tevi no mugurpuses spārdīt ar kājām. Viņš aizliks savu kāju aiz tavas, lai izkustinātu tevi no līdzsvara. Tev nemaz par to nav jāuztraucas. Tavu kāju ikri ir tik resni, ka sarkanā belzienus pamanīsi tikai pēc četrpadsmit mēnešiem. Tad tu nogaidi atkal tādu momentu, kad viņš taisās tev spert un stāv uz vienas kājas. Tad tu noliecies

ar visu spēku negaidīti uz priekšu. Pacel to uz savas muguras. Atri pārgriez siksnu jeb valgu, ar ko būsiet sasieti. Nomet viņu sev pāri pār galvu zemē. Bet tad — acumirklīgi viņam virsū. Grāb pie rīkles un nazi pie sirds. Vai tu, vecais zēn, mani tagad saprati?

Draudošā Roka sniedza mazajam savu labo un teica:

—   Frank, tu neesi slikts puisis. Sie norādījumi ir lieliski. Tie noteikti vedīs pie mērķa.

Franka godīgā seja laistījās priekā kā pilns mēness. Viņš kratīja mednieka roku un sacīja: — Ir labi, ir labi, mīļais virsmeistarl Ar ko gluži vienkāršu, kas jau pats no sevis saprotams, nevaru daudz lepoties. Bet tas tikai ir lieks pierādījums, ka nepraša bieži notur dimantus par ķieģeļiem. Tāpēc domā …

—   Ne ķieģeļiem, bet oļiem [11] , •— džimijs viņu pārtrauca.

—   Debesis, kas tas būtu par dimantu ķieģeļa lielumā!

—       Vai tu klusēsi uz vietas, tu vecais, nelabojamais ķērcēj! Es glābju tavu skalpu ar savu slīpēto prātu. Bet tu man svied neslīpētu ķieģeli pa galvu! Ja tu reiz nemitēsies mani kaitināt, tad viegli var gadīties, ka es atsacīšu tev draudzību. Tad tu varēsi kulties viens pats pa plašo Dieva pasauli. Domāju, ka nupat būtu beidzamais laiks, lai tu vienreiz kļūtu prātīgs.

—   Tev tiešām taisnība, — Džimijs samierinoši teica.

—  Bet ko tu pats iesāksi, mīļais Frank?

—       Mīļais Frank! — mazais atkārtoja. — Cik akustiski jauki tas skan! Ko iesākšu? Nu, es skriešu! Ko gan lai es citu iesāktu?

—        To es zinu. Bet tu paliksi iepakaļ. Tev vajadzīgi trīs soļi, kur tas taisīs vienu!

—   Diemžēl!

—        Jāzina, cik lielu gabalu jums vajadzēs noskriet un vai tu izturēsi. Kā sastāv ar elpu?

—        Ļoti labi. Man ir plaušas kā dunduram. Varu dziedāt un sīkt augu dienu, nepietrūkstot elpai. Skriet arī protu. To es iemācījos kā karaliskais sakšu mežziņa palīgs.

—   Bet ar tadu garkājainu indiāni tu nevari sacensties!

—   Hm! Tas vēl ir jautājums!

—        Viņa vārds ir Lecošais Briedis! Tātad — ātrums ir viņa izcilākā īpašība.

—   Kā to sauc, tas man gluži vienaldzīgi, ja tikai nonāku pie mērķa pirms viņa.

—   Bet to tu nevarēsi. Salīdzini tikai savas kājas ar viņa garajām.

—   Ak tā, kājas! Tu tātad domā, ka viss atkarīgs no kājām?

—   Protams! No kā tad lai būtu atkarīgs skriešanās iznākums, un vēl tādas skriešanās, kur lieta grozās ap dzīvību un nāvi?

—   No kājām, zināms, arī, bet tas nav galvenais. Visvairāk — no galvas, tā izšķir.

—   Ar galvu neskrien!

—   Skrien gan. Vai tu domā, ka varu savām kājām vienām pašām likt skriet, bet pats ar pārējo ķermeņa daļu gaidīt, kamēr tās atgriezīsies atpakaļ? Tā būtu diezgan nedroša lieta. Ja kājas mani vairs neatrastu, ko tad? Tad man vajadzētu sēdēt un gaidīt, kamēr izaugtu jaunas. Bet tas gadoties tikai ar vēžiem. Nē, galvai arī jāskrien — viņai piekrīt galvenais darbs.

—   Es tevi nesaprotu, — iebilda Draudošā Roka. Mednieks bija pavisam pārsteigts par mazā aukstasinību.

—   Es ari ne, vismaz vēl ne. Sinī brīdī es zinu tikai to, ka viena vienīga laba doma ir vairāk vērta nekā vesels simts soļu vai lēcienu, kas ved mērķim tuvāk.

—   Vai tev ir kas padomā?

—   Nē, gluži vēl ne. Bet esmu pārliecināts, ja varēju Džimijam dot labu padomu, tad taču pats sevi neatstāšu ķezā. Es jau arī vēl nemaz nezinu, kur vajadzēs skriet. Kad tas būs izšķirts, tad redzēšu, kur un kā iekārt savu āķīti. Tikai neraizējieties par mani. Mans iekšējais tenors teic man, ka es šai pasaulītei šoreiz vēl nepagriezīšu muguru. Esmu dzimis kam cēlākam. Personas, kas cienīgas ieņemt vietu pasaules vēsturē, nemirst, iekams tās nav izpildījušas savu misiju. Un nepavisam ne, atrodoties tik tālu projām no civilizācijas sasniegumiem.

Tagad atkal tuvojās Lielais Vilks ar pārējiem virsaišiem. Viņš uzaicināja baltos sekot tam uz ezeru. Tur ņudzēja un mudžēja. Jauni un veci, vīri un sievas — visi bija ieradušies noskatīties peldēšanas sacīkstē.

Kad mednieki nonāca krastmalā, Draudošā Roka redzēja, ka nebija maldījies. Straume iegarenajā ezerā bija un pie tam diezgan spēcīga. Augšā, vienā no šaurajām pusēm, ieplūda kalnāja straujie ūdeņi. Tie plūda gar kreiso, garo krastu uz izteku. Tā atradās labajā, garajā malā, ne

visai tālu no ietekas. Tādā kārtā straume apskaloja gandrīz trīs ceturtdajas no ezera krastmalas. Ja to varēja izmantot Deivija labā, tad tas varbūt bija glābts.

Sievas, meitenes un zēni novietojās attālāk garajā krastā. Karavīri apmetās šaurajā lejasgalā. Tur vajadzēja uzsākt sacīksti. Visu acis pievērsās abiem dalībniekiem. Sarkanā Zivs lepnā pašapziņā laida saviem skatieniem slīdēt pāri ezera līmenim. Tā skatīties varēja vienīgi cilvēks, kas nešaubās par savu uzvaru. Arī Deivijs likās būt mierīgs, bet viņš bieži rija siekalas. Viņa kākslis pastāvīgi kustējās. Kas Deiviju pazina, tam tā bija droša zīme, ka viņu pārņēmis iekšējs nemiers.

Lielais Vilks griezās pie Draudošās Rokas: — Vai tu nedomā, ka būtu laiks sākt?

—   Jā. Bet mēs vēl nezinām tuvākos noteikumus.

—   Tos tūlīt dzirdēsiet. Tieši še, manā priekšā, abi iekāps ūdenī. Kad, sasitot plaukstas, došu zīmi, tie uzsāks sacensību. Jāpeld vienreiz apkārt visam ezeram. Peldētājiem arvien jāturas no krasta vīra auguma atstatumā. Kas novirzīsies tālāk nost — ir jau zaudējis. Kas pirmais piepeldēs še, nodurs otro ar nazi.

—   Labi! Bet uz kuru pusi tie peldēs no šejienes? Pa labi vai pa kreisi?

—   Pa kreisi. Tad viņi atgriezīsies no labās.

—   Vai viņiem jāpeld blakām?

—   Protams!

—   Tātad mans biedrs pa labi un Sarkanā Zivs pa kreisi?

—   Nē, otrādi.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tam, kas peldēs pa kreisi, krasts būs tuvāk. Viņam iznāk garāks ceļš.

—   Tad man jāsaka, ka likt abiem peldēt gar vienu pusi ir ne vien k]ūda, bet arī liela netaisnība. Tu neieredzi krāpšanu un piekritīsi, ka būs pareizāk, ja viņi peldēs ikviens gar savu malu. Viens no šejienes dosies gar labo, otrs gar kreiso krastu. Augšā viņi satiksies un atgriezīsies gar pretējām ezera malām.

—  Tev taisnība, — piekrita virsaitis. — Bet kas peldēs pa labai un kas pa kreisai rokai?

—  Ja gribam rīkoties taisnīgi, tad lai izšķir loze. Raugies, es paceļu šos divus zāles stiebriņus no zemes. Abi peldētāji velk. Kas dabūs garāko, peld pa kreisi. Kas izvilks īsāko — pa labi.

—   Labi. Lai notiek tā. Hovgh!

Pēdējais vārds laimīgi izšķīra Deivija likteni. Tas pasvītroja, ka šis lēmums ir negrozāms. Draudošā Roka bija noplūcis divus stiebriņus. Abus gluži vienādā garumā. Vispirms viņš piegāja Sarkanai Zivij un lika vilkt. Tad viņš atdeva atlikušo stiebriņu Deivijam, acumirklīgi nokniebjot mazu gabaliņu. Stiebriņus salīdzināja. Deivijam izrādījās īsākais. Viņam bija sākumā jāpeld gar labo ezera krastu. Viņa pretinieks nebija par to ne mazākā mērā saīdzis. Likās, ka tas patlaban nemaz vēl nesaprata savu neizdevīgo stāvokli. Bet no Deivija sejas nozuda tumšie rūpju mākoņi. Viņš vēroja ezera spoguli un, piegriezies Draudošajai Rokai, ātri, bet klusi teica: — Nezinu, kādā ceļā esmu ticis pie īsākā zāles stiebriņa. Bet tas glābj mani, jo ceru piepeldēt pirmais. Straume ir spēcīga un viņu stipri aizkavēs.

Viņš nometa savas drēbes. Iekāpa seklajā ūdenī. Sarkanā Zivs darīja to pašu. Tagad virsaitis sasita plaukstas. Lēciens — un jau vieta bija dziļāka. Tad abi peldētāji īrās — sarkanais pa kreisi, bet baltais gar krastu pa labo roku.

—  Deivij, turies stingri! — nosauca draugam iepakaļ Klibais Franks.

Pašā sākumā abu peldētāju tik dažādo stāvokli nemaz nevarēja saskatīt. Indiānis jutās ūdenī kā mājās. Lēniem, bet gariem un spēcīgiem roku cirtieniem tas šķēla ūdens spoguli. Viņš raudzījās tikai uz priekšu. Sargājās atskatīties uz balto, jo tad būtu zaudējis laiku, ja arī tikai vienu mirkli. Deivijs peldēja nemierīgāk, nenoteiktāk. Viņš nebija piedzīvojis peldētājs. Tikai pamazām tas ieguva vajadzīgo ritmu. Kad peldēšana uz krūtīm nedeva cerētos panākumus, Deivijs apgriezās uz muguras. Tagad sekmējās labāk. Straume te nebija vairs nekāda lielā. Tomēr tā viņam palīdzēja. Viņš neatpalika no indiāņa. Tagad viņi abi atradās ezera garajās malās, ikviens savā pusē.

Bet tad indiānis pamanīja, ka viņam piekritis grūtākais uzdevums. Viņam bija jāpeld gar kreiso krastu līdz kalna strauta ietekai pret straumi. Ar katru nākošo acumirkli tas izjuta straumes pieaugošo pretestību. Viņš īrās spēcīgāk. Varēja redzēt, ka viņš cenšas visiem spēkiem tikt uz priekšu. Viņš ar katru grūdienu līdz pakrūtei iznira no ūdens.

Otrā malā, pie Deivija, straume kļuva aizvien lēnāka. Bet tai bija peldētājam izdevīgs virziens. Viņš pamazām piesavinājās nepieciešamās kustības. Deivijs peldēja tagad apdomlgāk un kārtīgāk. Viņš novēroja ikviena grūdiena iespaidu. Ātri apķēra nepareizības. Viņa ātrums dubultojās, un drīz vien viņš bija sarkanajam priekšā. Indiānis to redzēja un izšķieda savus spēkus vēl lielākā mērā. Neapdomāja, ka tie viņam jātaupa vēl lielākām grūtībām.

Deivijs tagad tuvojās iztekai. Straume tapa spēcīgāka. Tā tvēra pēc viņa un varēja iznest no ezera. Baltais cīnījās smagi un palika sarkanajam iepakaļ. Tas bija izšķirošais brīdis.

Deivija biedri stāvēja krastā un vēroja to vislielākajā uzmanībā.

—   Sarkanais viņu panāk, — teica nobijies Džimijs.

—  Viņš pazaudēs.

—  Atliek vēl tikai trīs olektis, — teica Draudošā Roka.

—   Ja viņš tās veiks, tad iztekas straume paliks aizmugurē, un viņš ir glābts.

—   Jā, jā — piebalsoja Franks. — Viņš pats to saprot. Kā viņš velk un grūž! Tā, tā ir pareizi! Nu viņš ir pāri. Aleluja, bravo, lai dzīvo!

Garajam bija izdevies pārspēt straumes spiedienu. Tagad viņš nokļuva mierīgā ūdenī. Drīz vien viņam garais, labais krasts bija paslīdējis garām. Bet sarkanais vēl cīnījās gar savu kreiso. Deivijs tagad iegriezās šaurajā augšmalā, peldot uz kalna strauta ieteku.

Sarkanais to redzēja un strādāja kājām un rokām kā neprātīgs. Pat visspēcīgākie grūdieni nepavirzīja viņu ne par olekti uz priekšu. Bet Deivijs tanī pašā laikā taisīja divas. Tagad viņš sasniedza vietu, kur ezerā iegāzās kalnu strauts. Tā ūdeņi satvēra viņu un rāva sev līdzi. Baltajam bija atlikusi tikai viena trešdaļa. Bet indiānis gandrīz vēl nebija veicis pirmo. Abi sastapās un tad ātri paslīdēja viens otram garām.

—   Urrā! — gavilēja Deivijs, kas nevarēja no priekiem savaldīties. Sarkanais atbildēja ar tālu dzirdamu, saniknotu kliedzienu.

Deivijam tālākā peldēšana neradīja nekādas grūtības. Gluži otrādi, tā bija patīkama un viegla. Viņam vajadzēja viegli irties, lai paliktu nosacītā attālumā no krasta. Straumei pamazām atslābstot, viņam nācās atkal lietot muskuļu vai, labāk sakot, kaulu spēkus. Bet tas notika gluži nepiespiesti. Viņam pašam šķita, ka tas visu savu mūžu citu neko nav darījis, kā tikai peldējis un guvis uzvaras.

Deivijs sasniedza norādīto vietu. Viņš izkāpa krastā. Apgriezās un skatījās. Redzēja, ka sarkanais pašreiz bija sasniedzis ezera noteku un tur atkal cīnās ar straujiem ūdeņiem.

Atskanēja īss, bet griezīgs sarkano kauciens. Tas gāja caur visiem kauliem. Tas izteica, ka Sarkanā Zivs zaudējis un lemts nāvei. Deivijs steidzīgi apģērbās un metās pie saviem biedriem. Viņš tos apsveica tā, it kā būtu piecēlies no miroņiem.

—   Kas to būtu domājis! — viņš teica, sirsnīgi kratot Draudošās Rokas delnas. — Uzvarēju labāko utahu peldētāju!

—   Pateicoties zāles stiebriņam! — mednieks smaidot atteica.

—   Kā jūs to izdarījāt?

—   Par to runāsim vēlāk. Bija maza māksla, ko pat nevar saukt par krāpšanu. Bija jāglābj tava dzīvība. Sarkanajiem ar to nekas ļauns nav nodarīts.

—   Tā tas ir! — piekrita Franks, kas bija bezgalīgi priecīgs par sava drauga uzvaru. — Tava dzīvība šoreiz karājās nevis mata, bet niecīga zāles stiebriņa galā. Gluži tāpat ir ar skriešanos. Kājas vienas pašas to neveiks ne tuvu. Kas zina, kāds stiebriņš glābs mani? Jā, nav slikti, ja kājas arī ir kārtībā. Tomēr galvai jābūt vēl labākā kārtībā. Bet, raugies, tur nāk šī Nelaimīgā Zivs!

Indiānis tagad tuvojās no labās puses. Vairāk nekā piecas minūtes pēc baltā. Viņš izkāpa malā un nosēdās turpat zemē. Viņa seja bija pievērsta ezeram. Neviens no sarkanajiem nepaskatījās uz viņu. Pat nepakustējās. Viņi gaidīja Deivija naža nāves dūrienu uzvarētajam.

Tad nāca kāda sieva. Pie katras rokas viņai bija bērns. Viņa piegāja tam klāt. Indiānis pievilka bērnus pie saviem sāniem. Vienu labajā, otru kreisajā pusē. Tad viņš tos viegli pastūma sāņus. Sniedza savai sievai roku. Pamāja, lai iet projām. Tagad viņš saviem skatieniem uzmeklēja Deiviju. Uzsauca viņam: — Nani vitč, ne pokai — tavu nazi, nokauj mani!

Krietnajam Deivijam acīs gandrīz iezagās asaras. Viņš piegāja un pieveda atkal Sarkanai Zivij sievu ar bērniem. Tad viņš teica pa pusei angļu, pa pusei utahu mēlē: — No vitč — not pokai — naža nevajaga, nokaut negribu!

Tad baltais nogriezās un gāja atpakaļ pie saviem biedriem.

Utahi visu to redzēja un dzirdēja. Virsaitis jautāja:

—  Kāpēc tu nenodur viņu?

—   Tāpēc, ka esmu kristīgs cilvēks. Es dāvinu viņam dzīvību.

—   Bet, ja Sarkanā Zivs būtu uzvarējis, viņš tevi nogalinātu!

—  Viņš neuzvarēja, tātad nevarēja to izdarīt. Lai viņš dzīvo!

—   Bet viņa īpašumu tu taču paturēsi? Viņa ieročus un zirgus. Viņa sievu un bērnus?

—   Nenāk ne prātā! Neesmu nekāds laupītājs. Lai viņš patur visu, kas viņam ir.

—   Uf, es tevi nesaprotu! Viņš būtu gudrāk rīkojies.

—   Likās, ka arī pārējie sarkanie nesaprata Deiviju. Viņu skatieni skaidri liecināja, cik pārsteigti tie bija par viņa rīcību. Neviens no viņiem nebūtu brīvprātīgi atteicies no savām tiesībām. Sarkanā Zivs aizzagās projām. Arī viņš, tāpat kā viņa ciltsbrāļi, nekādi nevarēja saprast, kālab baltais nenonāvēja viņu. Nepaņēma viņa skalpu. Viņš kaunējās, ka ir pazaudējis. Atrada par labāku — nozust no acīm.

Bet pateicība tomēr neizpalika. Sarkanādas sieva pienāca Garajam klāt un sniedza viņam roku. Viņa padeva augšup arī bērnu rociņas. Stomīdamās tā klusu izteica dažus vārdus. Deivijs nesaprata, bet viegli varēja iedomāties viņu nozīmi.

Tagad virsaitim tuvojās Nambohavāts — Lielā Kāja. Tas jautāja, vai tagad varot uzsākt cīņu ar otro bālģīmi. Lielais Vilks pamāja. Pavēlēja doties uz cīņai nolikto vietu. Tā atradās abu moku stabu tuvumā. Tur indiāņi pēc paraduma novietojās lielā lokā. Virsaitis ieveda loka vidū Lielo Kāju. Draudošā Roka pavadīja turp Resno Džimiju. Viņš darīja to tāpēc, lai izjauktu pašā sākumā jebkādu varbūtēju viltību, kas vērstos pret Resno.

Abi cīkstoņi atkailināja ķermeņa augšējo daļu. Nostājās mugurām viens pret otru, Džimija galva gluži nesniedza līdz sarkanā pleciem. Virsaiša rokās bija laso. Ar to viņš sasēja abus pretiniekus. Saites gāja sarkanajam virs gurniem, bet baltajam ap krūtīm. Nejauši gadījās, ka laso galus virsaitim vajadzēja sasiet uz Resnā krūtīm.

—   Tev nemaz nevajadzēs laso pārgriezt, — Draudošā

Roka teica Džimijam vāciski, lai sarkanie nesaprastu. — Varēsi vienkārši atvilkt mezglu.

Tagad abi saņēma labajā rokā savu nazi. Ciņa varēja sākties. Virsaitis atkāpās. Draudošā Roka sekoja viņa piemēram.

— Stāvi kā stabs, Džimij! Neļauj sevi nogāzt! — sauca Klibais Franks. — Tev jāzina, ja viņš tevi nodurs, būšu atraitnis un bārenis uz mūžīgiem laikiem. To taču tu negribēsi. Saņem mierīgi viņa belzienus. Vēlāk pārmet viņu pāri galvai, lai visi kauli nokrakšķ!

Arī sarkanais saņēma no vairkām pusēm pamudinošas piezīmes. Tas atbildēja: — Neesmu jau Sarkanā Zivs, kas ļāva sevi uzvarēt. Mazo, resno krupi, kas karājas pie manas muguras, dažos mirkļos saspiedīšu un samalšu miltos.

Džimijs nesacīja ne vārda. Viņš bija mierīgs un nopietns. Aiz sarkanā muguras tas bija diezgan komiska figūra. Galvu bija pagriezis mazliet sāņup, lai novērotu sarkanā kāju kustības. Iesākt pirmajam cīņu nebija viņa interesēs. To viņš arī nemaz negribēja darīt. Turpretim viņš ar nodomu atstāja indiānim šai ziņā priekšroku.

Sis ilgu laiku stāvēja mierīgi un nekustīgi. Sarkanais gribēja pārsteigt viņu. Uzbrukt negaidīti. Bet tas viņam neizdevās. Kad Lielā Kāja it kā nevilšus pastūma savu kāju atpakaļ, lai Džimijs pakluptu, pēdējais deva tam tik spēcīgu belzienu pa otro, cieši uz zemes stāvošo, ka sarkanais gandrīz pakrita.

Tagad uzbrukums sekoja uzbrukumam. Sarkanāda bija stiprāks, bet Džimijs apdomīgāks un uzmanīgāks. Pirmais pamazām iekaisa. Iekaisums pārvērtās dusmās. Dusmas — niknumā par pūliņu bezsekmibu. Jo vairāk tas trakoja un spēra atmuguriski ar kājām, jo mierīgāks kļuva Džimijs. Likās, ka cīņa ievilksies. Bet jo ātri, pateicoties indiāņa viltībai, pienāca cīņas gals.

Viņa līdzšinējai taktikai bija viens vienīgs mērķis — padarīt savu pretinieku drošu. Baltajam vajadzēja domāt, ka citi uzbrukuma paņēmieni ir izslēgti un neiespējami. Pēkšņi indiānis ieķērās laso. Pavilka to visiem spēkiem uz priekšu, lai rastu iespēju apgriezties, tomēr gluži šis nodoms neizdevās.

Ja tas būtu izdevies, tad viņš, sakampis balto no mugurpuses, vienkārši pieliektu to pie zemes. Bet Džimijs nebija mucā audzis un pa spundi barots. Viņš prata uzmanīties. Arī Klibais Franks tūlīt pamanīja sarkanā viltību un steidzīgi uzsauca Resnajam: — Nomet viņu, viņš apgriežas!

—   Zinu jau! — atbildēja Džimijs.

Tanī pašā brīdī, kad tas teica šos vārdus, sarkanais savu nodomāto pagriezienu bija paspējis izdarīt tikai pa pusei. Tas tātad stingri neatbalstījās uz kājām. Resnais ātri noliecās un ar to pacēla savu pretinieku gaisā. Atvilka mezglu — laso padevās. Sarkanais tvēra rokām gaisu un pārlidoja pāri Džimija galvai, apmezdams īstu kūleni. Smagi nokrita zemē. Nazis izkrita no viņa rokas. Zibensātrumā Resnais uzklupa ar ceļgaliem viņam uz krūtīm. Satvēra ar kreiso roku aiz rīkles. Labā pielika nazi pie sirds.

Pirms cīņas sākuma Lielā Kāja bija nolēmis nepadoties baltajam nekādos apstākļos. Kūlenis, ko indiānim vajadzēja negaidīti apmest, apmulsināja viņu. Resnā acis tuvu un draudīgi lūkojās viņa sejā. Tālab sarkanais atrada par labāku gulēt nekustīgi pie zemes. Tad Džimijs pievērsa savus skatus virsaitim un sacīja: — Vai atzīsti, ka viņš ir pazudis?

—   Nē, — tas atteica un pienāca tuvāk.

—    Kāpēc ne? — nekavējoties iejaucās Draudošā Roka. Arī viņš pienāca klāt.

—  Viņš nav uzvarēts.

—   Es apgalvoju pretējo. Viņš ir uzvarēts.

—   Tas nav taisnība. Laso ir atraisīts.

—   Tā ir Lielās Kājas kļūda. Apsviežoties apkārt, viņš to pats atraisīja.

—    Redzējis to nav neviens. Laid viņu vaļā! Viņš nav uzvarēts, un cīņai jāsākas no jauna.

—    Nē, Džimij, nelaid! — iesaucās mednieks. — Tiklīdz pavēlēšu vai tas pakustēsies, nodur viņu uz vietas!

Virsaitis lepni saslējās un jautāja: — Kas še drīkst pavēlēt: tu vai es?

—   Tu un es. Mēs abi.

—   Kas to saka?

—   Es to saku. Tu esi tavējo virsaitis, bet es savējo vadonis. Tu un es, mēs abi esam vienojušies par cīņas noteikumiem. Kas šos noteikumus neietur, tas lauž līgumu. Tādā gadījumā tas ir melis un krāpnieks.

—    Tu, — tu iedrošinies tā ar mani runāt šo daudzo sarkano kareivju priekšā?

—   Te jebkāda drosme ir gluži lieka. Runāju taisnību un prasu godīgumu. Ja nedrīkstu vairāk runāt, nu labi — tad runās šis nāves ierocis. — Draudošās Rokas patšautenes laide atbalstījās pret zemi. Tagad viņš to ātri pacēla.

—   Tad saki, ko tu gribi! — virsaitis bikli piekāpās.

—        Tu atzīsti, ka šiem abiem bija jācīnās, muguru pret muguru stāvot?

—   Jā.

—        Lielā Kaja atvilka laso un apsviedas apkārt. Vai tā nebija? Tev to vajadzēja redzēt!

—   Jā, — vilcinādamies piekrita virsaitis.

—        Tālāk bija nospriests, ka jāmirst tam, ko otrais dabūs zem sevis. Tu taču atceries šo priekšnoteikumu?

—   Tas man zināms.

—   Labi. Kurš no abiem guļ apakšā?

—   Lielā Kāja.

—   Tātad — kurš ir uzvarēts?

—        Viņš, — bija spiests atbildēt virsaitis, jo Draudošās Rokas patšautenes stobrs nepārprotami vērsās uz viņa krūtīm.

—   Vai tev būtu vēl kādi iebildumi?

Slavenā mednieka skatiens bija ass kā naža asmens un noteikti pavēlošs. Virsaitis, neraugoties uz savu milzīgo augumu, jutās viņa priekšā gluži maziņš. Sarkanajam bija jādod gaidītā atbilde. — Nē. Uzvarētais pieder uzvarētājam. Saki tam, ka viņš var to nodurt.

—       Tas man nemaz nav jāsaka. To viņš pats jau zina. Bet viņš to nedarīs.

—   Vai arī viņš dāvās uzvarētajam dzīvību?

—        To mēs izlemsim vēlāk. Līdz tam Lielā Kāja jāsasien ar to pašu laso, ko viņš centās nomest.

—   Kāpēc viņu siet? Viņš jums neaizbēgs.

—   Tu galvo man par to?

—   Jā.

—       Ar to pietiek. Lielā Kaja var iet, kurp grib. Tikai pēc abu vēl priekšā stāvošo cīņu beigām tam jāatgriežas pie viņa uzvarētāja.

Tagad Džimijs piecēlās un apģērbās. Arī Lielā Kāja uzlēca augšā. Viņš atbrīvoja sev ceļu cauri sarkano rindām. Tie nebija skaidrībā, ko darīt. Izrādīt viņam nicināšanu vai klusēt.

Utahi droši vien vēl nebija redzējuši un piedzīvojuši, ka kāds baltais varētu tā rīkoties un tamlīdzīgi apieties ar viņu virsaiti, kā to tagad darīja Draudošā Roka. Tomēr viņi neiedrošinājās neizpildīt viņa vēlēšanās un nepadoties viņa gribai. Tas bija viņa izcilās personības lielais iespaids. Nostāsti un teikas, kas vijās ap viņa slaveno vārdu, arī darīja savu.

Lai būtu kā būdams, bet virsaitis bija sašutis par to, ka divi viņa labākie karavīri bija zaudējuši cīņu. Sis dibinātais sašutums bija jo lielāks tāpēc, ka viņu abu pretiniekus nekādi nevarēja uzskatīt par pārākiem. Tagad viņa piktais skats krita uz Klibo Franku. Virsaiša garastāvoklis tūlīt uzlabojās. Sim mazajam vīriņam nebija nekādas izredzes veikt Lecošo Briedi. Mazākais šinī gadījumā sarkano uzvaru varēja uzskatīt par pilnīgi drošu.

Viņš pamāja Lecošam Briedim pienākt. Pieveda to Draudošajai Rokai un teica: — Sis karavīrs skrien vēja ātrumā. Vēl nekad neviens nav viņu uzvarējis. Vai negribi dot savam biedram padomu padoties labāk bez cīnās? " — Nē.

—   Viņš mirtu atri un neapkrautu sevi ar kaunu.

—   Vai nav tieši vislielākais negods padoties bez cīņas? Vai tu neturēji Sarkano Zivi par neuzvaramu? Vai Lielā Kāja neteica, ka viņš savu pretinieku, krupi, dažos mirkļos saspiedīšot un samalšot miltos? Vai tu domā, ka Lecošais Briedis būs laimīgāks par saviem priekšgājējiem? Tie arī lepni sāka cīņu, bet beigās kļuva ļoti maziņi un klusi pazuda.

—   Uf! — iesaucās Lecošais Briedis. — Es varu sacensties skriešanā ar stirnu!

Draudošā Roka tagad aplūkoja viņu pamatīgāk. Sarkanajam bija laba skrējēja āriene. Viņa kājas droši varēja veikt lielus gabalus un nepiekust. Bet viņa smadzeņu daudzums, likās, bija tieši pretējs tā kāju garumam. Viņa seja atgādināja pērtiķi. Bet tajā nevarēja saskatīt pat šo dzīvnieku gudrību.

Klibais Franks arī bija pienācis tuvāk un vēroja Lecošo Briedi.

—   Ko tu par viņu domā? — Draudošā Roka jautāja.

—   Tas ir īstais muļķa zēns no Meisenes. Redz bļodā tauku aci, bet neredz virumu, — mazais atbildēja. — Kas attiecas uz kājām, tad tās viņam ir trīsreiz garākas nekā man. Bet, zīmējoties uz galvu, man jāsaka, ka vismaz šinī ziņā viņš mani nepārspēs. Mēģināsim tagad dabūt zināt, kur un uz kurieni mums vajadzēs skriet. Iespējams, ka ar galvu es skriešu labāk nekā viņš ar kājām.

Draudošā Roka griezās atkal pie virsaiša: — Vai ir jau izlemts, kur notiks skriešanās uz dzīvību un nāvi?

—   Jā. Nāc, es tev parādīšu.

Draudošā Roka un Klibais Franks, izejot no indiāņu loka, sekoja viņam. Lecošais Briedis palika, jo mērķis viņam jau bija zināms. Virsaitis rādija uz dienvidiem -un teica: — Vai redzi koku, kas stāv pusceļā starp šejieni un mežu?

—   Jā.

—       Jāskrien līdz tam. Kas trīsreiz apies kokam riņķi un pirmais atgriezīsies, ir uzvarējis.

Klibais Franks mēroja attālumu acīm un pārlaida skatienus visai tālākajai dienvidu pusei. Tad viņš teica angļu mēlē, ko tas, kā mēs zinām, prata daudz labāk nekā vācu valodu: — Bet es ceru, ka abas puses izturēsies stingri godīgi!

—       Vai ar to tu gribi teikt, ka šaubies par musu godīgumu? — virsaitis asi jautāja.

—   Jā.

—   Vai lai nositu tevi pie zemes?

—        Pamēģini. Mana revolvera lode būs ātrāka par tavu roku. Vai pirmīt Lielā Kāja neapgriezās, lai gan tas bija noliegts? Vai tā bija godīga rīcība?

—   Tas nebija negodīgi, bet viltīgi.

—   Ak tā! Un šādas viltības ir atļautas?

Virsaitis pārlika. Ja viņš piekrīt, tad ar to viņš attaisno arī Lielās Kājas izturēšanos. Varbūt arī Lecošam Briedim vajadzēs ķerties pie kādas viltības. Sie baltie veic daudz vairāk, nekā to no viņiem varēja sagaidīt. Iespējams, ka arī šis mazais vīrelis ir labs skrējējs. Ja gribēja rīkoties gudri, tad vajadzēja atstāt sarkanajam kādas pakaļdurtiņas vaļā. Tāpēc viņš atbildēja: — Viltība nav krāpšana. Kālab gan tā būtu aizliegta?

—        Piekrītu. Esmu gatavs uzsākt skriešanos. No kādas vietas jāsāk?

—        Ieduršu zemē pīķi. Tur būs skriešanās sacensības sākums un beigas.

Viņš aizgāja. Uz īsu brīdi baltie palika vieni.

—       Būsi, liekas, ko izdomājis? — jautāja Draudošā Roka.

—   Jā. Kā jūs to zināt?

—   To saka man tavs pašapmierinātais smaids.

—       Varu ne tikai smaidīt, varu pat smiet. Virsaitis gribēja man kaitēt ar savu viltības attaisnošanu, bet iznāca gluži citādi. Viņš ar to izdarīja man lielu pakalpojumu.

—   Kā tā?

—       To jūs tūlīt dzirdēsiet. Kas tas ir par koku, ko mums vajagot trīskārt apdējot?

—   Liekas, kļava.

—       Paraugieties tagad tālāk uz kreiso. Tur arī stāv kāds koks. Tas atrodas gandrīz divreiz tik tālu. Kas tas ir?

—   Priede.

—   Jauki. Uz kurieni mums jāskrien?

—   Uz kļavu.

—   Bet es skriešu taisni uz priedi.

—   Vai esi negudrs!

—       Nē. Es skriešu ar galvu uz kļavu, bet ar kājām uz priedi, lai gan tā ir gandrīz divreiz tālāk.

—       To jūs tad redzēsiet un par to priecāsieties. Ticu, ka mans aprēķins attaisnosies. Kad skatos šitam Lecošajam Briedim viņa priekšējā lasādē, tad vilšanās šķiet man pilnīgi izslēgta.

—   Esi uzmanīgs, Frank! Tava dzīvība ir uz spēles.

—        Nu, ja lieta grozītos tikai ap manu dzīvību vien, tad nemaz nebūtu vajadzīgs pūleties. Ja arī es zaudētu, tomēr dzīvs paliktu. Lielajai Kājai jāmirst. Virsaiti jūs arī notrieksiet pie zemes. Mani varētu apmainīt pret šiem abiem. Par dzīvību nebaidos, bet par godu. Vai lai vēlāk, deviņpadsmitā gadu simteņa otrās puses vēsturē, stāvētu rakstīts, ka mani, Klibo Franku no Moricburgas, pārspējis šāds indiāņa auna purns? Nē, to es nekādā ziņā nevaru pieļaut.

—       Tādā gadījumā paskaidro vismaz man savu nodomu. Varbūt varu dot labu padomu.

—        Sirsnīgi pateicos! Padomu esmu pats sevim jau devis. Gribu savu izgudrojumu arī pats izmantot. Bet pasakiet man tikai vienu: kā sauc priedi utahu valodā?

—   Ovomb.

—       Ovomb? Jocīgs vārds? Un kā skanētu īsais teikums: «Uz to priedi?»

—   Intč ovomb.

—       Tas izrādās vēl īsāks. Tikai divi vārdi. Tos es neaizmirsīšu.

—   Kāds sakars ar tavu plānu ir tad šim «Intč ovomb»?

—       Tas ir mana ceļa rādītāja zvaigzne šim maratona skrējienam. Bet klusu! Virsaitis nāk!

Lielais Vilks atgriezās. Viņš iedūra pīķi mīkstajā zālē. Tad viņš pasludināja, ka nāves skrējiens var sākties. Franks nometa visus ģērba gabalus, izņemot bikses. Lecošam Briedim arī bija vienīgi ādas gurnu auts. Viņš raidīja uz savu pretinieku skatienu, kam vajadzēja izteikt nicināšanu. Diemžēl tas bija neviltots dievišķīgas muļķības iemiesojums.

—  Frank, centies! — atgādināja Džimijs. •— Atceries, kā Deivijs un es uzvarējām!

—  Jel neraudi! — mazais viņu mierināja. — Ja tu līdz šim vēl nezināji, vai man vispār ir kājas vai nav nemaz, tad tu to tagad redzēsi.

Virsaitis sasita plaukstas. Izgrūdis skaļu kliedzienu, Lecošais Briedis aizdrāzās. Mazais Franks skrēja aiz viņa. Lai noskatītos skriešanas sacīkstē, atkal bija sapulcējušies visi nometnes iedzīvotāji. Pēc viņu pārliecības, jau pirmajās trīs četrās sekundēs bija izšķirts, kas ir uzvarētājs. Briedis bija savam pretiniekam jau tagad labu gabalu priekšā. Ikviens nākošais solis padarīja atstatumu lielāku. Sarkanie gavilēja. Būtu ārprāts apgalvot, ka baltais tagad vēl varētu panākt sarkano vai viņu pat pārspēt.

Bija gandrīz neticami, cik ātri mazais meta savas kājiņas. Tās gandrīz nevarēja saskatīt. Tik ātri tās kustējās. Un tomēr likās, ka viņš var skriet, ja gribētu, vēl ātrāk. To vismaz teiktu uzmanīgs novērotājs.

Te uzreiz indiāņi kļuva nemierīgi. No viņu vidus kļuva dzirdami atsevišķi nievu un izsmiekla saucieni. Viņi smējās un bija pārliecināti, ka šiem viņu smiekliem ir dibināts pamats. Iemesls bija šāds: kļava stāvēja tieši prērijas vidū taisnā līnijā, apmēram nepilnu trīs tūkstošu pēdu attālumā. Pa kreisi no tās, mazākais divi tūkstoši pēdu tālāk, auga pieminētā priede. Tagad, kad abi skrējēji atradās pietiekoši tālu, varēja skaidri redzēt, ka mazais skrēja nevis uz kļavu, bet uz priedi. Viņš skrēja uz to, cik kājiņas nesa. Tas patiešām bija tik smieklīgi, ka indiāņiem varēja piedot viņu jautrību.

—   Tavs biedrs ir mani nepareizi sapratis, — virsaitis uzsauca Draudošai Rokai.

—   Nē.

—   Bet viņš skrien uz priedi!

—   Katrā ziņā.

—   Tad Lecošais Briedis uzvarēs dubultotā ātrumā!

—   Nē.

—   Ne? — Lielais Vilks izbrīna jautāja.

—   Tā ir viltība. Tu pats viņam to atļāvi.

—   Uf, uf! Jā gan un uf, uf! — sauca arī pārējie sarkanie, kad virsaitis tiem paskaidroja Draudošās Rokas vārdus. Viņu smiekli apklusa. Uzmanība dubultojās, nē, tā kļuva desmitkārtīga.

Lecošais Briedis ātri sasniedza kļavu. Viņam tagad vajadzēja apiet trīs reizes tai apkārt. Jau pie pirmās reizes atskatoties viņš ieraudzīja skrējām savu pretinieku pavisam citā virzienā, ja arī tikai trīssimt soļu attālumā. Gluži pārsteigts, tas palika stāvot un noskatījās mazajā.

Tagad no nometnes varēja redzēt, ka mazais izstiepa roku uz tālo priedi. Ko viņš teica, to dzirdēt nevarēja. — Intč ovomb, intč ovomb — uz to priedi, uz to priedi! — Tieši šos vārdus mazais uzsauca sarkanajam.

Sis pārlika, vai pareizi dzirdējis. Viņa domas nesniedza tālu. Bija pārliecināts, ka ne kļava, bet viņējā priede ir skriešanās mērķis. Mazais skrēja tālāk un tālāk. Vairs nedrīkstēja kavēties: lieta gāja uz dzīvību un nāvi! Sarkanais atstāja kļavu un metās uz priedi. Nedaudzos mirkļos tas bija mazajam garām un neatskatīdamies drāzās uz savu otro mērķi.

Tas radīja sarkano starpā lielu uztraukumu. Viņi kliedza un gaudoja tā, it kā viņu visu dzīvības atrastos briesmās. Par to balto prieks bija jo lielāks. Vairāk par visiem priecājās Resnais Džimijs. Viņa biedra ģeniālais stiķis izdevās lieliski.

Klibais Franks, tiklīdz Lecošais Briedis bija viņam garām, apgriezās un skrēja uz kļavu. To sasniedzis, apskrēja tai trīs, četras un piecas reizes apkārt. Tad viņš devās atpakaļ uz nometni. Skrēja, cik ātri spēja. Kad četras piektdaļas viņam bija jau aiz muguras, tad apstājās. Atskatījās uz priedi. Locošais Briedis tur stāvēja kā sālsstabs. Viņš nezināja, ko darīt. Viņa smadzenes nemaz nebija spējīgas aptvert, cik lieliski viņš bija izmuļķots.

Klibais Franks jutās ļoti apmierināts. Atlikušo gabalu viņš pabeidza omulīgā tempā. Indiāņi saņēma viņu drūmiem skatieniem. Viņš tam nepiegrieza nekādu vērību. Piegāja virsaitim klāt. Uzsita viņam uz pleca un jautāja:

—   Nu, vecais zēn, kas uzvarēja?

—   Tas, kas izpildīja nosacījumus, — sarkanais saniknots atbildēja.

—   Tas esmu es!

—   Tu?

—   Jā. Vai es nebiju pie kļavas?

—   To es redzēju.

—   Un pirmais atkal še?

—   Jā.

—   Vai es neapskreju kļavai piecas reizes apkārt triju vietā?

—   Kāpēc divas reizes vairāk?

—     Aiz tīras mīlas pret Lecošo Briedi. Kad viņš bija vienreiz apgājis kokam apkārt, tas tūlīt aizskrēja projām. Es viņa vietā paveicu trūkstošo, lai kļavai nebūtu iemesla sūdzēties par viņu.

—   Kāpēc viņš atstāja kļavu, lai dotos uz priedi?

—    To es gribēju jautāt, bet viņš paskrēja man tik ātri garām, ka nepaspēju. Kad viņš atgriezīsies, tad varbūt tev pateiks.

—   Kāpēc tu papriekš skrēji uz priedi?

—     Tāpēc, ka noturēju to par egli. Draudošā Roka apzīmēja koku par priedi. Gribēju zināt, kuram no mums taisnība.

—   Kālab tu neaizskrēji līdz galam, bet apgriezies?

—     Tālab, ka Lecošais Briedis devās turp. No viņa es vēlāk varēšu tikpat labi uzzināt, kas maldījās: es vai Draudošā Roka.

Franks visu to teica vismierīgākajā tonī, kāds vien domājams. Virsaitis iekšķīgi vārījās.

—    Vai tu nepiekrāpi Lecošo Briedi? — virsaitis, uzdodot šo jautājumu, šņāca no dusmām.

—     Piekrāpis? Vai lai es nositu tevi pie zemes? — mazais iesaucās, liekuļodams dusmas. Viņš lietoja paša virsaiša pirmītējos vārdus.

—   Jeb tu lietoji viltību?

—  Viltību? Ko tā man varētu līdzēt?

—   Lai nosūtītu Lecošo Briedi uz priedi.

—     Tā būtu slikta viltība, par ko man būtu jānosarkst. Cilvēks, kas skrien uz dzīvību un nāvi, neļausies sūtīt sevi no mērķa tik tālu projām. Ja viņš tomēr to darītu, tad viņam trūkst smadzenes. Tiem, pie kā viņš pieder, vajadzētu kaunēties, ka viņi to nav labāk mācījuši. Tikai nelga varētu likt šādam cilvēkam sacensties uz dzīvību un nāvi. Es nevaru saprast ne tevi, ne tavas aizdomas tāpēc, ka tu ar to min kājām pats savu godu.

Virsaiša roka vērsās uz jostu un tvēra naža spalu. Vismīļāk viņš būtu nodūris tikpat drošprātīgo, kā viltīgo mazo. Bet viņam vajadzēja apslāpēt savas dusmas.

Klibais Franks devās tagad pie saviem biedriem. Tie viņu apsveica klusi, bet sirsnīgā priekā. — Arī es uzvarēju. Vai esi ar mani mierā? — viņš jautāja Džimijam.

—     Protams! Tu to izdarīji lieliski. Tas bija īsts meistardarbs.

—    Tiešām? Tad iekal to vārdu pa vārdam savā atmiņā. Simt trīsdesmitajā lappusē. Uzšķir šo lappusi aizvien tad,

kad tev atkal kādreiz ienāktu prātā šaubīties par manu pārākumu. Raugies, kur tuvojas Lecošais Briedis. Viņš nelec, bet velkas. Var redzēt, ka viņa sirdsapziņa nav skaidra. Viņš šķielē sāņus, it kā gaidītu pērienu. Paskaties vien uz viņa seju. Un ar šo jēpīti man vajadzēja mēroties! Jā, jā, kājas nav galvenā lieta arī skriešanās sacīkstēs. Pa lielākai daļai — izšķir galva!

Lecošais Briedis, likās, gribēja nepamanīts pazust. Bet virsaitis piesauca viņu klāt un uzkliedza: — Kas uzvarēja?

—   Bālģīmis, — skanēja nedroša atbilde.

—   Kāpēc tu skrēji uz priedi?

—   Bālģīmis meloja. Viņš teica, ka priede esot mērķis.

—   Un tu noticēji? Es tev parādīju mērķi!

Draudošā Roka pārtulkoja Klibajam Frankam, ka viņš nosaukts par meli. Asprātīgais mazais griezās pie virsaiša:

—   Es esot melis? Esot Lecošam Briedim teicis, ka mērķis — priede? Tas nav taisnība. Redzēju viņu stāvot pie kļavas. Izbrīnā tas raudzījās manī. Nesaprazdams, ko es daru, viņš no raizēm un bailēm likās zaudējot prātu. Tad es iežēlojos par nabadziņu un uzsaucu tam «Intč ovomb!». Tātad teicu viņam, ka gribu skriet līdz tai priedei. Kāpēc viņš to izdarīja manā vietā? So mīklu nespēju atrisināt. Varbūt viņš pats to arī nezina pasacīt. Es esmu runājis. Hovgh!

Draudošā Roka sevī smējās, dzirdot, ka mazais, ironiskais ziķeris lieto indiāņu izteiksmes veidu. Bet virsaitī tas radīja vēl lielākas dusmas. Viņš iesaucās: — Jā, tu esi runājis un beidzis. Bet es vēl neesmu galā un runāšu vēl ar tevi vēlāk, kad būs pienācis laiks runāt. Bet dotais vārds man jātur. Lecošā Brieža dzīvība, skalps un viss, kas tam ir, tagad pieder tev.

—   Nē, nē! — atvairījās mazais. — Man nekas nav vajadzīgs. To paturiet sev. Jums viņš var noderēt. Sevišķi tad, kad atkal kādreiz būs jānotur skriešanās sacīkstes — uz dzīvību un nāvi.

No sarkano vidus kļuva dzirdami apspiesti sašutuma saucieni. Virsaitis, zobus griezdams, draudēja: — Patlaban vēl tu svaidies lepniem, indīgiem vārdiem. Mazliet vēlāk tu gaudosi, lūdzot žēlastību tā, ka tavas vaimanas skanēs padebešos. Ikviens tavas miesas loceklis mirs atsevišķi. Tava dvēsele atstās tevi maziem gabaliem! Tava miršana turpināsies ilgus mēnešus!

—   Ko jūs varat padarīt? Esmu uzvarējis, un tātad brīvs.

—   Se ir vēl kāds, kas nav uzvarējis Draudošo Roku. Pagaidi vēl tikai nedaudzus acumirkļus. Tad viņš gulēs zemē manā priekšā. Lūgs dāvāt viņam dzīvību. To darīšu, bet tikai pret tavu. Tad tu piederēsi man! Nāciet visi man līdzi uz pēdējo, lielo un izšķirošo cīņu!

Sarkanie sekoja virsaitim lielā, nekārtīgā barā. Baltie gāja iepakaļ lēniem soļiem.

—  Varbūt teicu vairāk, nekā vajadzēja? — Klibais Franks noraizējies jautāja.

—   Nē, — atteica Draudošā Roka. — Ir gluži labi, ja viņu kareivisko lepnumu kādreiz pazemo. Bet, kā redzams, šiem sarkanādām nevar uzticēties. Esmu pārliecināts, ka viņi nekādā ziņā neļaus mums mierīgi doties ceļā. Viņi sarīkoja divcīņas tikai tālab, ka bija stingri pārliecināti, ka mēs visi kritīsim. Tagad, kad tas nav panākts, indiāņi mēģinās darīt ko citu. Man šķiet, viņi gribēs paturēt mūs še kā ķīlniekus. Sāds sarkano nodoms mums jāizjauc. Nevarētu tad ne acumirkli būt droši par savu dzīvību.

Tagad viņi nonāca laukumā, telšu un būdiņu vidū. Se veica priekšdarbus priekšā stāvošai, valdzinošai divcīņai. No kādas centneriem smagu sanestu akmeņu gubas rēgojās stiprs stabs. Pie tā piestiprināja divus laso. Visi nometnes abu kārtu iedzīvotāji ielenca cīņai norādīto vietu. Ikviens gribēja būt tās aculiecinieks. Draudošā Roka iegāja dzīvā loka vidū. Virsaitis jau bija tur. Viņa izturēšanās bija uzvaras droša. Sarkanais norādīja uz abiem laso un sacīja: — Tu redzi šīs siksnas. Viens gals apsiets stabam. Otro apsies mums ap viduci.

—   Kamdēļ?

—   Lai mēs paliktu tikai šinī šaurajā lokā un nebēgtu viens no otra.

—   īsto iemeslu es jau uzminēju. Tu esi pārliecināts vairāk par manu veiklumu un ātrumu, nekā par spēku. Saišu vienīgais uzdevums ir aizkavēt šīs manas priekšrocības. Lai notiek tā. Man tas ir gluži vienaldzīgi! Kādiem ieročiem cīnīsimies?

—   Ikviens no mums dabūs nazi kreisajā un tomahauku labajā rokā. Ar tiem cīnīsimies, kamēr viens no mums būs miris.

Kļuva skaidrs, ka virsaitis bija izvēlējies šo cīņas veidu tikai tālab, ka bija pārliecināts par savu pārākumu taisni

šāda veida cīņā. Bet baltais gluži mierīgi atbildēja: — Piekrītu.

—   Vispirms paskaties, cik esmu stiprs! — Virsaitis piegāja akmeņu grēdai. Paņēma vienu no smagajiem akmeņiem. Pacēla to augstu gaisā un lika tam krist. Viņa spēks tiešām bija milzīgs. Bija pārliecināts, ka baltais to nevar atkārtot. Indiānu barā apmierināti atskanēja «Uf!».

—   Tu esi spēcīgs vīrs, — teica Draudošā Roka. — Ceru, ka šinī cīņā tu paļausies vienīgi pats uz sevi!

—   To es darīšu. Kas gan lai man palīdzētu?

—   Tavi karavīri. Cik redzu, tad viņi tomēr pieļauj varbūtību, ka es tevi uzvarēšu. Kāpēc tie ir apbruņoti no galvas līdz kājām? It kā viņiem būtu jādodas kara gaitās.

—  Vai taviem biedriem nav ieroču?

—   Ir. Bet mēs nogādāsim visus ieročus mūsu teltī. Vai lai ticu, ka arī tu esi drošprātis?

—   Vai tu gribi mani apvainot? — sarkanais nikni iesaucās. — Man nevajag citu palīdzības. Lai mani kareivji aiznes savus ieročus teltīs, ja tavējie dara to pašu.

—   Labi! Mēs to darīsim. Es paturēšu vienīgi savu nazi. — Viņš nodeva savus ieročus klibajam Frankam. Džimijs un Deivijs sekoja viņa piemējam. Draudošā Roka griezās pie mazā un teica vācu mēlē: — Tu aiznes visu uz telti. Kad neviens nemana, izbāz ieročus pa otro pusi ārā. Tev nevajag atgriezties. Visu uzmanība būs pievērsta cīņai. Tavu prombūtni neviens neievēros. Tu izlien no telts viņējā pusē. Sagatavo mūsu zirgus, kas atrodas tur, lai nekavējoties varētu turpināt ceļu.

Klibais Franks devās projām. Uz virsaiša pavēli arī visi indiāņi nolika ieročus. Nodeva sievām tos nogādāt teltīs. Virsaitis nometa savas virsdrēbes, lai tās viņu netraucētu. Draudošā Roka to nedarīja. Drēbju uzvilkšana prasītu zināmu laiku. Aizkavēšanās vēlāk varētu kļūt liktenīga. Sievas steidzīgi atgriezās, lai neko nepalaistu garām. Visu klātesošo acis bija pievērstas cīņas vietai. Par mazo saksi neviens nedomāja.

—   Tagad viss izdarīts pēc tava prāta, — teica Lielais Vilks. — Vai sāksim?

—  Vispirms vēl viens jautājums. Kas notiks ar maniem biedriem, ja tu mani nonāvēsi?

—   Viņi kļūs mūsu gūstekņi.

—   Bet viņi taču izcīnīja brīvību. Tātad viņiem ir tiesība doties, kurp tie vēlas.

—       Viņi to varēs darīt vēlāk. Pagaidām tiem jāpaliek pie mums kā ķīlniekiem.

—        Tas ir pret norunu. Bet es neturu par vajadzīgu velti tērēt kaut pušplēstu vārdu. Un kas notiks gadījumā, ja es nogalinu tevi?

—        Tāds gadījums nenotiks! — sarkanais lepni izsaucās.

—   Mums tomēr jāpieļauj šāda varbūtība.

—   Nu, labi. Ja tu uzvarēsi mani, tad jūs esat brīvi.

—   Un neviens neaizturēs mūs?

—   Neviens cilvēks!

—   Esmu apmierināts. Varam sākt.

—   Jā, sāksim. Liksim mūs piesiet. Se tev tomahauks.

Divi kara cirvji bija atstāti cīņas vietā. Virsaitis, kas,

protams, arī bija paturējis savu nazi, paņēma vienu no tiem un pasniedza Draudošajai Rokai. Viņš to aplūkoja, tad aizsvieda to tālu projām, pāri sarkano rindām.

—   Ko tu dari? — virsaitis izbrīnā jautāja.

—       Aizmetu tomahauku tāpēc, ka tas ir pilnīgi nederīgs. Cik redzu, tavējais ir labi nostrādāts. Mans būtu salūzis rokās jau pie pirmā cirtiena.

—       Nevaru tev liegt aizmest cirvi projām, — sacīja virsaitis. Neraugoties uz biezo krāsu kārtu, varēja redzēt, ka viņa seja savilkās nievājošos vaibstos. — Citu tā vietā tu nedabūsi.

—        Nav man nemaz vajadzīgs. Cīnīšos vienīgi ar sava naža palīdzību, jo zinu, ka uz to varu paļauties.

—        Uf! Vai tev maz ir prāts! Mana tomahauka pirmais cirtiens nonāvēs tevi. Man ir tas un ir vēl mans nazis. Tu arī neesi tik stiprs kā es.

Te Draudošā Roka noliecās pēc akmens, ko pirmīt cēla Lielais Vilks. Viņš to lēni pacēla līdz viducim. Tad tāpat lēni uzcēla pāri galvai. Turēja kādu brīdi gaisā un tad meta projām tā, ka tas nokrita kādu deviņu vai desmit soļu attālumā. — Dari to man pakaļ! — viņš uzsauca virsaitim.

—        Uf! Uf! Uf! — atskanēja visapkārt. Lielais Vilks tūlīt neatbildēja. Viņš raudzījās uz mednieku un tad uz akmeni, un tad atkal otrādi. Pēc laba brīža viņš teica: — Vai tu domā, ka varēsi mani iebaidīt? Neceri to! Nogalināšu tevi un paņemšu tavu skalpu, lai arī mūsu cīņa turpinātos līdz saules rietam! Piesieniet mūs!

Pavēle tika dota diviem sarkanajiem, kas to jau gaidīja.

Viņi apsēja laso virsaitim un Draudošajai Rokai ap gurniem. Tad tie atkāpās.

Piesietie varēja kustēties visapkārt stabam tikai tik tālu, cik to atļāva laso garums. Tagad viņi stāvēja sejām viens pret otru. Abi laso atradās gluži taisnā līnijā, kas bija iespējamā cīņas loka caurmērs. Sarkanajam bija tomahauks labajā un nazis kreisajā rokā. Draudošajai Rokai tikai nazis labajā dūrē.

Lielais Vilks bija cīņu laikam iedomājies tā, ka viens otru dzenās apkārt stabam un mēģinās piekļūt tik tuvu klāt, ka varēs dot drošu triecienu vai dūrienu. Tagad viņam bija jāatzīst, ka nav stiprāks par savu pretinieku. Bet ieroči bija nevienādi. Sarkanais pilnīgi ticēja, ka uzvarētājs būs viņš. Pēc viņa domām, baltais turēja nazi rokā pilnīgi nepareizi. Draudošā Roka bija satvēris nazi dūrē ar asmeni augšup. Viņš tātad nevarēja izdarīt dūrienu no augšas uz leju. Sarkanais klusībā smējās par to. Viņš asi vēroja savu pretinieku, lai nepalaistu nepamanītas viņa vismazākās kustības.

Arī baltais neizlaida virsaiti no acīm. Viņš negribēja uzbrukt, turpretim nogaidīt uzbrukumu. Tam bija tūlīt jāizšķir cīņas liktenis. Tagad viss bija atkarīgs no tā, kādā veidā virsaitis lietos savu tomahauku. Ja viņš to paturēs rokā, tad nebija jābaidās. Bet, ja sviedīs, tad lieta būs citāda. Tādā gadījumā nepieciešams ievērot vislielāko uzmanību. Attālums abu starpā nebija tik liels, lai varētu viegli izvairīties no šāda metiena.

Tā viņi stāvēja viens pret otru nekustīgi piecas minūtes. Arī desmit. Sarkanie skatītāji jau lika atskanēt pamudinošiem saucieniem. Lielais Vilks nievājoši uzaicināja savu pretinieku uzsākt. Viņš uzsauca tam apvainojošus vārdus. Draudošā Roka neatbildēja ne ar vienu vienīgu vārdu. Atbildes vietā tas nosēdās zemē. Pieņēma tik mierīgu un bezrūpīgu stāvokli, it kā atrastos vismiermīlīgākajā sabiedrībā. Bet viņa muskuļi un dzīslas bija sasprindzinātā gatavībā.

Virsaitis uztvēra šādu Draudošās Rokas izturēšanos par viņam parādītu nevērību. Patiesībā tā bija kara viltība, kam vajadzēja iemidzināt virsaiša uzmanību un veicināt nepārdomātus soļus no viņa puses. Savu mērķi tā pilnīgi sasniedza. Viņš cerēja ar sēdošu ienaidnieku tikt vieglāk galā. Nolēma ātrāk izmantot šo izdevību. Izgrūdis skaļu kaujas saucienu, virsaitis metās Draudošajai Rokai virsū. Tomahauks bija pacelts nāvējošam triecienam. Jau sarkanie ticēja, ka baltais kritīs. Jau daudzas lūpas atvērās gaviļu saucieniem. Te baltais pasitās sāņus un uzlēca kājās. Ar asmens galu uz augšu turētais nazis darīja savu darbu. Trieciens gāja garām. Lejup krītošā dūre ar visu spēku uzdūrās nazim. Kara cirvis izkrita no rokas. Atrs Draudošās Rokas grūdiens. Tagad nazis izlidoja no sarkanā kreisās rokas. Tad baltais deva ar medību naža resno spalu zibensātru, spēcīgu sitienu pret sarkanā sirds vietu. Virsaitis nogāzās zemē kā maiss. Palika nekustīgi guļot. Draudošā Roka pacēla nazi un sauca: — Kas uzvarēja?

Neviena balss neatbildēja. Pat tie, kas bija pieļāvuši iespējamību, ka zaudēt var arī virsaitis, nebūtu ticējuši, ka tas notiks tik ātri un šādā veidā. Ļaudis stāvēja kā stinguši.

— Viņš pats sacīja, ka uzvarēta skalps pieder uzvarētājam, — turpināja Draudošā Roka. — Viņa galvas āda un mati ir mans īpašums, bet es tos negribu. Esmu kristīgais un sarkano vīru draugs. Dāvinu viņam dzīvību. Varbūt esmu ielauzis viņam kādu ribu. Bet miris viņš nav. Lai mani sarkanie brāļi aprauga vinu. Bet es iešu uz savu telti.

Draudošā Roka atraisījās no laso un gaja. Neviens viņu neaizkavēja. Neviens nedomāja aizkavēt arī Džimiju un Deiviju, kas tam sekoja. Ikviens vispirms gribēja pārliecināties, kas ir ar Lielo Vilku. Visi drūzmējās ap viņu.

Tādā kārtā mednieki gluži neievēroti nokļuva līdz savai teltij. Aiz tās gulēja viņu ieroči. Turpat stāvēja Klibais Franks ar zirgiem. Atri uzlēkuši seglos, viņi devās projām. Papriekš lēni, slapstoties aiz teltīm un būdām. Bet tad viņus pamanīja sardze, kas stāvēja ārpus nometnes. Sargi izgrūda kaujas saucienus. Šāva uz viņiem. Tālab baltie deva zirgiem piešus un piespieda tos auļot. Atskatoties viņi redzēja, ka sargu šāvieni un kliedzieni bija saviļņojuši visu nometni. Sarkanie kā straume plūda starp teltīm un būdām klajumā. Viņi sūtīja bēgļiem pakaļ sātaniskus kliedzienus, kas vairākkārt atbalsojās kalnos. Mednieki auļoja taisnā virzienā pāri klajumam turp, kur kalnu strauts raidīja savus putojošos ūdeņus ezerā. Draudošā Roka pazina apgabalu pietiekoši labi. Zināja, ka strauta ieleja bija drošākais ceļš bēgšanai. Viņš bija pārliecināts, ka utahi nekavējoties uzsāks viņu vajāšanu. Vajadzēja doties uz tādiem apgabaliem, kur sarkanajiem bija grūti sekot viņu pēdām.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA KLIBAIS FRANKS UN DROLLA KRUSTMĀTE

Tanī pašā rītā gar upes krastu, kam vakar vakarā bija sekojuši indiāņi ar saviem gūstekņiem, jāja augšup kāds jātnieku pulciņš. Tā priekšgalā atradās Vecā Ugunsroka ar Drolla krustmāti. Aiz viņiem jāja Kuprainais Billijs un tēvocis Lāstuks, kā arī angļu lords. īsi sakot, tie bija visi tie baltie, kas piedzīvoja jau aprakstītos notikumus Ērgļa lejā. Tagad viņi atradās ceļā uz kalniem, lai dotos uz Sudrabezeru. Denverā tiem bija piebiedrojies Batlers un inženieris ar savu meitiņu Elenu. No sava brāļa fermas viņš bija devies tieši turp. Viņa sieva, kas pēc gadījuma ar panteru mazliet vārguļoja, bija palikusi Batlera fermā. Meitene nebija neparko pierunājama šķirties no tēva. Aiz mīlas viņa pavadīja to arī tālāk mežonīgajos Rietumos. Viņa sēdēja tādā kā šūpotņu krēslā. To nesa divi mazi, bet ļoti izturīgi indiāņu poniji.

Vinetū nebija pašreiz redzams. Viņš jāja pa priekšu kā izlūks. Nejaušas sagadīšanās dēļ Vecās Ugunsrokas ceļš veda cauri tam mežam un meža laukumam ar klintāju un avotu, kur Draudošo Roku un viņa pavadoņus bija ielenkuši utahi. Mednieki redzēja no pēdām, ka indiāņi te savaņģojuši baltos. Viņi bija gatavi nekavējoties sekot pēdām. Varbūt izdevās sniegt gūstekņiem palīdzību.

Viņiem nebija ne jausmas, ka utahi izrakuši kara cirvjus. Kā Vinetū, tā Vecā Ugunsroka zināja, ka ar šo cilti viņi atrodas dziļā miera stāvoklī. Abi bija pārliecināti, ka atradīs ne vien laipnu uzņemšanu, bet varēs aizlikt labu vārdu par savaņģotiem baltajiem.

Kur sarkanie uzcēluši nometni, to viņi skaidri nezināja. Bet viņi pazina ezeru un tā apkārtni, kas bija ļoti noderīga šādam mērķim. Tā viņi secināja, ka atradīs utahus mazā ezera krastā. Par spīti draudzīgām attiecībām, būtu bijis pret visām Rietumu paražām rādīties viņiem bez iepriekšējas novērošanas. Tāpēc Vinetū bija jājis pa priekšu izlūkot. Kad pulciņš sasniedza to vietu, kur upes krasti attālinājās viens no otra, atgriezās apačs. Viņš tuvojās auļos. Jau no tālienes tas māja, lai jātnieki stāj.

Tā nebija nekāda labā zīme. Tāpēc Vecā Ugunsroka sauca pretim: — Mans brālis grib mūs brīdināt. Vai viņš redzējis utahus? — «Es redzēju viņus un viņu nometni.» — Un Vinetū nedrīkstēja viņiem rādīties? — «Nē, jo tie izrakuši kara cirvjus.» — No kā to varēja spriest? — «No krāsām, kas sedza viņu sejas. Arī no tā, ka viņu ir ļoti daudz kopā. Sarkanie karavīri apvienojas tādā skaitā tikai kara gadījumā vai lielo medību laikos. Tā kā tagad nav bifeļu klejošanas laiks, tad šāds vairums var vienīgi pulcēties ap kara cirvi.» — Cik viņu ir? — «Vinetū nevarēja to skaidri redzēt. Pie ezera stāvēja simti trīs un teltīs arī būs bijusi laba tiesa.» — Pie ezera? Tik daudz? Kas tad tur notika? Varbūt lielā zivju dzīšana? — «Nē. Dzenot zivis, cilvēki kustas uz priekšu. Sie stāvēja uz vietas un gluži mierīgi skatījās ūdenī. Vinetū domā: notika peldēšana uz dzīvību un nāvi.» — Vai tev ir iemesli tā domāt? — «Jā. Utahi nesa kara krāsas. Viņi uzskata pie sevis atrodošos baltos par ienaidniekiem. Tie jānogalina. Bet sarkanais vīrs neliek savam ienaidniekam mirt ātri. Gluži otrādi, viņš lēni, bet droši dzen viņu nāvē. Bieži tas liek cīnīties par savu dzīvību ar pretinieku, kas atrodas lielā pārsvarā. Kādam gūsteknim var likt peldēt, lai pagarinātu viņa miršanu un viņa nāves bailes.» — Esmu gluži tavās domās. Mēs saskatījām papriekš četru balto un tad vēl divu pēdas. Tātad pavisam seši baltie vīri. Visiem viņiem neliks peldēt. Ikvienam vajadzēs citādā veidā cīnīties par savu dzīvību. Mums jāsteidzas viņus glābt, jo citādi viņi ir pazuduši.

Apačs taisīja ļoti šķelmīgu seju, atbildēdams: — Bālģīmju starpā ir vīrs, kas neļauj sevi un savējos tik viegli nonāvēt. — «I<as?» — Draudošā Roka. — «Ko?» iesaucās mednieks. «Draudošā Roka, ar ko tu gribēji sastapties augšā, pie Sudrabezera? Vai tiešām viņš jau būtu še?» — Draudošā Roka ir noteikts kā saule pie debesīm. — «Vai tu viņu redzēji?» — Nē. — «Kā tad tu vari apgalvot, ka viņš ir te?» — To es zinu jau kopš vakardienas. — «Un tu man to neteici?» — Klusēt bieži vien ir labāk nekā runāt. Ja es vakar būtu pastāstījis, ka ierocis runāja klajumā, tad jūs nebūtu palikuši mierīgi: Būtu daudz ātrāk steigušies uz priekšu. — «Viņa šautene vakar runāja? Kā tu to vari zināt?» — Kad mēs pārmeklējām laukuma mežmalu un pašu laukumu, atradu kādu kociņu ar vairākiem ložu caurumiem. Sie caurumi nāk no Draudošās Rokas brīnumbises. To es skaidri zinu. Viņš gribējis iebaidīt sarkanos vīrus. Tagad viņi bīstas no viņa ieroča. — «Būtu tu man to kociņu parādījis! Hm! Ja Draudošā Roka ir pie šiem baltajiem, tad mums nav sevišķi jāuztraucas. Ko tagad lai darām?» — Lai mani draugi seko man, bet viens aiz otra. Tad utahi, ja tie uzklīstu mūsu pēdām, nevarēs saskaitīt, cik vīru esam. Hovgh!

Viņš grieza savu zirgu uz labo pusi un jāja tālāk, nemaz nepaskatījies, vai tam seko vai ne.

Upes krasti, kā jau teikts, attālinājās un tad pārvērtās arvien augstākos un augstākos pakalnos un kalnu grēdās, kas ieslēdza zālaino līdzenumu ar ezeriņu. Līdzenums bija bez kokiem. Bet kalnu augstumi bija apauguši mežiem, kas sniedzās līdz ielejai un tad tur radīja vieglu krūmāju joslu. Aiz šiem krūmiem un kokiem slēpjoties, Vinetū sekoja labajai kalnu grēdai, kas ierobežoja klajuma ziemeļdaļu un rietumos savienojās ar to kalnāju masīvu, kura ūdeņi tecēja ezerā.

Sādā veidā baltie apjāja līdzenumu no rītiem uz vakariem līdz mums jau zināmajam strautam. Tur, dažus simtus soļu no ezera, kalnāja nogāzē zem kokiem, viņi atrada izdevīgu vietu, no kurienes skaidri varēja pārredzēt nometni. Tur viņi nokāpa. Piesēja zirgus un atlaidās mīkstajās sūnās. Vieta bija kā radīta indiāņu nometnes slepenai un ērtai novērošanai.

Tagad utahi atradās viņu priekšā, tieši dienvidos. Tad mednieki ieraudzīja divus vīrus, kas atdalījās no lielā pūļa. Skrēja visiem spēkiem uz dienvidiem. Vecā Ugunsroka pacēla savu tālskati. Raudzījās kādu brīdi un iesaucās: — Skriešanās starp kādu sarkano un balto! Sarkanais ir jau tālu priekšā un uzvarēs. Baltais ir mazs vīrelis. — Viņš pasniedza tālskati apačam. Tikko Vinetū bija pielicis binokli pie acs, tas izsaucās: — Uf! Tas jau ir Klibais Franks! Sim mazajam varonim jāskrien uz dzīvību un nāvi, bet viņš nevar noskriet sarkano. — «Klibais Franks?» jautāja Vecā Ugunsroka. «Mēs nedrīkstam turēt rokas klēpī. Nepieciešams ir izlemt, kas jādara.» — Vēl ne, — teica apačs. — Vēl nedraud nekādas briesmas. Draudošā Roka ir pie viņa.

Koki auga tā, ka visu skriešanās ceļu pārskatīt nebija iespējams. Abi skrējēji nozuda acīm pa labi. Gaidīja viņus atgriežamies. Saprotams, visi bija pārliecināti, ka sarkanais parādīsies pirmais. Kādi brīnumi visiem bija, kad viņa vietā saskatīja mazo. Tas neskrēja, bet omulīgi gāja. Gluži tā, it kā lieta grozītos ap pastaigāšanos.

—   Franks pirmais! — sauca Vecā Ugunsroka. — Kā tas ir iespējams?

—   Ar viltību, — atbildēja Vinetū. — Viņš ir uzvarējis. Mēs dabūsim zināt, kā viņš to panācis. Klausieties, cik saniknoti kliedz utahi! Viņi iet projām. Viņi atgriežas nometnē. Un lūk, tur stāv četri bālģlmji. Es pazīstu viņus.

—   Es arī, — iesaucās Drolls. — Draudošā Roka, Garais Deivijs, Resnais Džimijs un šis mazais Klibais Franks.

Šie vārdi radīja vispārīgu ievērību. Daži vienu vai vairākus pazina personīgi. Pārējie bija pietiekoši daudz dzirdējuši, lai piegrieztu viņiem vislielāko uzmanību. Viena piezīme sekoja otrai. Tad Vinetū griezās pie Vecās Ugunsrokas un sacīja: — Mūsu draugiem vēl ir viņu ieroči. Viņu stāvoklis tātad nevar būt bīstams. Palieciet te. Mēģināšu izdibināt, kas īsti notiek.

Viņš paturēja tālskati rokā un pazuda starp kokiem. Pagāja gara pusstunda. Tad viņš atgriezās un ziņoja:

—   Nometnes vidū notiek divkauja! Utahi stāv tik ciešās rindās, ka nevarēju redzēt cīkstoņus. Bet redzēju Klibo Franku. Viņš izveda zirgus slepeni aiz telts un uzlika segas. Baltie grib doties projām. — «Un slepeni? Tad viņi bēgs?» jautāja Vecā Ugunsroka. «Tad nostāsimies viņiem ceļā un sagaidīsim. Vēl labāk — jāsim pretim.»

—   Nedarīsim ne vienu, ne otru, — teica apačs un kratīja galvu. — Lai Vecā Ugunsroka pārliek, ko darīs sarkanie, ja baltie bēgs. — «Viņi vajās tos.» — Ja dzenas pakaļ četriem vai sešiem vīriem, cik tad karavīru vajadzīgs? — «Nu, divdesmit, trīsdesmit.» — Labi! Tos mēs viegli uzvarēsim. Bet, kad mēs parādīsimies utahiem, tad mums būs visa cilts mugurā. Tad plūdīs daudz asiņu. — «Tev taisnība, Vinetū. Bet sarkanie redzēs mūsu skaitu no pēdām.» — Viņi vēros tās pēdas, kas_ atrodas viņu priekšā, bet ne tās, kas būs aizmugurē. — «A, tu domā, lai mēs viņiem sekotu? Klausies! Kas tas ir?»

No nometnes atskanēja briesmīgs troksnis. Tūlīt pēc tam mednieki redzēja četrus jātniekus, kas auļos devās projām no nometnes. Tie bija baltie. Viņi ieturēja virzienu uz ezera augšgalu. Tātad viņu mērķis bija sasniegt strautu un jāt gar to uz augšu.

—   Lai Vecā Ugunsroka seko man, — teica Vinetū.

—  Mani pārējie baltie brāļi lai dodas ātri ar zirgiem dziļāk mežā iekšā. Lai viņi gaida, kamēr mēs atgriežamies. Mūsu zirgus lai viņi ņem līdzi. — Viņš paņēma Veco Ugunsroku aiz rokas un vilka viņu sev līdzi. Arvien pa strauta augsto krastu, zem kokiem, līdz kādai vietai, no kurienes varēja redzēt nometni, bet paši palikt nepamanīti. Tur viņi apstājās.

Draudošā Roka ātri tuvojās. Viņš ar saviem biedriem jāja tuvu ūdenim, tātad lejā. Apačs un Vecā Ugunsroka stāvēja augšā. Kad viņš sasniedza zināmo vietu, no augšas atskanēja: — Uf! Lai mani baltie brāļi apstājas te.

Četri jātnieki pieturēja savus zirgus un skatījās augšup. — Vinetū! Vinetū! — viņi visi reizē iesaucās.

—  Jā, esmu Vinetū — apaču virsaitis, — tas atbildēja.

—   Un še stāv vēl kāds, kas ir manu balto brāļu draugs.

Viņš ļāva varenajam medniekam iziet priekšā.

—    Vecā Ugunsroka! — sauca Draudošā Roka. — Tu še, tu! Kāds prieks! Vai jūs esat vieni?

—     Nē. Mēs esam kādi četrdesmit mednieki un rafteri. Tu pie mums atradīsi labus paziņas. Tagad nav laika tērzēt. Kurp tu gribi doties?

—   Uz Sudrabezeru.

—    Mēs arī. Jājiet tagad tālāk! Kolīdz jūsu vajātāji būs garām, mēs dosimies pakaļ un ņemsim tos vidū.

—     Pareizi! — iesaucās Draudošā Roka. — Kāda laime jūs te satikt! Vai jūs tur no augšas varat redzēt nometni?

—  Jā.

—     Tad uzmaniet, lai es netiktu še pārsteigts. Gribu jums vajadzīgāko pastāstīt.

Viņš bija iespējami īss. Pēc viņa runāja Vinetū:

—  Mans baltais brālis zina dziļo gravu, ko bālģīmji sauc par Nakts aizu. No šejienes to var sasniegt piecās stundās. Vidū tā izplešas par apaļu laukumu, kura sienas sniedzas, šķiet, līdz debesīm. Vai Draudošā Roka atceras šo vietu?

—   Zināms.

—     Lai mans baltais brālis jāj līdz turienei. Kad viņš būs nonācis pie šīs apaļās vietas, tad viņam jāturas pa otro pusi. Aiza tur ir tik šaura, ka diviem jātniekiem grūti izmainīties. Ar savu brīnumbisi viņš viens pats var aizturēt vairākus simtus utahu. Kad viņi būs tur nokļuvuši, tad sarkanie vairs nevarēs tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Mēs sekosim viņiem uz pēdām.

—     Labi. Paklausīsim šim padomam. Bet sakiet man par visām lietām tikai vēl vienu: kālab jūs jājat tādā lielā sabiedrībā uz Sudrabezeru?

—     To es tev teikšu, — atbildēja Vecā Ugunsroka. —Tur augšā atrodas ārkārtīgi bagātas sudraba dzīslas. Bet apkaimē nav ūdens. Rūdas izmantošana ir neiespējama, ja neizdodas rast ūdeni. Tad man radās ideja novadīt turp Sudrabezera ūdeņus. Ja mums tas izdosies, tad gūsim no raktuvēm miljonus. Man ir līdzi kāds inženieris, kam jāizpēta apstākļi uz vietas. Ja viņa pētījumi dos pozitīvus rezultātus, tad viņš arī veiks visus vajadzīgos darbus.

Pār Draudošās Rokas seju pāršalca kluss smaids.

—  Dzīsla? Kas to atrada? — viņš jautāja.

—   Es pats biju tur klāt.

—   Hm! Novadot ūdeņus uz šo raktuvi, tu vari taisīt dubultu veikalu. Ezera dzelmē guļ bagātības, pret kurām tavas sudraba raktuves ir kaila nabadzība.

—   Ak tā! Tu domā Sudrabezerā paslēpto mantu? Ko tu par to zini?

—   Vairāk, nekā tu domā. Tu par to vēlāk dzirdēsi tuvāk. Bet arī tu pats runā par šiem dārgumiem. No kā tu uzzināji par tiem?

—   No . . . nu, par to vēlāk. Tagad steidzies projām! Redzu indiāņu jātniekus tuvojoties no nometnes.

—   Cik to ir?

—   Pieci.

—   Blēņas! No tiem nav ko bīties. Tie ir izlūki, kas nedrīkst izlaist mūs no acīm. Galvenais pulciņš drīz sekos viņiem. Tātad — uz priekšu! Uz redzēšanos Nakts aizā!

Viņš iespieda savam zirgam piešus sānos un steidzās ar saviem trim biedriem projām. Vecā Ugunsroka un Vinetū pieplaka pie zemes, lai novērotu piecus utahus. Viņi tuvojās. Jāja uzmanīgi, raugoties zemē un uz priekšu.

Tagad abi atgriezās pie saviem ļaudīm. Viņi bija atkāpušies mežā un atradās netālu no strauta ietekas ezerā. Vecā Ugunsroka gribēja viņiem pastāstīt, ko viņš runājis ar Draudošo Roku. Te viņa acis krita uz vairākām utahu sievām, kas tuvojās ezeram. Viņas nesa rokās makšķerēšanas piederumus. Viņš darīja Vinetū uzmanīgu un teica:

—   Ja varētu noklausīties, ko šīs sievas runā, varbūt mēs uzzinātu kaut ko par viņu vīru nodomiem.

—   Vinetū pamēģinās to darīt, kad viņas būs pienākušas pietiekoši tuvu, — apačs atbildēja.

Jā, viņas pienāca pietiekoši tuvu. Viņas negribēja zvejot ezerā, bet strauta ietekā. Tur indiānietes nosēdās cita citai blakām zem krūmiem, krastā. Izmeta makšķeres un sarunājās savā starpā. Tās neievēroja makšķernieku likumu, ka nedrīkst runāt. Vinetū pierāpoja viņām klāt kā čūska. Ielīda krūmos, aiz kuriem tās sēdēja. Bija interesanti reizē novērot makšķernieces un Vinetū. Pēdējais gulēja tur kādu stundas ceturksni. Tad viņš atgriezās un teica: — Ja šīs sievas neiemācīsies klusēt, tad viņas nekad nenoķers nevienu foreli. Viņas man pateica visu, ko es gribēju zināt. Pieci jātnieki, kas pagāja mums garām, saņēmuši pavēli padarīt Draudošās Rokas pēdas redzamas. īsā laikā viņiem sekos piecdesmit citi ar Lielo Vilku priekšgalā.

—   Tātad viņš nav ievainots? — jautāja Vecā Ugunsroka.

—   Draudošās Rokas trieciens ķēris viņa labo roku un atņēmis viņam elpu. Tā atkal atgriezusies. Roka viņam atjauj pašam vadīt vajāšanu. Utahi izklīst šodien visā apkaimē, lai medītu un gatavotu gaļu. Rit nometni noārdīs.

—   Kurp to pārceļ?

—   Sievas un bērni dosies pie vecajiem kalnos. Tur tie būs droši. Karavīri dosies pakaļ Lielajam Vilkam, lai uzmeklētu visu utahu sanāksmes vietu.

—   Kur tā atrodas?

—   To sievas laikam nezināja. Vairāk es nevarēju noklausīties. Bet jau tas, ko dabūju zināt, ir pilnīgi pietiekoši mūsu nodomu īstenošanai.

—   Tad mēs nevaram vairāk neko darīt, kā nogaidīt, kamēr Lielais Vilks ar saviem karavīriem ir garām.

Tagad vajadzēja gaidīt. Lielais Vilks un viņa ļaudis parādījās apmēram pēc stundas. Viņi jāja garām, neuzmetot kokiem neviena skatiena. Indiāņu izskats bija augstākā mērā kareivisks. Visi bez izņēmuma bija apbruņoti šautenēm. Virsaitis nēsāja labo roku saitē. Viņa seja bija vēl biezāk nokrāsota nekā no rīta. Spalvām greznotais kara mētelis nokarājās no viņa pleciem uz zirga muguras. Bet uz viņa galvas vairs nešūpojās ērgļa spalvas. Viņš bija ticis uzvarēts. Gribēja atjaunot šo rotu tad, kad būs apmierinājis savu atriebības kāri.

Desmit minūtes vēlāk Vinetū sekoja utahiem viens pats. Pēc otrām desmit minūtēm devās ceļā arī pārējie.

Par ceļu šī vārda īstajā nozīmē, protams, nevarēja būt ne runas. Jāja arvien gar strauta malu uz augšu. Pavasarī, palu laikā, tas bija izgrauzis krastus. Akmeņi un koku stumbri gulēja visapkārt. Tālab tikai lēnām varēja tikt uz priekšu. Sevišķi tāpēc, ka mazās Elenas šūpotnes krēslu tikai ar grūtībām varēja dabūt pāri šādiem šķēršļiem. Kad kalna nogāze bija aiz muguras, apstākļi uzlabojās. Lielais stāvums bija pārvarēts. Jo lēnāks bija ūdens kritums, jo mazāk bija izskaloti krasti.

Virziens uz Nakts aizu veda pāri Aļņa kalnājam tā visšaurākajā vietā.

Sasniedzot augstieni, atstāja strautu. Tagad nāca mūžamežs bez krūmājiem. Kā milzu kolonnas varenie koki stāvēja patālu viens no otra. To kroņi savijās biezā, zaļā, bezgalīgi plašā jumtā. Tikai retais saules stars izlauzās tam cauri. Zeme bija irdena. Pēdas iespiedās dziji.

Dažreiz piejāja apačam tik tuvu, ka varēja to redzēt. Viņa izturēšanās bija ļoti bezrūpīga. Vinetū zināja, ka utahi nepiegriezīs daudz vērības savai aizmugurei.

Vecā Ugunsroka ar saviem ļaudīm atstāja ezeru, kad pulkstenis rādija desmito stundu. Stundas trīs viņi jāja caur mežu. Pēc tam pa krūmainu prēriju, kura baltajiem bija ļoti parocīga. Ja prērija būtu gluži klaja, vajadzētu ieturēt daudz lielākus atstatumus. Biezu zāli apaugusī zeme nebija līdzena. Dažreiz ceļā gadijās ielejas. Tad atkal parādījās mežs. Bet tikai šaura svītra. Nedaudzās minūtēs jātnieki sasniedza otro malu. Apačs tur gaidīja savus biedrus.

īpatnēja ainava atklājās balto acīm.

Aļņa kalnājs tagad atradās aizmugurē. Priekšā bija Lielās Upes un tās daudzo aizu apgabals. No labās, no kreisās un no tās puses, kur bija apstājušies jātnieki, veda lejā trīs melni, milzīgi klinšu slīpumi. Varenās trīsstūrainās klintis, kā milzīgas šīfera tāfeles, dziļi lejā sadūrās kopā. To slīpums bija tik liels un virsa tik gluda, ka nebija iespējams palikt seglos. Skatoties dziļumā, reiba galva. No labās un kreisās puses plūda lejup ūdeņi, kas neslacināja neviena kociņa, pat ne zāles stiebriņa saknes. Lejā abi strauti savienojās. Tie pazuda kādā klinšu spraugā, ko no augšas tikko varēja saskatīt.

— Tur guļ Nakts aiza, — paskaidroja, rādot ar roku, Vecā Ugunsroka. — Tā nes šo nosaukumu tāpēc, ka ir tik dziļa un šaura, ka saule tur neiespīd. Pat gaišā dienā tanī valda gandrīz nakts tumsa. Un raugieties tur lejā!

Viņš norādīja vietu, kur ūdeņi pazuda klintī. Tur patlaban kustējās mazas figūras. Tie bija jātnieki. No šejienes tie izskatījās tik mazi, ka novērotājam likās, viņi nesniegtos līdz ceļgaliem. Tie bija utahi, kas patlaban nozuda klinšu spraugā.

Plaisa bija gandrīz stāvus iešķēlusies milzīgajā klints sienā. Aiz tās izpletās plašs līdzenums, ko noslēdza zilā dūmakā tīto Grāmatu kalnu varenās virsotnes. Drolla krustmāte raudzījās dziļumā utj teica Melnajam Tomam: — Mums jādodas tur lejā? To var izdarīt tikai jumiķis! Tās taču ir tiešas dzīvības briesmas, ja tas ir vajadzīgs!

Ja tu te nosēstos un es dotu mazu grūdienu, tad nobrauktu lejā kā ar kamaniņām.

— Un tomēr mums jātiek lejā, — sacīja Vecā Ugunsroka. — Kāpiet zemē. Ņemiet zirgus pie pavadām, bet labi īsi. Jādara tā, kā to dara, braucot no stāva kalna ar ragavām. Nevis tieši uz leju, bet ieslīpi. Papriekš pa labi, tad atkal pa kreisi lauztā līnijā un tā tālāk. Tā mēs darīsim.

Mednieka padoms bija labs. Ja jātnieki būtu devušies lejā pa taisnāko līniju, tad tie neapšaubāmi ciestu dažādas klizmas.

Nokāpšana turpinājās labu pusstundu. Beidzot visi laimīgi nonāca lejā. Sakārtojās iejāšanai aizā. Tā bija tik šaura, ka gar ūdeni varēja jāt blakus tikai divi vīri. Protams, arī tagad visiem pa priekšu devās Vinetū. Aiz viņa jāja Vecā Ugunsroka un šoreiz tam blakām lords. Tad nāca mednieki. Pēc viņiem rafteri, kas ņēma savā vidū inženieri un viņa meitiņu. Kopš Ērgļa lejas pulciņš bija pieaudzis. Tajā tagad ietilpa arī uzraugs Vatsons ar vairākiem strādniekiem.

Runāt nedrīkstēja, jo šinī spraugā katra skaņa bija dzirdama daudz tālāk nekā klajā laukā. Zirgu pakavu klaboņa varēja kļūt nodevīga. Tāpēc Vinetū nokāpa. Viegliem mokasīniem kājās tas gāja saviem biedriem labu gabalu pa priekšu. Viņa zirgu paņēma pavadā kāds rafters.

Tas bija jājiens apakšpasaulē. Aizmugurē un priekšā šaurā sprauga. Zem zirgu kājām oļiem nosētā klints un blakām tumšie, drūmie ūdeņi. Pa kreisi un pa labi stāvās klinšu sienas. Tik augstas, ka nevarēja redzēt debesis. Likās, ka tās augšā saplūst kopā. Gaiss, dziļāk aizā iejājot, kļuva aukstāks un smagāks. Dienas gaisma pārvērtās krēslā.

Un gara bija šī aiza! Tā šķita bezgalīga. Dažreiz tā kļuva mazliet platāka. Bija pietiekoši daudz vietas, lai pieci seši jātnieki varētu turēties blakām. Bet tad klinšu sienas sanāca atkal tik cieši kopā, it kā gribētu nospiest pārdrošniekus, kas traucē šīs īstās mirušo dvēseļu mītnes mieru. Pat zirgiem kļuva baigi. Tie satraukti sprausloja. Atri steidzās uz priekšu, lai izkļūtu no drausmīgā šauruma.

Pagāja stundas ceturksnis un vēl viens. Te — visi negribot apstājās — atskanēja tāds brīkšķis, it kā šautu reizē no desmit lielgabaliem.

—   No Dieva puses! Kas tas bija? — jautāja inženieris Batlers. — Vai sagāzās klintis?

—   Bises šāviens, — atbildēja Vecā Ugunsroka. — Bridis ir pienācis. Pie ik trim zirgiem paliek te viens virs. Pārējie uz priekšu! Nokāpt!

Acumirklī vairāk nekā trīsdesmit vīru nolēca no zirgiem. Ikviens ar šauteni rokās sekoja Ugunsrokai. Jau pēc nedaudziem soļiem tie ieraudzīja Vinetū. Indiānis stāvēja ar muguru pret viņiem. Sudrabkaltā šautene bija pacelta pie vaiga.

—   Ieročus nost! Citādi runās mana brīnumbise! — atskanēja kāda varena balss. Tikai nevarēja izprast, no kurienes tā nāk. No augšas jeb no pazemes.

—   Nost ieročus! — dimdēja kā pērkona grāviens sauciens utahu mēlē. Šaurajā spraugā nedaudzās zilbes atbalss pārvērta barga negaisa dimdoņā.

Tad ātri viens pēc otra krita trīs šāvieni. Varēja dzirdēt, ka tie nāca no viena un tā paša stobra. Tā bija Draudošās Rokas Henrija bise. Karabīnes šāviena rībiens te varēja mēroties ar lielgabala dimdoņu.

Tūlīt uzliesmoja arī Vinetū sudrabkaltā šautene. Ievainotie kliedza. Atskanēja tādi kliedzieni, it kā visi pekles tumšie gari būtu palaisti vaļā.

Vecā Ugunsroka pienāca pie apača. Tagad viņš redzēja, kas atrodas un kas notiek viņa priekšā.

Aiza šinī vietā paplašinājās. Izvērtās gandrīz par klinšu alu. Tā bija ieapaļa un tik liela, ka tanī varēja sapulcēties varbūt vesels simts jātnieku. Ūdens plūda gar kreiso malu. Arī te valdīja mijkrēslis. Bet utahu pulks tomēr bija diezgan labi saskatāms.

Pieci viņu kareivji, kas izjāja pa priekšu, bija izdarījuši lielu kļūdu. Tie bija te apstājušies nogaidīt savējos. Ja viņi to nebūtu darījuši, tad viņējā pusē stāvošie četri baltie būtu spiesti tos uzrunāt. Indiāņi vēl varētu bēgt atpakaļ, lai brīdinātu savējos. Bet, tā kā viņi bija gaidījuši tik ilgi, kamēr tie atjāja, tad tagad viņi visi bija ieslēgti. Viņējā pusē stāvēja Draudošā Roka ar pacelto Henrija bisi. Tam blakām bija nometies uz ceļiem Klibais Franks. Deivijs ar Džimiju varēja šaut viņa galvai pāri. Uz balto uzaicinājumu sarkanie tūlīt nebija nolikuši ieročus. Tālab atskanēja šāvieni. Pieci utahi gulēja zemē beigti. Pārējie gandrīz nevarēja domāt par pretošanos. Viņiem bija darba pilnas rokas, savaldot zirgus. Tie bija satrakoti no ārkār

tīgi spēcīgās un daudzkārtīgās šāvienu trokšņa atbalss aizas sienās.

—   Sviediet ieročus zemē! Citādi šaušu atkal! — atkārtoti sauca Draudošās Rokas balss!

Un no otrās puses atskanēja: — Te stāv Vecā Ugunsroka un Vinetū — apaču virsaitis. Padodieties, ja gribat glābt savu dzīvību!

Neviens vienīgs no utahiem neiedrošinājās no jauna pacelt savu šauteni. Viņi raudzījās uz priekšu un atpakaļ, bet nezināja, ko darīt. Te Drolls aizslīdēja Vinetū un Ugunsrokai garām. Pieskrēja klāt virsaitim. Pielika savas šautenes stobru viņam pie krūtīm. Tad stingri uzsauca:

—  Svied bisi zemē, citādi es šaušu!

Lielais Vilks stīvi raudzījās resnajā, dīvainajā stāvā kā spokā. Viņa labās rokas pirksti atslāba un ļāva šautenei krist.

—   Arī tomahauku un nazi!

Virsaitis ķēra aiz jostas. Izvilka abus nosauktos ieročus un aizmeta projām.

—   Atraisi savu laso!

Arī šo pavēli izpildīja Lielais Vilks. Drolls paņēma laso. Sasēja ar to virsaiša kājas zem viņa zirga vēdera. Tad viņš paņēma zirgu aiz pavadas. Novedis sāņus, uzsauca tēvocim Lāstukam, kas stāvēja aiz Vecās Ugunsrokas:

—  Nāc šurp, tēvoci, un sasien viņam rokas!

Stīvs un svinīgs piesoļoja tēvocis un noskandināja:

—  Mugurā aiz jostas — siešu abas rokas.

Viņš uzlēca aiz Lielā Vilka zirgam mugurā un pārvērta vārdus darbos. Tad atkal nolēca zemē.

Bija tā, it kā virsaitis nemaz nesaprastu, kas īsti ar viņu notiek. Viņš likās sapņojam vaļējām acīm. Viņa piemērs ietekmēja pārējos. Utahi padevās savam liktenim. Tos atbruņoja un sasēja tāpat kā viņu vadoni. Tas viss norisinājās ļoti ātri. Tagad par visām lietām vajadzēja ātrāk izkļūt no aizas. Tamdēļ, tikko pēdējais indiānis bija sasaistīts un ieroči no zemes uzlasīti, nekavējoties uzsāka tālāko jājienu. Pa priekšu jāja mednieki, tad nāca sarkanie, un garo virkni noslēdza rafteri.

Vinetū un Vecā Ugunsroka ar Draudošo Roku jāja priekšgalā. Viņi bija sveikuši pēdējo ar klusu, bet sirsnīgu rokasspiedienu. Pagaidām tas bija vienīgais iespējamais apsveikšanas veids. Tieši savaņģotajiem priekšā jāja divi vīri, kas bija viens otram daudz tuvāki, nekā paši to zināja. Tie bija Drolla krustmāte un Klibais Franks. Viņi nerunāja ne vārda. Pēc kāda brīža Drolls izvilka kājas no kāpšļiem. Uzkāpa, zirgam rikšojot, uz viņa muguras un tad nosēdās ačgārni seglos.

—   Hallo, ko tas nozīmē? — jautāja Franks. — Vai gribat rādīt kumēdiņus, ser? Varbūt esat bijis klauns kādā cirkā? — «Nē, māster,» resnais atbildēja. «Es apgriezos ačgārni tālab, lai mums pašiem neizietu ačgārni. Padomājiet taču, ka aiz mums jāj piecdesmit sarkanādas. Var viegli notikt kas tāds, kas nav paredzēts. Sādā stāvoklī es viņus paturu acīs. Revolveris manā rokā sūtīs viņiem zilās pupas, ja tas būs vajadzīgs.» — Hm! Ko jūs nupat sacījāt, ir pareizi. Mans zirgs neņems man ļaunā, ja arī es apgriezīšos otrādi.

Dažas sekundes vēlāk arī viņš sēdēja ačgārni seglos, lai varētu uzraudzīt sarkanos. Abiem savādajiem jātniekiem bieži vajadzēja lūkoties vienam uz otru. Citādi tas arī nemaz nevarēja tagad būt. Viņu skatieni krustojās arvien laipnāk. Bija redzams, ka viņi patika viens otram. Tas turpinājās tā kādu laiciņu. Neatskanēja neviens vārds. Klibais Franks beidzot neizturēja. Viņš iesāka: — Neņemiet ļaunā, ja gribu uzzināt jūsu vārdu. Tā, kā tagad sēžat man blakām, esmu jūs jau redzējis.

—   Kur tad?

—   Savās iedomas.

—   Deviņi pērkoni! Kas to būtu domājis, ka dzīvoju jūsu iedomās! Cik tad jāmaksā par tādu dzīvokli, un kā stāv ar atteikšanu?

—   Gluži, kā vēlaties. Bet nu iedomām beigas. Redzu jūs tagad dabiskā lielumā paša acīm. Ja esat tas, par ko turu, tad esmu par jums dzirdējis daudz jocīgu nostāstu.

—   Par ko tad turat mani?

—   Par Drolla krustmāti.

—   Un kur tad jūs par viņu dzirdējāt?

—   Dažādos apvidos, kur biju kopā ar Draudošo Roku un Vinetū. Augšā Nacionālajā Parkā un tad vēl Ljano Estakado.

—   Tā, hm! Arī es esmu jau par jums dzirdējis, māster Klibais Frank. Apačs stāstīja par jums. Vēl šodien, kad mēs novērojām utahu nometni, viņš nosauca jūs par mazo varoni.

—  Par mazo varoni! — atkārtoja Franks. Viņa seju pārklāja laimīgs smaids. — Par mazo varoni! Tas man noteikti jāpieraksta! Jūs uzminējāt pareizi, kas es esmu. Bet vai arī man tas izdevās?

—   Zināms. Bet kā tad jūs nācāt uz domām, ka esmu Drolla krustmāte?

—   Jūsu ģērbs un izturēšanās pateica man to. Jau daudzreiz dzirdēju, ka Drolla krustmāte esot ārkārtīgi dūšīgs sievišķis. Kad pirmīt redzēju jūs rīkojoties ar utahu virsaiti, tūlīt nodomāju pie sevis: tas un neviens cits ir krustmāte!

—   Ļoti pagodinoši! Dzirdēju, ka jūs esot vācietis?

—   Jā. Un vēl no pašas vidienes. Saksis.

—   Piķis un zēvele! No kurienes? Karaļvalsts? Altenburgas? Koburgas-Gotas? Meiningenes-Hildburghauzenes?

—   Karaļvalsts, karaļvalsts! Bet jūs zināt tik labi visus šos vārdus. Vai jūs varbūt arī esat vācietis?

—   Protams! Un arī no Saksijas, tieši no Saksijas-Altenburgas.

—   Parauj jods! — mazais atkrita savas tālās tēvijas izloksnē. — Arī saksis un vēl no Altenburgas? Brīnišķīgas lietas! No Altenburgas pilsētas vai provinces, ko?

—   Ne no rezidences, bet Langenleibes.

—   Langenleibes? — stiepa Franks. Palika vaļēju muti. — Langenleibes-Nīderhainas?

—   Jā gan. Vai pazīstat to?

—   Kā gan lai nepazītu! Man tur radi. Kā zēns esmu tur divreiz bijis apkūlībās. Vai zināt, tie tik ir svētki pie altenburgiešiem! Tur cep raušus četrpadsmit dienas no vietas. Un, kad vienā vietā svētki beidzas, tad nākošajā ciematā tie atkal sākas no jauna. Tāpēc arī stāsta par altenburgiešu lieliskajiem mielastiem.

—   Gluži pareizi! — pamāja Drolls. — Mēs darām, ko varam. Bet jums esot radinieki mūsu pusē? Kā sauc šos ļaudis, un no kurienes tie cēlušies?

—   Drollus sauc tos, gluži kā jūs! Un tie ir man ļoti tuvi radi! Tas, lūk, iznāk šādi! Manam tēvam bija kūms. Viņa nelaiķa vedekla apprecējās pa otram lāgam Langenleibē. Vēlāk viņa nomira. Bet viņas padēlam ir svainis. Tas ir tas, ko es domāju. Tas bija varens zellis, kas visu ko dabūja gatavu. Te viņš bija viesmīlis, te ķesteris. Tad pilsoņu gvardes feldfēbelis un kāzinieku aicinātājs, tad atkal…

—   Stop! — pārtrauca viņu Drolls. Tas pieliecās un satvēra Klibo Franku pie rokas dilba. — Vai viņam bija bērni?

—   Vesels bars!

—   Vai atceraties, kā tos sauca?

—   Nē, vairs ne. Bet to visvecāko gan es atminos, jo biju sadraudzējies ar viņu. Viņu sauca Bastels. Kristīto vārdu — Sebastiānu altenburgiešos izrunā īsāk — Bastels. Es domāju, ka viņa otrais vārds ir Melhiors. Tas ir ļoti izplatīts Altenburgas zemē.

—   Pareizi, gluži pareizi! Tas sakrīt, uz mata sakrīt! Sebastiāns Melhiors Drolls! Vai zināt, kas no viņa iznācis?

—   Nē, diemžēl nezinu.

—   Tad paraugieties uz mani. Jā, skatieties vien šurp! Es esmu tas iznākums.

—   Jūs, jūs? — brīnījās mazais.

—   Jā, es! Es biju Bastels. Atceros vēl ļoti labi to, kas pie mums bija apkūlībās. Tas bija brālēns Franks no Moricburgas, kas vēlāk kļuva mežziņa palīgs.

—   Tas esmu es. Es pats! Brālēn, tātad še, še mežonīgajos Rietumos, mēs sastopamies kā radagabali! Nāc šurp, brāļa sirds! Gribu spiest tevi pie savas krūts!

—   Jā, arī es! Te es esmu! — Viņš pieliecās, un arī otrais pieliecās. Ačgārni abiem zirgos sēdot, skavas bija savienotas ar zināmām grūtībām. Galu galā tās pārvarēja. Viņi nelikās traucēties no drūmo gūstekņu atbaidoši izkrāsotajām sejām. Roku rokā viņi jāja blakām. Ar mugurām uz priekšu. Runāja par laimīgām bērnības dienām. Vēl ilgi viņi nebūtu tikuši galā ar savām atmiņām, ja nebūtu gadījies kāds sastrēgums. Bija sasniegts klinšu spraugas gals. Tā izbeidzās daudz lielākā un platākā aizā.

Saule gan vairs nebija augstu. Tās stari vairs nesniedza zemi. Tomēr še vēl bija gaisma. Tīrs, kustīgs gaiss. Jātnieki uzelpoja pilnu krūti, kad tie sasniedza klajumu. Sī jaunā aiza bija savus divsimt soļus plata. Dibenā tecēja kāda maza, šaura upīte. To varēja viegli pārbrist. Ūdens malā bija zāle un krūmāji. Auga arī daži koki.

Sarkanos nocēla no zirgiem. Tad viņus ar atkal saistītām kājām nolika zemē. Tikai tagad bija pienācis īstais brīdis savstarpējiem apsveikumiem. To arī pamatīgi izmantoja.

Vecās Ugunsrokas pulkam bija līdzi pārtika. Vispirms ēda. Tad vajadzēja izšķirt sarkano likteni. Vinetū, Vecā Ugunsroka un Draudošā Roka piekrita viņu atbrīvošanai. Pārējie pieprasīja stingrus sodus. Lords piezīmēja: — Līdz tam brīdim, kad beidzās divcīņas, turēju viņus par nesodāmiem. Bet tad tiem vajadzēja atsvabināt jūs. Viņi to nedarīja. Turpretim vajāja jūs, lai noslepkavotu. Un slepkavošanas nodoms kā tāds ir sodāms. — «Kā jūs gribat šo nodomu sodīt? Taču ne ar nāvi!» — Nē. — «Ar ieslodzīšanu, cietumu, spaidu darbiem?» — Blēņas! Noperiet viņus krienti! — «Tas būtu visļaunākais, ko vien mēs varētu darīt. Indiāņiem nevar būt lielāks apvainojums kā sitieni. Viņi vajātu mūs no vienas kontinenta malas līdz otrai.» — Tad uzlieciet viņiem kontribūciju! Ņemiet viņu zirgus un ieročus! — «Tas būtu nežēlīgi. Bez zirgiem un ieročiem viņi nomirtu badā vai kristu savu ienaidnieku rokās.» — Es nesaprotu jūs, ser! Taisni jums nevajadzēja tik miermīlīgi domāt. Taisni jūs esat tas, kam viņi lika ciest. — «Un taisni tālab, ka mēs — es, Franks, Deivijs un Džimijs — dabūjām ciest no viņiem, atstājiet murns četriem vienīgās tiesības izlemt viņu likteni.» — Dariet, kā gribat! — lords sapīcis teica un nogriezās. Bet viņš tūlīt atkal apgriezās un jautāja: — Vai saderēsim? — «Par ko?» — Par to, ka šie tēviņi jums slikti atmaksās par jūsu lēnprātību! — «Es nederu.»

Visu domas piegriezās arvien vairāk Draudošās Rokas priekšlikumam. Viņš ieteica noslēgt ar sarkanādām nelaužamu līgumu. Nepietika vest sarunas ar virsaiti vien. Viņa ļaudīm arī vajadzēja dzirdēt, ko tas runāja un ko apsolīja. Varbūt tad, ņemot vērā savu godu, viņš turēs savus solījumus.

Sastādījās plašs riņķis, kurā piedalījās visi baltie un sarkanie. Divi rafteri tika nosūtīti plaisā, lai ziņotu, ja tuvotos kāds ienaidnieks. Virsaitis sēdēja pretim Vinetū un Draudošajai Rokai. Viņš tos neuzlūkoja. Varbūt aiz kauna, varbūt stūrgalvības dēļ.

—   Ko Lielais Vilks tagad domā par to, kāds liktenis viņu gaida? — jautāja Draudošā Roka utahu valodā.

Virsaitis neatbildēja.

—   Utahu virsaitis izjūt bailes. Tāpēc viņš neatbild.

Tad tas pacēla acis. Urbās ar naida un atriebības kāres pilniem skatieniem mednieka sejā un sacīja: — Bālģīmis ir melis, ja viņš apgalvo, ka es baidos!

—  Tad atbildi. Vispār tu nemaz nedrīksti runāt par melošanu, jo tu pats meloji.

—   Tas nav taisnība!

—   Tas ir taisnība. Kad mēs atradāmies vēl jūsu nometnē, tad es jautāju tev, vai mēs kļūsim brīvi, ja es uzvarēšu. Ko tu atbildēji?

—   Ka jūs varēsiet iet.

—   Vai tie nebija meli?

—   Nē, jo jus aizjājāt.

—        Bet jūs dzināties mums pakaļ! Vai tu to gribi noliegt?

—       Jā, es to noliedzu. Mes gribējām jat uz utahu sanaksmes vietu, bet nevis dzīties jums pakaļ.

—        Kāpēc tad tu liki pieciem saviem karavīriem sekot mūsu pēdām?

—        To es nedarīju. Mēs esam izrakuši kara cirvi. Kad tas ir noticis, tad jābūt uzmanīgiem. Mēs solījām jūs atlaist un turējām vārdu. Bet jūs uzbrukāt mums. Atņēmāt ieročus un nogalinājāt piecus mūsu vīrus.

—        Kālab tavi sargposteņi šāva uz mums, kad jājām projām?

—   Viņi nezināja, ko es jums biju apsolījis.

—        Kāpēc visi pārējie tavi ļaudis izgrūda kara saucienu? Tie ļoti labi zināja, ko solīji.

—        Sis kliedziens bija domāts sargiem, lai tie nešautu uz jums. Taisni to labāko, ko mēs gribējām, tu pieraksti mums par vissliktāko.

—        Tu proti ļoti asprātīgi aizstāvēties. Bet man ir neapgāžams pierādījums, ka tu esi vainīgs. Mēs piezagāmies tavai nometnei un noklausījāmies, ko runāja tavi ļaudis. Mēs zinām, ka jūs gribējāt mūs nogalināt. Vai zini, kāds sods jūs par to sagaida?

Sarkanais neatbildēja.

—        Mēs nebijām jums neko ļaunu nodarījuši. Bet jūs — jūs gribējāt atņemt mums dzīvību. Jūs esat pelnījuši nāvi. Bet mēs esam kristīgie. Mēs gribam jums piedot. Mēs atdosim jums brīvību un jūsu ieročus. Par to jums jādod svinīgs solījums, ka jūs nekad un nevienam, no visiem tiem, kas še sēž, nenodarīsiet neko ļaunu. Pat tik daudz ne, cik melns aiz naga.

—        Vai to saka tava mēle vai tava sirds? — jautāja virsaitis, vērodams Draudošo Roku ar neticīgu, asu skatienu.

—       Manai mēlei nekad nav bijuši citi vārdi kā manai sirdij. Vai gribi dot man tādu solījumu?

—  Jā.

—   Un esi gatavs to apzvērēt ar mierapīpi?

—       Esmu gatavs. — Viņš atbildēja ātri. Bez garas apdomāšanās. No tā varēja spriest, ka tas domāja nopietni. Pateicoties biezajai krāsu kārtai, viņa sejasvaibsti palika apslēpti.

—   Lai tad mierapīpe staigā apkārt, — turpināja Draudošā Roka. — Es sacīšu tev priekšā tos vārdus, kas tev jāatkārto.

—   Saki tos, un es to darīšu!

Sī gatavība likās būt laba pazīme. Lēnprātīgais mednieks no sirds priecājās par to. Tomēr turēja par nepieciešamu izteikt virsaitim vēl vienu brīdinājumu: — Gribu pieņemt, ka šoreiz tu domā tiešām godīgi. Esmu arvien bijis sarkano vīru draugs. Ņemu vērā, ka uzbrukts ir utahiem. Ja tas tā nebūtu, tad jūs gan tik viegli vaļā netiktu.

Virsaitis raudzījās savā priekšā zemē, nepaceļot savus skatienus uz runātāju. Sis noņēma no kakla savu kalumetu un pildīja. Aizdedzinājis to, atraisīja virsaiša saites. Viņam vajadzēja piecelties kājās, izpūst dūmus zināmos sešos virzienos un sacīt: — Esmu Lielais Vilks, jambu un utahu virsaitis. Runāju pats savā un savu karavīru vārdā. Runāju uz bālģīmjiem, ko es redzu, uz Veco Ugunsroku, Draudošo Roku un visiem citiem. Runāju arī uz Vinetū — slaveno apaču virsaiti. Visi šie baltie vīri un kareivji ir mūsu draugi un brāļi. Lai viņiem nekad nenotiek nekas ļauns no mūsu puses. Mēs labāk mirsim, nekā pieļausim, lai viņi tur mūs par saviem ienaidniekiem! Tas ir mans zvērests. Es esmu runājis. Hovgh!

Viņš atkal nosēdās. Tagad atbrīvoja no saitēm arī pārējos, un mierapīpe gāja no mutes mutē, kamēr visi bija smēķējuši. Pat mazajai Elenai Batlerei vajadzēja vilkt sešus dūmus. Viņas pašas dēļ nedrīkstēja viņu atsvabināt no šī pienākuma. Pēc tam sarkanie saņēma atpakaļ savus ieročus. Ja viņu zvērestam varēja ticēt, tad rīcība nebija pārdroša. Neraugoties uz to, baltie izturējās ļoti uzmanīgi. Ikviena roka atradās pie revolvera spala. Virsaitis atveda zirgu un teica Draudošajai Rokai: — Mēs atgriezīsimies uz mūsu nometni.

—   Tā! Jūs taču gribējāt jāt uz utahu sanāksmes vietu! Tātad tu tagad atzīsties, ka jūsu izjāde bija domāta vienīgi mums.

—   Nē. Jūs esat aizkavējuši mūs. Laiks ir garām. Nonāktu tur par vēlu. Mēs atgriežamies.

—   Caur klinšu spraugu?

—   Jā. Dzīvo vesels!

Viņš sniedza roku. Uzkāpa seglos. Tad Lielais Vilks jāja šaurajā aizā iekšā, nepiegriezdams savus skatienus nevienam citam cilvēkam. Viņa ļaudis jāja viņam iepakaļ. Tie visi laipni atvadījās.

—   Un tas tēviņš tomēr ir blēdis! — noteica vecais

Blenters. — Ja viņš nebūtu uzlicis krāsas pirksta biezumā uz savas sejas, tad no tās droši varētu nolasīt divkosību. Triekt viņam lodi galvā bija pareizākais, ko varēja darīt.

Vinetū dzirdēja šos vārdus un atbildēja: — Manam brālim varbūt ir taisnība. Bet labāk darīt labu nekā ļaunu. Nakti pavadīsim še. Tagad es došos utahiem pakaļ, lai slepeni noklausītos. — Viņš pazuda klinšu plaisā.

Taisnību sakot, tagad visiem bija labāks un brīvāks garastāvoklis nekā pirmīt. Ko gan lai iesāktu ar utahiem? Nogalinātu viņus? Tas bija neiespējami! Vadāt tos līdzi kā gūstekņus? Tikpat neiespējami! Tagad tie bija zvērējuši mieru un draudzību. Tika ar labu no viņiem vaļā. Pašreizējos apstākļos tas bija vislabākais atrisinājums.

Diena gāja uz beigām. Se, aizā, arī ātrāk satumsa. Daži vīri devās sameklēt malku nometnes sārtam. Vecā Ugunsroka jāja aizā uz dienvidiem, bet Draudošā Roka uz ziemeļiem izpētīt apstākļus. Vajadzēja būt uzmanīgiem. Abi nojāja garus gabalus, bet nekā aizdomīga nepamanīja. Viņi atgriezās pie pārējiem piedalīties vakariņās, kas šodien bija diezgan trūcīgas.

Vēlāk ieradās arī Vinetū. Sis vīrs bija atradis ceļu klinšu spraugā, neskatoties uz tanī valdošo melno tumsu. Viņš stāstīja, ka utahi paņēmuši līdzi tur guļošos savējo liķus. Tad viņi turpinājuši ceļu. Apačs bija sekojis tiem līdz aizas izejai. Viņš stāstīja, ka esot skaidri redzējis, ka utahi pa stāvo klints nogāzi uzjājuši augšā un nozuduši mežā.

Tomēr dziļi aizā iekšā novietoja sardzi, lai padarītu neiespējamu uzbrukumu no turienes. Divi citi sargi stāvēja galvenajā aizā, simt soļus no nometnes augšup un lejup. Ar to bija gādāts par pilnīgu drošību.

Protams, bija daudz ko stāstīt. Pusnakts jau sen bija garām, kad devās pie miera. Vecā Ugunsroka pirms tam apmeklēja sargus, lai pārliecinātos par viņu modrību. Tad mednieks nosacīja kārtību, kādā sargiem jānomainās. Nodzēsa ugunskuru. Aizā valdīja miers un klusums.

Vinetū bija redzējis pareizi: utahi tiešām pazuda mežā. Tomēr viņi nejāja tam cauri, bet apstājās tanī. Līķu pārvešana nedarīja tiem lielas grūtības, jo viņi saņēma atpakaļ arī kritušo zirgus. Tagad virsaitis lika noņemt mirušos. Viņš aizgāja uz mežmalu. Raudzījās lejā uz klinšu plaisu un sacīja: — Mēs esam tikuši novēroti. Tur, lejā, droši vien stāv kāds baltais suns, kas grib redzēt, vai mēs tiešām atgriežamies uz mūsu nometni.

—   Vai tad mēs to nedarīsim? — jautāja kāds apakšvirsaitis.

—   Vai tavas smadzenes ir tik mazas kā prērijas šakālim? — uzsauca viņam Lielais Vilks. — Mums jāatriebjas šiem bālajiem krupjiem.

—   Bet viņi tagad ir mūsu draugi un brāļi! Mēs smēķējām ar viņiem mierapīpi!

—   Kam piederēja pīpe?

—   Draudošajai Rokai.

—   Tātad — zvērests jātur viņam, bet ne mums. Kāpēc viņš bija tāds muļķis un nelietoja manu kalumetu! Vai tagad tev atveras acis?

—   Lielajam Vilkam arvien ir taisnība, — atbildēja vīrs. Viņš pilnīgi piekrita sava vadoņa divkosīgajiem secinājumiem.

—   Rit agri no rīta bālģīmju dvēseles atradīsies mūžīgos medību laukos, lai vēlāk tur kalpotu mums, — turpināja virsaitis.

—   Tu gribi viņiem uzbrukt? Mūsu skaits ir tam par mazu. Mēs nevaram arī doties atpakaļ caur šauro aizu. To stipri apsargās.

—   Tad dosimies pa citu ceļu. Ņemsim līdzi tik daudz kareivju, cik vajadzīgs. Vai viņu nav pietiekoši Pamovā (Ūdens mežā)? Un vai tālāk augšup neved ceļš, kas krusto aizu? Bālģīmji, šķiet, nezina to. Līķi un kritušo zirgi paliek še. Divi no jums sargās tos. Mēs, pārējie, jāsim uz ziemeļiem. »

So lēmumu īstenoja. Mežs gan bija šaurs, bet vilkās garumā stundām ilgi. Utahi auļoja gar to. Pamazām lēzenā augstiene pārgāja slīpumā. Tad nāca kāda grava. Pa to Lielais Vilks nokļuva lielajā aizā, kur atradās baltie. Grava saplūda kopā ar aizu kādas trīs angļu jūdzes augšpus nometnes. Iepretim kāda šaura aiza iegriezās galvenajā aizā. Tomēr tā nebija tik šaura kā tā klinšu sprauga, kurā šodien bija notikusi sadursme starp baltajiem un sarkanajiem. Turp tagad devās Lielais Vilks ar saviem ļaudīm. Varēja redzēt, ka tas labi pārzināja ceļu. Neraugoties uz tumsu, viņš nekļūdījās ne reizes.

Tagadējā gravā ūdens nebija. Tā veda augšup. Plašais kalnu līdzenums bija dziļi izvagots ar veselu aizu tīklu. Sarkanie drīz sasniedza tā augstāko vietu. Tagad kļuva gaišs. Pie debesīm spīdēja mēness. Sarkanie jāja pa līdzenumu auļos. Pēc pusstundas kāda kalnu līdzenuma daļa pamazām pārvērtās platā nogāzē. Tā veda liegi lejup. Pa labi un pa kreisi, kā sargājošas sienas, palika klintis. Tās kļuva arvien augstākas, jo slīpāka tapa nogāze. Tad priekšā iznira kuplas koku galotnes. Zem tām dega daudzas ugunis. Tas bija mežs, īsts mežs. Auga še vētru nogludinātā, saulē izdedzinātā un akmenī pārvērstā kalnu augstienē. Sis mežs varēja rasties vienīgi lielā zemes iedobuma dēļ. Vētras drāzās tam pāri, neskarot koku galotnes. Nokrišņi varēja uzkrāties un radīt kaut ko līdzīgu ezeram. Ūdens atmiekšķēja sakaltušo zemi un padarīja saknes auglīgas. Tas bija Pamovs — Ūdens mežs. Uz to devās Lielais Vilks.

Ugunis dega še tik lielā skaitā, ka arī bez gaišās mēnesnīcas varēja visu skaidri pārredzēt. Kustība nometnē bija ļoti dzīva, kā jau kara nometnē. Neredzēja nevienu telti vai būdu. Lielais vairums te sapulcēto sarkano karavīru gulēja pie ugunskuriem vai nu uz savām seģenēm, vai tāpat uz kailas zemes. Turpat pa vidu ganījās zirgi.

Tā bija vieta, kur visām utahu ciltīm vajadzēja sapulcēties nolemtajam karagājienam pretnavahiem.

Lielais Vilks piejāja pie pirmā ugunskura. Pieturēja un nokāpa. Pamāja saviem ļaudīm uzgaidīt. Uzsauca kādam pie uguns sēdošam sarkanajam kareivim vārdus: «Nanap neav.» Šie vārdi nozīmēja «vecais virsaitis». Ar to droši vien bija domāts visu utahu cilšu galvenais vadonis. Uzrunātais piecēlās. Viņš noveda Lielo Vilku pie ezera krasta kur dega, sānis no citiem, kāds lielāks sārts. Pie tā sēdēja četri indiāņi. Viņus visus greznoja ērgļa spalvas. To starpā bija viens, kas vairāk krita acīs nekā pārējie. Viņš nebija izkrāsojies. Seja bija pārklāta neskaitāmām, dziļām grumbām. Garie sniegbaltie mati vaļīgi karājās pāri mugurai. Sis vīrs droši vien bija savus astoņdesmit gadus vecs. Neatkarīgi no daudzo gadu nastas, viņš sēdēja tik taisns, lepns un spēcīgs, it kā tam būtu par piecdesmit mazāk. Viņš vērsa savas asās acis uz pienācēju. Neteica ne vārda, pat nesveicināja. Arī pārējie klusēja. Lielais Vilks mēmi apsēdās un raudzījās savā priekšā. Tā pagāja labs brīdis. Pēdīgi atskanēja no vecā mutes: — Koks nomet savas lapas rudenī. Ja zaudē tās agrāk, tad neder nekur. Tādu nocērt. Pirms trim dienām lapas vēl bija, bet kurp tās aizpūstas šodien?

Šis jautājums zīmējās uz Lielā Vilka ērgļa spalvām, ko viņš vairs nenesa. Jāsaka, ka jautājumā ietilpstošais pārmetums bija iznīcinošs ikvienam drošprātīgam kareivim.

— Rītdien rota atkal leposies savā vietā. Bet pie jostas — desmit un divdesmit bālģīmju skalpi! — atbildēja Lielais Vilks.

—   Vai Lielais Vilks ir bālģīmju uzvarēts, ja nedrīkst nēsāt savas drošsirdības un sava stāvokļa cieņas nozīmes?

—   No viena bālģīmja, bet no tā, kura roka ir smagāka par visu pārējo dūrēm.

—   Tas varētu būt vienīgi Draudošā Roka.

—   Tas viņš ir. Atrodas še tuvumā. Un kopā ar viņu tur ir vēl daudz citu. Vecā Ugunsroka, Vinetū, Garais un Resnais mednieks, kopā pulks, sastāvošs no piecreiz desmit galvām. Ierados, lai atnestu jums viņu skalpus.

—   Uf! — paspruka vecajam. — Uf, — piebalsoja pārējie. Nanapneava seja pieņēma tādu sasprindzinātu izteiksmi, ka grumbas gandrīz nemaz nebija redzamas. — Lai Lielais Vilks runā! — viņš noteica.

Sis tagad atstāstīja gari un plaši mums jau zināmos notikumus. Pūlējās nostādīt sevi un savu rīcību labā gaismā. Pārējie virsaiši sēdēja nekustīgi. Klausījās stāstītājā ar dzīvāko uzmanību. Viņš noslēdza savu ziņojumu sekojošiem vārdiem: «Nanapneavs dos man vēl piecdesmit kareivju. Ar tiem es uzbrukšu šiem baltajiem suņiem. Viņu skalpi jau pirms rītausmas karāsies pie mūsu jostām.»

Vecā krunkas atkal parādījās. Viņa uzacis savilkās. Ērgļa deguns kļuva ass un šaurs. — Jau pirms rītausmas? — viņš jautājoši atkārtoja. — Vai tādiem jābūt sarkanā karavīra vārdiem? Bālģīmji dara visu, lai noslaucītu mūs no zemes virsas. Viņi grib pazudināt mūs. Un tagad, kad Lielais Gars devis mūsu rokās slavenākos un lepnākos no viņiem, vai lai tie mirtu ātri un bez sāpēm kā bērns mātes skavās? Ko mani sarkanie brāļi teiks par šādiem Lielā Vilka vārdiem?

—   Baltie jānoliek pie moku stabiem, — atbildēja pirmais virsaitis.

—   Mums jāsagūsta viņi dzīvi, — piemetināja otrais.

—  Jo slavenāki tie ir, jo lielākām jābūt viņu mokām, — noteica trešais.

—   Mani brāļi runāja labi, — uzslavēja vecais. — Mēs sagūstīsim šos suņus dzīvus.

—   Vecais virsaitis lai ņem vērā, kādi vīri atrodas starp tiem! — brīdināja Lielais Vilks. — Viņu ieročos slēpjas visi ļaunie gari…

—      Diezgan! — vecais dusmīgi pārtrauca. — Zinu, cik izveicīgi un spēcīgi ir šie vīri. Bet mums ir pietiekoši daudz kareivju, lai tos samaltu miltos. Došu tev trīssimt karotājus. Tu atvedīsi bālģīmjus dzīvus. Tev pašam ir piecdesmit vīru līdzi. Uz ikvienu balto iznāk septiņi sarkanie vīri. Ja izdotos tos pārsteigt un sasiet, pirms tie īsti pamostas. Ņemiet lidzi vajadzīgā daudzumā siksnas! Iesim! Es izvēlēšos tos, kas tevi pavadīs.

Viņi piecēlās. Gāja no ugunskura uz ugunskuru. Drīz vien trīssimts vīru bija kopā. Bez tiem izmeklēja vēl piecdesmit zirgu apsargāšanai. Sarkanie nevarēja jāt līdz pašai balto nometnei. Lielais Vilks pastāstīja karavīriem, ap ko lieta grozās. Aprakstīja noteiktos vilcienos nometnes vietu un paskaidroja savu uzbrukuma plānu. Tad visi kāpa zirgos.

Tagad viss pulks devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atjājis Lielais Vilks ar saviem ļaudīm. Tikai līdz galvenajai aizai. Tur nokāpa un atstāja zirgus līdzpaņemto piecdesmit viru uzraudzībā. Sarkano lielais pārsvars gandrīz pilnīgi nodrošināja izdošanos. Vienīgi balto zirgi varēja saost ar vēju indiāņu slepeno tuvošanos. Nodot viņus ar savu nemieru un stipro sprauslošanu. Kā no tā izsargāties? Virsaitis izteica šo jautājumu skaļi. To dzirdēja visi apkārtstāvošie. Viens no viņiem noliecās, izrāva kādu stādu no zemes. Sniedza to vadonim un teica: — Tas ir drošs līdzeklis ožas maldināšanai.

Virsaitis pazina stādu pēc smaržas. Tas bija salvijas stāds. Tālajos Rietumos sastopamas daudzu kvadrātjūdžu lielas zemes platības, kas pārklātas no vienas vietas ar šo mētru. Arī šinī aizā, kur saule varēja iespīdēt, salvija auga lielā daudzumā. Padoms bija labs. To tūlīt izmantoja. Sarkanie ierīvēja rokas un drēbes ar mētru. Smarža bija tik stipra, ka zirgu mulsināšanai noteikti vajadzēja izdoties. Vēl viens apstāklis nāca sarkanajiem par labu: liegais vējš pūta no pretējās — balto nakts nometnes puses.

Tālāko ceļa gabalu — trīs angļu jūdzes — vajadzēja noiet kājām. Sākumā varēja iet droši un aši. Bet, kad divas jūdzes bija noietas, vajadzēja vairāk uzmanīties. Arvien uz priekšu, uz priekšu kā milzu čūska devās indiāņu pulks. Seši simti kāju, bet nebija dzirdams ne mazākais troksnis. Neizkustināja nevienu oli, nesalauza neviena zariņa.

Te — pulka priekšā ejošais Vilks apstājās. Redzēja degam sardzes ugunskuru. Tas bija tieši tai brdīī, kad Vecā Ugunsroka apmeklēja sargvietās stāvošos. Jau dienā virsaitis bija novērojis, ka sargi nostādīti te un aiz nometnes. Vispirms tie bija jāpadara nekaitīgi.

Viņš pavēlēja visiem stāt. Pamāja tikai diviem sekot. Pieplakuši pie zemes, viņi līda tālāk. Drīz viņi sasniedza pirmo sargu. Tas stāvēja ar muguru pret sarkanajiem. Noskatījās pakaļ Vecajai Ugunsrokai, kas to nupat atstāja. Pēkšņi divas rokas apvijās ap viņa kaklu. Četras citas sagrāba to pie kājām un rokām. Trūka elpas, un sargs zaudēja samaņu. Kad viņš atkal atjēdzās, tad jau bija saistīts. Mutē — sprūds. Viņam blakus sēdēja indiānis. Tā nazis vērsās pret savaņģotā sirdi.

Pa to laiku ugunskurs apdzisa. Virsaitis izsauca pie sevis vēl divus karavīrus. Tagad bija jāķeras pie lejasgala posteņa. Vajadzēja tikt nometnei garām. Trīs sarkanie pārbrida strautu un līda, kur balto nebija, tālāk. Varēja pieņemt par puslīdz drošu, ka abi sargi nostādīti vienādā atstatumā no nometnes. Tā varēja viegli aprēķināt, kāds gabals vēl atradās priekšā. Ūdens vizuļoja un arī tā šļakstēšana varēja nodot. Tāpēc sarkanie līda vēl kādu gabalu uz priekšu gar otru malu. Tad viņi pārbrida atpakaļ un rāpus zagās tālāk. Pēc kāda laiciņa sarkanie ieraudzīja otro sargu. Tas stāvēja kādus sešus soļus no viņiem. Seja bija pavērsta sāņus. Vēl mirklis — lēciens — klusa, īsa pretošanās un arī šis bija pārspēts. Divi palika pie gūstekņa. Atgriezās pāri ūdenim tikai Lielais Vilks. Tagad vajadzēja notikt galvenajam triecienam.

Zirgi ganījās divos baros starp nometni un sargvietām. Līdz šim tie izturējās gluži mierīgi. Tomēr gudrie kustoņi, par spīti salvijas smaržai, varēja kļūt aizdomīgi. Tāpēc Lielais Vilks turēja par drošāku vest savus ļaudis pāri kalnupītei. Tas norisinājās priekšzīmīgā klusumā. Viņējā krastmalā visi piekļāvās zemei. Viņi norāpoja simt soļu un atradās tagad tieši pretim nometnei. Tik daudz cilvēku sablīvēt tik šaurā vietā jau bija ļoti grūts uzdevums. Bet šiem trīssimt vīriem vēl vajadzēja kustēties tā, lai neizceltos ne mazākais troksnis. Kad tie nu gulēja viens otram blakām iepretim baltajiem un to zirgiem, pēdējie tomēr tapa nemierīgi. Jārīkojas bija aši. — Uz priekšu! — pusbalsī pavēlēja Lielais Vilks.

Strautam tika drīz pāri. Neviens no baltajiem vairs nebija nomodā. Visi viņi gulēja pirmajā miegā. Tik tuvu viens otram, ka trīssimt indiāņiem nemaz nebija vietas kustēties. Pieci seši un vēl vairāk uzklupa vienam baltajam. Rāva viņu augšā. Miega pilnu grūda to aiz viņiem stāvošo sarkano rokās. Pirmajam acumirklīgi sekoja otrais, trešais un ceturtais. Tas norisinājās tik pēkšņi, ka apmulsušie baltie atradās indiāņu varā ātrāk, iekams varēja sajēgt, kas īsti notiek. Pretēji indiāņu paražai pavadīt uzbrukumu ar kara saucieniem, šoreiz utahi strādāja gandrīz klusēdami. Tikai tad, kad baltie sāka kliegt, arī sarkanie sacēla ellišķu troksni. Tas daudzkārtīgi atbalsojās plašās aizas sienās.

Tumsā nebija iespējams atrisināt un izšķirt ķermeņu, kāju un roku mudžekli. Tikai Vecā Ugunsroka, Draudošā Roka, Vinetū un nedaudzi citi paspēja uzlēkt kājās un patverties ar muguru pret klintīm. Tagad tie atgaiņājās ar revolveriem un nažiem pret savu ienaidnieku lielo pārspēku. Indiāņi nedrīkstēja lietot savus ieročus, jo baltos vajadzēja savaņģot dzīvus. Bet beidzot tomēr ielenca tik cieši, ka nevarēja vairs pakustināt rokas. Tos nogāza gar zemi un saistīja kā pārējos viņu biedrus.

Mežonīgi, līdz kauliem ejoši, sarkano kliedzieni vēstīja, ka uzbrukums izdevies.

Lielais Vilks pavēlēja uzkurt uguni. Sārta gaismā izrādījās, ka kādi divdesmit sarkanie vīri ir ievainoti vai pat krituši. — Par to šie suņi cietīs desmitkārtīgas mokas! — sirdījās virsaitis. — Nodīrāsim viņiem dzīviem ādu šaurās strēmelēs. Visi viņi mirs šaušalīgā nāvē. Pievāciet kritušos, zirgus un bālģīmju ieročus. Mums jādodas atpakaļ.

—   Kas pieskarsies baltā mednieka brīnumbisei? —kāds jautāja. — Tā ir bīstama tam, kas to aiztiks.

—   Mēs pametīsim to še. Uzvelsim virsū akmeņu gubu, lai neviens sarkanais vīrs nepieliek tai savu roku. Kur bise ir?

Sāka to meklēt ar degošām pagalēm, bet nevarēja atrast. Karabīne bija nozudusi. Kad pirmīt Draudošā Roka pamodās, kāds sarkanais cīņas karstumā izrāva viņam īso patšauteni no rokām un aizsvieda projām. Mednieks neatbildēja uz virsaiša jautājumu. Jambi un utahi dienā bija redzējuši bisi īpašnieka rokās. Tagad viņi nevarēja saprast tās nozušanu. Burvju bise varēja parādīt savus neizprotamos spēkus, ja sarkanie vēl ilgāk uzkavētos cīņas vietā. Lielajam Vilkam kļuva baigi ap sirdi. Tālab viņš pavēlēja: — Sieniet gūstekņus pie zirgiem un tad — projām no šejienes! Kāds ļauns gars ir izgatavojis pazudušo brīnumbisi. Mēs nedrīkstam palikt še tik ilgi, kamēr tā sāks sūtīt savas lodes.

Pavēli nekavējoties izpildīja. Kad māņticīgie sarkanie devās ceļā, no cīņas sākuma nebija pagājis daudz ilgāks laiks par vienu stundu.

Lielais Vilks nezināja, ka Vecā Ugunsroka bija nolicis vēl trešo sargu. Sim vajadzēja uzmanīt klinšu spraugu. Tas bija Drolls, ko vajadzēja nomainīt tikai pēc divām stundām. Klibais Franks bija piebiedrojies viņam labprātīgi. Gribēja patērzēt par mīļo dzimteni. Viņi sēdēja melnā tumsā. Sarunājās čukstēdami. Lāgiem uzmanīgi klausījās aizas baigajā klusumā, vai tur kas nebūtu dzirdams.

Piepeši viņi saklausīja spraugas izejā aizdomīgu troksni. — Klau! — Franks iečukstēja brālēnam ausi. — Vai tu ko dzirdēji?

—  Jā, es dzirdēju gan, — krustmāte tikpat klusu atbildēja. — Kas tas varēja būt?

—   Vairāki mūsējie būs piecēlušies.

—   Nē, tas nav tas. Tur vajag būt daudz, daudz cilvēkiem. Tā ir inīņāšanās ar vismaz divsimt…

Izbijies viņš apklusa. Tagad miegā pārsteigtie bija pamodušies un pacēla savas balsis.

—   Pērkoni un zibeņi, tur notiek cīņa! — iesaucās Klibais Franks. — Es domāju, mums uzbrūk!

—   Jā. Mums ir uzbrukts, — piekrita Drolls. — Tiem jābūt sarkanajiem blēžiem, ja tas ir vajadzīgs!

—   Dievs Tēvs, stāvi mums klāt! Tiešām tie ir viņi! — iesaucās Franks. — Droll, uz priekšu! Nāc ātrāk palīgā!

Viņš saķēra Drolla elkoni, lai vilktu viņu sev līdzi. Bet ar savu asprātību pazīstamais mednieks apturēja viņu: — Paliec še! Ne tik aši laukā! Ja indiāņi uzbrūk tagad, nakts laikā, tad tas nozīmē, ka viņu ir tāds vairums kopā, ka mums jābūt vairāk nekā apdomīgiem un uzmanīgiem. Paraudzīsimies vispirms, kā tās lietas ir. Tad mēs zināsim, kas mums jādara. Nogulsimies zemē un līdīsim uz priekšu.

Viņi rāpoja uz rokām un kājām līdz izejai. Tur, neraugoties uz valdošo tumsu, viņi saprata, ka viņu biedri ir pazuduši. Sarkano pārsvars bija izrādījies daudz par lielu. Cīņa norisinājās pa kreisi. Atskanēja Ugunsrokas, Draudošās Rokas un Vinetū šāvieni. Bet tikai īsu brīdi. Tad atskanēja utahu simtkārtīgie uzvaras saucieni. Taisni pret izeju ceļš bija brīvs. — Ātri man pakaļ un pāri urgai! — aši iečukstēja brālēnam Drolls. Viņš līda, cik ātri iespējams, pa zemi. Franks turējās cieši aiz krustmātes. Viņa roka skāra kādu garu priekšmetu: ieroci ar apaļo ložu slēdzeni. — Draudošās Rokas Henrija karabīne, — klibais nodomāja. Paņēma ieroci.

Abi nonāca laimīgi līdz ūdenim un tad otrā krastā. Tur Drolls satvēra Klibo Franku pie rokas. Vilka viņu sāņus dienvidu virzienā. Bēgšana izdevās. Nakts bija tik ļoti tumša. Arī viņu soļus sedza indiāņu kliedzieni. Bet drīz vien telpa starp ūdeni un klintīm kļuva tik šaura, ka Drolls teica: — Mums jādodas atkal atpakaļ uz kreiso krastu. Tur būs ērtāk.

Brida pāri. Par laimi, tie atradās jau tālu no vietas, kur bija stāvējis sargs. Viņi skrēja tālāk. Atdūrās gan pret klintīm, gan pret ceļā gulošiem akmeņiem. Skrēja, kamēr indiāņu balsis vairs nebija sadzirdamas. Klibais Franks tad apturēja savu biedru. Teica pārmetošā balsī: — Apstājies taču reiz! Piķis un zēvele! Kālab tu īsti skrēji un mani aizrāvi sev līdzi? Vai tev nav atlicis ne kripatiņas godaprāta.

—   Godaprāts? — smagi elsodams, atkārtoja Drolls. Resnums bija viņu nogurdinājis. — Tas man ir pietiekošā vairumā. Bet, kas to grib saglabāt, tam par visām lietām jāmēģina glābt dzīvību. Tāpēc es skrēju un aizskrēju projām.

—   Bet patiesībā tas nemaz nedrīkstēja notikt.

—   Tā. Kālab gan ne?

—   Tālab, ka mūsu pienākums bija glābt mūsu draugus.

—   Tā, tā. Un kādā ceļā tad tu to būtu izdarījis?

—   Mums vajadzēja šiem sarkanādām uzbrukt. Sašaut un sadurt viņus drumstalās!

—   Hi-hi-hi-hi! Sašaut un sadurt! — smējās Drolls savā īpatnējā veidā. — Ar to mēs neko nepanāktu. Arī mūs sava ņ gotu.

—   Savaņģotu? Vai tad tu domā, ka mūsu biedri ir tikai savaņģoti? Ka viņi nav nošauti, nodurti, nosisti?

—   Nē. Nogalināti viņi nav. Tas ir droši. Vai dzirdēji šāvienus?

—   Jā.

—   Bet kas sava? Vai indiāņi?

—   Nē. Ko dzirdēju, tie bija revolvera šāvieni.

—   Tātad! Indiāņi nemaz nelietoja savus ieročus. Viņu nodoms no paša sākuma bija bālģīmjus sagūstīt dzīvās miesās. Lai vēlāk jo nekrietnāk tos spīdzinātu. Tāpēc es aizskrēju projām. Tagad esam izglābušies. Varam darīt mūsu ļaudīm daudz vairāk laba nekā tad, ja mūs abus arī savaņģotu.

—   Tur tev taisnība, brālēn, patiešām taisnība! Man no sirds nove]as smags akmens. Vai lai vēlāk teiktu par pasaulslaveno Klibo Franku, ka tas, kad viņa biedri atradās briesmās, izrādījies par zaķpastalu! Tikai to ne! Labāk es dodos kaujas mudžeklī tur, kur tas visbiezākais. Esmu ļoti satriekts!

—   Arī es esmu pārsteigts un satrūcies. Bet tomēr es nejaušos samulsināties. Tagad mierīgi nogaidīsim!

—  Tas ir viegli pasakāms. Kas gan tie bija par indiāņiem?

—   Utahi, protams. Lielais Vilks neatgriezās uz savu nometni. Viņš zināja, ka še tuvumā atrodas arī vēl citi utahi. Tos viņš atveda šurp pa citiem ceļiem. Tā kā mēs nezinām, uz kādu pusi tas tagad dosies, tad mēs te nevaram palikt stāvot. Mums jādodas vēl tālāk projām. Līdz mēs atradīsim vietu, kur varam labi paslēpties.

—   Un tad?

—   Tad? Tad mēs gaidīsim, kamēr ausīs diena. Pēc tam izpētīsim pēdas un skriesim indiāņiem tik ilgi iepakaļ, kamēr zināsim, ko varam darīt mūsu draugu labā. Nāc!

Viņš atkal paņēma Franku aiz rokas. Skāra patšauteni. — Ko? — viņš jautāja. — Tev ir divas šautenes?

—   Jā. Lienot uz strautu, atradu Draudošās Rokas Henrija bisi.

—   Tas ir labi! Tas ir lieliski. Tā mums var ļoti noderēt. Bet vai tu arī proti ar to šaut?

—   Protams. Esmu jau tik ilgi pie Draudošās Rokas. Pazīstu viņa ieroci diezgan labi. Lai Dievs žēlo indiāņus un visus mežonīgos Rietumus, ja kādam no mūsu draugiem nokristu kaut mats no viņu parūkas! Esmu labsirdīgs cilvēks. Tā sakot, divas dvēseles un viena doma. Bet, ja topu nikns, tad esmu gatavs sabērt visu pasaules vēsturi vienā katlā! — Viņš savilka dūri un draudīgi kratīja to pret aizmuguri.

Strautu pa labai un klinšu sienu pa kreisai rokai, viņi steidzās arvien uz dienvidiem. Pēc kādas stundas aiza taisīja pagriezienu uz rītiem. Leņķī pa labi pie debesīm parādījās mēness. Tas kļuva redzams tāpēc, ka šinī vietā galvenajā aizā ienāca kāda mazāka sānu aiza. Drolls apstājās un teica: — Stop! Te mums jāpagudro, kurp griezties: še jeb turp? — «Par to nemaz nevar būt divu domu,» atbildēja Franks. «Mums jādodas blakus aizā. Jāpieņem par puslīdz drošu, ka indiāņi paliks lielajā. Ja paslēpsimies blakus aizā, tad tie dosies mums garām. Varam tad jau arī doties tālāk pa viņu pēdām. Ko tu par to teiksi?»

—   Hm! Doma nav no sliktajām. Jo vairāk tāpēc, ka mēness iespīd mazajā ielejā un apgaismo mūsu ceļu. — «Na, mēness lej manā sirdī mierinājuma balzamu. Tas žāvē asaru straumes, kas plūst no manas naidā sakaltušās sirds. Sekosim tā saldajiem stariem! Varbūt šis mājīgais mirdzums rādīs mums ceļu uz kādu vietiņu, kur varēsim labi paslēpties, kas tagad ir pats galvenais.»

Viņi lēca pāri strautam un devās iekšā blakus aizā. Patlaban tur netecēja ne urdziņa. Bet dažas pazīmes norādīja, ka citā gadalaikā visa šaurā ieleja bija straujo kalnu ūdeņu gultne. Ieleja tagad veda tieši uz vakariem. Viņi bija gājuši apmēram pusstundu, kad tie piepeši priecīgā pārsteigumā apstājās. Klinšu siena pa labi negaidīti pazuda. Ar kādu otru klintssienu, kas nāca no ziemeļiem, tā radīja asu stūri. Viņu priekšā neatradās vairs klajums, bet mežs. īsts mežs, par kura esamību neviens svešais nevarēja iedomāties. Koku galotnes savijās tik cieši, ka mēness stari tikai retās vietās izlauzās tām cauri.

Tas bija Ūdens mežs, kur atradās utahu cilšu kara nometne.

Iedobums, ko mežs aizpildīja, vilkās tieši no ziemeļiem uz dienvidiem, līdztekus galvenajai aizai. Tā atradās no šejienes pusstundas attālumā. Starp šo un mežu bija divi satiksmes ceļi, divas blakus aizas. Viena ziemeļos, ko izlietoja Lielais Vilks ar saviem ļaudīm. Otra dienvidos, pa kuru tagad nāca Drolls un Franks. Sīs abas lejas, ejot no rītiem uz vakariem, ar mežu un galveno aizu radīja varenu klinšu četrstūri. Milzīgā klinšu masīvā ūdeņi bija izgrauzuši vairāk simtu pēdu dziļus ceļus.

— Mežs, īsts mežs ar neviltotiem krūmiem un kokiem! — iesaucās Franks. — Labāk trāpīt mēs nemaz nevarējām. Tā ir paslēptuve, kāda stāv rakstos. Vai tu piekriti? — «Nē,» atbildēja Drolla krustmāte. «Sis mežs man šķiet ļoti šaubīgs, pat baigs. Es neticu šai lietai. Kas gan labāk zinās, ka te ir kāds mežs? Mēs vai sarkanie tēviņi?»

—   Indiāņi. — «Jā. Un viņi zinās tikpat labi kā mēs, ka mežā var ērti paslēpties. Un vai es tev jau neteicu, ka indiāņi ir kaut kur še tuvumā?» — Jā. Vienīgi pie viņiem Lielais Vilks guva palīdzību. — «Kur gan šie ļaudis lai atrastos? Ja ne klinšu aizā vai izdevīgā mežā? Esmu pārliecināts, ka mums ir vairāk nekā dibināts iemesls būt ļoti uzmanīgiem. Ātri pāri un tad krūmos. Nolieksimies un paklausīsimies, vai kas kustas. Uz priekšu!»

Viņi pārskrēja mēness stariem apgaismotam klajumam. Sasnieguši kokus, tie notupās klausīties. Nedzirdēja neko. Nekustējās neviena lapiņa. Drolls ievilka nāsīs gaisu un klusu teica: — Frank, paod mazliet! Ož pēc dūmiem. Vai tev arī tā neliekas? — «Jā,» atbildēja Klibais. «Bet dūmi ir gandrīz nepamanāmi. Tie ir tikai īsto dūmu niecīgas pazīmes.» -— Tāpēc, ka tie nāk no tāles. Mums šī lieta jāizpēta un jāpiezogas tuvāk.

Viņi saķērās rokās. Gāja lēnām un bez trokšņa uz priekšu. Zem koku kroņu biezās segas bija tumšs. Viņiem nācās paļauties vairāk uz tausti nekā redzi. Jo tālāk viņi nokļuva, jo jūtamāka kļuva dūmu smaka. Viņi lavījās arvien tālāk, līdz ieraudzīja uguns atspulgu. Tagad kļuva dzirdams nenoteikts troksnis. It kā tālas cilvēku balsis. Mežs, likās, tagad izpletās vairāk pa labi. Viņi sekoja šim virzienam un drīz vien ieraudzīja vēl vairākas citas ugunis.

—   Liela, ļoti liela nometne, — čukstēja Drolls. — Tie būs utahu karavīri, kas pulcējas karagājienam pret navahiem. Tur katrā ziņā ir daudz simtu kopā.

—   Tas neko nenozīmē. Mums jānokļūst vēl tuvāk. Gribu zināt, kas notiks ar Draudošo Roku un visiem citiem. Man vajag…

Viņu pēkšņi pārtrauca daudzbalsīgi, ļoti spēcīgi gaviļu kliedzieni. — Ak! Tagad viņi atved gūstekņus, — teica Drolls. — Lielais Vilks nāk no ziemeļiem, bet mēs no dienvidiem. Tagad mums katrā ziņā jādabū zināt, ko viņi nodomājuši darīt ar mūsu biedriem.

Līdz šim viņi bija gājuši. Tagad vajadzēja līst. Viņi tātad pieplaka pie zemes un rāpās uz priekšu. Pēc īsa laiciņa sasniedza kādu klints sienu. Likās, ka tā uziet padebešos. Tā bija meža robeža rītos. Viņi līda gar to. Turējās viens pie otra. Ugunis tagad palika pa kreisi. Drīz vien ieraudzīja mazā ezeriņa dienvidu galu. Tur, rietumu krastā, dega virsaišu ugunskurs. Baltie līda šinī virzienā tālāk. Sasniedza kādu augstu koku. Tā apakšējie zari bija rokām viegli sasniedzami. Virsaišu ugunskuram piemeta jaunas šķilas. Uguns spēji uzliesmoja. Apgaismoja savaņģotos bālģīrnjus, ko nupat atveda.

—   Tagad mums labi jāuzmanās, — teica Drolls. — Brālēn, vai māki kāpt? — «Kā vāverīte!» — Tad augšā, kokā! No turienes mums būs daudz plašāks un skaistāks skats nekā no šejienes. — Viņi uzrāpās kokā un drīz bija augšā lieliski noslēpti indiāņu skatieniem.

Gūstekņiem vajadzēja skriet. Viņu kājas tāpēc nebija saistītas. Baltos noveda pie lielā ugunskura. Tur sēdēja virsaiši. Protams, Lielais Vilks nosēdās pie tiem. Indiānis bija izvilcis no jostas paslēptās ērgļa spalvas un iespraudis matos. Viņš bija uzvarētājs un drīkstēja atkal nēsāt varoņa rotu. Lielā Vilka uz baltajiem raidītie skatieni atgādināja izsalkušas panteras skatienus. Bet viņš vēl klusēja. Vecajam virsaitim piederēja vārda pirmtiesības.

Nanapneava, vecā vadoņa, acis skrēja no viena gūstekņa uz otru. Beigās tās uztvēra Vinetū. — Kas esi tu? — viņš jautāja. — Vai tev vispār ir vārds? Kā sauc to kraupaino suni, kas ir tavs tēvs?

Katrā ziņā viņš sagaidīja, ka staltais apačs neatbildēs nemaz. Bet Vinetū teica mierīgā tonī: — Mani nepazīst tikai akls tārps, kas dzīvo mēslos. Esmu Vinetū — apaču virsaitis.

—   Tu neesi virsaitis, neesi pat kareivis, bet esi sprāgušas žurkas maita! — vecais viņu izsmēja. — Visi šie bālģīmji mirs godpilnā nāvē pie moku stabiem. Tevi mēs iemetīsim šinī ūdenī. Lai topi par barību vardēm un vēžiem.

—   Nanapneavs ir vecs vīrs. Viņš ir skatījis daudzas vasaras un ziemas. Viņam ir lieli piedzīvojumi. Tomēr, šķiet, viņš vēl nezina to patiesību, ka Vinetū nesodīti neļauj sevi apsmiet. Apaču virsaitis gatavs izciest visas mokas, bet utahs nedrīkst viņu apvainot.

—   Ko tu vari man padarīt? — vecais iesmējās. — Tavi locekļi ir saistīti.

—   Lai Nanapneavs apdomā, ka brīvam, bruņotam vīram ir viegla lieta būt rupjam pret saistītu gūstekni! Bet gods tas nav. Lepns karavīrs neatļausies sev tādus vārdus. Ja Nanapneavs to negrib saprast, tad lai izjūt visas sekas!

—   Kādas sekas? Vai tavs deguns reiz ir odis smirdošu šakāli, par ko neko negrib zināt pat maitu vanags? Tāds šakālis esi tu. Smirdoņa, kas iziet no tevis …

Tālāk viņš netika. No visu tuvumā stāvošo utahu rīklēm atskanēja izbaiļu kliedzieni. Vinetū lēca ar varenu sparu pret vecā stāvu. Grūdiens pasita to pie zemes. Ar kājām un papēžiem apačs deva vecajam vairākus smagus spērienus pret krūtīm un galvu. Tad viņš atgriezās savā agrākajā vietā.

Pēc šausmu kliedziena uz mirkli iestājās dziļš klusums. Varēja dzirdēt skaļo apača balsi: — Vinetū brīdināja viņu, Nanapneavs nepaklausīja. Tagad viņš nekad vairs neapvainos nevienu apaču!

Pārējie virsaiši uzlēca. Viņi aplūkoja veco. Galvaskauss labajā pusē bija pilnīgi sadragāts. Daļa krūšukurvja salauzīta. Viņš bija miris. Sarkanie karavīri spiedās tuvāk. Viņu rokas tvēra pēc nažiem. Raidīja asinskārus skatienus uz Vinetū. Varētu iedomāties, ka apača darbs izsauktu utahu skaļu un plosošu niknumu. Bet patiesībā tā nebija. Viņu dusmas palika mēmas. Jo vairāk tāpēc, ka pacēlās Lielais Vilks, izstiepa roku un sauca: — Atpakaļ! Apačs nonāvēja veco virsaiti, lai pats mirtu ātri un bez mokām. Viņš domāja, ka jūs visi uzbruksiet viņam un nogalināsiet uz vietas. Bet viņš ir pārskatījies. Viņš mirs tādā nāvē, kādā nav miris vēl neviens cilvēks. Mēs apspriedīsimies par to. Tiniet veco virsaiti viņa segā. Gādājiet to projām, lai šo balto suņu acis nepriecājas par viņa līķi. Visi viņi tiks upurēti pie' vecā virsaiša kapa. Hovgh!

Gūstekņus aizveda uz kādu tuvu, nelielu meža klajumiņu, kur dega uguns. Tagad viņiem sasēja arī kājas. Nolika zemē. Sešus apbruņotus kareivjus nostādīja apkārt pie kokiem, sardzē. Bēgšana likās gluži neiespējama.

Drolls un Franks no sava augstā stāvokļa bija visu skaidri redzējuši. Koks, kura zaros tie sēdēja, atradās varbūt tikai kādus simt soļus no virsaišu uguns. Tādā kārtā viņi saprata arī lielāko daļu no dzirdētajiem vārdiem. Tagad vajadzēja uzzināt vietu, kurp gūstekņus aizveda.

Pašreiz, kad tie kāpa no koka zemē, virsaišiem atnesa balto ieročus un citas gūstekņiem atņemtās lietas. Nolika visu pie uguns. Tur tagad redzēja tikai virsaišus. Vajadzēja būt iemeslam, kas vilka visus pārējos karavīrus uz kādu citu vietu. Kļuva dzirdamas īpatnējas, sēras skaņas. Tās turpinājās nepārtraukti, topot drīz vājākas, drīz stiprākas.

— Vai zini, kas tas ir? — Drolls jautāja savam Moricburgas brālēnam. — «Tā laikam ir līķa ārija vecajam virsaitim.» — Jā. — «Mūsu ausīm tā skan jauki. Gaudojot un vaimanājot šiem sarkanajiem tēviņiem būs grūti sadzirdēt mūs. Nepieciešams uzmeklēt mūsējos. Galvenā lieta tagad ir — atraisīt un pārgriezt viņu saites un siksnas. Ja vieta, kur tie atrodas, nav tālu no virsaišu ugunskura un ieročiem, tad par panākumiem nav jāšaubās. Tīrā laime, ka še, zem kokiem, ir tik tumšs. Ugunskuri palīdz mums izšķirt sarkanos un izvairīties no tiem.» — Gluži pareizi. Bet tagad atkal pie zemes un tālāk projām! Es līdīšu pirmais. — «Kālab tad tu?» — Tālab, ka atrodos ilgāk Rietumos un protu labāk izlūkot nekā tu. — «Nerunā niekus! Neiedomājies par sevi tik lielas lietas! Bet, tā kā tu esi mans mīļotais brālēns, tad došu tev priekšroku. Ja tevi priekšā kāds gribēs nodurt, tad palaid ziņu, lai varu tevi no pakaļpuses aizstāvēt.»

Viņi aizlīda virsaišiem garām gluži nemanīti, lai gan tie bija tikai piecdesmit soļu atstatumā. Sasniedza tuvāko ugunskuru, pie kura gulēja gūstekņi. Vairākas reizes gadījās, ka kāds sarkanais aizgāja tiem gluži tuvu garām. Frankam reiz vajadzēja zibensātrumā mesties sānis, lai viņu neskartu kāda indiāņa kāja. Mazliet vēlāk šī staigāšana mitējās. Tie, kas bija uzņēmušies dziedāt nāves dziesmu, sēdēja ap vecā virsaiša līķi. Pārējie bija nogūlušies, lai kādu stundu nosnaustos.

Abi baltie nonāca aiz sardzes, kas apsargāja gūstekņus. Drolls gulēja aiz viena koka, Franks aiz nākošā. Sakritušās liesmas izdeva ļoti vāju gaismu. Gūstekņus bija grūti pazīt. Drolls līda kādu gabaliņu pa kreisi. Neredzēja neviena sarga. Atgriezies pie Franka, čukstēja: — Pašreizējais mirklis šķiet man ļoti labvēlīgs. Vai redzi Draudošo Roku? — «Jā. Viņš ir še vistuvāk.» — Lien tu pie viņa un paliec tik stīvi guļot, it kā arī tu būtu savaņģots! — «Un tu?» — Es došos pie Vecās Ugunsrokas un Vinetū, kas guļ viņējā pusē. — «Tas ir bīstami!» — Ne vairāk kā šeit. Cik priecīgs gan būs Draudošā Roka, kad tas atdabūs savu karabīni! Taisies žigli!

Patlaban liesmas sabruka tik zemu, ka ugunskuru varēja uzskatīt par gandrīz apdzisušu. Iestājās liela tumsa. Gūstekņu stāvus vairs nevarēja izšķirt. Kāds sargs gāja pēc jaunām malkas šķilām. Iekams tās iedegās, Drolls un Franks izmantoja tumsu. Tagad abi bija savās vietās.

Franks nolikās blakus Draudošajai Rokai. Izstiepa kājas tā, it kā tās būtu saistītas. Piestūma savam kaimiņam Henrija bisi. Pievilka arī rokas tā, ka sargi varēja domāt, ka tās ir piesietas pie rumpja.

— Frank, tu? — Draudošā Roka klusi jautāja. — Kur ir Drolls? — «Guļ viņējā pusē pie Ugunsrokas un Vinetū.» — Paldies Dievam, ka atradāt pēdas un ieradāties vēl pirms ausmas! — «Vai tad jūs zinājāt, ka mēs būsim?» — Protams! Kad sarkanādas aizdedzināja sārtu, redzēju, ka jūs abi neesat starp gūstekņiem. Indiāņi meklēja pēc manas Henrija patšautenes. Man bija bail, ka viņi neatduras uz jums. Bet viņi atgriezās bez bises un bez jums. Ar to man pietika. — «Jā. Bez mums jums būtu beigas!» — Tieši tā gan ne. Raugies šurp!

Franks paskatījās. Mednieks rādīja tam savu labo roku brīvu.

—   So roku es jau atsvabināju, — turpināja Draudošā Roka. — Otrā arī būtu drīz vaļā. Man mazajā, slepenajā kabatā atradās spalvu nazītis. Tas staigātu apkārt no viena vīra uz otru. Drīz vien visi pārgrieztu savas siksnas. Tad ātri uzlēktu. Skrietu pēc ieročiem, kas atrodas pie virsaišiem. Bet, protams, labāk ir, ka jūs atradāt mūs. Vai sekojāt sarkanajiem? — «Nē, tā tas nebija. Mēs vienkārši žigli laidāmies lapās. Aizvien pa aizu, kamēr sasniedzām kādu blakus ieleju. Gribējām tur paslēpties. Mūsu nodoms bija vēlāk, dienā, uzmeklēt sarkano pēdas. Redzēt, ko varētu jūsu labā darīt.» — Tad iznāk, ka šī meža atrašana nemaz nav jūsu nopelns? — «Nē. Mežu patiesībā nenopelnījām. Akls gadījums mums to nometa ceļā. Cerams tomēr, jūs neļaunosieties, ka savu nokavēto Jaungada vizīti mēs izdarām tikai tagad.» — Protu to novērtēt, veco Frank! Bet pievelc savu ieroci tuvāk! To viegli var redzēt. Un sniedz man savu nazi, lai varu atbrīvot savu kaimiņu. Tas dos to tālāk. — «Kad saites kritīs, tad skriesim pēc ieročiem. Pēc tam — uz zirgiem un projām!» — Nē. Mēs paliksim. Skriet vispirms pēc ieročiem, tad uz zirgiem vajadzētu tādā skubā, ka izceltos šausmīgs juceklis. Tik īsā laikā neviens neatrastu ne savu šauteni, ne nazi, ne pārējās lietas. Sarkanādas uzbruktu, pirms mēs varētu sasniegt zirgus. Un kas lai zina, vai tie segloti? Nē, mums tūlīt jānostājas aiz mūsu vairogiem — virsaišiem! — «Tā, protams, ir varena ideja!» — Sagūstīsim virsaišus. Tad būsim pilnīgi droši, ka ar mums nekas ļauns nenotiks. Tagad klusu. Uguns deg atkal vāji. Sargi neredzēs, ka kustinām rokas.

Viņš pārgrieza savas saites un darīja to pašu savam kaimiņam. Tas deva nazi tālāk. Drolla nazis jau staigāja apkārt. Tad klusu, no mutes ausī un auss mutē, gāja no vīra uz vīru Draudošās Rokas norādījums visiem uzreiz uzbrukt virsaišiem. Kolīdz viņš apdzēsīs ugunskuru.

—   Apdzēsīs ugunskuru? — noņurdēja Franks. — Kā to gribat izdarīt? — «To tu redzēsi! Tas ir jāizdzēš! Pretējā gadījumā mūs ķers sargu lodes.»

Tagad visi gulēja pilnīgā gatavībā. Draudošā Roka gaidīja, kamēr vīrs pie uguns taisījās atkal piemest jaunu malku. Sinī brīdī liesmas apslāpa. Tad viņš uzlēca. Pielēca klāt un zvēla sargam ar dūri pa galvu. Meta viņu ugunī. Sarkanais valstījās sārtā uz priekšu un atpakaļ. Viņa ķermenis galīgi noslāpēja liesmas. Tas norisinājās tik ātri, ka iestājās pilnīga tumsa, iekams sargi saprata, kas īsti notiek. Viņu brīdinājuma saucieni atskanēja par vēlu. Gūstekņi jau traucās caur mežu uz ezeru.

Lielais Vilks tikko bija aizgājis pie saviem karavīriem. Pārējie trīs virsaiši turpināja pie uguns savu apspriedi. Viņi izdzirda sargu saucienus. Bet tanī pašā mirklī tie redzēja atbrīvotos gūstekņus skrējām viņu virzienā. Dažas sekundes vēlāk virsaiši jau bija atbruņoti un saistīti. Baltie tvēra ieročus, kādi ikvienam gadījās. Kad sargi parādījās aiz kokiem, tie redzēja savus vadoņus guļam zemē. Daži baltie ar atvāztiem nažiem draudēja viņiem. Tālāk stāvēja pārējie baltie paceltām šautenēm. Sarkanie bailēs atkāpās. Izgrūda skaļus, niknuma pilnus saucienus. Tie žigli sasauca pārējos. Indiāņi stāvēja, koku aizsargāti. Baltos apgaismoja lielā ugunskura gaišās liesmas. Bet nebija ne mazāko šaubu, ka pēc pirmā sarkano šāviena balto naži gremdēsies virsaišu sirdīs.

Draudošā Roka bija sagūstījis vecāko no virsaišiem. Viņš pavēloši jautāja pēc tā vārda. Tas atbildēja.

—   Kunpui (Ugunssirds) ir mans vārds. Atbrīvojiet mani, tad runāšu ar jums!

—   Tu kļūsi brīvs! Bet tikai pēc tam, kad jūs piekritīsiet visam tam, ko prasīsim no jums.

—   Ko jūs prasāt? Atbrīvošanu?

—   Nē. Mēs jau esam brīvi. Mēs prasām…

Viņu pārtrauca. Kad virsaišus nogāza gar zemi un saistīja, Draudošā Roka bija nometis savu patšauteni. Pašreiz viņš īso ieroci atkal pacēla augšā. Iepretim, pie ienaidniekiem, protams, paslēpies aiz kāda resna koka, stāvēja Lielais Vilks. Viņa acis krita uz ieroci. Lielās šausmās viņš iekliedzās: — Burvju bise, burvju bise! Tā ir atkal šeit. Gari to atnesuši viņam pa gaisu!

—   Brīnumbise! Burvju bise! — zem kokiem atskanēja jambu-utahu baiļu pilnie saucieni.

Draudošā Roka atkal griezās pie Ugunssirds: — Mēs prasām netraucēti doties projām. Rītausmā mēs jāsim un ņemsim jūs līdzi kā ķīlniekus. Tiklīdz būsim pārliecināti ka mums nedraud no jums nekādas briesmas, atbrīvosim jūs.

—   Tas ir kauns, ļoti liels kauns, — vaimari^ja Ugunssirds. — Jūs atradāties mūsu rokās. Agrīnā rītā vajadzēja uzstādīt moku stabus. Tagad mēs esam sagūstīti un jūs rakstāt mums priekšā noteikumus.

—  Vai stāvoklis uzlabosies, ja jūs noraidīsiet mūsu prasības? Padomājiet par manu brīnumbisi!

Sis pēdējais atgādinājums bija ļoti vietā. Tas darīja tādu iespaidu, ka Ugunssirds jautāja: — Kurp mums būs jāpavada jūs? Uz kādu apvidu jūs jājat?

—   Aiz piesardzības varētu sacīt tev melus, — atbildēja Draudošā Roka, — bet es to nedarīšu. Mēs dosimies uz Grāmatu kalniem, augšā, uz Sudrabezeru. Ja redzēsim, ka jūs domājat godīgi, tad paturēsim jūs pie sevis tikai vienu dienu. Dodu jums tagad stundas ceturksni laika apdomāties. Ja jūs nepiekritīsiet, tad, kolīdz šis norādītais laikasprīdis būs pagājis, runās mūsu ieroči! Es esmu runājis!

Ugunssirds nokāra galvu. Te viņa uzmanību pievērsa kokiem. Tur atskanēja paklusa balss: — Mai ive.

Sie abi vārdi nozīmē «raugies šurp». Viņus neizsauca, bet diezgan klusu pateica. Tie varēja būt domāti ari kādam citam. Ne virsaitim. Sim aizrādījumam varēja būt pilnīga gadījuma raksturs. Tam varbūt nebija ne mazākās nozīmes baltajiem. Tomēr Draudošā Roka, Ugunsroka un Vinetū neuzkrītoši pievērsās zināmai vietai. Ko viņi tur ieraudzīja, tas bija dīvaini. Tur stāvēja divi sarkanie. Tie turēja pie augšējiem stūriem izstieptu seģeni kā priekškaru. So priekškaru zināmos starpbrīžos tie cēla augšā un zemē. Aiz tā redzēja kāda ugunskura atspulgu. Sie divi indiāņi runāja ar Ugunssirdi.

Indiāņi lieto īpatnēju zīmju valodu. Dažādām ciltīm tā ir dažāda. Naktīs viņi izmanto šim nolūkam ugunī balti nokarsētas bultas. Ar tām viņi aizdedzina gaisā uzšautus sausas zāles vīkšķus. Dienā tie aizdedzina sārtu. Lai uzkrātu dūmus, tie tur ugunij pāri ādas jeb segas. Cik reižu atvelk tās nost, tik paceļas dūmu mākonis, kas sastāda zīmi. Tas ir zināma veida primitīvs telegrāfs, kas ļoti līdzinās mūsējam. Dažādiem mirkļiem starp atsevišķiem dūmu mākonīšiem ir tā pati nozīme, kas Morzes alfabēta punktiem un strīpiņām. Nedrīkst pieņemt, ka kāda cilts lieto arvien vienas un tās pašas zīmes. Gluži otrādi: tās maina ļoti bieži, lai svešiem un ienaidniekiem padarītu to atšifrēšanu tik grūtu, cik vien tas ir iespējams.

Kolīdz abi sarkanie sāka cilāt seģeni, Vinetū paspēra dažus soļus sānis. Tagad tas atradās tieši aiz Ugunssirds, kam tās ari bija domātas. Telegrafēšana turpinājās droši savas piecas minūtes. Ugunssirds šinī laikā nenovērsa ne uz mirkli savus skatienus no seģenes kustībām. Tad abi indiāņi izšķīrās. Gāja katrs uz savu pusi. Viņu vēstījums bija galā. Viņi nedomāja, ka ienaidnieki ir viņus un viņu zīmes novērojuši un sapratuši. Ugunssirds tikai tagad atklāja, ka Vinetū stāv aiz viņa muguras. Tas viņam uzkrita. Atskatījās, kurp gan apačs raugās. Bet tas izturējās tā, it kā piegrieztu visu savu vērību mēnesnīcā vizuļojošam ezeram. Ugunssirds apmierinājās. Bet Vinetū lēni aizgāja pie Draudošās Rokas un Vecās Ugunsrokas. Visi trīs nogāja vēl dažus soļus sānis. Tad pēdējais klusā balsī jautāja: — Sarkanie karavīri runāja ar savu virsaiti. Vai mans brālis redzēja viņu vārdus un saprata tos?

—   Redzēt redzēju gan, bet dažus nesapratu, — atbildēja virsaitis. — Tomēr vispārējais saturs man gluži skaidrs. Abi sarkanie ir divi jauni sampiču un utahu vadoņi. Viņu karavīri arī atrodas še. Viņi uzaicināja Ugunssirdi mierīgi jāt mums līdzi. Mēs gribam doties uz Sudrabezeru. Mūsu ceļš ved no šejienes vispirms pāri Lielajai Upei uz Briežu leju. Tur atrodas daudz tāšu, kapotu, vīminuču un utahu karavīru. Viņi arī grib piedalīties karagājienā pret navahiem. Gaida pievienojamies še esošos utahus. Mums jāatrod tie. Viņi, kā cer šejienieši, pārvarēs mūs un atsvabinās ķīlniekus. Tūlīt nosūtīs dažus'ziņnešus ar šādām vēstīm. Lai mēs nekādā veidā neizbēgtu viņiem, šejienes utahi, tiklīdz mēs būsim projām, atstās šo meža nometni. Viņi mums sekos. Tādējādi nokļūsim starp abiem utahu karaspēkiem un būsim, pēc viņu pārliecības, neglābjami pazuduši.

—   Pie visiem jodiem! Sis plāns nav slikts. Ko par to sacīs mans sarkanais brālis?

—   Piekritu, ka tas ir ļoti labi izdomāts. Bet pieļauta liela kļūda.

—   Kāda?

—   Ta, ka varēju lasīt viņu zīmes. Mēs pazīstam viņu plānu un zinām, kas jādara.

—   Bet mums vajag doties uz Briežu leju, ja negribam mest līkumu vismaz četrām dienām.

—   Mēs netaisīsim līkumu. Tomēr utahiem rokās nekritīsim. Jautā manam brālim, Draudošajai Rokai. Esmu ar viņu bijis Briežu lejā. Mūs vajāja liels klejojošo elku (aļņu) un utahu bars. Izbēgām no viņiem, jo atradām kādu teku klintājā, pa kuru varbūt pirms mums nebija gājis neviens cilvēks.

—   Labi. Jāsim pa šo ceļu. Un ķīlniekus neatlaidīsim agrāk, pirms bīstamā Briežu leja neatradīsies mums aiz muguras.

Tagad stundas ceturksnis bija apkart. Draudošā Roka griezās pie Ugunssirds: — Laiks notecējis. Ko utahu virsaitis nospriedis darīt?

—   Iekams es to saku, — atbildēja sarkanais, — man noteikti jāzina, cik tālu jūs aizvedīsiet ķīlniekus.

—   Jūs pavadīsiet mūs līdz Briežu lejai. Ja līdz turienei mums nekas nenotiks, tad pieņemsim, ka esat turējuši vārdu. Tādā gadījumā atbrīvosim jūs.

—  Vai apliecināsiet to, smēķējot mierapīpi?

—   Tikai ar tevi vienu. Tas ir pietiekoši, jo tu runā un smēķē pārējo vārdā.

—   Tad ņem savu kalumetu un aizdedzini to.

—   Labāk ņem savējo.

—   Kāpēc? Vai tava pīpe nav tikpat laba kā manējā? Jeb tava izdod tikai nepatiesības mākoņus?

—   Mans kalurnets arvien runā patiesību. Bet Lielā Vilka dūmi meloja. Arī tu esi līdzvainīgs, jo devi viņam kareivjus, lai tie mūs savaņģotu. Nē, smēķēsim tikai no tava kalumeta. Ja tu to negribi darīt, tad mēs zināsim, ka tu nedomā godīgi. Izšķiries aši!

—   Tad atraisiet saites, lai varu sarīkot pīpi!

—   Tas nav vajadzīgs. Tu esi ķīlnieks. Tev jāpaliek saistītam, kamēr mēs tevi Briežu lejā atsvabināsim. Es pats sagatavošu tavu kalumetu un turēšu pie tavām lūpām.

Ugunssirds turēja par labāku neatbildēt. Draudošā Roka noņēma viņam mierapīpi no kakla. Piebāza to un aizdedzināja. Tad viņš izpūta dūmus uz debesīm, uz zemi un četru vēju pusēm. Paskaidroja īsos vārdos, ka turēs Ugunssirdij doto solījumu, ja utahi atteiksies no jebkādiem naidīgiem soļiem. Ugunssirdi pacēla kājās un pagrieza uz visām četrām debesu pusēm. Viņam vajadzēja kūpināt tādus pašus sešus dūmus. Savā un savējo vārdā dot attiecīgu solījumu.

Tagad atveda balto un ķīlnieku zirgus. Ausa rīts. Baltie turēja par labāku doties ātrāk projām. Virsaišus piesēja seglos. Ik divi baltie ņēma vienu no viņiem savā starpā. Jātnieku virkne devās ceļā pa blakus leju, pa kuru Klibais Franks un Drolla krustmāte bija piezagušies nometnei. Sarkanie izturējās mierīgi. Vienīgi drūmie skatieni ar ko viņi vēroja baltos, liecināja, kādas jūtas valdīja pār tiem.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA INDIĀŅU KAUJA

Neviens gan nebija lepnāks par šis dēkas laimīgajām beigām kā Drolls un Klibais Franks. Kad tie bija atstājuši nometni, krustmāte lika atskanēt saviem šķelmīgi jautrajiem srnkieliem: — Hi-hi-hi-hi, tas liels prieks manai vecajai sirdij! Varu iedomāties, ka indiāņi griež zobus, kad tiem jānoraugās, kā mēs itin mierīgi aizjājam! Vai tās nav arī tavas domas, brālēn?

—   Zināms! — Franks piekrizdams pamāja. — Bet bez mums visi gulētu vēl ķēdēs un valgos. Taisni kā Prometejs, kam visā mūžībā jāēd vienīgi ērg|a aknas [12] .

—   Vai zini, Frank, man šķiet, ka tie tomēr arī vieni paši būtu izkjuvuši no ķezas.

—   To es arī gribu ticēt. Bet tas nebūtu viņiem viegli veicies. Neesmu nemaz lepns par to, tomēr tā ir tāda gara pacilātība. Kad es vēlāk būšu gājis vecuma atpūtā un man gadīsies blašķīte labas tintes, tad uzrakstīšu savus memorandus [13] . to dara visi slaveni vīri.

Ekspedīcija bija nonākusi blakus aizā. Jātnieki neiegriezās galvenajā aizā, bet pa labi, lai sekotu pirmajai. Vinetū, kā arvien, jāja priekšgalā. Viņš vislabāk zināja ceļu. Aiz viņa turējās mednieki, tad rafteri. To vidū bija gūstekņi. Aiz tiem sekoja nestuves, kurās atradās Elena Batlere. Viņas tēvs jāja blakām. Pašās beigās atkal bija daži rafteri.

Elena vakar bija izturējusies ļoti dūšīgi. Par laimi, sarkanie nebija apgājušies ar viņu tik stingri kā ar vīriešu kārtas pieaugušajiem gūstekņiem. Kad tie bija atsvabinājušies no savām saitēm un uzbrukuši virsaišiem, meitene bija skrējusi līdzi. Viņu bija turējuši aiz rokām viņas tēvs un Melnais Toms.

Šaurā aiza kāpa diezgan stāvus augšup. Pēc kādas stundas tā izbeidzās kādā citā klinšu augstienes klajumā. To ierobežoja Klinšu kalnu tumšie masīvi. Te deva zirgiem piešus. Dzina tos tik ātri uz priekšu, cik atļāva Elenas nestuves. Vēlāk šo skubu mazliet aizkavēja jātniekiem ļoti patīkams gadījums. Ieraudzīja kādu žuburaino antilopju baru. Izdevās divas ielenkt un nošaut. Tur bija pietiekoši daudz pārtikas visai dienai.

Kalnu grēdas nāca arvien tuvāk. Likās, ka augstiene ved tieši pie to kājām. Tomēr tas tā nebija. Starpā gulēja Lielās Upes ieleja. Bija pusdienas laiks. Saules stari dedzināja karsti. Tie apgrūtināja cilvēkus un lopus. Jātnieku karavāna nonāca pie kādas šauras vietas klintāja augstienē, kas pārgāja nogāzē.

—   Te ir tās aizas sākums, kas novedis mūs pie upes, — paskaidroja Vinetū, iejājot ieplakā. Bija tā, it kā kāds teiksmains milzis būtu ķēries pie ēveles un radījis cietajā akmenī taisnu, aizvien slīpāk lejup vedošu taku. Sienas pa labi un kreisi sākumā gandrīz nebija saskatāmas. Tās auga. Papriekš vīra garumā, tad mājas augstumā. Aizvien augstāk un augstāk, kamēr likās, ka tās augšā savienojas. Kļuva vēsi un krēslaini. No sienām pilēja ūdens. Tas uzkrājās aizas pēdā un drīz kļuva tik dziļš, ka izslāpušie zirgi varēja padzerties. Dīvainā kārtā šī aiza nebija līkumaina. Pavisam taisni tā veda starp klintīm uz ieleju. Jau labu laiku pirms tās beigām varēja redzēt gaišu svītru. Jo vairāk tai tuvojās, jo platāka tā kļuva. Tā bija izeja no tagad vairāku simtu pēdu dziļās aizas.

Kad jātnieki nonāca tur, acīm atklājās patiešām grandiozs skats. Viņi atradās Lielās Upes ielejā. Tā bija varbūt angļu pusjūdzi plata. Upe plūda pa vidu. Atstāja abās pusēs zaļas zāles svītras. Tās ierobežoja ielejas stāvās klinšu sienas. Upes leja vilkās no ziemeļiem uz dienvidiem taisni, kā ar lineālu novilkta. Abas gigantiskās sienas neuzrādīja nevienu vienīgu spraugu vai mazāko izcilni.

Nevienu vienīgu spraugu? Un tomēr! Taisni pretim jātniekiem, upes labajā krastā, bija kāda diezgan plata grava. No tās iztecēja prāvs strauts. Vinetū rādīja ar roku uz turieni un sacīja: — Mums jāseko šim strautam augšup. Tas ved uz Briežu leju.

—   Bet kā mēs nokļūsim viņējā krastā? — jautāja Batlers. Tas raizējās par savu meiteni. — Upe nav strauja, bet toties tā šķiet dziļa.

—   Augšpus strauta ietekas ir brasls. Tas ir tik sekls, ka šinī gadalaikā ūdens nesniegsies līdz nestuvēm. Lai mani brāļi seko man!

Jāja šķērsām pāri zaļajam, zālainajam krastam līdz vietai, kur atradās brasls. Tas gulēja tā, ka zirgiem, pārbrienot upi, vajadzēja pārbrist arī strautu, lai nokļūtu tā labajā krastā. Tas bija platāks un vieglāk pieejams nekā kreisais. Vinetū dzina savu zirgu ūdenī un pārējie jāja tam iepakaļ. Nonācis otrā krasta tuvumā, apačs piepeši apstādināja zirgu. Iesaucās pusbalsī: — Uf! Tur viņējā krastā ir jājuši vīri.

Viņš rādīja uz krastu. Vecā Ugunsroka un Draudošā Roka paskubināja savus zirgus dažus soļus uz priekšu. Tagad arī viņi redzēja pēdas. Tās bija platas, kā no daudziem zirgiem. Zāle vēl nebija gluži pacēlusies augšup. Trijotne izjāja krastā. Nokāpa tur un pārlūkoja pakavu nospiedumus.

—   Te bijuši bālģīmji, — teica Vinetū.

—   Jā, — Draudošā Roka piekrita. — Indiāņi būtu jājuši viens aiz otra. Tie nekad nebūtu atstājuši aiz sevis tik platas, acīs krītošas pēdas. Vērtēju pūli uz trīsdesmit četrdesmit jātniekiem.

—   Hm! — noņurdēja Vecā Ugunsroka. — Domāju, ka būšu pareizi minējis ja teikšu, kas atrodas mums priekšā. Sarkanais pulkvedis ar savu nodaļu.

—   Deviņi pērkoni! Iespējams tas ir. Pēc mana aprēķina, šie tēviņi tiešām var būt te. Un tas sakrīt arī ar to, ko uzzināju no Noksa un Hiltona. Bet kurp tie devušies tālāk? Tur pāri iegriezušies pa labi. Tātad viņi nav jājuši tālāk pa Lielās Upes ieleju, bet nogriezušies augšup gar strautu, uz Briežu leju. Viņi jāj utahiem tieši rīklē. Tas ir viņu liktenis, ko tie paši sev sagatavojuši. Mēs to nevaram grozīt.

—   Oho! — iesaucās Vecā Ugunsroka. — Tad mums zūd plāns. Zīmējums, ko pulkvedis nozadzis. Ja mēs to neatdabūsim, tad nekad neuzzināsim, kur īsti guļ Sudrabezera dārgumi.

—   Padomā, cik tālu tie mums jau priekšā!

Vecā Ugunsroka noliecās. Vēlreiz rūpīgi pētīja zāli. Tad viņš teica balsī, kurā bija dzirdama vilšanās: — Diemžēl! Viņi bijuši še pirms piecām stundām. Viņi atradīsies sarkano varā, iekams mēs paspētu nojāt pusceļu. Bet kā stāv ar ziņnešiem, ko jambi un utahi nosūtījuši uz šo leju? Katrā ziņā tie devušies ceļā vēl pirms mums. Bet mēs neesam redzējuši nekādas viņu pēdas.

—   Sie vīri gan nebūs jājuši, bet skrējuši, — paskaidroja Vinetū. — Kājniekam ceļš ir daudz īsāks, jo ar mokasīniem var tikt viegli pāri tādām vietām, kur zirgs un jātnieks droši lauztu savu kaklu. Lai mani brāļi nedomā par pulkvedi, bet lai domā par to, ka mums vajag iznīcināt šīs pēdas.

—   Kāpēc iznīcināt?

—       Zinām, ka jambi un utahi mums seko. Pulkveža pēdas, kas ved tieši uz Briežu leju, tiem vajag noturēt par mūsējām. Tad viņi dosies pa tām. Neturēs par iespējamu, ka esam nogriezušies sānis un izbēguši viņiem. Tāpēc tie nedrīkst redzēt un zināt, ka jau pirms mums še ir bijuši jātnieki. Lai mani baltie brāļi izdzēš pēdas tik tālu, cik acis sniedz. Kad te ieradīsies jambi un utahi, zāle būs atkal augšā. Tikai tur, kur jāsim mēs, tā būs samīņāta.

Sis plāns bija teicams. Mednieki devās labu gabalu atpakaļ pa pulkveža pēdām. Apslacīja zāli ar ūdeni. Pacēla to atmuguriski, velkot savas seģenes pa zemi. Pārējo vajadzēja darīt saulei. Kas ieradās vēlāk, tam bija jāsecina, ka redzamas vienīgi Vecās Ugunsrokas un viņa pavadoņu pēdas.

Sagūstītie sarkanie vēroja notiekošo klusēdami. Pēc izjāšanas no Ūdens meža nometnes neviens no viņiem nebija teicis ne vārda. Ko tagad redzēja, tas viņiem likās aizdomīgi. Tie sāka nojaust, ka viņu ļaunprātīgie, slepenie nodomi ir atmaskoti, un nokāra galvas.

Tagad turpināja jāt pa pulkveža un viņa ļaužu platajām pēdām. Strauts daudzos līkumos pamazām locījās augšup. Ieleja kļuva platāka. Tālāk augšā tā bija apaugusi kokiem un krūmiem. Vēl tālāk tā sadalījās vairākās blakus gravās. Pa tām tecēja nelielas urgas un urdziņas, kas nesa savus ūdeņus strautam. Te bija tā sākums. Vinetū sekoja lielākam avotam, kura ieleja bija apmēram stundas ceturkšņa jājiena platumā. Priekšā bija kāds klinšu šaurums, bet aiz tā atkal zaļš, zālains laukums. Kad šaurā vieta bija aiz muguras, apačs apturēja savu zirgu un sacīja: — Te ir laba vieta atpūtai un ēšanai. Mūsu zirgi ir piekusuši un izsalkuši. Arī mums pašiem vajadzīga īsa atpūta. Lai mani brāļi nokāpj un cep antilopes.

—   Bet tad utahi mūs panāks! — piezīmēja Vecā Ugunsroka.

—   Gaišā dienā tie mums netuvosies. Viņi nevar arī kaut ko uzsākt. Ja mēs novietosim tikai vienu vīru klinšu šaurumā, tas jau no tālienes redzēs sarkano tuvošanos un ziņos par to.

Apačam bija taisnība. Nostādīja sargus. Gūstekņus piesēja pie kokiem. Zirgus palaida zālē. Drīz dega divas ugunis, virs kurām cepās medījumi. īsā laikā tie bija baudāmi. Arī indiāņi dabūja savu tiesu. Viņi dzēra no kausa, ko deva lords.

Anglis bija lieliskā omā. Viņš bija izvilcis savu grāmatu. Skaitīja kopā summas, ko bija parādā Billijam un tēvocim Lāstukam par līdz šim piedzīvotām atsevišķām dēkām. — Saderēsim? — viņš jautāja Kuprainajam Billijam. — «Uz ko?» — Ka esmu jums jau vairāk nekā tūkstoš dolāru parādā. — «Es nederu.» — Ak, cik žēl! So derību es būtu vinnējis. — «Patīkami dzirdēt. Šodien jums, ser, vajadzēs pierakstīt klāt vēl kādu summiņu. Droši vien tracis ies atkal va]ā.»

Drīz sāka gatavoties tālākam ceļam. Tas veda pa zālaino klajumu pāri kalna nogāzei. Tad karavāna nonāca veselā aizu, gravu un ieleju labirintā. Nākot no dažādām debesu pusēm, visas tās tiecās uz vienu un to pašu punktu. Sis punkts bija ieeja kādā stundām garā klinšu saplaisājumā, kur nebija barības nevienam vienīgam zāles stiebriņam. Klintsgabali visādā veidā un lielumā gulēja gan viens uz otra, gan izsvaidīti apkārt. Bija tā, it kā sirmajos pirmlaikos te būtu sagruvis kāds milzīgs, dabisks tunelis.

Šinīs akmeņu gruvešos nepārtraukti saskatīt pēdas bija grūti. Tikai še un tur kāds no savas ligzdas izrauts olis vai pakava ieskrambāts akmens liecināja par to, ka te jājuši trampi. Vinetū rādīja ar roku uz priekšu un teica: — Divās stundās šis lielais akmeņu juceklis izbeigsies lielajā, zaļajā Briežu lejā. Mēs nogriezīsimies tagad pa kreisi. Draudošā Roka un Vecā Ugunsroka lai nokāpj. Viņu zirgus paņems citi pavadās, bet viņi paši lai iet mums visiem iepakaļ un izdzēš visas varbūtējās pēdas. Tādā kārtā jambi un utahi nepamanīs, ka esam novirzījušies sānis!

Viņš iegriezās pa kreisi drupās. Abi mednieki paklausīja virsaiša norādījumam. Viņi kāpa zirgos tikai tad, kad ceļš palika pietiekoši tālu aizmugurē. Apačs pierādīja, ka viņam ir lieliskas orientēšanās un vietu atmiņas spējas. Likās, ka šinī haosā, ar ko tas bija iepazinies kopš vairākiem gadiem, viņš pazīst katru akmeni, klinti, pakāpienu un pagriezienu.

Gāja ļoti stāvus uz augšu, līdz sasniedza klaju, pilnīgi tuksnesīgu kalnāja augstieni. Pa to jāja auļos. Saule pazuda aiz Klinšu kalnu virsotnēm, kad ekspedīcija sasniedza augstienes malu. Apačs pieturēja, rādīja ar roku uz priekšu un teica: — Pēc piecsimt soļiem klints krīt lejup tik taisni kā ūdensspiediens dziļumā. Viņējā pusē — gluži tāpat. Bet lejā guļ Briežu leja ar labu ūdeni un daudz meža. Tai ir tikai viena pazīstama ieeja. Tā ir tā, ko mēs atstājām. Ari izeja ir viena. Tā ved augšup uz Sudrabezeru. Draudošā Roka un es nejauši atklājām vēl vieuu pieeju. Es jums to rādīšu.

Virsaitis tuvojās bezdibeņa malai. Tur rindā gulēja klinšu gabali. Kā sargmūris, lai nenogāztos šausminošā dziļumā. Viņš pazuda starp diviem klints gabaliem. Bal"tie sekoja viens pēc otra.

Savādi — te tomēr bija ceļš. Pa labi rēgojās dziļums, kur vajadzēja nokļūt. Bet ceļš atradās pa kreisi. Tas veda iekšā klintī. Bija tik stāvs, ka vajadzēja nokāpt un zirgus vest pavadā. Gigantiskais, jūdzēm platais un garais klinšu koloss bija ieplaisājis. Milzīgais lūzums veda no augšas uz leju dažādos līkumos. To pildīja mazāki akmeņi un oļi. Tādā kārtā bija radies ciets pamats kājām, kam varēja mierīgi uzticēties.

Zirgi, neraugoties uz stāvo kritumu, neklupa, jo zem pakaviem nebija gludi akmeņi, bet diezgan cieši sablīvētas šķembeles. Jo dziļāk ceļš veda lejup, jo vairāk satumsa. Vecā Ugunsroka bija uzsēdinājis Elenu sava zirga mugurā. Viņš gāja blakām, to turēdams un atbalstīdams. Likās, ka kāpšana lejup velkas jau stundām. Negaidīti stāvais slīpums pazuda. Klinšu plaisa kļuva plata. Tā atgādināja plašu zāli, bet bez griestiem. Vinetū apstājās un teica: — Esam gandrīz lejā. Te mēs paliksim, kamēr tumsa atļaus mums aizkļūt garām utahiem. Nogādājiet zirgus apakšā, kur tie var nodzerties. Ielieciet gūstekņiem sprūdus mutē, lai viņi nevarētu kliegt!

Apačs aicināja sev līdzi dažus medniekus parādīt viņiem tuvāko apkaimi. Priekšā, kur klinšu zāle sašaurinājās, bija izeja. Tik šaura, ka divi vīri gandrīz nevarēja iet blakām. Teka atkal veda lejup, bet tā vairs nebija gara. Pēc dažiem pagriezieniem vīri stāvēja pie zaļa, dabīga staipekņu priekškara. Vinetū pastūma šo aizkaru mazliet sānis. Te viņi ieraudzīja mežu. Koku pie koka, augstu un spēcīgu, ar bieziem kroņiem. Dienas gaismas pēdējie stari nevarēja izlauzties tiem cauri.

337

Vinetū izgāja ārā izlūkot. Atgriezies tas ziņoja: — Pa labi no mums ziemeļos deg zem kokiem daudzas ugunis. Tur tātad apmetušies utahi. Tālāk uz leju ir pilnīga tumsa. Turp jādodas mums. Varbūt tur nesastapsim sarkanos. Lielākais tur, pie Briežu lejas izejas, būs nostādīti divi vai trīs vīri. Tos mēs varētu viegli padarīt nekaitīgus. Varētu atstāt ieleju bez lielām briesmām, ja tanī neatrastos sarkanais pulkvedis. Mums katrā ziņā jādabū zināt, kā un kas ir ar viņu. Tāpēc, kad satumsīs vēl vairāk, es, Vecā Ugunsroka un Draudošā Roka līdlsim pie ugunskuriem noklausīties.

Pēc divām stundām trijotne devās izlūkot. Uzmanīgi tie virzījās mežā iekšā. Nekas nebija ne redzams, ne dzirdams. Ugunis dega diezgan lielā attālumā. To bija ļoti daudz. Tas liecināja, ka utahi te sapulcējušies neparasti lielā skaitā.

Mūsu trīs vīri zagās uz priekšu. No koka uz koku. Vinetū priekšgalā. Jo tuvāk tie nāca ugunskuriem, jo vieglāk tie varēja atrisināt savu uzdevumu. Raugoties pret liesmām, viņi skaidri izšķīra katru priekšmetu, kas tiem krita acīs. Viņi atradās ielejas labajā malā. Ugunskuri dega tuvāk ielejas vidum. Varbūt sarkanādas neuzticējās klinšu sienai. Ka no tās viegli varēja nokrist kāds gabals, to pierādīja dragātie koku stumbri un dziļi ielejā ierakušās akmeņu drupas. Trīs baltie ātri virzījās uz priekšu. Tagad viņi atradās līdztekus pirmajiem sārtiem. Pa kreisi savrup lielās liesmās dega kāds ļoti gaišs, augsts ugunskurs. Pie tā sēdēja pieci virsaiši. Tos varēja pazīt pēc ērgļu spalvām, kas greznoja viņu galvas.

Patlaban viens no viņiem piecēlās. Savu kara mēteli tas bija nometis. Viņa ķermeņa kailā augšdaļa, tāpat kā seja, rokas un kājas, bija nokrāsota ar biezu spilgti dzeltenas krāsas kārtu. — Tabvāgere (Dzeltenā Saule), — čukstēja Vinetū. — Viņš ir kapotu-utahu virsaitis. Vīrs ar lāča spēku. Raugieties uz viņa stāvu! Kādi resni, spēcīgi muskuļi! Kādas platas krūtis!

Utahs pamāja kādam citam virsaitim, kas ari piecēlās. Tas bija garāks nekā pirmais. Ne mazāk spēcīgs. — Tas ir Tsuinkuts (Četri Bifeļi), — paskaidroja Draudošā Roka. — Viņš nes šo vārdu tāpēc, ka reiz nogalinājis četrus bifeļus ar četriem bultu šāvieniem.

Abi virsaiši pārmija dažus vārdus. Tad viņi atstāja uguni. Varbūt tie gribēja apmeklēt sargposteņus. Viņi izvairījās no pārējiem ugunskuriem. Tāpēc tie arvien vairāk tuvojās klinšu sienai.

— Ak tā! — teica Vecā Ugunsroka. — Tie nāks te tuvu garām. Ko domā, Draudošā? Vai ņemsim viņus ciet?_ — «Dzīvā svarā?» — Protams! — «Tas būtu numurs! Atri pie zemes! Tu pirmo, es otro!»

Abi utahi nāca tuvāk. Viens gāja aiz otra. Negaidīti aiz viņu mugurām no melnās tumsas iznira divi stāvi. Divi spēcīgi dūru sitieni. Abi sarkanie nogāzās zemē.

—    Darīts! — čukstēja Vecā Ugunsroka. — Tie pieder mums! Tagad ātri ar tiem uz mūsu slēptuvi!

Ikviens pacēla savējo. Vinetū vajadzēja gaidīt. Mednieki steidzās uz slepeno klinšu zāli. Tur tie nodeva jaunos gūstekņus. Lika tos sasiet un iespraust sprūdus. Tad viņi atgriezās pie Vinetū. Tas stāvēja turpat, kur mednieki viņu atstāja. Tagad nebija tik svarīgi noklausīties triju virsaišu sarunās, kā uzzināt vietu, kur atrodas sarkanais pulkvedis ar savu bandu. Tālab bija jāizpēta visa Briežu ieleja. Trīs drošprātīgie vīri soļoja gan klinšu sienu arvien uz priekšu, atstājot ugunis pa kreisi.

Sinī virzienā tie varēja labi redzēt. Bet priekšā rēgojās tumsa. Te bija nepieciešams uzmanīties. Kur nepietika acu, vajadzēja palīdzēt taustošai rokai. Vinetū, kā parasti, gāja pirmais. Pēkšņi viņš apstājās un lika atskanēt gandrīz skaļam, baiļu pilnam «Uf!». Abi pārējie arī apstājās. Viņi uzmanīgi klausījās. Kad viss palika mierīgi, Vecā Ugunsroka klusu jautāja: — Kas ir?

—   Kāds cilvēks, — apačs atbildēja.

—   Kur?

—   Te, pie manis, manā priekšā, manas rokas.

—   Turi viņu ciet! Neļauj viņam kliegt!

—  Viņš nevar kliegt. Tas ir miris.

—   Tad tu viņu nožņaudzi?

—  Viņš jau bija beigts. Karājās pie staba.

—   Žēlīgais Dievs! Pie moku staba.

—       Jā. Viņam trūkst skalpa. Miesa pilna brūcēm. Viņš ir auksts. Manas rokas ir slapjas no asinīm.

—       Tātad baltie ir pagalam, un še ir moku vieta. Meklēsim tālāk!

Viņi taustījās apkārt. Desmit minūšu laikā atrada kādus divdesmit briesmīgi sakropļotus līķus, kas bija sieti pie stabiem un kokiem.

—        Šausmīgi! — iesaucās Draudošā Roka. — Es cerēju, ka varēšu glābt šos ļaudis, mazākais no šādām mokām! Parasti sarkanie nogaida nākošo dienu. Sinī gadījumā tie nav trampiem devuši laiku.

—   Bet plāns, zīmējums! — piebilda Vecā Ugunsroka.

—  Tas nu ir pagalam.

—       Vēl ne. Mums ir sagūstītie virsaiši. Varbūt varam tos apmainīt pret zīmējumu.

—   Ja tas saglabāts un nav iznīcināts.

—        Iznīcināts? To neticu. Sarkanādas iemācījušies saprast šādu papīru svarīgumu. Tālab neraizējies par to. Tagad man uzaust gaisma, kālab te trampus tik steidzoši nogalināja.

—   Kāpēc tad?

—   Lai rastu vietu mums. Mūsu gaidāmā ierašanās ir paziņota. Tātad mēs tiekam gaidīti. Visvēlākais rīt no rīta. Bet, ja tad vēl neierastos, tad izsūtīs mums pretim izlūkus.

—   Ziņneši, kas tika izsūtīti, lai paziņotu par mums, būs šeit. Bet jambi un utahi gan vēl ne, — teica Vinetū.

—   Nē, tie vēl nav te. Stundām vajadzēja paiet, iekams viņi iedrošinājās doties mūsu atpūtas vietai garām un iejāt klintājā. Varbūt tie ieradīsies rit agri, jo pēdējais ceļa posms ir tik slikts, ka naktī tas … klausieties! Tiešām viņi nāk! Viņi ir te!

Augšpus tai vietai, kur stāvēja mūsu trijotne, piepeši kļuva dzirdami skaļi, prieka pilni saucieni. No lejas tiem atbildēja. Jambi un utahi bija klāt, neatkarīgi no nakts tumsas un sliktā ceļa. No sārtiem tika izrautas degošas pagales. Ar tām rokā skrēja jaunpienācējiem pretim. Mežs tapa gaišs un dzīvs. Trim baltajiem draudēja lielas briesmas, jo tos nākošajā acumirklī varēja pamanīt.

—   Mums jādodas projām, — teica Vecā Ugunsroka. — Bet kurp? Priekšā un aiz muguras čum un mudž.

—   Kokos, — Draudošā Roka atbildēja. — Biezā zarojumā varam nogaidīt, kamēr viss nomierināsies.

—   Labi. Tātad — augšā! Ak tā, Vinetū ir jau tur!

Jā, apačs nebija gari prašņājis. Viņš devās augšā un paslēpās zem lapu jumta. Abi pārējie darīja to pašu.

Tagad ugunskuru un lāpu gaismā varēja skaidri redzēt jambu ierašanos. Viņi dabūja zināt, ka vairāk nekā divdesmit baltie jau nomocīti. Iedomājās, ka tie ir viņu meklētie. Prasīja tos parādīt. Tagad atnesa lāpas. Skats, kas atklājās virsaitim un abiem medniekiem no viņu augstās paslēptuves, bija šaušalīgs. Nenoteiktā šaudīgā lāpu gaisma dubultoja iespaidu. Jambi pārliecinājās, ka šie līķi nav cerētie. Savas dusmas tie apmierināja pie šiem pavisam neaprakstāmā veidā. Laimīgā kārtā, šis riebīgais skats nevilkās ilgi. Tam pienāca gluži negaidītas beigas.

No Briežu lejas viņējā galā atskanēja gari vilkts kliedziens. Tāds kliedziens, ko neviens, kas reiz to dzirdējis, nekad neaizmirsīs: kāda cilvēka nāves kliedziens.

—   Uf! — nobijies iesaucās kāds no apakš kokiem stāvošajiem virsaišiem. — Kas tas bija? — Dzeltenā Saule un Četri Bifeļi atrodas tur, lejā!

Atskanēja vēl otrs līdzīgs kliedziens. Tad norībēja vairāki šāvieni.

— Navahi, navahi! — kliedza virsaitis. — Vinetū, Draudošā Roka un Ugunsroka ir viņus atveduši šurp, lai atriebtos. Celieties, karavīri! Virsū šiem suņiem! Iznīciniet viņus! Atstājiet zirgus un cīnieties kājās zem koiem!

Dažus mirkļus visi skrēja cits caur citu. Sagrāba ieročus. Meta jaunas malkas šķilas sārtos, lai gūtu cīņai nepieciešamo gaismu. Sauca un kliedza. Mežs skanēja no kara trokšņa. Šāvienu rīboņa nāca tuvāk un tuvāk. Sveši, tumši stāvi skrēja no koka uz koku. Viņu ieroči zibsnīja.

Utahi atbildēja. Papriekš pa vienam. Tad lielākās grupās, kas bija spējīgas veiksmīgāk pretoties. īsta, vienota kaujas laukuma nebija, ja par tādu neuzskatīja visu Briežu ieleju. Ap ikvienu ugunskuru norisinājās atsevišķa cīņa.

Jā, tie bija navahi. Viņi bija domājuši pilnīgi pārsteigt utahus. Bet nebija pratuši ielejas izejā stāvošos sargus novākt bez trokšņa. Viņu nāves kliedzieni bija trauksmes signāls. Tagad vīram vajadzēja cīnīties pret vīru. Uzvara piederēja nevis nejaušībai, bet drošsirdībai un spēku pārsvaram.

Izrādījās, ka utahu ir vairāk nekā uzbrucēju. Bez tam viņi labāk pazina apkaimi nekā ienaidnieki. Tālab, lai gan pēdējie kāvās droši, navahi bija spiesti soli pa solim atkāpties. Cīnījās tuvumā un tālumā. Ar šautenēm, nažiem vai tomahaukiem. Trim skatītājiem, kas bija paslēpušies koku virsotnēs, tas bija visai uztraucošs skats. Mežoņi pret mežoņiem cīņā uz dzīvību un nāvi! Te kāvās divi, briesmīgi bļaujot, tur cīnījās citi — sakostiem zobiem. Kur kāds krita, tur uzvarētājs tūlīt uzkrita tam, lai iegūtu skalpu, bet nākošā mirklī — pats zaudētu savu.

No trim virsaišiem, kas vēl bija palikuši pie ugunskura, divi piedalījās cīņā pašrocīgi. Lai pamudinātu ar savu piemēru savus kareivjus. Trešais stāvēja uguns tuvumā, atspiedies pret kādu koku, un novēroja kaujas gaitu asiem skatieniem. Viņš izdalīja pa labi un pa kreisi savas skaļi izkliegtās pavēles. Tas bija karavadonis, kura rokās satecēja visi aizsargāšanās pavedieni. Pat tad, kad navahus jau atspieda vairāk un vairāk atpakaļ, viņš palika savā vietā.

Cīņa aizvirzījās aizvien tālāk projām. Mūsu nejaušajiem trim aculieciniekiem tagad bija pienācis brīdis, kad tie varēja doties drošībā. Ceļš uz paslēptuvi bija svabads. Tie nokāpa no kokiem. Utahu virsaitis vēl arvien stāvēja savā vietā. Cīņas atbalss skanēja no lielas tāles.

—   Tagad atpakaļ! — teica Vinetū. — Vēlāk aizdedzinās prieka ugunis. Tad mums būs par vēlu.

—   Vai ņemsim līdzi arī šo virsaiti? — jautāja Draudošā Roka.

—   Jā. Es gribu …

Pārsteigts viņš aprāva teikumu. Iz tumsas, ātri kā zibens, iznira mazs, klibs vīriņš. Viņa šautenes resgalis smagi ķēra virsaiša galvu. Mazais sagrāba sarkano pie spranda un ievilka to tumsā. Varēja dzirdēt viņa ne sevišķi stipros, bet tomēr labi saprotamos vārdus: — Ko var Draudošā Roka un Vecā Ugunsroka, to pa lielākai daļai varam un protam arī mēs no Saksijas!

—   Klibais Franks! — sacīja Vecā Ugunsroka. — Vīriņš ir traks. Jāsteidzas pie viņa, lai tas nepastrādā kādu muļķību.

—   Traks? Nē! — atbildēja Draudošā Roka. — Viņš ir jocīgs īkšķītis, tas ir tiesa. Bet sirds viņam atrodas tieši tai vietā, kur tai jābūt. Vieglprātīgs arī viņš nav. Franks ir gājis pie manis skolā. Varu teikt, ka priecājos par viņu no sirds.

Viņi devās projām, tumsā iekšā. Mazajam iepakaļ. Viņi gandrīz sasniedza paslēptuves ieeju. Te viņu priekšā atskanēja šāviens. Un tūlīt arī mazā smiekli: — Muļķadesa, uzmani taču, kurp tu tēmē! Ja grib mani trāpīt, tad nešauj mēnesim vaigā! Te tev būs tava tiesa — un nu ar labu nakti!

Brīkšķis kā no smaga dragājiena. Tad viss apklusa. Mūsu trīs vīri devās uz priekšu un atdūrās pret Franku. — Atpakaļ! — tas uzsauca. — Te šauj un dur!

—   Stāt! Nešauj! — brīdināja Draudošā Roka. — Tie esam mēs!

—   Pateicieties savam Radītājam, ka atdarījāt muti! Ja es nebūtu pazinis jūs pēc balss, tad, Dievs sodi, būtu sašāvis jūs tūkstoš gabalos.

—   Kāpēc tu atstāji paslēptuvi? — jautāja Draudošā Roka.

—   Vienīgi raizes par jums spieda mani uzvilkt bruņas. Kolīdz jūs bijāt prom, sacēlās tāds troksnis, it kā tatāri būtu ielauzušies teitoņu nometnē. Vēlāk sākās šaudīšanās, un man kļuva jūsu dēļ ļoti baigi. Tālab paķēru šauteni un aizzagos projām. Pārējie, atrodoties Ēģiptes tumsībā, to nemaz neredzēja. Šāva no kreisās puses. Jūs gribējāt doties pa labi. Protams, tad arī man vajadzēja iet pa labi. Tur nu stāvēja virsaitis pie koka kā marinēts eļļas elks. Tas saniknoja mani. Klapēju viņam stateniski pa pakausi tā, ka tas apvēlās līmeniski. Protams, gribēju viņu ātri nogādāt drošībā. Tomēr viņš izrādījās man mazliet par smagu. Apsēdos uz viņa lielā ķermeņa atvilkt elpu. Tad pielavījās kāds sarkans zellis, un viņa lode aizlidoja uz Piena zvaigznāju. Bet es to noguldīju ar savas šautenes resgaļa palīdzību blakām viņa virsaitim. Kas lai tagad notiek ar šiem tēviņiem? Viens nevaru tikt ar abiem galā.

— Mēs tev palīdzēsim. Bet tagad aši iekšā! Tur lejā šaušana mitējusies, un jādomā, ka utahi atgriezīsies. — Abi bez samaņas gulošie indiāņi tika nogādāti paslēptuvē. Saistīti un novietoti pie pārējiem.

Jā, utahi atgriezās kā uzvarētāji. Ugunskuru skaitu tagad dubultoja. Ar lāpām un degošām pagalēm pārmeklēja mežu pēc ievainotajiem un kritušajiem. Navahi bija savējos aizvākuši sev līdzi. Tāds ir indiāņu paradums. Pie ikviena kritušā atliekām sacēlās gaudas. Līķus sanesa kopā, lai tos godam apglabātu. Trūka triju virsaišu. Acīmredzot navahi bija tos savaņģojuši un aizveduši gūstā. Sis atklājums sacēla lielu niknuma vilni sarkano karavīru rindās. Divi atlikušie virsaiši aicināja vecākos kareivjus uz apspriedi. Turēja skaļas, naida pilnas runas.

Vinetū tāpēc nāca uz domām vēlreiz iet izlūkos, lai uzzinātu, ko utahi nolems. To izdarīt viņam bija viegli. Sarkanie bija pārliecināti, ka ir vieni. Atsistie navahi droši neuzbruks vēlreiz. Lai to novērstu, pat ja tas notiktu, ielejas izejā nolika sargus. Ka Briežu lejas vidienē atradās daudz bīstamāki ienaidnieki nekā navahi, par to utahiem nebija jausmas.

Kritušos gribēja aprakt jau naktī. Sēru un gaudu dziedājumus varēja izdarīt arī vēlāk. Tagad, par visām lietām, vajadzēja atsvabināt sagūstītos virsaišus. Tas bija nepieciešamāk, nekā sagaidīt Vinetū un viņa baltos pavadoņus. Tā kā tie gribēja doties uz Sudrabezeru, tad viņiem tā kā tā vajadzēja krist utahu rokās. Tāpēc ievadīja visus sagatavošanas darbus, lai navahu vajāšanas karagājiens varētu sākties rīta agrumā.

Vinetū lēni un uzmanīgi atvilkās atpakaļ. Nonācis paslēptuves tuvumā, tas ieraudzīja vairākus zirgus. Apačam iekrita prātā, ka vajadzēs aizvest arī jaunos gūstekņus.

Trīs virsaišus un vienu kareivi. Bija vajadzīgi četri zirgi. Neviena cilvēka tuvumā nebija. Zirgi nebijās, jo Vinetū taču bija indiānis. Viņš ņēma vienu pie apaušiem un veda uz paslēptuvi. Tur aiz staipekņu priekškara sēdēja Vecā Ugunsroka un saņēma to. Tādā pašā kārtā piegādāja vēl pārējos trīs. Tie mazliet sprausloja, bet Vinetū drīz vien zirgus nomierināja.

Pašā paslēptuvē neviens negarlaikojās. Bija daudz ko stāstīt. Vēl vairāk ko dzirdēt. Klibais Franks pat tumsā atrada vietu pie sava drauga un brālēna sāniem. Agrāk viņu nevarēja dabūt projām no Resnā Džimija. Par spīti abu draugu pastāvīgām, bet nopietni neņemamām ķildām, tie arvien bija bijuši viens sirds un viena dvēsele. Tagad, pēc altenburgieša atrašanās, tas bija kļuvis citādi. Drolls negribēja izrādīt savas zināšanas un ļāva viņam runāt. Krustmāte nekad neaizrādīja uz kļūdām svešvārdos un aplamībām Franka vēstures ekskursos. Tas aizvien vairāk pievilka Klibo brālēnam. Lords sēdēja pie mazā otriem sāniem. Sajūsmināts par viņa varoņdarbu, viņš jautāja: — Vai neņemsiet ļaunā, ja uzdāvātu jums kādu piemiņu?

Ielika viņa rokās vienu no savām lieliskajām šautenēm. Franks atvairījās un sacīja: — Milord! Netaisiet jokus! Vai tiešām gribat šo ieroci dot projām? — «Jā,» atbildēja anglis. — Un dāvināt to man? — «Tieši tā.» — Tad dodiet tikai ātrāk šurp, pirms nepaliek žēl! Māņi ir īsi kā Džimijs, bet nožēla gara kā Deivijs, dzied Freiligrāts. Sī šautene tātad pieder man! Tā ir mans neapšaubāmi likumīgs īpašums! Tas jau izklausās gluži pēc Ziemsvētku vecīša! Esmu briesmīgi priecīgs! Pavisam pārsteigts unšausmīgi sajūsmināts. Milord, ja kādreiz grūtā brīdī ievajadzēsies drauga, kas ietu priekš jums caur uguni un ūdeni, tad tikai pasvilpiet. Būšu tūlīt klāt! Bet kā lai pateicos? Vai vēlaties rokasspiedienu, skūpstu jeb skavas? — «Pietiks ar rokasspiedienu.» — Labi! Tu tā gribēji, Anton! Se būs mana roka. Spiediet to, spiediet to tik ilgi un tik spēcīgi, cik ilgi tas jums dara prieku. Sākot ar šo dienu, tā arvien atradīsies jūsu rīcībā, kad man pašam nebūs nepieciešama. Pateicība — krāšņa rota, kas patiešām man ir dota. Droll, Altenburgas brālēn, vai dzirdēji, ko šī laimīgā diena visā savā augstcienībā piešķīrusi man? — «Jā,» altenburgietis atbildēja. «Ja tavā vietā būtu kāds cits, tad es to apskaustu. Bet, tā kā tu esi mans brālēns un draugs, tad priecājos tev līdzi no visas sirds. Vēlu laimes!»

Tā kā nākošā dienā bija gaidāmas dažādas un lielas grūtības, tad izlozēja sargposteņus un mēģināja doties pie miera. Bet ilgi tas negribēja izdoties. Iemiga tikai pēc pusnakts. Jau agrā rīta stundā visi bija atkal kājās. Indiāņu aiziešana sacēla lielu troksni. Briežu lejā drīz nebija vairs neviena utaha. Varēja atstāt paslēptuvi.

Vispirms drošības dēļ pie ielejas ieejas un izejas nostādīja sargus. Tad pamatīgi pārmeklēja to no viena gala līdz otram. Atrada kopkapu. Tas bija vienkārši pār līķiem sakrauta liela akmeņu guba. No nejaušām lodēm bija krituši arī vairāki zirgi. Ja gribēja izvairīties no sarkanādām, tad ceļš uz Sudrabezeru bija jāveic pa gluži mežonīgiem apgabaliem. Tur nebūtu viegli sagādāt pārtiku pietiekošā daudzumā. Nošautie zirgi te bija palīgs īstā laikā. Rietumu vīrs nav izlutināts gardēdis. Ja nav nekā labāka, tad tas iztiek ari ar zirga gaļu. Kad tas ir indiāņu viesis, tad gadās, ka noliek viņam priekšā nobarotu suni kā dzīru cepeti. Tika izmeklēti labākie gabali. Uzkūra vairākas ugunis. Ikviens izcepa savu daļu, lai saglabātu to nākošajām dienām.

Pēc utahu aiziešanas gūstekņiem izņēma no mutes sprūdus. Tie pieprasīja savu atbrīvošanu. Viņiem īsi pateica, ka zīmju valoda pie Ūdens meža ir redzēta un saprasta. Tāpēc viņus pagaidām neatlaidīs. Tad viņi padevās savam liktenim.

Tagad vajadzēja apskatīt arī nogalinātos trampus. Tie bija miruši lielās mokās. Vīri, kas stāvēja līķu priekšā, bija daudz pieredzējuši un piedzīvojuši. Tomēr viņi drebēja šausmās, kad redzēja miroņu sadurtos ķermeņus un sagraizītos locekļus. Trampi bija pļāvuši to, ko paši bija sējuši.

Visļaunāk bija klājies sarkanajam pulkvedim. Viņš ačgārni karājās pie moku staba. Ar galvu uz leju. Kā visi viņa biedri, ari viņš bija izģērbts gluži kails. Sarkanie bija sadalījuši trampu uzvalkus savā starpā. No tiem nekas nebija atrodams. Nolaupītais zīmējums bija pazudis. Ja to nevarēs atdabūt no utahiem, tad atlika vienīgi nedrošā cerība, ka abi «Lāči» atklās Sudrabezera dzelmes noslēpumu.

Līķus noņēma no moku stabiem. Nolika citu pie cita un apklāja akmeņiem. Tad karavāna, ko veda Vinetū, devās pa nepazīstamām sāntekām uz Sudrabezeru.

PIECPADSMITĀ NODAĻA PIE SUDRABEZERA

Varens skats atklājās balto acīm, kad tie pēc dažām dienām tuvojās sava grūtā ceļa galamērķim. Viņi jāja pa lēni augšup vedošu aizu. Tās klinšu sienas sniedzās padebešos tādā krāšņumā, ka žilbināja skatienus. Milzīgas, dažādi un spilgti krāsotas smilšakmens piramīdas viena blakām otrai vai cita aiz citas kā kulises traucās mākoņos. Te šīs piramīdas radīja svērteniskas, gludas sienas. Tur, ar saviem daudzajiem pīlāriem, asām galotnēm, stūriem, torņiem un terasēm, tās atkal atgādināja brīnišķīgas pilis. Saule stāvēja augstu. Debesu spīdekļa mazliet ieslīpie stari lika tām atmirdzēt neaprakstāma daiļuma krāsās. Dažas klintis vizuļoja gaiši zilā, citas sarkanīgi zeltainā krāsā. Starp tām redzēja dzeltenus, olīvzaļus un ugunīgā kaparā zaigojošus smilšakmens slāņus. Dziļās klintāja vagās gulēja tumšas, zilas ēnas. Bet viss šis neaprakstāmais skaistums, kas izšķērdīgi mieloja skatienus, bija nedzīvs. Tam trūka auglības, kustības. Starp šim klintīm netecēja neviens ūdens piliens. Neviens zāles stiebriņš neauga bezdibenī. Kailos klinšu mūrus nerotāja neviens koka zars, neviena zaļa lapiņa, pie kā ar labpatiku varētu pakavēties acis.

Tomēr ūdens te savā laikā bija bijis un pie tam varenā daudzumā. To pierādīja viegli saskatāmās pēdas aizas abu klinšu sienu pusēs. Tajos laikos tagad pavisam sausā aiza bija bijusi gultne dižai straumei. Tā dziļa un plaša nesa savus mutuļojošos ūdeņus, līdz tie iegāzās Kolorādo. Tad nedēļām ilgi šī kalnu aiza bija slēgta jebkādai satiksmei. Pat piedzīvojis rietumnieks vai indiānis grūti uzticētos vieglajai kanu laiviņai šinīs krācēs.

Aizas pēda — izžuvušās straumes gultne — bija sētin nosēta apaliski noberztiem, plakaniem oļiem. Starp tiem gulēja smilts. Tas bija grūts ceļš zirgiem. Gludie akmeņi padevās sānis pie katra pakavu spiediena. Tas nogurdināja kustoņus tā, ka bieži nācās apstāties, lai tos atpūtinātu.

Vecā Ugunsroka, Draudošā Roka un Vinetū jāja pa priekšu. Pirmais ļoti uzmanīgi vēroja apkārtni. Tur, kur divi milzīgi klinšu stabi augšā saslējās kopā, atstādami zemē kādu desmit pēdas platu, starpu, kas dziļāk iekšā palika vēl šaurāka, viņš apturēja zirgu. Pētošu skatienu mednieks apskatīja šo vietu. Tad viņš teica: «Te vajag būt tai vietai, kur es iznācu laukā, kad biju atradis dārgmetāla dzīslu. Bet palūkosimies. Ir taču iespējams, ka es maldos.»

Viņš gribēja nokāpt pārliecināties, bet apačs novirzīja savu zirgu uz klintāja spraugu un teica savā mierīgajā, noteiktajā veidā: — Lai mani brāļi seko man, jo te ir kāda ceļa sākums, kas pasargās mūs no liela līkuma. Bez tam tas būs daudz ērtāks nekā aizas oļainais un smilšainais dibens.

—   Tu pazīsti šo plaisu? — Vecā Ugunsroka izbrīnā jautāja.

—   Jā. Tā kļūst vēl šaurāka. Pēc tam atkal plataka, bet vairs nav aiza. Pāriet gludā klinšu līdzenumā, kas kā milzīga plāksne pamazām ved uz augšu.

—   Pareizi, gluži pareizi! Esmu tātad vecajā vietā. Sī plāksne paceļas vairāk simtu pēdu augstumā. Bet kas nāk tad? Vai tu to zini?

—   Plāksnes augšējā mala pēkšņi krīt dziļumā, lielā apaļā ieplakā. No tās kāda šaura un ļoti līkumaina aiza ved uz plašo, skaisto Sudrabezera ieleju.

—   Arī tas sakrīt. Vai tu varbūt esi šinī ieplakā ievērojis kaut ko īpatnēji uzkrītošu?

—   Nē. Tur nav nekā, itin nekā. Ne ūdens, ne zāles, ne zvēra. Pa mūžīgi sausiem akmeņiem nerāpo neviens kukainītis, neviena skudra.

—   Tad es tev pierādīšu, ka tur tomēr var atrast kaut ko tādu, kas ir daudz vērtīgāks nekā ūdens un zāle.

—   Vai tu domā to sudraba dzīslu, ko esi atradis?

—   Jā. Sī klinšu ieplaka ir tā, kādēļ es uzņēmos šo tālo jājienu. Uz priekšu! Nogriezīsimies še!

Viņi jāja iekšā spraugā — viens iepakaļ otram. Trūka vietas, lai divi varētu jāt blakām. Drīz klinšu sienas sāka atkāpties. Milzīgie pīlāri atvērās. Jātnieku karavānas priekšā atradās milzīgs klinšu trijstūris, kura apakšējā mala piekļāvās aizai. Tas likās būt varens jumts starp klintāja sienām, kas te atkāpās pa labi un kreisi. Augšā pret apvāršņa gaišo malu tas noslēdzās asā, taisnā līnijā.

Turp devās jātnieki. Bija tā, it kā zirgiem vajadzētu kāpt augšup pa milzīgu jumtu. Taču slīpums nebija tik liels, ka varētu sagādāt nopietnas grūtības. Pagāja apmēram stunda, līdz karavāna nonāca augšā. Tagad ceļotāju acīm atvērās uz vakariem jūdzēm garš klinšu līdzenums. Tā priekšdaļā bija tā dziļā ieplaka, par ko bija runājuši Vecā Ugunsroka un Vinetū. No augšas redzēja no tās izejam tumšu svītru, kas vērsās pa kreisi uz dienvidiem. Tā bija jau pieminētā klinšu sprauga, pa kuru no ieplakas varēja nokļūt pie Sudrabezera.

Tagad gāja lejup. Kritums bija tik liels, ka vajadzēja nokāpt no zirgiem. Bija pat dažas vietas, kur nokāpšana kļuva gandrīz bīstama. Protams, sagūstītie bija no zirgiem atsieti. Viņu kājas atsvabināja no saitēm. Kad visi nonāca zemē, tiem atkal vajadzēja kāpt zirgos. Tad tos atkal piesēja.

Tagad Vecā Ugunsroka gribēja rādīt biedriem savu atradumu. Bet utahi nedrīkstēja par to nekā zināt. Tāpēc viņus ieveda kādu gabalu dziļāk klinšu spraugā. Daži rafteri palika pie viņiem apsargāšanai. Pārējie vairs nemaz nebija kāpuši seglos. Ziņa, ka tagad viņi sasnieguši sengaidīto atraduma vietu, visus ārkārtīgi satrauca.

Ieplakas caurmērs bija, mazākais, viena angļu jūdze. Tās pamats sastāvēja no dziļas smilts, jauktas ar gludiem oļiem. Tie sasniedza pat vīra dūres lielumu. Inženieris Batlers ļāva skatienam klejot apkārt un tad sacīja: — Ļoti iespējams, ka mēs še uzduramies kādai bagātai dzīslai. Ja še tiešām ir dārgmetāls, tad, protams, sagaidāms, ka tas ir lielā vairumā. Sis milzīgais padziļinājums ticis izskalots gadu simteņos. Ūdens še ieplūda no dienvidiem caur klinšu spraugu. Nevarēja tecēt tālāk un radīja atvaru. Ūdens virpuļošana izskaloja klintis, nodrupināja tās, pārvēršot grantī un smiltīs. Zemi, uz kuras mēs stāvam, pamazām izveidoja nogulumi. Tai jāsatur izskalotie metāli, kas sava smaguma dēļ iegrimuši visdziļāk. Tiem tātad jāguļ zem smilšu slāņa. Ja paraksim tikai dažus metrus dziļi, tad redzēsim, vai mūsu garais ceļojums būs vainagots panākumiem vai ne.

—  Mums nav jārok. Pietiek pierādīt, ka šī kādreizējā atvara malas satur meklējamo metālu! — atbildēja Vecā Ugunsroka.

—   Protams. Ja šais sienās būs sudrabs, tad ir pilnīgi skaidrs, ka arī ieplakas dibens ir piesātināts ar to.

—   Nu tad nāciet. Es došu jums pierādījumu.

Viņš devās taisnā virzienā uz kādu noteiktu vietu. Pārējie tam sekoja ļoti lielā sasprindzinājumā.

—   Brālēn, mana sirds klab, — Klibais Franks atzinās altenburgietim. — Ja mēs še atrodam sudrabu, pierausīšu visas kabatas pilnas. Atgriezīšos tad uz mājām, uz Saksiju. Tur uzcelšu Elbas mīlīgajos krastos tā saucamo villu. No agra rīta līdz vēlam vakaram bāzīšu galvu ārā pa logu, lai rādītu ļaudīm, par kādu cēlu un lielisku zēnu esmu kļuvis.

—   Un es, — atbildēja Drolls, — nopirkšu zemnieku mājās ar divdesmit zirgiem un astoņdesmit govīm. Netaisīšu nekā cita kā tikai biezpienu un kazu sierus. Proti, šīs divas lietas Altenburgā pieder pie galvenajām.

Vecā Ugunsroka bija nonācis līdz klintssienai. Tā še izrādījās izskalota un sadrupusi. Viņš izvilka kādu vaļīgu akmeni, vēl vienu un tad vēl vairākus. Kļuva redzama plaisa, kas bija bijusi aizsprostota akmeņiem. Vecā Ugunsroka iebāza roku plaisā un sacīja: — No tā, ko še atradu, paņēmu līdzi paraugu, ko liku pārbaudīt. Tagad gribu redzēt, vai Batlera atzinums ir tāds pats.

Kad viņš atvilka atpakaļ roku, tajā turēja baltu, brūni apsvīdušu, stiepļu kopojumam līdzīgu veidojumu, ko pasniedza inženierim. Tikko Batlers bija to satvēris un uzmetis tam īsu skatienu, viņš skaļi iesaucās: — Debesis! Tas jau ir pilnīgi tīrs sudrabs! Un tas no paša sākuma bija še, šinī spraugā?

—  Jā, visa sprauga bija ar to piepildīta. Tā, liekas, ved dziļi tālāk iekšā un ir ļoti bagāta ar metālu.

—   Tādā gadījumā varu jums droši apgalvot, ka mūsu ieguvums te būs ārkārtīgi bagāts. Katrā ziņā te jābūt arī citām, līdzīgām spraugām un plaisām, kas satur tīru metālu.

Veca Ugunsroka pasmaidīja un izvilka otru, vēl lielāku priekšmetu. Tas bija rūdas gabals vairāk nekā divu dūru lielumā. Batlers to uzmanīgi aplūkoja. Tad viņš iesaucās: — Ķīmiskā izmeklēšana ir daudz drošāka. Tomēr es jau tagad gribētu zvērēt, ka mums še darīšana ar hlorsudrabu un tā dažādiem savienojumiem, piemēram, ferargirītu!

—   Pareizi. Ķīmiskā izmeklēšana atzina to par hlorsudrabu.

—   Ar kādu procentu?

—   Septiņdesmit pieci procenti tīra sudraba.

—   Kāds atradums! Ir vispārzināms, ka Jūtas štatā bieži sastop bagātu sudraba rūdu. Kur atrodas attiecīgā dzīsla?

—   Tur tālāk dibenā, pie ieplakas otrās malas. Es to labi nosedzu ar akmeņu šķembelēm.

—   Vecā Ugunsroka! Se guļ miljoni. Atradējs ir bagāts, ārkārtīgi bagāts vīrs! — iesaucās Vatsons, agrākais dzelzceļa būvdarbu uzraugs.

—   Atradējs vien? Ikvienam no jums būs sava tiesa.

Atradējs esmu es, Batlers ir inženieris, un pārējie palīdzēs izmantot sudraba raktuves. Sim nolūkam es jūs paņēmu līdzi. Mūsu sadarbības noteikumus un daļu, kas ikvienam pienāksies, — visu to noteiksim vēlāk.

Sie vārdi radīja vispārīgu sajūsmu. Sajūsmu, kas nemaz negribēja rimties. Lielākā daļa gribēja tūlīt uz vietas izdarīt tālākus rakumus. Bet Draudošā Roka brīdināja karstgalvjus: — Ne tik steidzīgi, mani kungi! Mums vispirms jādomā par ko citu. Mēs jau neesam še, augšā kalnos, vieni.

—   Bet esam aizsteigušies sarkanajiem priekšā, — piezīmēja lords. Viņš gan nemaz nedomāja piedalīties arī no savas puses bagātā atraduma izmantošanā, bet tomēr priecājās par to ne mazāk kā pārējie.

—   Priekšā gan, bet ne tālu. Navahi ieradīsies pie ezera tikai dažas stundas vēlāk par mums. Aiz tiem katrā ziņā nāks tūlīt utahi. Nedrīkstam velti zaudēt laiku. Mums jāsagatavojas uz sarkanādu ierašanos.

—   Tas ir taisnība, — piebalsoja Vecā Ugunsroka. — Gribētu tikai zināt, vai raktuvju izmantošana atdursies uz grūtībām. Lai to mums pasacītu, māsteram Batleram būs vajadzīgas tikai dažas minūtes.

Inženieris ilgu skatienu pārbaudīja apkārtni. Tad viņš vaicāja: •— Cik tālu no šejienes ir Sudrabezers?

—   Divās stundās būsim tur.

—  Vai tas guļ augstāk par šo vietu?

—   Ievērojami augstāk.

—   Tātad vajadzīgais kritums būtu. Bet mums vajag cauruļu, lai arī pagaidām no koka. Vai šeit ir koki?

—   Cik vien vajadzīgs. Sudrabezeru ietver mežu josla.

—   Lieliski! Varbūt izrādīsies, ka viss gabals mums nebūs jānoklāj caurulēm. Varam taču mazliet augstāk ierīkot ūdenskrātuvi. No ezera līdz šai krātuvei ūdens var tecēt brīvi. Bet, sākot no turienes, tas jāievada caurulēs. Tādā kārtā mēs dabūsim nepieciešamo spiedienu.

—   Ak, šļūteņu dēļ?

—   Sargāsimies, protams, apstrādāt akmenājus ar kapli un lāpstu. Spridzināsim ar ūdeni. Tur, kur šļūtene neķers, ņemsim pulveri. Arī še metālu saturošo zemi apstrādāsim ar ūdeni.

—   Bet ūdenim vajadzīga noteka. Citādi tas piepildīs ieplaku, un mēs nevarēsim strādāt.

—   Jā, noteka! Tā vispirms ir jārada. Domāju, ka sākumā pietiks ar sūkņu vai ūdenssmēlēju ierīci. Tādā veidā mēs pacelsim ūdeni līdz tās augstienes līmenim, ap kuru mēs nupat nācām. No turienes tas pats plūdīs lejup caur spraugu uz lielo aizu. Bez šaubām, mums vajadzīgas mašīnas. Bet tas mums nesagādās nekādas grūtības. Mēneša laikā viss vajadzīgais būs te. Tikai viens apstāklis manī rada bažas: kam pieder šīs zemes platības?

—   Timbabačiem, Vinetū iespaids sekmēs zemes pārdošanu mums. Darījumu pieteikšu valdībai.

—   Tad esmu apmierināts. Galvenā lieta ir iespēja ezera ūdeni novadīt uz šejieni. Pūlēšos atrast šo iespēju mūsu pašreizējā jājienā. Dosimies tagad tālāk.

Nelielo spraugu, ko Vecā Ugunsroka bija atvēris, atkal aizdarīja. Arī rūdas slāņa sākumu apmeta akmeņiem. Pēc tam visi kāpa zirgos, lai turpinātu pārtraukto ceļojumu.

Vieta, kur bija gaidījuši sagūstītie sarkanie ar saviem zirgiem, bija kas līdzīgs aizai. Tā bija kopš sirmas senatnes klintājā ūdens izēsta, līkumota grava. Platumā apmēram pēdas desmit, augstākais divdesmit. Tā veda augšup. Bija pilnīgi bez augiem. Agrākā ūdens gultne bija izžuvusi. Varbūt tikai pavasaros tai bija drusku mitruma, kas nebija spējīgs radīt audzi.

Vēl Sudrabezers nebija sasniegts, kad kādreizējā upes gultne piepeši kļuva platāka. Izveidoja klintīm iežogotu līdzenumu, kura vidū bija neliels dīķis. Te bija zāle. Pirmo reizi pēc gara ceļojuma. Zirgi bija stipri cietuši no karstuma, ūdens trūkuma un slikta ceļa. Tie vairs negribēja klausīt pavadām, bet ēst. Lai izpildītu zirgu nepārprotamo vēlēšanos, jātnieki nokāpa. Viņi sasēdās atsevišķās grupās. Sarunājās par bagātībām, ko tie cerēja nākotnē iegūt.

Inženieris jājot bija pievērsis visu savu uzmanību ceļam un apkaimei. Tagad viņš izteica savu spriedumu.

—   Līdz šai vietai esmu ļoti apmierināts. Aizā ir pietiekoši telpas ne vien ūdensvadam, bet arī jebkura mums vajadzīgā priekšmeta pārvadāšanai. Man jāsaka, ka dabas apstākļi mūsu nodomiem ir visai labvēlīgi.

—   Tu, — sacīja Klibais Franks, dodams Drollam dunku sānos, — vai dzirdēji? Izrādās, ka ar manu villu Elbas krastos pa lielākai daļai kaut kas iznāks.

—   Tāpat arī ar manām zemnieku mājām. Priecājies, Altenburga, kad tavs slavenākais dēls piebrauc ar naudas maisu divdesmit metru garumā. Brālēn, nāc šurp, man tevi jānoskūpsta!

—   Tagad vēl ne! — atvairījās Franks. — Es esmu…

Viņu pārtrauca, jo inženieris sauca rūpju pilnā balsī: —Elen! Kur ir Elena? Es viņu neredzu!

Meitene te atkal pēc divām dienām bija redzējusi ne tikai pirmo zāli, bet arī dažas puķes. Bija pasteigusies, pēc meiteņu paraduma, tās noplūkt. Tuvā ezera mitrums spiedās cauri līdz šai vietai. Tāpēc te sākās augu valsts, kas kļuva augšup arvien krāšņāka un rotāja uz ezeru vedošo aizu. Elena, plūcot ziedus, gāja tālāk un tālāk, līdz nonāca pie līkuma. Pašlaik viņa gribēja griezties atpakaļ, kad no līkuma iznāca trīs vīri, trīs apbruņoti indiāņi. Meitene kļuva stīva no bailēm. Gribēja saukt palīgā, bet viņas mute neizdvesa nevienas skaņas. Indiānim jau no mazām dienām ieaudzina attapību. Viņš katrā stāvoklī rīkojas ātri un nešaubīgi. Tikko trīs sarkanie ieraudzīja balto meiteni, divi no tiem metās viņai virsū un saķēra to. Viens spieda viņai roku uz mutes. Otrs vērsa pret meiteni nazi un draudēja lauzītā angļu valodā: — Klusi, citādi mirsi!

Trešais aizlavījās uz priekšu izpētīt, kam īsti baltā meitene pieder. Bija pats par sevi saprotams, ka viņa te nav viena. Tad viņu aizrāva projām. Elena neuzdrošinājās izdot nevienu skaņu.

Pēc īsa laiciņa aiza bija galā. Tā izbeidzās kādā ne visai augsta kalna nogāzē. Nogāzes lejas mala bija klāta krūmiem, kas uz augšu pakāpeniski pārgāja mežā. Elenu ievilka krūmos. Pēc tam aizrāva uz tiem kokiem, kur zemē sēdēja vairāki indiāņi. Viņu ieroči gulēja tiem blakām. Tos tūlīt satvēra. Sarkanie uzlēca kājās, kad ieraudzīja nākam savus biedrus ar meiteni.

Elena redzēja, ka visi viņu uzlūko draudīgi. Tāpēc domāja, ka atrodas vislielākajās briesmās. Te viņai iekrita prātā totēms, ko Mazais Lācis tai bija devis uz kuģa. Viņš bija teicis viņai, ka šis raksts to pasargāšot no jebkura ienaidnieka. — Viņa ēna ir mana ēna un viņa asinis ir manas asinis; viņš ir mans vecākais brālis. — Tāds bija totēma saturs. Meitene izvilka aukliņu, pie kuras karājās totēms. Atsēja un pasniedza to tam indiānim, ko viņa niknā izskata dēļ turēja par visbīstamāko.

Sarkanais atlocīja ādas gabaliņu. Aplūkoja rakstu zīmes. Izgrūda pārsteiguma saucienu un pasniedza totēmu nākošajam. Tas gāja no rokas rokā. Sarkano sejas kļuva laipnākas. Tas, kas Elenu jau bija uzrunājis, jautāja: — Kas dot tev?

— Nitropanhomošs, — viņa atbildēja. — «Jauns vir

saitis?» — Jā, — viņa atbildēja. — «Kur?» — Uz kuģa.— «Liels ugunslaiva?» — Jā. — «Uz Ārkanzasas?» — Jā. — «Pareizi būt! Nitropanhomošs uz Arkanzasas bijis. Kas — vīri — tur?» Viņš rādija atpakaļ uz aizu. — Vinetū, Vecā Ugunsroka, Draudošā Roka. — «Uf!» izsaucās indiānis. — Uf! — sauca arī pārējie. Viņš gribēja jautāt tālāk. Bet te krūmos atskanēja zaru šalkoņa. Trim pieminētajiem priekšgalā ejot, no krūmiem izskrēja baltie. Acumirklī tie ieslēdza sarkanos savā riņķī. Izlūks nebija pirmīt Vinetū pamanījis. Tagad viņš to pazina.

—   Lielais apaču virsaitis! — tas izsaucās. — Sai baltajai meitenei pieder Mazā Lāča totēms. Mēs esam tātad viņas draugi. Paņēmām viņu sev līdzi tāpēc, ka nezinājām, vai vīri, pie kuriem viņa pieder, ir mūsu draugi vai ienaidnieki.

Sarkano sejas bija zili un dzelteni izkrāsotas. Tas ierosināja Vinetū jautāt: — Vai jūs esat timbabaču karavīri? — «Jā.» — Kurš virsaitis ir jūsu vadonis? — «Cianitsas.» Sis vārds nozīmē Garā Auss. Katrā ziņā šis vīrs bija slavens savas asās dzirdes dēļ.

—   Kur viņš ir? — Vinetū jautāja tālāk. — «Pie ezera.» — Cik daudz karotāju esat še? — «Simts.» — Vai arī citas ciltis tur sapulcējušās? — «Nē. Bet vēl nāk divsimt navahu karavīru. Kopā ar tiem mēs gribam doties uz ziemeļiem, lai iegūtu utahu skalpus.» — Pielūkojiet, ka viņi nepaņem jūsējos. Vai esat izlikuši sardzi? — «Kamdēļ? Mēs negaidām nekādus ienaidniekus.» — To nāk vairāk nekā tas jums patiksies. Vai Lielais Lācis ir pie ezera? — «Jā. Arī Mazais Lācis ir tur.» — Aizvediet mūs pie viņiem!

Patlaban no aizas iznāca vairāki rafteri ar zirgiem un gūstekņiem. Pārējie baltie bija steigušies pie Elenas, saprotams, kājām. Visi atkal kāpa seglos. Timbabači nostājās kā ceļveži priekšgalā. Tagad jāja pa kalna nogāzi līdz pašai augšai. Tad kādu laiku zem kokiem. Otrā pusē atkal bija kritums. Drīz varēja redzēt atmirdzam ūdeni. Sudrabezers bija sasniegts!

Klinšu mūri torņu augstumā vizēja visās varavīksnes krāsās te, tāpat kā lielajā aizā. Tie ieslēdza ieleju. Tā varēja būt divu stundu jājiena gara un uz pusi tik plata. Aiz šiem kolosiem pacēlās jauni un atkal jauni kalnu milzeņi. Katrs nākošais varenāks par iepriekšējo. Bet šīs klintis un kalni nebija kaili. Bija redzamas ļoti daudzas mazas plaisas, kas tos sašķēla. Tanīs auga koki un krūmi.

Jo vairāk lejup, jo biezāks kļuva mežs. Tas ezeram pienāca visapkārt tuvu klāt. Atstāja starp sevi un ūdeni tikai šauru zāles strēmeli.

Ezera vidū gulēja kāda zaļa sala ar dīvaini veidotu ķieģeļu celtni. Likās, ka šī celtne stāvēja tur vēl no tiem laikiem, kad indiāņi vēl nebija izdzinuši pirmatnējos iedzīvotājus. To tuvumā krastmalā bija piesietas dažas kanu laiviņas. Sala bija apaļa kā pareizs riņķis, varbūt simt soļu caurmērā. Vecā celtne bij pilnīgi pārklāta ziedošiem tīteņiem. Pārējais klajums bija apkopts kā dārzs un apstādīts puķēm un krūmiem.

Meža galotnes atspoguļojās ezerā. Kalnu virsotnes meta savas ēnas pāri tā līmenim. Ūdeņi nebija nedz zaļi, nedz zili, nedz arī kādā citā tumšā krāsā. Tie atmirdzēja sudrabaini pelēki. Ne vēsmiņa nekustināja ezera virsmu. Varēja domāt, ka skatītāju priekšā atrodas ar dzīvsudrabu pildīta ieplaka.

Būdiņās ezera krastā un pie tām gulēja indiāni — simt timbabaču. Viņi drusku uztraucās, ieraudzīdami nākot virkni balto. Bet, tā kā viņu biedri atradās tās priekšgalā, tad tie atkal nomierinājās. Vēl baltie nebija šo vietu gluži sasnieguši, kad pāri uz salas iznāca no celtnes divi vīriešu stāvi. Apačs turēja sauju pie mutes un kliedza pāri: — Nitropanhauen! Vinetū ir atnācis!

Atskanēja atbildes sauciens. Tad redzēja abus iekāpjam kādā pie salas gulošā kanu laiviņā, lai airētu uz krastu. Tie bija abi Lāči — tēvs un dēls. Viņu izbrīns, ieraugot pazīstamas sejas, bija katrā ziņā liels. Tomēr viņi to neizrādīja ne ar vienu vaibstu. Kad Lielais Lācis bija izkāpis, viņš deva Vinetū roku un sacīja: — Lielais apaču virsaitis ir sastopams visur. Kur vien viņš ierodas, tur iepriecina sirdis. Apsveicu arī Draudošo Roku, ko pazīstu, un Veco Ugunsroku, kas bija ar mani uz tvaikoņa!

Ieraugot Drolla krustmāti, smaids pārlidoja pār viņa seju. Virsaitis atcerējās pēdējo satikšanos ar šo dīvaino vīru. Sniegdams viņam roku, tas sacīja: — Mans baltais brālis ir dūšīgs vīrs. Viņš nonāvēja panteru. Es viņu apsveicu!

Tā viņš gāja no vīra pie vīra, lai katram sniegtu roku. Viņa dēls tuvojās Elenai, kas bija izkāpusi no nestuvēm. Viņš palocījās un teica savā lauzītajā angļu mēlē: — Mazais Lācis nebija turējis par iespējamu vēl kādreiz sastapt balto mis. Kas ir jūsu ceļa mērķis?

— Mēs negribam doties tālāk kā tikai līdz Sudrabezeram, — viņa atteica.

Prieka sārtums pārklāja viņa seju. Tas nespēja apslēpt savu pārsteigumu. — Tātad mis pavadīs kādu laiku šeit? — jaunais indiānis vaicāja. — «Pat ilgāku laiku,» viņa atbildēja. — Tad es lūdzu man atļaut vienmēr būt viņas tuvumā. Viņai jāiepazīstas ar visiem šejienes kokiem, augiem un puķēm. Mēs zvejosim ezerā un medīsim mežā. Bet man vienmēr jābūt viņas tuvumā, jo ir plēsīgi zvēri un ļauni cilvēki. Vai viņa man to atļaus? — «Labprāt. Es ļoti priecājos, ka tu esi še.» Viņa stiepa tam pretim savu roku. Un viņš, patiesi, viņš pievilka to pie lūpām kā īsts džentlmenis.

Jauno pienācēju zirgus timbabači aizveda mežā, kur atradās ari pārējie. Viņu virsaitis bija līdz šim lepni sēdējis savā būdā. Tagad tas iznāca un nāca lēnām uz priekšu. Diezgan sašutis par to, ka viņam nebija piegriezta izcilāka ievērība. Viņš bija drūms vīrs, garām kājām un rokām, kas viņu padarīja līdzīgu orangutanam. Virsaitis palika attālāk stāvot. Skatījās pāri svešajiem uz kalniem. It kā viņam nebūtu gar tiem ne mazākās daļas. Bet tas tomēr bija pārrēķinājies. Drolla krustmāte pienāca tam klāt un sacīja: — Kāpēc Garā Auss nenāk tuvāk? Vai viņš negrib apsveikt slavenos bālģīmju karavīrus?

Virsaitis norūca kaut ko nesaprotamu savā valodā. Bet Drolla krustmāte nebija uz mutes kritis. Drolls uzsita Garai Ausij kā vecam, labam paziņam uz pleca un sauca: — Runā angliski, veco zēn! Es tavu valodu diemžēl neprotu.

Sarkanais atkal nomurmināja kaut ko nesaprotamu. Drolls turpināja: — Neizliecies! Zinu, ka tu gluži ciešami runā angliski. — «No!» noliedza virsaitis. — Nē? Tu mani pazīsti? — «No!» — Nekad vēl neesi mani redzējis? — «No!» — Hm! Padomā labi. Tev mani jāatceras. — «No!» — Vai mēs neredzējāmies lejā, Delfina fortā? — «No!» — Mēs tur bijām trīs baltie un vienpadsmit sarkanie. Mēs mazliet spēlējām kārtis un drusku dzērām. Sarkanie dzēra vairāk par baltajiem. Beidzot tie vairs nezināja, kā viņus sauc un kur tie atrodas. Viņi pēc tam gulēja visu pēcpusdienu un vēl visu nakti. Vai tagad vari atcerēties, vecais zēn? — «No!» — Nē? Tas ir skaisti! Mēs, baltie, nolikāmies gulēt zem dēļu nojumes pie indiāņiem, jo citur nebija vietas. Kad uzmodāmies, sarkanie bijā projām. Vai nezini, uz kurieni? — «No!» — Bet ar

viņiem — arī mana šautene un ložu soma. Es biju laidē licis iegravēt D. K. — Drolla krustmāte. Dīvainā kārtā šie burti redzami arī uz tavas šautenes laides. Vai tu varbūt zini, kādā ce]ā tie tur nokļuvuši? — «No!» — Un mana ložu soma bija izšūta pērlēm un arī ar burtiem D. K. Es to nēsāju pie savas jostas taisni tāpat kā tu tagad savējo. Un, kā es sev par lielu apmierinājumu redzu, tad uz tavējās ir tie paši burti. Vai tu patiešām nezini, kā mani burti nokļuvuši uz tavas somas? — «No!» — Tad es zinu labāk nekā tu, kādā veidā mana šautene nonākusi tavās rokās un mana ložu soma pie tavas jostas. Gribu tevi no šīm lietām atbrīvot.

Nākošajā acumirklī Drolls bija izrāvis sarkanajam šauteni no rokām un norāvis ložu somu no jostas. Tad tas aizgriezās no viņa projām. Zibensātrumā sarkanais devās viņam pakaļ un pavēloši, diezgan labā angļu valodā teica: — Dod šurp! — «No!» atbildēja tagad Drolls.

—   Sī šautene ir mana! — «No!» — Un šī soma arī! — «No!» — Tu esi zaglis! — «No!» — Dod šurp ar labu, jeb es tevi piespiedīšu to darīt! — «No!»

Tad sarkanais izvilka nazi. Drolls skaļi iesmējās un teica: — Tu esi Garā Auss. Es tevi pazīstu. Vēl garākas nekā tavas ausis ir tavas rokas un tavi pirksti. Atzīsties, saki patiesību, tad varēsi lietas paturēt. Tātad atklāti: vai tu mani pazīsti?

«Jes,[14]» pilnīgi negaidīti atbildēja sarkanais. — Tu biji kopā ar mani Delfina fortā? — «Jes!» — Tu biji piedzēries? — «Jes!» — Un tad pazudi ar manu šauteni un manu somu? — «Jc>s.» — Labi! Tagad abas lietas — ir šautene, ir ložu soma, pieder tev. Te būs mana roka. Būsim draugi. Bet tev jārunā angliski un vairāk zagt tu nedrīksti. Vai saprati?

Viņš satvēra sarkanā roku, pakratīja to un atdeva atpakaļ agrāk viņam nozagtās lietas. Sarkanais paņēma tās, nesavilkdarns ne vaibsta. Bet tad sacīja laipnākā balsī:

—   Mans baltais brālis ir mans draugs. Viņš zina, kas piederas un kas ne. Viņš atrada bisi un somu pie manis un atdod tās atkal atpakaļ. Viņš ir sarkano vīru draugs, un es viņu mīlu.

— Jā, draudziņ, es arī tevi mīlu. Par to tu drīz pārliecināsies. Nebūtu mēs še ieradušies, jūs droši vien būtu pazaudējuši savus skalpus utahiem.

—   Oh, tie nenāks. Viņus sakāva navahi. Mēs drīz sekosim tiem, lai iegūtu arī sev daudzu utahu skalpus.

—   Tu maldies!

—   Bet mēs taču redzam utahu virsaišus un karavīrus še pie jums kā gūstekņus. Viņi tātad ir kauju zaudējuši.

—   Tos sagūstījām mēs paši uz savu roku. Bet navahus pamatīgi sakāva un tie bēga. Tagad utahi vajā viņus. Tie varbūt vēl šodien ieradīsies še pie Sudrabezera.

—   Uf! — izbrīnā iesaucās Garā Auss, palikdams stāvot ar vaļēju muti.

—   Vai tas iespējams? — prasīja Lielais Lācis. — Vai baltā krustmāte runā taisnību?

—   Jā, — atbildēja Vecā Ugunsroka. — Mēs jums visu pastāstīsim. Bet tikai pēc tam, kad būsim pārliecinājušies, ka ienaidnieki mūs nevar pārsteigt. Viņi var ierasties katru acumirkli. Lai piecdesmit timbabaču kareivji tūlīt jāj lejā uz aizu. Frank, Droll, Deivij, Džiinij, Bili un tēvoc — jūs jājiet līdzi. Jājiet līdz tai vietai, kur aiza sāk sašaurināties. Novietojieties tur aiz klintīm. Tur ir pietiekoši daudz izciļņu un iedobumu, kur iespējams paslēpties. Nav šaubu, ka utahi seko navahiem uz pēdām, lai reizē ar tiem sasniegtu Sudrabezeru. Jums jāpalīdz draugiem. Tikko redzat ienaidniekus tuvojamies, sūtiet mums ziņu. Papriekš padzirdiniet savus zirgus, jo tur lejā nav ūdens. Lielais Lācis iedos jums līdzi pārtiku.

Gaļas bija pietiekoši. Tā žāvējās starp kokiem izstieptās siksnās. Dzeramais ūdens bija pārpilnībā. No kalniem tecēja vairāki strauti, kas ieplūda ezerā. Pie viena no šiem strautiem bija piegājuši zirgi dzesēt savas slāpes. Drīz piecdesmit sarkanie un seši baltie vīri bija gatavi doties ceļā. Viņus veda Mazais Lācis.

Sudrabezera kalnu ieleja stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem. Austrumu un rietumu pusē tā bija pilnīgi nepieejama. No ziemeļiem to varēja sasniegt vienīgi pa lielo aizu un pa to klinšu spraugu, pa kuru nupat bija nākuši baltie. Dienvidos ezera ūdeņi iztecēja kādā mežonīgā gravā. Tie tur veidoja sev izeju. No dienvidiem ienaidnieks nevarēja ierasties. No turienes bija jānāk draudzīgajiem navahiem.

Kas, virzoties uz ziemeļiem, vērīgi pētīja ezera tuvāko apkaimi, tam drīz vien bija jāsecina, ka Sudrabezera noteka agrākos laikos atradās nevis dienvidos, bet ziemeļos — aiz aizas. Tagad starp ezeru un aizu atradās diezgan plats uzbērumam līdzīgs valnis. Tas agrāk te nebija bijis. Pats no sevis tas nevarēja rasties, tātad bija jāpieņem, ka tas ir mākslīgi radīts. Bet rokas, kas veica šo darbu, sen jau bija sairušas pīšļos. Uz vaļņa auga koki, kuru vecums nekādā ziņā nebija mazāks par simt piecdesmit gadiem. Kādam nolūkam ierīkoja šo dambi? Vai vēl dzīvoja kāds cilvēks, kas varēja atbildēt uz šo jautājumu?

Vecās Ugunsrokas sūtītais pulciņš jāja pa to uzbērumu, aiz kura sākās aiza. Tā bija še tikko desmit metrus plata. Sākumā lēzena, tā tikai pamazām iegriezās dziļāk zemē. Jo lielāks tapa dziļums, jo vairāk pieauga arī platums. Tūlīt aiz dambja izbeidzās koki un krūmi. Drīz vien vairs nebija redzams ne zāles stiebriņš.

Pulciņš bija jājis ilgākais, kādas desmit minūtes, bet aizas sienas jau bija vairāk nekā simt pēdu augstas. Vēl stundas ceturksnis — un tās likās sniedzamies padebešos. Te jau bija apaļiski noslīpētie oļi, kas jāšanu padarīja tik grūtu. Pēc trešā stundas ceturkšņa aiza kļuva platāka, divreiz platāka nekā līdz šim. Tās sienas bija ne tikai lejā, bet arī augšā daudzkārtīgi ieplaisājušas. Dažās vietās izskatījās tā, it kā klintis stāvētu uz milzu stabiem. Starp tiem izveidojās ailes, kurās viegli varēja paslēpties.

— Te mums jāapstājas, — teica Mazais Lācis, kas jāja kā ceļvedis baltajiem priekšā. — Te ir pietiekoši daudz plaisu un alu, kur mēs varam noslēpties. — «Un zirgus mēs novedīsim kādu gabalu atpakaļ,» piezīmēja Drolls, «lai tos no šejienes, kur viegli var notikt cīņa, sarkanādas neieraudzītu.»

Tā arī darīja. Mūsu piecdesmit septiņi vīri paslēpās abās aizas pusēs, dabas radītos padziļinājumos. Viņi vēl nebija diez cik ilgi gaidījuši, kad izdzirda kāda noguruša zirga klupšanu oļiem piesātinātās smiltīs. Drīz pēc tam parādījās jātnieks — kāds navahs, kura zirgs tikko spēja iet. Vīrs likās būt ievainots, jo viņa ģērbs bija aptraipīts asinīm. Viņš tomēr nepārtraukti strādāja rokām un kājām, lai savu zirgu piedabūtu soļot tālāk.

Jaunais Lācis atstāja savu paslēptuvi un izgāja ārā. Kolīdz navahs viņu ieraudzīja, tas pieturēja savu zirgu un izsaucās. — Uf! Mans jaunais brāli! Vai gaidītie navahu karavīri jau klāt? — «Vēl ne.» — Tad esam pazuduši! Lielais Gars ir mūs atstājis un piegriezies utahu suņiem. Mēs viņiem uzbrukām Briežu lejā, bet tikām atsisti. Mēs bēgām, un utahi mums sekoja. Šorīt agri viņiem piebiedrojās jauni, lieli spēki. Tagad viņi ir četrreiz tik stipri kā mēs. Tie nesaudzīgi uzmācās mums. — «Uf! Tātad jūs esat iznīcināti?» — Gandrīz. Desmit šauteņu šāvienu attālumā no šejienes norisinājās cīņa. Mani sūtīja uz ezeru pēc palīdzības. Bijām pārliecināti, ka gaidītie karavīri jau ieradušies. Tagad mūsu ļaudis ir pazuduši! — «Vēl ne. Kāp zemē un atpūties te! Palīdzība nāks.»

Bija nepieciešams smagi apdraudētiem navahiem steigties, cik ātri vien iespējams, palīgā, lai nodrošinātu viņiem atkāpšanos. Aizsūtīja ziņnesi uz Sudrabezeru. Ievainoto, nogurušo navahu atstāja pie zirgiem un tad ātri devās uz kaujas lauku.

Jā, navahiem klājās slikti. Viņu zirgi pa lielākai daļai bija nošauti. Nošauto zirgu ķermeņi bija navahu vienīgais patvērums, kas vispār te bija. Aizas sienas še bija gluži gludas, bez stūriem, kaktiem un alām vai plaisām, kas dotu iespēju paslēpties. Viņu bultas likās izsīkstam, jo viņi šāva tikai tad, ja mērķis bija drošs. Daži drošsirdīgākie skrēja apkārt, lai uzlasītu ienaidnieka bultas. Utahu bija tik daudz, ka tie vairākās rindās viens aiz otra ieņēma visas aizas platību. Viņi cīnījās, kājās stāvot. Bija atstājuši savus zirgus aizmugurē, lai tos nenošautu.

Patlaban kaujas troksnis uz mirkli aprima. Redzēja nākam palīgspēkus. Baltie nostājās un palika pilnīgi neaizsargāti aizas vidū stāvot, jo zināja, ka utahi atrodas viņu šauteņu iedarbes joslā. Tie pacēla savus ieročus, notēmēja un nospieda. Nežēlīgi kaucieni utahu pusē vēstīja, ka lodes bija ķērušas. Vēl seši šāvieni. Kaucieni pastiprinājās. Timbabači noliecās un līda uz priekšu, lai arī tiktu pie šaušanas.

Kuprainais Billijs bija tai pārliecībā, ka seši baltie nedrīkstētu šaut visi reizē. Tādā gadījumā, no jauna pielādējot šautenes, izceļoties pārāk liels pārtraukums. Diviem lādēt un diviem šaut. Tā būtu pareizi. Pārējie tam piebalsoja. Drīz kļuva redzams, ko spēj izdarīt seši krietni strēlnieki ar labām šautenēm. Katrs šāviens ķēra savu vīru. Utahi atkāpās. Tikai tie no viņiem, kam bija šautenes, palika stāvot. Bet viņu lodes tik tālu nesniedza. Tuvāk iet arī viņi neuzdrošinājās. Tad Klibais Franks uzsauca Mazajam Lācim: — Mēs seši paliekam un aizturēsim utahus. Navahi lai atkāpjas aiz mums. Saki viņiem to! — Virsaiša dēls paklausīja šim uzaicinājumam. Sarkanie uzlēca kājās un skrēja atpakaļ, lai novietotos balto aizmugurē. Tikai tagad kļuva redzams, cik lielus zaudējumus bija cietuši navahi. Viņu bija atlicis pavisam tikai kādi sešdesmit vīri. Pat ne pusei nebija vairs zirgu. Laimīgā kārtā viņi tagad varēja netraucēti atkāpties atpakaļ, jo ari timbabači palika uz vietas, lai atgaiņātu utahus.

Pamazām arī navahu glābēji iesaka atkapties. Utahi gluži vienkārši sekoja. Viņi taupīja savas bultas. Turpināja cīņu tikai ar šautenēm. Tā vieni gabalu pa gabalam virzījās atpakaļ, bet otri sekoja tiem. Beidzot pirmie nonāca tās vietas tuvumā, kur tie pirmīt bija slēpušies. Baltie ieteica ātri uzmeklēt alas un spraugas. Mazais Lācis bija tulks — piepeši visi atkāpās. Līdz šim tik stipri apdraudētie uzreiz nozuda. Viņi atradās drošībā, jo te bija labs patvērums pret katru šāvienu vai bultu. Utahi turpretim nevarēja paslēpties. Ja tagad drīz ierastos gaidītā palīdzība, tad varēja mierīgi raudzīties cīņas tālākai gaitai pretim.

Un šī palīdzība jau bija ceļā. Vecā Ugunsroka bija Lielajam Lācim pastāstījis īsos vārdos notikušo. Tas taisīja ļoti nopietnu seju un sacīja: — Es brīdināju navahus. Es viņiem ieteicu gaidīt, līdz visi karavīri būs kopā. Bet viņi paļāvās uz to, ka arī utahi vēl nebūs apvienojušies. Gribēja to atsevišķas daļas iznīcināt vienu pēc otras. Tagad viņus ir ķēris tas liktenis, ko tie gatavoja saviem ienaidniekiem. Un, ja arī viņiem izdotos bēgt kalnos, tad vajātāju skaits pieaugs, dodoties tiem no vienas nometnes uz otru. Var viegli notikt, ka mēs te pie Sudrabezera dabūjam redzēt veselu tūkstoti utahu.

—   Kā tās lietas stāv ar tevi pašu? Vai utahi tevi uzskatīs par ienaidnieku? — «Jā.» — Tad tu atrodies ļoti lielās briesmās. — «Nē.» — Laikam tāpēc, ka tev še ir timbabači un tu gaidi vēl dažus navahus? — «Nē. Es paļaujos tikai pats uz sevi.» — Tad es tevi nesaprotu. — «Es nebaidos no tūkstoš utahiem. Man jāpaceļ tikai roka, un viņi ir pazuduši. Viens vienīgs īss mirklis ir viņu visu nāve.» — Hm! Visu? — «Tu to netici? Jā, tu tā ko nevari aptvert. Jūs bālģīmji esat gudri vīri, bet uz tādām domām neviens no jums nenāktu.» Indiānis to teica lepni. Vecā Ugunsroka paraustīja plecus. Draudošās Rokas skats klejoja pāri ezeram līdz kalniem. Tad viņš sacīja, pie kam kluss smaids rotaļājās ap viņa lūpām: — Bet arī tu neesi tas, kas pirmais nācis uz šīm domām.

—   Nē. Kas tev to teica? — «Es pats. Mēs baltie nevaram lolot tādu domu, jo esam kristīgie. Bīstamies masu slepkavības. Bet esam tomēr pietiekoši gudri, lai lasītu jūsu dvēselēs.» — Tu domā zinām, kālab es nebaidos tūkstoš ienaidnieku? — «Jā.» — Saki to. — «Labi. Tu vari

nonāvēt tūkstoš utahu dažos mirkļos?» — Jā. — «Kad tie atrodas aizā?» — Jā. — «Tas nevar notikt ne ar nažiem, ne šautenēm, ne ar citiem ieročiem. Tas var notikt tikai ar kāda dabas spēka palīdzību. Ar gaisu, tātad vētru? Nē. Ar uguni? Arī ne. Tātad — vienīgi ar ūdeni!» — Tavas domas ir gudras un labas. Bet tālāk tu nevari tikt!

—   Redzēsim! — Draudošā Roka atbildēja. — Kur tev ir pietiekoši daudz ūdens, lai tik daudz cilvēku uzreiz nonāvētu? Ezerā. Vai šie ļaudis paši ies ezerā? Nē. Tātad ezeram jāiet pie ļaudīm. Tā ūdeņiem pēkšņi jāieplūst aizā. Kā tas ir iespējams? Starpā guļ taču liels, stiprs dambis! Nu, šī dambja pirms ilgiem laikiem nebija. To uzcēla un tad pat ierīkoja tādu ietaisi, ka to acumirklīgi var atvērt. Tādējādi šauro aizu vienā sekundē var pārvērst mutuļojošā straumē. Vai esmu uzminējis?

Neraugoties uz mieru, kas indiānim jāpatur jebkādos apstākļos, Lielais Lācis uzlēca kājās un iesaucās: — Vai tu esi viszinis? — «Nē, bet es apsvēru apstākļus.» — Tu uzminēji. Patiešām, tu uzminēji! Bet kā es nācu pie šī noslēpuma? — «Tu to mantoji.» — Un kā atver dambi? — «Ja atļausi man papētīt, tad varēšu tev drīz vien atbildēt arī uz šo jautājumu.» — Nē. To es nedrīkstu tev atļaut. Bet, vai vari arī uzminēt, kāpēc dambi būvēja? — «Divu iemeslu dēļ. Pirmkārt — aizsardzībai. Dienvidu apgabalu iekarotāji nāca visi no ziemeļiem. Sī aiza bija iekarotāju iemīļotais ceļš. Dambi būvēja, lai to aizsprostotu un varētu pēkšņi palaist vaļā ūdeni.» — Otrais iemesls? — «Apslēptā manta.» — Apslēptā manta? — jautāja virsaitis, atkāpdamies soli atpakaļ. — Ko tu par to zini? — «Neko. Bet es protu daudz ko uzminēt. Redzu ezeru, redzu tā krastus un apkaimi. Tad es pārlieku. Pirms te nebija dambja, nebija arī ezera. Bija tikai dziļa ieleja. Pa to tecēja tie paši strauti, kas vēl šodien ietek ezerā. Bet toreiz tie plūda pa savām gultnēm uz aizu. Kāda bagāta tauta dzīvoja te. Viņa ilgi cīnījās pret iebrūkošiem iekarotājiem. Viņa saprata, ka tai jāpadodas, jābēg, varbūt gan tikai pagaidām. Tā apraka savus svētos traukus te ielejā. Uzcēla dambi, lai izceltos liels ezers, kura ūdeņi tad būtu šo bagātību neuzvaramie, klusie sargi.»

—   Stājies, stājies! — iesaucās satrūcies Lielais Lācis. — Nerunāsim vairāk par mantu, bet tikai par dambi. Jā, es varu to atvērt. Es varu tūkstoš un vēl vairāk utahu noslīcināt, ja tie atrodas aizā. Vai to lai daru, ja viņi nāk? — «Dieva dēļ, ne! Vēl ir citi līdzekļi, kā viņus uzvarēt!»

— Kādi? Ar ieročiem? — «Jā. Un tad arī ķīlnieki, kas guļ tur, zālē. Tie ir slavenākie utahu virsaiši. Lai glābtu savus vadoņus, tie pieņems dažu labu noteikumu, ko mēs tiem uzstādīsim. Tāpēc mēs viņus sagūstījām un atvedām līdzi.» — Tādā gadījumā mums šie gūstekņi jānogādā drošībā. — «Vai tev ir kāda piemērota vieta?» — Jā. Lai tie tagad ēd un dzer. Tad mēs viņus aizgādāsim projām.

Sagūstītajiem atbrīvoja rokas. Viņi dabūja gaļu un ūdeni. Pēc tam tos atkal saistīja. Tad tos ar dažu timbabaču palīdzību nogādāja krastā gulošās laivās uz salu. Vecā Ugunsroka, Draudošā Roka un Vinetū arī devās pāri. Viņi bija ziņkārīgi iepazīties ar celtnes iekšieni.

Virszemē tai bija tikai viens stāvs, ko mūris sadalīja divās daļās. Vienā atradās pavards. Otrā bija dzīvojamā telpa. Tā bija ārkārtīgi trūcīgi ierīkota. Guļamais tīkls un vienkāršas gultas. Tas bija viss. — Un te lai paliktu gūstekņi? — jautāja Vecā Ugunsroka.

— Nē, te viņi nebūtu mums pietiekoši droši. Ir vēl kāda daudzkārt drošāka vieta. — Viņš pastūma gultu sānis. Tā sastāvēja no paklāja ar šķērskokiem, kam bija pārlikti pāri niedru pinumi un segas. Zem gultas parādījās četrstūrains caurums. Tā vidū veda lejup koka stumbrs ar izcirstām kāpnēm. Virsaitis nokāpa lejā. Draudošā Roka sekoja. Pārējiem vajadzēja tagad nolaist gūstekņus pa vienam lejā.

Pa caurumu pagrabam līdzīgā telpā iespīdēja visai maz gaismas. Tā bija lielāka nekā apdzīvotais augšējais stāvs. Paplašinājums atradās dārza pusē. Pretējo pusi noslēdza ķieģeļu mūris, kurā nebija nedz durvju, nedz cita kā. Kad mednieki tur piesita, tas skanēja tā, kā skan tukša muca. Aiz mūra tātad bija kāds otrs pagrabs, kas atradās zem pavarda telpas. Un tomēr no pavarda nebija saskatāma jebkāda eja, kas vestu lejup uz šo otro pagrabu.

Utahus nolaida lejā un novietoja blakām. Draudošā Roka bažījās, ka tiem pietrūks gaisa. Kad viņš izdarīja attiecīgu piezīmi, Lielais Lācis atbildēja: — Viņi var elpot, cik tiem tīk. Griestos ir ietaisīti caurumi. Tur novietoti izdobti ķieģeļi. Sīs vietas senākie iedzīvotāji zināja it labi, ko viņi darīja.

Draudošā Roka uzsita ar kāju stipri, it kā neviļus, grīdai. Pagraba grīda arī skanēja tukši, gluži tāpat kā siena. Katrā ziņā mākslīgā sala, pirms ļāva izcelties ezeram, bija uzbūvēta kā dobta celtne. Tai apmeta apkārt biezu zemes un akmeņu čaulu. Vai gan tur lejā, salas pamatos, glabātos paslēptie dārgumi?

Jebkādiem tālākiem acīs krītošiem mēģinājumiem un pētījumiem nebija laika, jo pēdējais gūsteknis bija novietots. Virsaitis jau kāpa uz augšu. Draudošai Rokai gribot negribot bija jāseko viņam. Zem ēkas jumta pie kārtīm karājās lieli gabali kaltētas, arī žāvētas gaļas. Daļu no tiem sanesa kanu laivās, lai paņemtu līdzi uz krastu pārtikai. Tiklīdz kā piestāja viņējā krastā, parādījās ziņnesis putām klātā zirgā. Tas bija sūtīts pēc palīga. Visi tvēra ieročus un steidzās pie zirgiem. Elenai, protams, bija jāpaliek iepakaļ. Viņas drošības labā arī tās tēvam. Viņam Lielais Lācis deva padomu airēties ar meitiņu pāri uz salu, jo tur esot visdrošāk. Kad visi jāja projām, inženieris ar Elenu iekāpa laivā, paņēma savus ieročus un atgrūdās no krasta.

Drošības dēļ bija nosūtīta diezgan stipra sardze uz to klinšu spraugu, pa kuru baltie bija šodien atjājuši uz Sudrabezeru. Ar to pilnīgi pietika, lai aizsargātu aizmuguri.

Pārējie skubināja savus zirgus daudz vairāk nekā pirmā nodaļa. Tie aulekšoja pa galvu pa kaklu. Stundas ceturkšņa laikā tika paveikts ceļš, kam pirmie bija ziedojuši trīs ceturkšņus. Tad viņi uzdūrās to zirgiem. Viņu priekšā atskanēja šāvieni. Viņi nokāpa un atstāja turpat arī savus zirgus. Tagad viņi ātri sadalījās pa kreisi un labi. Nonāca, utahiem nemanot, pie tām saplaisājušām klintīm, kur bija paslēpušies viņu draugi.

Utahi domāja, ka viņiem darīšana tikai ar tiem, ko tie jau bija redzējuši. Likās saprotam, ka ar ātru uzbrukumu tie jau būtu varējuši cīņu pabeigt. Tagad viņi gribēja veikt nokavēto. Piepeši atskanēja tādi griezīgi kaucieni, it kā visi pekles gari būtu pasprukuši vaļā. Utahi devās uz priekšu. Tikai divu minūšu ilga, nepārtraukta ložu krusa no abiem aizas sāniem — un viņi atkāpās. Atstāja guļot lielu skaitu kritušo un ievainoto. Draudošā Roka bija stāvējis aiz kāda klinšu staba. Arī viņš bija raidījis dažus šāvienus. Bija tēmējis tā, ka tie nenesa nāvi, bet sarkanos tikai ievainoja un padarīja nespējīgus tālākai cīņai. Tagad viņš redzēja, ka timbabači metās ārā skalpēt kritušos. Viņu virsaitis arī bija tur. — Stāt! — sauca mednieks pērkonbalsī. — Atstājiet šos ļaudis mierā. —• «Kāpēc? Viņu skalpi pieder mums!» atbildēja Garā Auss. Pie tam viņš izvilka savu nazi. Noliecās, lai kādam ievainotajam paņemtu tā galvas ādu. Nākošajā acumirklī Draudošā Roka stāvēja viņam pretim. Vērsa revolveri pret virsaiša galvu un piedraudēja: — Ja tu taisīsi tikai vienu griezienu, nošaušu tevi uz vietas! — Garā Auss saslējās visā savā garumā un teica laipni pārmetošā balsī: — Ja es atrastos pie viņiem, tad tie to darītu. — «Es to neciešu, mazākais, pie vēl dzīvajiem ne.» — Lai ievainotie patur tātad savus skalpus! Bet no kritušajiem es tos paņemšu. — «Ar kādām tiesībām?» — Es tevi nesaprotu! — sacīja pārsteigts sarkanais. — Nonāvētais ienaidnieks taču jāskalpē! — «Se guļ daudzi. Vai tad tu biji tas, kas visus tos uzvarēja?» — Nē. Vienu ķēra mana lode. — «Kuru?»

—   To es nezinu. Viņš skrēja tālāk. — «Tad parādi man to līķi, kurā atrodas tavas šautenes lode. To tu varēsi skalpēt. Bet citus ne!»

Virsaitis, īgni murminot, atvilkās atpakaļ savā paslēptuvē. Viņa ļaudis sekoja tā priekšzīmei. Te no lejas, kur bija sapulcējušies sakautie utahi, atskanēja kliedzieni. Tā kā mednieks bija stāvējis timbabaču vidū, tie to nebija varējuši atšķirt. Tagad, kur viņš viens pats stāvēja klajumā, utahi to pazina. Dzirdēja saucam: — Draudošā Roka! Burvju šautene! Brīnumbise! — Viņš lēnām tiem tuvojās. Sauca, nonācis tik tuvu, ka viņi to labi varēja sadzirdēt:

—   Savāciet savus kritušos un ievainotos! Mēs jums tos dāvinām.

Viens no vadoņiem panāca uz priekšu un teica: — Jūs uz mums šausiet! — «Nē.» Pēc tam viņš apgriezās un gāja atpakaļ uz savu paslēptuvi. Cik neuzticīgi arī nebija paši sarkanie, no šī mednieka viņi nevarēja gaidīt nedz nodevību, nedz viltību. Svarā krita arī tas, ka indiānis tur par lielu negodu atstāt uz cīņas lauka savus kritušos un ievainotos. Tāpēc utahi tagad sūtīja, pagaidām tikai izmēģinot, divus savus vīrus. Tie lēnām tuvojās, pacēla kādu ievainoto un aiznesa to projām. Viņi atgriezās un aizgādāja projām arī otro. Kad tie arī tagad nepiedzīvoja nekā ļauna, viņi nu uzticējās pilnīgi. Parādījās vairāki utahi. Draudošā Roka iznāca atkal ārā un uzsauca tiem: — Palieciet! Jums nekas ļauns nenotiks. — Viņi vilcinādamies apstājās. Mednieks piegāja tiem gluži klāt un prasīja:

—   Cik virsaišu tagad ir pie jums? — «Četri.» — Kurš no tiem ir dižciltīgākais? — «Kaiunune (Rūcošais Pērkons).»

—   Sakiet tam, ka es vēlos ar viņu runāt. Lai viņš iznāk līdz pusceļam: iešu viņam pretim. Tā mēs vidū sastapsimies. Ieročus līdzi neņemsim.

Sarkanādas šo priekšlikumu nodeva savam virsaitim.

Drīz tie atnesa atbildi: — Viņš nāks un atvedīs pārējos trīs virsaišus līdzi. — «Es paņemšu sevim līdzi tikai divus biedrus. Kolīdz jūs še būsiet galā, lai virsaiši nāk.»

Drīz tuvojās šie četri no vienas un Draudošā Roka ar Veco Ugunsroku un Vinetū no otras puses. Vidū viņi sastapās. Apsveica viens otru ar nopietnu galvas mājienu. Nosēdās cits pret citu zemē. Lepnums liedza sarkanajiem nekavējoties runāt. Viņu vaibstus biezās krāsu kārtas dēļ nevarēja izšķirt. Tikai pie Lielā Vilka varēja skaidri redzēt, ka viņš nejūtas visai drošs. Tā abi pulciņi raudzījās kādu laiku viens otrā. Beidzot sarkano vecākais, proti, Rūcošais Pērkons, pazaudēja pacietību un nolēma runāt. Viņš piecēlās, ieņēma cienības pilnu stāvokli un iesāka:

—   Kad plašā zeme vēl piederēja Lielā Manitū dēliem un pie mums vēl nebija neviena bālģīmja, tad … — «Tad jūs varējāt turēt runas, cik ilgi jums patika,» iekrita starpā Draudošā Roka. «Bet bālģīmji mīl izteikties īsi. Tā arī mēs tagad darīsim.»

Ja sarkanais tur runu, viņš nevar atrast gala. Pašreizējā apspriede prasītu varbūt stundas, ja Draudošā Roka nebūtu pārtraucis jau tās ievadu. Sarkanais uzmeta viņam skatienu, kurā bija salasāms ir izbrīns, ir piktums. Nosēdās atkal zemē un sacīja: — Rūcošais Pērkons ir slavens virsaitis. Viņš skaita daudz vairāk gadu nekā Draudošā Roka. Viņš nav paradis ļaut jauniem cilvēkiem sevi pārtraukt. Es esmu runājis. Hovgh!

—   Vīrs var skaitīt daudz gadu un tomēr būt mazāk piedzīvojis nekā gados jaunākais. Tu gribēji runāt par laikiem, kad te vēl nebija bālģīmju. Bet mums ir padomā runāt par šodienu. Un, ja tas esmu es, kas tevi lika saukt, tad arī man jābūt tam, kas runās pirmais, lai tev pateiktu, ko no tevis vēlos. Arī es esmu runājis. Hovgh!

Tas bija skarbi teikts. Indiāņi klusēja. Viņš turpināja:

—  Tu nosauci manu vārdu. Tātad tu mani pazīsti. Vai pazīsti arī abus karotājus, kas sēž te man blakām?

—   Jā. Tie ir Vecā Ugunsroka un Vinetū — apaču virsaitis. — Tad tu arī zināsi, ka mēs vienmēr esam bijuši sarkano vīru draugi. Kāpēc jūs vajājat mūs? — «Tāpēc, ka jūs esat mūsu ienaidnieku draugi.» — Tas nav taisnība. Lielais Vilks mūs sagūstīja, lai gan mēs viņam nemaz nebijām parādījuši ļaunu prātu. Lai glābtu savas dzīvības, mums vajadzēja utahiem pretoties. — «Vai jūs nenositāt Ūdens mežā veco virsaiti un citus virsaišus nepaņēmāt līdzi?» — Atkal tikai, lai paši glābtos. — «Un tagad jūs atrodaties pie navahiem un timbabačiem, kas ir mūsu ienaidnieki.» — Tikai gadījuma dēļ. Mēs gribējām doties uz Sudrabezeru un pilnīgi nejauši uzdūrāmies uz tiem. Dzirdējām, ka lieta nonāks līdz cīņai starp jums un viņiem. Steidzāmies šurp, lai nodibinātu mieru. — «Mēs gribam atriebību, ne mieru!» — Jums ir ļoti stiprā mērā pāri darīts. To mēs zinām. Bet tas ir netaisni no jums, ja jūs atriebjaties nevainīgiem. Ja tas būtu atkarīgs no jums, mēs visi jau sen būtu miruši pie moku staba. Tāpat kā pārējie bālģīmji Brieža ielejā. — «Ko jūs par to zināt?» — Visu. Mēs aprakām to līķus. — «Tu tātad biji tur?» — Jā. Mēs bijām jūsu vidū. Dzirdējām, ko utahi runāja. Redzējām, ko viņi darīja. Mēs stāvējām zem kokiem, kad nāca navahi. Redzējām, kā jūs viņus aizdzināt projām. — «Tas nav iespējams! Tas nav tiesa!» — Tu zini, ka es nekad nemeloju. Prasi utahu virsaišiem, kas tur bija klāt. — «Kā gan lai mēs viņiem vaicājam? Tie ir nozuduši. Lielais Gars tos pieņēma pie sevis.» — Nē. Lielais Gars negrib neko zināt par tik neuzticamiem un nodevīgiem vīriem. Viņš tos atdeva mūsu rokās. — «Tava mēle ir melīga. Tā runā tādus vārdus tikai tāpēc, lai izspiestu no mums mieru.» — Jā. Es gribu panākt un piespiedīšu jūs noslēgt mieru. Bet es runāju taisnību. Kad mēs tanī vakarā bijām pie jums Briežu ielejā, tad sagūstījām tos trīs virsaišus. Gribu tev pierādīt, ka runāju taisnību. Kas tas ir?

Mednieks izvilka no kabatas šauru ādas jostu. Tā bija izrotāta ar no Veneras gliemežu vākiem mākslīgi izgrieztām pogām. Draudošā Roka parādīja to Rūcošajam Pērkonam.

— Uf! — vecais virsaitis izbijies iesaucās. — Tas taču ir Dzeltenās Saules vampuns. — «Un tas te?» viņš izvilka otru siksnu. — Virsaiša Četri Bifeļi vampuns! — «Un šis trešais vampuns?» Kad viņš parādīja vēl arī trešo vampunu, vecajam virsaitim vārdi vairs negribēja velties pār lūpām. Viņš spēji nodrebēja un izgrūda saraustītos teikumos: — Neviens karavīrs labprātīgi neatdod savu vampunu. Tas viņam svētāks par visu. Kam pieder sarkanā vīra vampuns, tas viņu ir nonāvējis vai sagūstījis. Vai trīs virsaiši vēl ir dzīvi? — «Jā. Viņi ir mūsu varā.» — Ko jūs gribat ar viņiem darīt? — «Dzīvību pret dzīvību, asinis pret asinīm! Slēdziet mieru ar navahiem un timbabačiem, tad mēs jums izdosim gūstekņus!» — Arī mums ir gūstekņi. Apmainīsim tos, vīru pret vīru. — «Vai uzskati mani par zēnu, ja tu domā, ka es nezinu, ka pret vienu virsaiti gūstekņu apmaiņā iegūst vismaz trīsdesmit karavīru? Es saku tev, ja neslēgsi ar mums mieru, tad tikai jūsējo mazākā daļa ieraudzīs atkal savas dzimtenes vigvamus!»

Rūcošais Pērkons raudzījās drūmi un domīgi zemē. Te Vecā Ugunsroka piecēlās. Garlaikoti saslējās visā savā milzīgajā augumā un teica: — Labi! Kālab tērēt vārdus, ja mums ir ieroči! Lai vecais Pērkons ātri un skaidri pasaka, vai viņš vēlas karu vai mieru. Tad zināsim, kas mums darāms. Dosim viņam, kas viņam pieder: dzīvību vai nāvi! — «Tik ātri mēs nevaram izšķirties.» — Kāpēc ne? Vai esat vīri vai sievas? — «Mēs neesam sievas, bet karavīri. Vīrs nedrīkst padoties straujām asinīm. Mēs dosimies apspriesties, kas būtu darāms.» — Iegaumējiet, ka pēc pusdienas jau būs nakts! — «Mēs arī naktī jums varam pateikt, ko būsim nolēmuši. Kas gribēs runāt, mēs vai jūs, lai izšauj gaisā un pēc tam skaļi iesaucas. Viņam atbildēs. Es esmu runājis. Hovgh!» Viņš piecēlās, klusu palocīja galvu un aizgāja projām. Pārējie sekoja viņa piemēram.

—   Tagad esam tikpat gudri kā sākumā! — dusmojās Vecā Ugunsroka.

—  Mans brālis runāja par daudz skarbi, — sacīja Vinetū savā maigajā mierā. — Viņam vajadzēja ļaut Draudošajai Rokai runāt tālāk. Rūcošais Pērkons jau bija palicis domīgs. Varēja cerēt, ka tas nāks pie atziņas.

Ugunsroka, likās, saprata, ka apača pārmetums ir vietā. Tālab viņš neatbildēja. Kad tie nonāca pie pārējiem, Garā Auss viņus saņēma ar jautājumu: — Bija četri utahi. Kāpēc jūs gājāt tikai trijatā? — «Tāpēc, ka bijām pietiekoši daudz vīru,» Vecā Ugunsroka nevērīgi atmeta. — Bija taču vēl citi vīri. Arī es esmu virsaitis. Man vajadzēja piedalīties apspriedē, tāpat kā jums. — «Ir jau pietiekoši runāts veltīgi. Mums nevajadzēja vēl ceturtā.»

Garā Auss klusēja. Nebūtu viņa seja nosmērēta krāsām, varētu redzēt, cik ļoti viņš dusmojas. Viņš vispār bija sliktā omā. Drolls bija to padarījis smieklīgu. Virsaitis nevarēja par to izrādīt savu sašutumu. Un pēc tam arī Draudošā Roka bija viņu dziļi apkaunojis, viņa ļaužu priekšā aizkavējot skalpēšanu. Virsaitis bija gļēvulis, kam nebija dūšas atklāti runāt pretim. Bet dusmas, ko viņš neizrādīja, vārījās viņa sirdī jo stiprāk.

Metās krēsla. Atri uznāca nakts. Protams, nevarēja pieņemt, ka utahi iedrošinātos uzbrukt. Tomēr bija jāsper vajadzīgie soļi, lai padarītu veltīgu varbūtējo uzbrukumu. Bija jāizliek sargi. Garā Auss brīvprātīgi piedāvājās uzņemties ar saviem ļaudīm šo uzdevumu. To viņam nevarēja liegt.

Ieskaitot virsaiti, bija pieci vīri, kas izveidoja sargposteņu ķēdi, šķērsām pāri aizai. Garā Auss atradās pašā labajā spārnā. Dusmas viņā grauzās arvien dziļāk. Viņš vēlējās, kaut varētu šiem baltajiem parādīt, ka ir svarīga persona, ko nedrīkst apiet. Ja nu patlaban utahi gatavo ko ļaunu? Ja tagad viņam izdotos to izdibināt.. Sī doma neatstāja viņu. Beidzot tas nolēma to izvest. Pieplaka pie zemes un līda uz priekšu — tālāk un tālāk! Bet tas nebija nemaz tik viegli, kā viņš to bija iedomājies. Akmeņi un oļi negulēja cieši: tos izkustināja viņa garie locekļi. Tāpēc viņam bija sava uzmanība jāpievērš vairāk zemei, nekā jāraugās uz priekšu. Atkal zem viņa pavēlās kāds akmens. Kaut kas tumšs iznira viņa sānos. Tepat priekšā. Divas spēcīgas rokas kā dzelzs spīles satvēra kaklu. Divas citas rokas piespieda viņa rokas ķermenim. Pietrūka elpas. Garā Auss zaudēja samaņu.

Kad viņš atkal atmodās, tas gulēja starp diviem vīriem. Tie vērsa savu nažu smailes pret viņa kailajām krūtīm. Viņa locekļi bija saistīti. Mutē atradās sprūds. Viņš izdarīja kustību, ko pamanīja kāds trešais, kurš sēdēja pie galvas. Tas, uzliekot roku uz viņa galvas, sacīja klusā balsī: — Mēs pazinām Garo Ausi. Es esmu Rūcošais Pērkons. Ja Garā Auss ir gudrs, viņam nekas ļauns nenotiks. Bet, ja tas ir muļķis, tad viņu ķers naži, ko viņš jūt pie savām krūtīm. Lai viņš, pamājot ar galvu, dod man iespēju saprast, vai viņš dzird manus vārdus! — Sagūstītais virsaitis deva pieprasīto zīmi. Viņš gulēja še starp dzīvību un nāvi. Bija pats par sevi saprotams, ka tas izraudzījās dzīvību.

— Garā Auss lai man tālāk dod iespēju saprast, vai viņš grib runāt klusi, ja izņemšu no viņa mutes sprūdu, — turpināja Rūcošais Pērkons.

Timbabaču virsaitis atkal pamāja. Sprūdu tūdaļ izņēma. Taču Rūcošais Pērkons brīdināja: — Ja izteiksi vienu vienīgu skaļu vārdu — mirsi uz vietas! Ja gribēsi ar mani sabiedroties, tad dabūsi savu laupījuma tiesu. Atbildi man!

Laupījums! So vārdu dzirdot, timbabačam iekrita prātā kada doma, liela, vērtīga doma. Viņš bija slepeni noklausījies kādu sarunu starp Lielo Lāci un Mazo Lāci. Sarunu,

kas vēl tagad vārdu pa vārdam skanēja viņa ausis. Laupījums! Jā, laupījumam bija jābūt, tādam laupījumam, kāds vēl nekad nebija pēc kādas uzvaras dalīts! No šī brīža viņš piederēja utahu lietai ar sirdi un dvēseli. — Es ienīstu un nicinu šos baltos, — viņš atbildēja. — Ja tu man palīdzēsi, tad mēs viņus iznīcināsim. — «Un Lāčus arī?» — Jā. Tomēr maniem karavīriem jāpaliek dzīviem.— «To es tev apsolu. Bet kāpēc tu pirmīt biji mans ienaidnieks?» — Tāpēc, ka es gribu viņu asinis. — «Tu atriebsies. Drīz redzēšu, vai tu domā godīgi vai tikai gribi mani piekrāpt.» — Es būšu tev uzticīgs un pierādīšu to. — «Tad saki man vispirms, vai tas ir taisnība, ka šo bālģīmju rokās ir mūsu virsaiši kā gūstekņi?» — Tas ir taisnība. Redzēju viņus pats savām acīm. — «Tad šiem suņiem ir sakari ar ļauno garu. Citādi viņiem nebūtu izdevies tas, kas katram citam cilvēkam ir neiespējama lieta! Kur atrodas utahu virsaiši?» — Mājā uz ezera salas. — «Kas viņus apsargā?» — Viens vienīgs bālģīmis un meitene, kas ir viņa meita. — «Vai tas tiesa? Viens vienīgs vīrs un meitene tur gūstā tik daudz varonīgu un slavenu karotāju! Tu melo!» — Es saku taisnību. Tev jāapdomā, ka sagūstītie ir saistīti. — «Tad gribu ticēt. Tas tā ir uz salas. Bet cik karavīru atrodas krastā?» — Tikai nedaudzi baltie. Viņi apsargā otro Sudrabezera pieeju. — «Uf! Ceļš caur aizu nav vienīgais? Vai vēl ir kāds cits?» — Jā. Ja gribi, es tevi vedīšu turp. — «Kur ir šī teka?» — Kādu gabalu sāņus no šejienes, starp diviem klinšu stabiem sākas kāda sprauga. Cauri tai un pāri augstienei nonāk dziļā klinšu ieplakā. No turienes ved šaurs ceļš uz ezeru. Es pa šo ceļu jāju kopā ar Lielo Lāci. — «Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai no šejienes pa šo otro ceļu nonāktu pie ezera?» — Trīs stundas. — «Tas ir daudz, ļoti daudz!» — Bet atmaksa ir liela. Visi ienaidnieki krīt tavās rokās. Tu atbrīvo savus virsaišus un karavīrus un . ..

Viņš apstājās.

—   Un — runā tālāk. — «Un bez tam tu atradīsi tādu laupījumu, kāds vēl nekad nav bijis.» — Laupījumu? Pie navahiem? Tu domā: viņu ieročus un zirgus?

—   Es nerunāju par navahiem, bet gan par abiem Lāčiem un viņu Sudrabezeru. Ezera dzelmē glabājas milzīgas bagātības. Zelts, sudrabs un dārgakmeņi lielā vairumā. — «Kas tev to iestāstīja?» — Neviens. Es to pats dzirdēju no viņiem abiem. Kādu vakaru es gulēju tumsā zem kokiem. Viņi nāca un apstājās man pavisam tuvu. Ne-

zināja, ka es tur atrodos. Tad viņi sāka runāt par šim neizmērojamajām bagātībām.

— Kā tās nokļuvušas ezerā? — «Se pirms ilga laika dzīvoja kāda tauta. Uzvarētāji to iedzina verdzībā. Sī tauta noglabāja dārgumus ezerā.» — Bet kā lai tos izceļ dienas gaismā, ja tie guļ ezera dzelmē!? Tad vajadzētu ezera ūdeņus izsmelt. — «Nē. Tur, kur tagad ir ezers, se- i

nos laikos bija sausa ieleja. Sī tauta uzcēla kādu lielu torni, kura galotne tagad ir zaļa. No šī torņa izbūvēja stipru eju, kas veda pa visu ieleju un beidzās tur, kur tagad sākas aiza. Pēc tam uzcēla varenu, platu dambi, lai ūdens vairs nevarētu noplūst uz ziemeļiem. Ieleja piepildījās ar ūdeni un kļuva par ezeru. Pāri ezera līmenim tagad kā sala paceļas torņa virsotne. Kad ezers bija pilns, liekie ūdeņi sāka notecēt uz dienvidiem. Bet ejas izeja tika noslēpta akmeņiem.» — Un tas viss lai būtu taisnība? — «Pilnīgi. Esmu pats par to pārliecinājies. Akmeņus slepeni novācu un atradu eju. Tur, kur tā sākas, guļ lāpas. Tās vajadzīgas, lai eju apgaismotu. Tā ved pa ezera dibenu uz salu, uz torni, kura apakšējā stāvā guļ bagātības. Pie tam šī eja domāta arī kā milzīgs ūdensvads. Ar tā palīdzību var iznīcināt varbūtējus ienaidniekus, kas atrodas aizā. Atver ejā kādu vietu. Ieplūst ūdens, kas traucas uz aizu, un visi, kas tanī atrastos, noslīkst.» — Uf! Tas mums noderētu. Mēs tad varētu noslīcināt bālģīmjus! — «To es nevaru pielaist. Noslīktu arī mani timbabači.» — Jā, tas taisnība. Bet, ja viss tiešām tā ir, kā tu saki, tad baltie ir tā kā tā pazuduši. Drīz pierādīsies, vai tu runā patiesību. Vai gribi mūs tagad vest uz ezeru? — «Jā. Es ļoti labprāt to darīšu. Bet kādu bagātību daļu es dabūšu?» — To es noteikšu tad, kad būšu pārliecinājies, ka tu man esi teicis patiesību. Es tevi tagad atraisīšu. Likšu iedot zirgu. Bet pie pirmā mēģinājuma bēgt tu būsi miris vīrs.

Rūcošais Pērkons klusā balsī deva savus rīkojumus. Drīz visi utahi sēdēja seglos. Jāja pa aizu atpakaļ. Sākumā, protams, ar vislielāko uzmanību, lai neradītu troksni. Viņi sasniedza to vietu, kur baltie no aizas bija nogriezušies uz klinšu ieplaku. Viņi devās tanī pašā virzienā.

Jājiens tagad naktī bija daudz grūtāks nekā dienā. Bet sarkanādām bija īstas kaķa acis. Arī viņu zirgi viegli atrada ceļu. Tas veda pa slīpo līdzenumu augšup — no turienes klinšu ieplakā. Tad iekšā klinšu spraugā. Ceļš bija tas pats, pa kuru bija jājuši baltie. Jājiena pēdējo daļu atviegloja tas, ka bija uzlēcis mēness.

Taisni trīs stundas bija pagājušas, kad utahi nonāca tur, kur sākas koki. Še Garā Auss pieturēja un teica:

—  Ieeja ielejā ir tik šaura, ka sargi to viegli var jums aizsprostot. Bet jūs nonāksiet viņu aizmugurē. — «Kā tas ir iespējams?»

—   Pa eju, par kuru stāstīju. Tā sākas tikai dažus soļus no šejienes. Mēs to atvērsim, atņemot akmeņus, un kāpsim iekšā. Ja aizdedzinām lāpas, varam tai viegli sekot. Tā nonāksim tornī. Kāpsim pa tā iekšieni uz augšu, lai nokļūtu uz salas. Tur vienmēr stāv dažas kanu laiviņas. Tajās mēs irsimies uz krastu. Tad mēs būsim ienaidnieka aizmugurē un viegli to uzvarēsim. Jo vieglāk tāpēc, ka mani timbabači, kolīdz es došu pavēli, nostāsies jūsu pusē.

—   Labi! Puse utahu lai paliek še. Otrā puse lai seko mums ejā. Parādi mums to!

Utahi bija nokāpuši no zirgiem. Garā Auss veda viņus sāņus līdz tai vietai, kur kāda akmeņu kaudze atbalstījās pret klinti. — Novāciet šos akmeņus, — teica timbabačš,

—  tad jūs redzēsiet ejas sākumu.

Kaudzi novāca. Parādījās tumšs caurums, piecas olektis plats un trīs augsts. Virsaiši iegāja iekšā. Atrada, taustoties apkārt, lielu lāpu krājumu. Tās bija pagatavotas no briežu un bifeļu taukiem. Ar «punku» palīdzību iededzināja lāpas un izdalīja tās. Pēc tam devās dziļāk ejā.

Tanī bija smacīgs gaiss. Bet mitruma nebija. Ejai vajadzēja būt ārkārtīgi stipri izmūrētai. Pēc tam biezi noklātai ar cieši sablīvētu zemes slāni. Citādi tā nebūtu varējusi tik ilgi atvairīt ezera ūdeņus.

Lai nebūtu pārāk ilgi jāelpo šis sliktais gaiss, ko vēl sabiezināja lāpu kodīgie dūmi, sarkanie gāja uz priekšu,, cik ātri vien spēja. Beidzot pēc šķietami bezgalīgi ilga laika viņi nonāca kādā plašā telpā. Gar tās sienām gulēja sakrautas daudzas mašās ietītas pakas.

—   Še jābūt torņa, tātad salas apakšējam stāvam, — sacīja Garā Auss. — Varbūt šajās pakās atrodas tās bagātības, par kurām jums stāstīju. Vai nepaskatīsimies?

—  Jā, — atbildēja Rūcošais Pērkons. — Bet ilgi pie tā neuzkavēsimies, jo mums jāpasteidzas, lai nokļūtu salas augšienē. Vēlāk mums būs tam vairāk laika.

Kad atdarīja vienu no daudzajiem saiņiem — lāpu gaismā redzēja zeltaini spīdam kāda elka dieva tēlu. Šis zelta tēls viens pats jau bija vesela bagātība. Baltais cilvēks aiz sajūsmas varbūt būtu skaļi uzgavilējis. Šie sar

kanie palika aukstasinīgi. Pār elku atkal pārklāja mašu. Gatavojās kāpšanai augšup.

Bija, lai gan ne pilnīgi līdzīgi mūsu kāptuvēm, izmūrētas kāpnes. Tās veda uz augšu. Tur pietika vietas tikai vienam cilvēkam. Tāpēc sarkanādām vajadzēja kāpt augšup garā zosu virknē, vienam aiz otra.

Garā Auss ar lāpu rokā kāpa pa priekšu kā pirmais. Viņš vēl nebija sasniedzis šī stāva augstāko kāpni, kad izdzirda zem sevis kliedzienu. Tam tūlīt sekoja daudzu lūpu baiļu saucieni. Viņš apstājās un atskatījās. Ko viņš saskatīja, pilnīgi pietika, lai viņu pārņemtu neatvairāmas šausmas. No ejas, kurā pašreiz vēl atradās daudz, daudz utahu, plūda ūdens visā tās platumā un augstumā. Lāpas meta spocīgus gaismas starus uz tumšo, mutuļojošo ūdeni. Tas jau sasniedza vīra viduci un cēlās šausmīgā ātrumā. Tie, ko ūdens bija pārsteidzis ejā, bija neglābjami beigti. Tie noslīka. Un tie, kas stāvēja uz kāpnēm, arī bija pazuduši. Viņi spiedās uz priekšu. Ikviens gribēja glābties, traucoties uz augšu. Viens rāva otru zemē. Aizmeta projām lāpas, lai varētu aizstāvēties abām rokām. Tā notika, ka nevienam neizdevās sasniegt kāpnes vai noturēties uz tām. Bez tam ūdens kāpa tik strauji, ka minūti pēc tam, kad bija atskanējis pirmais kliedziens, tas sniedzās sarkanajiem jau līdz kaklam. Tas viņus cēla augšup. Viņi peldēja. Cīnījās pret nāvi un savā starpā, bet — veltīgi!

To bija tikai seši, kas jau bija uzkāpuši tik augstu, ka viņiem bija iespējams glābties. Rūcošais Pērkons un Lielais Vilks atradās starp viņiem. Tiem bija vairs tikai viena vienīga lāpa. To nesa pa priekšu ejošais timbabaču virsaitis. Kāda šaura lūka veda cauri griestiem nākošajā stāvā. Tādas pašas kāptuves no turienes veda vēl augstāk.

— Dod man lāpu un laid mani pa priekšu! — pavēlēja Pērkons timbabačam. Viņš tvēra pēc lāpas. Taču Garā Auss atteicās viņam to dot. Izcēlās īsts strīds. Tomēr tas vilkās pietiekoši ilgi, lai ļautu pacelties ūdenim jau gluži klāt. Tas spiedās caur lūku jau šai stāvā iekšā. Pēdējais bija mazs, daudz mazāks par apakšējo. Tāpēc ūdens te kāpa uz augšu gar sienām desmitkārtīgā ātrumā.

Garā Auss bija jaunāks un stiprāks nekā Rūcošais Pērkons. Viņš atrāvās no tā vaļā un notrieca viņu ar spēcīgu grūdienu zemē. Bet tagad viņam uzbruka pārējie utahi. Timbabaču virsaitis bija bez ieročiem. Tikai viena viņa roka bija brīva, lai aizsargātos. Jau Lielais Vilks pacēla dūri, lai notriektu to pie zemes. Te tas iesaucās: — Mierā!

Citādi metīšu lāpu ūdenī. Un tad jūs visi esat pazuduši! Jūs neredzēsiet ceļu, kurp jākāpj, un ūdens panāks jūs.— Tas līdzēja. Viņi saprata, ka var izglābties tikai tad, ja lāpa degs. Un ūdens sniedzās tiem jau līdz gurniem.

—  Tad paturi savu lāpu un kāp pa priekšu, tu suns! — atbildēja Rūcošais Pērkons. — Bet vēlāk tu to nožēlosi!

Timbabačs jau stāvēja uz kāpnēm un steidzās uz augšu. Atkal viņš caur šauru lūku nokļuva nākošajā stāvā. Vecā virsaiša draudi bija ņemami nopietni. Garā Auss to zināja. Tāpēc viņš, kad bija izkāpis arī šai lūkai cauri, atskatījās atpakaļ. Aiz viņa parādījās Rūcošā Pērkona galva.

—  Tu mani nolamāji par suni un gribi man atriebties,— viņš tam uzsauca. — Tu pats esi suns un mirsi suņa nāvē. Gāzies atpakaļ ūdenī!

Viņš iespēra tam ar kāju sejā tā, ka vecais virsaitis atgāzās atmuguriski atpakaļ un pazuda šaurajā lūkā. Mirkli vēlāk tur parādījās nākošā utaha galva. Arī tas saņēma kājas spērienu un atkrita atpakaļ. Tāpat trešais. Garā Auss stenēja aiz bailēm un uztraukuma. Bet reizē ar to viņa sejai slīdēja pāri mežonīgs uzvaras prieks.

Te no tumšā cauruma iznira varena roka. Dzelzs dūre sagrāba timbabača kāju. Ar bailēm viņš sajuta, ka svārstās. Tūlīt pēc tam lūkā parādījās niknumā izķēmotā Lielā Vilka seja.

Izmisums piedeva Garajai Ausij milža spēku. Ar drausmīgu sparu viņš iegrūda degošo lāpu pretiniekam acī. Lielais Vilks iegaudojās. Tvēra abām rokām pie galvas. Un te viņu ķēra jau otrs nepielūdzamais degošās lāpas grūdiens. Viņš sagrīļojās un iegāzās atpakaļ ūdens virpulī. Tas drausmīgā ātrumā traucās viņam garām uz nākošo stāvu.

Garā Auss tagad bija viens. Tikai viņš viens vienīgs bija vēl palicis dzīvs no visiem tiem, kas kopā ar viņu bija devušies slepenajā ejā.

_ Viņš kāpa tālāk un tālāk. Vēl dažus stāvus augstāk. Ūdens sekoja tam uz papēžiem. Te viņš juta, ka gaiss kļūst labāks. Tikai kāpšana uz augšu bija kļuvusi pavisam grūta. Kāpņu vairs nebija. Kāptuvju vietā pie mūra bija piesliets tikai kāds ierobots koks. Jau viņš ielika kāju pirkstu galus robos, lai rāptos augšup, kad izdzirda virs sevis kādu balsi: — Stāvi! Paliec, kur esi, citādi nošaušu tevi! Utahi gribēja mūs iznīcināt. Tagad viņi paši visi ir beigti. Un tu mirsi kā pēdējais no viņiem!

Tā bija Lielā Lāča balss. Timbabačs to pazina. — Nešauj! Es neesmu utahs! — viņš, baiļu pārņemts, atbildēja.

—   Kas tad tu esi?

—   Tavs draugs, timbabaču virsaitis.

—       Ak, Garā Auss! Tu esi desmitkārtīgi pelnījis nāvi, jo esi atkritējs un nodevējs.

—   Nē, nē! Tu maldies!

—       Es nemaldos. Kaut kādā veidā tu nozagi manu noslēpumu. Pastāstīji to utahiem. Tev jānoslīkst tagad tāpat, kā noslīka viņi.

—       Es neko neesmu atklājis! — sarkanais baiļu pilns apgalvoja, jo ūdens sniedzās viņam jau līdz ceļiem.

—   Nemelo!

—        Laid mani augšā! Padomā labi: arvien esmu bijis tavs draugs!

—   Nē, tu paliksi apakšā!

Tagad atskanēja Ugunsrokas balss: — Laid viņu augšā! Ir diezgan šaušalu. Viņš atzīsies.

—       Jā, es atzīstos. Es jums visu, visu pateikšu! — zvērēja Garā Auss, jo ūdens viņam sniedzās jau līdz gurniem.

—        Labi. Dāvāju tev dzīvību un ceru, ka tu par to būsi man pateicīgs.

—   Manai pateicībai nebūs robežu.

—  Turēšu tevi pie vārda. Nu, nāc augšā.

Sarkanais, lai varētu rāpties abām rokām, iesvieda lāpu ūdenī. Uzkāpa augšā. Kad viņš apskatījās, tad redzēja, ka atrodas tanī telpā, kur bija pavards. Vaļējās durvīs dega uguns. Tās gaismā viņš saskatīja Lielo Lāci, Veco Ugunsroku un Draudošo Roku. No noguruma un izciestām bailēm viņš noslīdēja zemē. Bet tūlīt arī uzslējās stāvus, lai izlēktu ārā un sauktu: — Projām, projām! Citādi ūdens būs klāt, iekams paspēsim glābties!

—       Paliec še! — atbildēja Lielais Lācis. •— Tev vairs nav jābīstas no ūdens, kas nevar kāpt salas iekšienē augstāk, nekā tas stāv ārā ezerā. Tu esi glābts. Stāstīsi mums

tagad, kā tu atstāji savu sargvietu un kā nokļuvi še.

* * *

Bija pagājusi varbūt stunda pēc sardzes izlikšanas, kad Vecajai Ugunsrokai ienāca prātā to pārbaudīt. Viņš izlīda laukā un lavījās vispirms turp, kur vajadzēja atrasties Garajai Ausij. Bet virsaiša vieta bija tukša. Viņš devās pie nākošā timbabača. No tā viņš uzzināja, ka virsaitis esot aizlīdis projām.

—   Kurp? — «Uz utahu pusi. Viņš vēl nav atgriezies.»

—    Cik ilgi viņš jau ir projām? — «Gandrīz kopš stundas.» — Tad ar viņu būs notikusi nelaime. Es paraudzīšos. — Mednieks pieplaka pie zemes un līda turp, kur viņš pirmīt bija redzējis ienaidnieka sargus. To tur vairs nebija. Viņš līda tālāk. Tur, kur utahi bija aizpildījuši gandrīz visas aizas platību, neviens no tiem nebija redzams. Vecā Ugunsroka ar vislielāko uzmanību pētīja tālāk. Viņš nedzirdēja un neredzēja neviena utaha. Bet arī virsaiti ne. Tas darīja rūpes. Viņš devās tagad labu gabalu aizā iekšā, bet nekur neuzdūrās pretiniekam. Atgriezās, pārliecināts, ka utahi ir projām. Tas pats par sevi vien nebūtu bijis nekas briesmīgs jeb draudīgs, ja vien Garā Auss nebūtu pazudis reizē ar tiem.

—       Viņi to sagūstīja, — teica Lielais Lācis. — Tas bija pārdrošs. Nu viņš ir pazudis.

—   Un laikam mēs arī, — teica Vecā Ugunsroka.

—   Kā tā — mēs?

—        Man uzkrīt, ka viņi devušies projām. Tur jābūt noteiktam iemeslam. Apstāklis, ka virsaitis kritis viņu rokās, kā tāds vien nevar būt viņu gluži negaidītās atkāpšanās iemesls. Tam vajag būt gluži citam, kas tomēr stāv ar virsaiti ciešā sakarā.

—   Kas gan tas varētu būt?

—        Hm? Es neuzticos Garajai Ausij. Viņš man nekad nav paticis.

—        Nezinu, kālab mēs viņam lai neuzticētos. Tas nekad nav izturējies naidīgi pret mani,

—       Var jau būt. Tomēr viņš nav tas vīrs, uz ko es gribētu paļauties. Vai viņš labi pazīst šejienes apkaimi?

—  Jā.

—       Vai viņš zina ari to ceļu, kas ved caur klinšu ieplaku uz ezeru?

—   Viņš pazīst to, jo bija tur kopā ar mani.

—   Tad zinu pietiekoši. Mums tūlīt jādodas uz ezeru.

—   Kāpēc?

—        Tāpēc, ka viņš šo teku būs atklājis utahiem. Vienalga, vai es maldos vai ne, vai viņš būs runājis piespiesti vai labprātīgi — tas tagad nav svarīgi. Esmu pārliecināts, ka utahi ir jau pirms stundas projām un pēc divām parādīsies pie ezera.

—   Gluži manas domas, — piebalsoja Draudošā Roka.

—   Garās Auss seja nav krietna, — noteica Vinetū.

—  Lai mani brāļi ātri dodas uz ezeru. Citādi var gadīties, ka utahi ierodas tur ātrāk par mums un sagūsta Batleru ar meitiņu.

Visi kāpa zirgos un jāja pa aizu augšup tik ātri, cik tas tumsā bija iespējams. Pagāja droši vien kāda stunda, iekams jātnieki sasniedza ezera ielejas ieeju. Tur nolika sardzi. Vienīgi no baltajiem vīriem. Tā kā timbabaču virsaitis iztrūka, tad uz tiem vairs nevarēja palaisties.

Batlers vairs neatradās uz salas. Ar savu meitiņu tas bija sēdējis ēkā. Zem viņiem gulēja gūstekņi, kas sarunājās savā starpā. Viņu balsis dobji atbalsojās augšā. Tās skanēja tik spokaini, ka Elenai kļuva baigi. Viņa lūdza savu tēvu atstāt salu un doties uz krastu. Viņš izpildīja sava bērna vēlēšanos un pārairēja pāri. Kad uznāca nakts, viņš uzkūra uguni. Bija tik apdomīgs, ka nenosēdās pie tās. Atvilkās ar Elenu ēnā, lai pārredzētu apgaismoto vietu, bet paši paliktu nepamanīti. Viņiem nebija patīkami būt gluži vieniem šinī tuksnesīgajā un bīstamajā vietā. Tāpēc tie bija ļoti priecīgi, kad viņu draugi un timbabači atgriezās.

Baltie, izņemot tos, kas apsargāja abas ezera ielejas pieejas, novietojās ap ugunskuru. Timbabači aizdedzināja otru. Tie apsēdās ap to lokā, lai pārrunātu sava virsaiša nozušanu. Ka baltie viņu uzskata par nodevēju, to sarkanādām ar gudru ziņu noklusēja.

Kopš tā brīža, kad mūsu vīri bija ieradušies pie Sudrabezera, bijušajam dzelzceļa strādnieku pārzinim Vatsonam nebija bijusi izdevība sarunāties ar Lielo Lāci. Tagad, kur tie abi sēdēja pie uguns viens otra tuvumā, baltais griezās pie sarkanā: — Mans sarkanais brālis vēl nav ar mani runājis. Es esmu viens no tiem diviem bālģimjiem, kas še augšā pavadīja visu ziemu. Toreiz vēl Ikhatšitatlijs, tavs vectēvs, bija dzīvs. Viņš bija slims. Mēs kopām to, līdz viņš mira.

—   Es pateicos tev par to, — Lielais Lācis vienkārši sacīja.

—   Jā, mēs kopām viņu un tas deva mums kādu dāvanu. Tas bija noslēpums, ko tas uzticēja mums. Noslēpums, kas attiecas uz še apslēptu mantu.

—   Lielais Tēvs darīja nepareizi, kad tas runāja par šo noslēpumu. Viņš bija kļuvis vecs un nespēcīgs. Pateicība aizkavēja viņu atcerēties, ka tas bija devis mūžīgas klusuciešanas zvērestu. Par šo noslēpumu, kas pāriet no paaudzes paaudzē, viņš drīkstēja runāt vienīgi ar savu dēlu un mazdēlu.

—        Tātad, pēc tavām domām, man nav tiesības runāt par šo lietu?

—        To darīt es tev nevaru aizliegt. Bet tev jāatsakās no šī noslēpuma izmantošanas. Katru citu tavu vēlēšanos es izpildīšu ar lielāko prieku.

—       Vai tā ir tava nopietnība? — Vecā Ugunsroka aši jautāja. — Tad es izteikšu sava biedra vietā kādu vēlēšanos.

—        Dari to! Ja vien tas stāvēs manos spēkos, tad es labprāt to izpildīšu.

—   Kam pieder zeme, uz kuras mēs pašlaik atrodamies?

—       Man. Savā laikā to no manis mantos mans dēls — Mazais Lācis.

—  Vai vari savas īpašuma tiesības pierādīt?

—       Jā. Sarkano vīru starpā pietiek ar vārdu, bet baltie prasa papīru ar melniem burtiem. Es liku pagatavot tādu un parakstīt baltajiem virsaišiem. Tur virsū ir arī kāds liels zīmogs. Tālab es biju Baltā Tēva pilsētā. Visa zemes platība ap Sudrabezeru, cik tālu to ieslēdz kalni, ir mans īpašums. Es varu darīt ar to, ko gribu.

—        Bet kam pieder lielā klinšu ieplaka, pa kuru mēs šodien atjājām?

—        Timbabačiem. Baltie virsaiši izmērīja un uzzināja visu apgabalu. Tad Baltais Tēvs Vašingtonā parakstījās, ka tas ir timbabaču īpašums.

—       Tātad viņi var daļu no tā pārdot, iznomāt vai atdāvināt, gluži kā tiem tīk?

—   Jā.

—        Tad teikšu tev, ka es gribu nopirkt no viņiem klinšu ieplaku.

—   Nevaru viņiem aizliegt pārdot un tev pirkt.

—        Lieta negrozās ap to, bet gan ap to, vai mēs kā kaimiņi būsim tev patīkami vai nepatīkami.

Lielā Lāča sejā parādījās šķelmīga izteiksme, kad tas jautāja: — Kāpēc jūs gribat nomesties uz dzīvi tieši tādā vietā, kur nav ūdens un kur neaug neviens vienīgs zāles stiebriņš? Baltie pērk tikai tādu zemi, kas tiem sola lielu peļņu. Es uzminēšu jūsu domas. Tas ir akmens, klintis, kam ir vērtība jūsu acīs.

—       Tas ir pareizi. Bet šī vērtība rodas tikai tad, ja mēs dabūsim ūdeni.

—   Ņemiet to no ezera!

—   Tas jau ir tas, ko gribu izlūgties no tevis.

—   Vari ņemt tik daudz, cik tev vajag.

—   Vai varu ierīkot vadus?

—   Jā.

—   Tu pārdosi man šīs tiesības, un es tev samaksāšu.

—   Ja pirkt ir nepieciešamība, tad man nav nekādu iebildumu pret to. Tu vari noteikt cenu, bet to es tev dāvinu. Jūs esat izdarījuši man lielu pakalpojumu. Bez jums es būtu kritis utahu rokās. Par to gribu jums palīdzēt izmantot klinšu ieplakas dārgumus.

—   Tā lieta sāk man patikt, — Klibais Franks pačukstēja savam brālēnam. — Ūdens pa lielākai daļai mums jau ir. Ja arī zelts plūdīs tikpat labprātīgi, tad mēs drīz vien varēsim spēlēt Krasus.

—   Varbūt tu domā — Krēzus? Krēzs laikam taču bija tas karalis, kas bija tik pasakaini bagāts?

—   Vai tu arī gribi iesākt tāpat kā Resnais Džimijs! Ja gribi palikt mans draugs un brālēns, tad… dzirdi!'

No ieejas atskanēja svilpiens. Tā bija ar rafteriem norunātā zīme. Baltie uzlēca kājās un devās uz ielejas izeju. Tur nonākuši, viņi dabūja zināt, ka no klinšu spraugas puses esot dzirdams troksnis, it kā daudzu zirgu pakavu klaboņa. Ātri ķērās pie visiem vajadzīgajiem sagatavošanās darbiem. Baltie novietojās zem un aiz kokiem. Viņi gaidīja ar interesi uz notikumiem, kam vajadzēja norisināties. Bet pagāja labs laiks un — nekas vairāk nekustējās un arī nebija saklausāms. Tas bija vairāk nekā aizdomīgi. Vinetū tālab devās uz priekšu izlūkos, lai uzmanīgi izpētītu tuvāko apkaimi. Viņš atgriezās apmēram pēc stundas ceturkšņa atpakaļ uz to vietu, kur bija atradies kopā ar Veco Ugunsroku, Draudošo Roku un Lielo Lāci, un ziņoja: — Utahu karavīri ir sadalījušies. Daļa no tiem ar visiem zirgiem stāv pa kreisi, tur, kur klinšu ieplakā izbeidzas ceļš. Pārējie ir aizas sākumā. Tur viņi attaisījuši kādu caurumu, kurā pazuduši.

—   Caurumu? — Lielais Lācis izbijies jautāja. — Tad viņi zina apakšzemes eju, un mans noslēpums ir atklāts. To nav izdarījis neviens cits kā Garā Auss. I\ā gan viņš varēja to izdibināt? Nāciet man līdzi! Man jāredz savām acīm, vai tas ir taisnība.

Viņš steidzās projām uz dambja augstieni, un pārējie trīs tam sekoja. Drīz tie, paslēpušies zem kokiem, redzēja ejas sākumu gaiši guļam viņu priekšā. Akmeņu guba bija novākta. Mēness gaismā varēja pazīt utahus, kas devās ejā iekšā. — Jā, viņi zina manu noslēpumu, — piezīmēja Lielais Lācis. — Viņi grib nokļūt salā, lai varētu uzbrukt mums no mugurpuses. Viņi grib arī iegūt manus dārgumus. Bet tas viņiem neizdosies. Man ātri jādodas uz salu. Vecā Ugunsroka un Draudošā Roka lai mani pavada. Vinetū lai paliek te. Man viņam kas jāparāda.

Viņš aizveda apaču dažus so|us uz priekšu uz vietu, kur dambis stāvi krita ezerā. Tur gulēja kāds daudzus centnerus smags klinšu bluķis. Tas balstījās uz mazākiem, dīvaini sakārtotiem akmeņiem. Lielais Lācis norādīja uz vienu no tiem un teica: — Kolīdz Vinetū redz no šejienes, ka es uz salas iededzinu uguni, lai viņš pagrūž šo akmeni. Tad klints iegāzīsies ūdenī. Lai mans sarkanais brālis aši atlec atpakaļ un nesabīstas, kad izdzirdēs lielu rīboņu.

Virsaitis skrēja projām, un abi mednieki sekoja tam. Nonācis pie ugunskura, viņš izrāva kādu degošu pagali un sēdās laivā. Kamēr viņš pūlējās uzturēt uguni, lai pagale nenodzistu, Ugunsroka un Draudošā Roka ķērās pie airiem. Viņi atstūmās no malas un stūrēja uz salu.

Lielais Lācis devās ēkā. Uz pavarda gulēja sausa malka. Viņš to iznesa ārā un aizdedzināja.

—   Lai mani brāļi klausās! — viņš sacīja, norādot ar roku uz to pusi, kur bija palicis Vinetū.

Tur krastā bija dzirdams akmeņu ripošanas troksnis. Tad klints iegāšanās ūdenī un tagad tāds troksnis un dimdoņa, it kā sagāztos kāda māja. — Tas izdevās! — teica Lielais Lācis, dziļi uzelpodams. — Eja ir aizsprostota — utahi ir pazuduši. Nāciet līdzi!

Viņš atkal iegāja tanī ēkas daļā, kur atradās pavards. Kā abi mednieki tagad redzēja, tas stāvēja uz izkustināmiem pamatiem. Sarkanais bez mazākām pūlēm pastūma to sānis. Kļuva redzama kāda lūka. Lielais Lācis noliecās pār to un uzmanīgi klausījās. — Viņi ir iekšā. Viņi ir lejā, es dzirdu tos nākam, — tas sacīja. — Bet tagad ātri ūdeni!

Viņš izskrēja ārā, aiz ēkas. Ko viņš tur darīja, to abi baltie nevarēja redzēt. Bet, kad tas atgriezās, tad norādīja uz kādu tuvu vietu ezerā un paskaidroja: — Vai redzat, kā tur riņķo ūdens. Tur tas virpuļo kā piltuvē, jo to rauj uz leju. Ūdens ieplūst ejā, ko es atvēru.

—   Žēlīgais Dievs! Tad taču visi utahi apslīks! — iesaucās Draudošā Roka.

—   Jā, visi, visi! Neizbēgs neviens!

—   Šausmīgi! Vai tas bija vajadzīgs?

—  Jā. Neviens nedrīkst izbēgt, lai pateiktu, ko tas lejā redzējis.

—   Bet tu izpostīji pats savu celtnil

—   Jā. Tā ir izpostīta un nekad vairs nevar tikt atjaunota. Dārgumi zuduši cilvēkiem uz visiem laikiem. Neviens mirstīgais nekad nevarēs tos izcelt dienas gaismā, jo sala pildīsies līdz augšai ar ūdeni. Nāciet iekšā!

Baltos pārņēma aukstas šausmas. Apakšā ieplūstošais ūdens dzina sasmakušo gaisu uz augšu. Varēja just, ka tas traucās no lūkas. Tas nozīmēja nāvi, nāvi vairāk nekā simt cilvēkiem.

—   Bet mūsu gūstekņi, kas atrodas še blakām! — teica Draudošā Roka. — Tiem arī jānoslīkst!

—   Nē. Mūris izturēs kādu laiku. Bet tad, protams, tie mums jāizvāc. Klausieties! — Apakšā kļuva dzirdams troksnis, un redzēja parādāmies kādu sarkano ar lāpu. Tas bija Garā Auss. Lielais Lācis gribēja arī to noslīcināt, bet Vecā Ugunsroka atrunāja viņu no šī nežēlīgā nodoma. Kolīdz timbabaču virsaitis atradās drošībā — ūdens mākslīgās salas iekšienē stāvēja gluži tikpat augstu kā ezerā. Pirmīt redzamais piltuvveidīgais ūdens virpulis bija nozudis.

Garā Auss bija nosēdies pie uguns. Viņš nevarēja nostāvēt kājās. Lielais Lācis nosēdās tam pretim, izvilka revolveri no jostas un teica draudīgā balsī: — Lai tagad timbabaču virsaitis stāsta, kā tas ar utahiem nokļuvis slepenajā ejā. Ja viņš melos, tad triekšu viņam lodi galvā. Viņš zināja salas noslēpumu?

—   Jā, — jautātais atbildēja.

—   Kas tev to atklāja?

—   Tu pats.

—   Tā nav taisnība!

—   Ir gan taisnība. Es gulēju tur pie vecā dzīvības ozola, kad tu nāci ar savu dēlu. Jūs palikāt stāvot manā tuvumā. Runājāt par salu, tās dārgumiem un slepeno eju, pa kuru var ļaut ezera ūdenim ieplūst aizā. Vai tu atceries?

—   Jā.

—   No jūsu vārdiem es nopratu, ka eja sākas tur, kur aizā gulēja akmeņu guba. Otrā rītā jūs medījāt kādu briedi. Es izmantoju šo laiku, lai novāktu akmeņus. Es iegāju ejā un ieraudzīju lāpas. Tad es zināju diezgan. Akmeņus atkal novietoju kā agrāk. — «Un šodien tu gāji pie utahiem nodot šo noslēpumu!» — Nē. Gribēju tikai izlūkot, bet mani sagūstīja. Lai izglābtos, stāstīju par eju un arī par salu.

—      Tas bija gļēvi. Ja Vecā Ugunsroka nebūtu pamanījis, ka tevis trūkst, tad nodevība būtu izdevusies un mūsu dvēseles jau rīt atrastos mūžīgajos medību laukos. Vai redzējāt, kas atradās salas dziļumos?

—   Jā.

—   Un vai jūs atdarījat saiņus?

—   Tikai vienu vienīgu.

—   Kas tur bija?

—   Dievs, darināts no tīra zelta.

—       Neviena cilvēka acis to vairs neskatīs. Arī tavas ne. Ko tu domā, kādu sodu esi pelnījis?

Timbabačs klusēja.

—        Nāvi! Desmitkārtīgu nāvi! Bet tu biji mans draugs un biedrs. Arī šie bālģīmji nevēlas, lai tevi nonāvēju. Tu paliksi dzīvs, bet tikai tad, ja darīsi to, ko es tev prasīšu.

—   Ko tu vēlies?

—        Lai tu dari to, ko Vecā Ugunsroka grib no tevis. Viņš nodomājis palikt uz dzīvi klinšu ieplakā un vēlas nopirkt to no tevis.

—        Mums šī ieplaka nav vajadzīga. Tā neder nekam. Zirgi neatrod tur nekādu barību.

—   Ko tu prasi par to?

—   Man papriekš jāaprunājas ar citiem timbabačiem.

—        Gribu tev iepriekš pasacīt, kādas prasības tu vari uzstādīt. Vecā Ugunsroka dos tev divdesmit šautenes un divdesimt mārciņas pulvera, desmit segas, piecdesmit nažus un trīsdesmit mārciņas tabakas. Tas nav maz. Vai tu būsi ar to mierā?

—        Es piekrītu un izturēšos tā, ka arī pārējie necels iebildumus.

—        Tev vajadzēs ar Veco Ugunsroku un dažiem lieciniekiem doties pie tuvākā bālģīmju virsaiša, lai pirkšana būtu likumīga. Par to tu dabūsi vēl īpašu dāvanu. Lielu vai mazu, daudz vai maz, tik, cik tu pelnīsi, un kā Vecajai Ugunsrokai patiks. Tu redzi, es stāvu tavā pusē. Es ceru, ka tava tālākā rīcība atļaus man aizmirst tavu nodevību. Tagad atsauc dažus no taviem ļaudīm pāri, lai tie nogādā savaņģotos utahus viņējā krastā, lai arī tie nenoslīktu.

Garā Auss paklausīja šim uzaicinājumam. Bija pēdējais laiks nogādāt gūstekņus drošībā. Drīz pēc tam, kad pēdējais no viņiem bija nolikts zemē ēkas priekšā, sadzirdēja mūra sabrukuma un ūdens straujās ieplūšanas troksni. Tas bija ielauzis plāno mūri un pārplūdinājis arī pagraba telpas.

Gūstekņus kanu laivās nogādāja ezera krastā un nodeva

timbabačiem apsargāšanai. Viņu virsaiti tomēr nelaida pie tiem, jo viņam vēl īsti nevarēja uzticēties. Garajai Ausij vajadzēja doties līdzi uz ielejas ieeju, ko baltie uzmanīgi sargāja. Viņu priekšā atradās vēl puse no utahu agrākajiem spēkiem.

Sie ļaudis bija pilnīgā neziņā par to, kas īsti noticis. Lielākā daļa no tiem, kam bija jādodas uz salu, bija jau iegājuši ejā. Pēkšņi tā iebruka. No augšas nogāzās vareni klinšu gabali un sacietējušas zemes slāņi. Tie sadragāja daudzus sarkanos. Aizbēra un pilnīgi noslēdza eju tik cieši, ka ezera ūdeņi nevarēja izlauzties cauri. Un to arī Lielais Lācis bija gribējis panākt. Ūdens nedrīkstēja noplūst uz āru, uz aizu, bet gan pārplūdināt mākslīgās salas iekšieni.

Beidzamie utahi, kas netika apbērti, izbailēs atkāpās pie saviem pie ejas atstātajiem biedriem, lai pastāstītu par to, kas noticis. Nevarēja zināt, vai visi ejā palikušie gājuši bojā. Varbūt tiem, kas nebija dzīvi aprakti zem akmeņu un zemes masām, būs izdevies sasniegt salu. Ja tas būtu noticis, tad sarkanajiem vajadzēja uzbrukt baltajiem no mugurpuses. Gaidīja ik brīdi, ka tas notiks, bet laiks pagāja, un šī cerība nepiepildījās. Tagad kļuva skaidrs, ka visi viņi dabūjuši galu drausmīgajā katastrofā.

Ausa diena, un vēl utahi ar saviem zirgiem kavējās tanī pašā vietā. Lai baltie viņus nevarētu pārsteigt, indiāņi bija nostādījuši sargus. Te viņi redzēja Draudošo Roku iznākam zem kokiem. Tas uzsauca tiem, ka vēloties runāt ar viņu vadoni. Tad, kad viņi sastapās, Draudošā Roka teica: — Tu zini, ka vairāki jūsu virsaiši un karavīri atrodas mūsu rokās kā ķīlnieki?

—   To es zinu, — jautātais drūmi atbildēja.

—   Bet vai tu zini, kas notika ar tiem jūsu vīriem, kas iegāja ejā?

—   Nē.

—   Eja iebruka, un ieplūda ūdens. Viņi visi noslīka. Vienīgi Garā Auss izglābās. Patlaban ieradās gaidītie divi simti navahu. Mums ir liels pārspēks. Tomēr mēs negribam jūsu asinis, bet piedāvājam jums mieru. Esi gudrs un nāc man līdzi! Es tevi novedīšu pie virsaišiem. Runā ar viņiem. Tad tu atkal varēsi atgriezties te.

Sarkanādis lūkojās kādu brīdi savā priekšā zemē. Tad viņš teica: — Es uzticos tev un iešu tev līdzi. — Paziņojis to saviem ļaudīm, viņš nolika ieročus un sekoja medniekam uz ezeru. Tur valdīja dzīva burzma, jo navahi patiesi bija ieradušies. Viņi dega atriebības kārē, jo gribēja dabūt gandarījumu par smago neveiksmi Briežu lejā. Vajadzēja turēt lielas runas, lai tos beidzot pierunātu slēgt mieru.

Gūstekņus atsvabināja no saitēm. Tie sēdēja, labi apsargāti, viens otram blakām, kad Draudošā Roka atveda viņu biedru. Tas nosēdās pie viņiem. Tagad sūtīja pie tiem Garo Ausi, lai tas pastāstītu, kā notika katastrofa. Viņu saruna vilkās ilgi. Beidzot Garā Auss paziņoja, ka tie pieņēmuši lēmumu noslēgt mieru. Sī iemesla dēļ notika svinīga sēde. Tanī piedalījās ievērojamākie baltie un sarkanie. Sēde vilkās vairākas stundas. Turēja daudz runu. Beidzot mierapīpe sāka staigāt apkārt. Noslēdza «mūžīgu» mieru starp visiem, kas tur piedalījās. Atlīdzība nebija jādod nevienam. Gūstekņus atbrīvoja. Visi sarkanie — utahi, navahi un timbabači — zvērēja, ka viņi būs to bālģīmju, kas dzīvos un strādās zināmajā klinšu ieplakā, draugi un atbalstīs tos visās vietās un lietās.

Zīmējums, kas bija bijis sarkanā pulkveža rokās, bija un palika pazudis. Tagad tam vairs nebija nekādas nozīmes.

Pēc tam tika noturētas lielas medības, kas ilga līdz vakaram un deva daudz gaļas. Nākošajā rītā pienāca šķiršanās stunda. Utahi devās uz ziemeļiem, bet navahi jāja uz dienvidiem. Arī timbabači atgriezās savos vigvamos. Garā Auss apsolīja noturēt ar savējiem apspriedi par klinšu ieplakas pārdošanu un tad paziņot pieņemto lēmumu. Viņš atgriezās jau trešajā dienā. Sapulce esot piekritusi piedāvātai, Lielā Lāča noteiktai samaksai. Tagad atlika tikai noslēgt pārdošanas un pirkšanas līgumu un apstiprināt to attiecīgā valdības iestādē.

Nu sākās jūsmošana un gaisa piļu būvēšana, ar ko nebija mierā vienīgi lords. Viņš bija noslēdzis ar Kupraino Billiju un tēvoci Lāstuku savu līgumu. Tas skanēja, ka tie viņu pavadīs līdz Frisko. Bet abiem pašreizējos apstākļos vairs nenāca ne prātā jāt līdzi. Lords bija saprātīgs diezgan, lai neņemtu to viņiem ļaunā. Jāsaka vēl, ka darbus klinšu ieplakā nemaz nevarēja tik ātri uzsākt. Lordam atlika pietiekoši daudz laika ar saviem abiem ceļvežiem meklēt kalnos jaunas dēkas.

Vispirms Vecā Ugunsroka ar Lielo Lāci un Garo Ausi jāja uz Filmorsitiju, lai likumīgi nokārtotu ieplakas pirkšanas līgumu. Turpat varēja pasūtīt arī visas sudraba raktuvēm vajadzīgās mašīnas un darbarīkus. Drolla krustmāte jāja līdzi, lai ar lieciniekiem pie notāra apstiprinātu faktu, ka sarkanais pulkvedis vairs neatrodas starp dzīva jiem. Pēc šis formalitātes nokārtošanas tas saņēma savu! prēmiju.

Mašīnas pienāca Sudrabezera krastos pēc turpat diviem mēnešiem. Inženieris tagad stājās darbā. Ierīkoja ūdensvadu un pirmām kārtām ķērās pie klinšu ieplakas izmantošanas. Raktuves izrādījās par ļoti ienesīgām. Peļņa vairojās dienu no dienas. Katru vakaru svēra un aprēķināja dienas «birumu». Ja tas bija pietiekoši labs, tad Drolls līksmi čukstēja savam brālēnam:

—  Ja lietas ies tā arī uz priekšu, tad es drīz vien varēšu iegūt savu zemnieku māju. Veikals zeļ!

Un Klibais Franks tad parasti atbildēja:

—   Un mana villa ir pa lielākai daļai gatava, mazākais, manā galvā. Tā būs lieliska celtne skaistajos Elbas krastos. Vārds, kādu es tai došu, būs vēl jaukāks. Es esmu runājis. Hovgh!

Parakstīta iespiešanai 09.11.93. ReЈ. apl. Nv 2-0290. Formāts 84x108/32. Pašūt. Ni 293. Izdevniecība «Avots», LV 1050 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV 1011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

[1] uz priekšu. peldošā kuģa kreisās puses apzīmējums. — Tulk.

[2] netulkojama vārdu spele: droli — atvasinajums no vāciskā «drollig» — jocīgs. — Tulk,

[3] oriģinālā Gunstick uncle (angl.). Gunstick — nozīmē bises lādējamo lociņu prapju iesišanai stobrā virs biszālēm un skrotīm, ko piestiprina zerri stobra no priekšas lādējamai šautenei. — Tulk.

[4] dievs — indiāņu valoda. — tulk.

[5] 1 akrs — savienotajās valstīs — apm. 1620 kv. metru. — Tulk.

[6] famulus — māceklis, palīgs augsti mācītiem vīriem. — Tulk.

11 293

[7] «sudrabezera dzelmes noslēpumā» autors apraksta Ziemeļamerikas Savienoto Valstu dzīves apstākļus, kādi tie bija apmēram 1868. «adā. — Tulk.

[8] kansas city ir kanzasas štata galvaspilsēta.

[9] burtiski: erg]a aste — kadas pakalnu grēdas nosaukums.

[10] pļefļerkorn — pipargrauds.

[11] netulkojama vārdu spēle: ziegelslein (ķieģelis) un Ķieselstein (olis), neslīpētu dimantu ir viegli sajaukt ar oli. — tulk.

18-293

[12] franks aplam sagroza pazīstamo prometeja teiku.

[13] jāsaprot — memuārus, atmiņas. — Tulk.

[14] yes — angliski ja, no — ne. — tulk.

Content

Majs Karls Sudrabezera dzelmes noslēpums

PIRMĀ NODAĻA MELNĀ PANTERA

OTRĀ NODAĻA TRAmPI

TREŠA NODAĻA NAKTS CĪŅAS

CETURTA NODAĻA sodam IZBĒDZIS

PIEKTĀ NODAĻA INDIĀŅA MEISTARDARBS

SESTĀ NODAĻA MEDĪBU JĀJIENS NAKTI

SEPTĪTĀ NODAĻA CĪNĀS AP BATLERA FERMU

ASTOTĀ NODAĻA DRĀMA PRĒRIJĀ

DEVĪTĀ NODAĻA VILTUS PRET VILTU

DESMITĀ NODAĻA ĒRGĻA LEJA

VIENPADSMITĀ NODAĻA KĻŪMĪGĀ STĀVOKLI

DIVPADSMITĀ NODAĻA UZ DZĪVĪBU UN NĀVI

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA KLIBAIS FRANKS UN DROLLA KRUSTMĀTE

ČETRPADSMITĀ NODAĻA INDIĀŅU KAUJA

PIECPADSMITĀ NODAĻA PIE SUDRABEZERA